Jackie Collins

Lucky Santangelo 01. Šance

Část první

Středa 13. července 1977, New York

Kosta Zennocotti zíral na dívku sedící proti němu. Dělil je pouze těžký dřevěný stůl s vyřezávanými ornamenty. Mluvila rychle, živě při tom gestikulovala a dělala grimasy, aby svá slova ještě víc zdůraznila. Kristepane! Sin sebe nenávidí za své myšlenky, ale tohle je ta nejpřitažlivější žena, na jakou kdy pohlédl…

“Kosto,” zeptala se dívka ostře, “posloucháš mě vůbec?”

“Samozřejmě, Lucky,” odpověděl jí rychle, očividně v rozpacích. Vypadá jako dívenka - kolik jí teď je, dvacet sedm nebo osm? - ale přitom je chytrá a po čertech se vyzná. I teď jistě ví, na co on myslí.

Lucky Santangelová. Dcera jeho dlouholetého a nejlepšího přítele Gina.Potvora, dítě, emancipovaná žena. A svůdnice. Kosta velmi dobře zná všechny tyto její podoby.

“Takže vidíš,” přehrabovala se v obrovské nákupní tašce s reklamou firmy Gucci, až vytáhla krabičku cigaret, “že v žádném případě teď není vhodná doba, aby se otec vracel do Států. V žádném případě. Musíš mu v tom zabránit.”

Kosta pokrčil rameny. Někdy dokáže být neuvěřitelně hloupá. Copak může očekávat, že se najde někdo, kdo by Ginovi zabránil, aby si dělal přesně to, co chce? Ostatně jako jeho dcera by to měla vědět nejlíp. Vždyť ti dva, Gino a Lucky, jsou si tak hrozně podobní, že víc to snad ani nejde. Nejen povahou, ale i vzhledem je Lucky po otci. V obličeji stejné agresivní rysy, stejná smyslnost, snědá pleť, stejná uhrančivost hluboko usazených černých očí, široké, smyslné rty. Jen nos mají rozdílný. Ginův je mužsky výrazný, ten její drobný a mile ženský. Oba mají vlnité vlasy, černé jako uhel. Lucky padají v hustých vlnách na ramena a Gino, i když už mu je přes sedmdesát, má také stále bohatou kštici.Kosta si s lítostí nahmatal holé místo na hlavě, bylo to víc než jedno holé místo, byla to úplná poušť, absolutně lysá hlava, která vyvolávala dojem, že už ji nedokáže pokrýt žádné množství vlasů, ať by byly jakkoli umně načesány. Ostatně, v jeho osmašedesáti se žádné zázraky nedaly čekat.

“Tak řekneš mu to?” naléhala Lucky. “Tak co?” opakovala, “řekneš?”

Kosta usoudil, že v dané situaci bude vůbec nejlepší ani slůvkem se nezmiňovat o tom, že Gino právě teď krouží někde nad městem a že jeho letadlo by mělo každou chvíli přistávat. Už brzy bude zpátky ve Státech. Lucky se prostě bude muset smířit s faktem, že její táta zase všechno vezme do svých rukou.Kristepane! To bude hotové peklo a on, Kosta, bude přímo na ráně.

O tři poschodí výše Steven Berkely pilně pracoval v tiché kanceláři svého přítele Jerryho Meyersona. Měli spolu dohodu, že kdykoli bude Steven potřebovat nerušeně pracovat, může po normálních úředních hodinách tuto místnost použít. Je to bezvadné. Žádný telefon, nikdo ho pořád neshání. Jeho vlastní kancelář je vždycky úplný blázinec, ať v poledne nebo o půlnoci. Dokonce ani u něj v bytě telefon skoro nikdy neutichne.

Protáhl se, mrkl na hodinky, a když zjistil, že už bude půl desáté, tlumeně zaklel. Čas strašně letí. Hlavou mu bleskla myšlenka na Aileen. Asi by jí měl zavolat. Chystali se dnes spolu do divadla a on to prošvihl. Ale to se mu právě na Aileen líbí - nic ji nedokáže rozházet, všechno přijímá s klidem. Ať je to zmeškaná schůzka před divadlem nebo žádost o ruku. O ruku ji požádal před třemi týdny a ona souhlasila. Steven se vůbec nedivil. S Aileen nezažívá žádná překvapení. Po tom, co si prožil v manželství se Zizi, ani o žádné nestojí.Steven si ve svých osmatřiceti přál usadit se a mít klidný život. Aileen měla třiadvacet a takový život mu mohla zajistit.

Steven Berkely byl úspěšný prokurátor. Když přišli do módy černoši, byl v pravou chvíli na pravém místě s výborným středoškolským zázemím, čtyřmi lety právnické fakulty, a také spoustou nadšení pro nové povolání. S jeho znalostmi, důvtipem a pronikavou inteligencí bylo poměrně jednoduché dostat se tam, kam chtěl. A už vůbec mu v tom nepřekáželo, že byl výjimečně pohledný. Měřil přes metr osmdesát, měl atletickou postavu, jasně zelené oči, černé vlnité vlasy a pleť barvy mléčné čokolády. Nebyl sebevědomý a to vyvádělo lidi z míry. Vlastně je tím odzbrojoval. Ten, kdo očekával domýšlivost, se setkal s jeho skromností. Ten, kdo očekával aroganci, našel muže s pochopením pro druhé.

Systematicky si třídil papíry a ukládal je do příslušných přihrádek v poněkud obnošené kožené aktovce. Ještě se rozhlédl po kanceláři, zhasl lampu na stole a zamířil ke dveřím. Plně se teď věnoval jednomu speciálnímu vyšetřování a to se blíží k závěru. Začíná na sobě pociťovat známky únavy, ale je to příjemná únava. Tahle práce mu totiž působí takovou radost, že by jí kdykoli dal přednost I pfed sexem. Ne že by sex neměl rád; se správnou ženou je to ono, ale u Zizi to byla úplná posedlost. Dej mi, dej mi, dej mi. Vnadná Zizinka to chtěla pořád • ráno, v poledne i večer, a když zrovna nebyl po ruce, no,… tak si už našla způsob, jak se pobavit. Měl poslechnout matku a nebrat si ji, to především. Jenže, který chlap poslechne matku, když to s ním lomcuje.

S Aileen je to úplně jiné. Taková slušná, až starosvětsky vychovaná dívka, to je něco na matčin vkus. “Tuhle si vezmi,” radila mu. A přesně to on hodlá udělat.

Naposledy proletěl očima kancelář a vykročil k výtahu.

Dario Santangelo se prudce kousl do rtu, aby nevykřikl. Štíhlý, tmavovlasý chlapec nad ním to do něj divoce rval. Bolest. Rozkoš. Zvláštní bolest. Téměř nesnesitelná rozkoš. Ještě chvilku … Ještě … Už to nevydrží. Zavyl a jeho tělo se začalo nekontrolované zmítat v orgasmu.Tmavý chlapec vytáhl svůj stále ztopořený úd takřka okamžitě. Dario se s povzdechem překulil na záda. Chlapec se napřímil a upřel na něj pohled.Dario si uvědomil, že ani neví, jak se jmenuje. Další bezejmenný tmavovlasý mladík. No a co. Stejně o žádného nestojí víc než jednou. Ať mu vylížou řiť. Ano, ať mu všichni vylížou řiť. Musel se tomu zasmát. To je, oč tu běží, ne?

Když se zvedl z postele a zamířil do koupelny, hoch pořád ještě mlčky stál a pozoroval ho. Jen ať se dívá, ať civí, je tu stejně poprvé a naposled.V koupelně se zamkl a napustil si do bidetu teplou vodu. Vždycky se rád hned umyje. Je to slast, když to je, ale potom… Nejradši na to zapomene, pustí to z hlavy, aspoň do chvíle, než se na obzoru objeví nový tmavovlasý chlapec. Dřepl si nad bidet, dobře se namydlil, pak přepl ten vodotrysk na studenou a nechal ledový gejzír, aby si pohrával s varlaty a vléval mu do nich nový život. Celý den bylo takové horko a dusno, že se na člověka všechno lepí. Snad tu ten tmavovlasý chlapec nebude chtít zůstat. Asi by mu měl dát nějaké peníze, aby se ho zbavil. Dvacet dolarů to obvykle spraví.Přehodil přes sebe koupací plášť a podíval se do zrcadla. Je mu šestadvacet, ale tolik by mu nikdo nehádal. Vypadá na devatenáct, je pěkně štíhlý a vysoký, má nordicky modré oči a rovné světlé vlasy. Podobou je celá matka. Po otci nemá nic a taky nijak nepřipomíná tu mrchu ségru Lucky. Jestli se jim v něčem podobá, tak fyzicky ne.

Odemkl dveře koupelny a vešel zpět do ložnice. Chlapec byl už oblečen do svých špinavých džínsů a ošuntělého trika. Stál zády do pokoje a díval se z okna.Dario přistoupil ke skříni a vytáhl ze svazečku bankovek dvě deseti-dolarovky. Přímo v bytě nikdy nemívá moc peněz. Nebylo by dobře, aby to lákalo jeho náhodné sexuální návštěvníky.Odkašlal si, aby na sebe hocha upozornil. V duchu mu přikazoval: Otoč se, vezmi si rychle peníze a běž.Chlapec se pomalu otočil. Podle kalhot nadouvajících se v rozkroku to vypadalo, že je stále ještě vzrušený.

Dario mávl dvěma desetidolarovkami. “To je na taxíka,” řekl přátelským tónem.

“Naser si,” odvětil chlapec nepřátelsky a výhrůžně zaharašil svazkem klíčů.

Dario pocítil záchvěv náhlého strachu. Přímo nenávidí jakékoli nepříjemnosti a násilí. Měl tušení, že budou problémy, hned když se k němu ten hoch znenadání na ulici přitočil. Normálně projevuje zájem jako první Dario. Přestože má blond vlasy a modré oči, sotva kdo tuší, že je na chlapečky. Vypadá velice spořádaně, pečlivě dbá na to, aby ho neprozradilo ani oblékání, ani způsob chůze. Musí být odjakživa strašně opatrný. S takovým otcem, jakého má on, mu ostatně nic jiného nezbývá.

Váhavě couval ke dveřím. V obýváku leží ve stole jeho záchrana - malá pistole ráže 6,35 se zkrácenou hlavní. Zaručuje to, že k smrti vyděsí kohokoli zjeho náhodných návštěvníků.

Tmavovlasý chlapec se zasmál. “Kam jdeš?” zakňučel přes nos.

Dario byl už skoro u dveří.

“Zapomeň na tu bouchačku,” řekl hoch, “o tu jsem se už postaral. A toto, hošánku, to jsou tvoje vlastní klíče. Jasný? Tvoje! Víš, co to všechno znamená, že? Znamená to, že jsme zamčení v tomto bytě a že ty se tu můžeš pohybovat asi jako hovno po Bílém domě.”

Pomalu sáhl za pás džínsů a vytáhl nůž z lesklé oceli, asi čtvrtmetrový zabiják.

“Chtěl sis zajebat, buziku,” poškleboval se mu, “tak tě pořádně pojebu. Zažiješ jebačku, že na ni jen tak honem nezapomeneš.”

Dario stál nehnutě u dveří. Mozek mu pracoval na plné obrátky. Kdo je ten kluk? Co od něho chce? Čím by ho mohl podplatit?

Anebo - že by ho nakonec poslala Lucky. Třeba si ta mrcha řekla, že se ho jednou provždy zbaví.

Na ženu, která překročila šedesátku, vypadala Carrie Berkelyová bezvadně. Tělo si udržovala atleticky štíhlé každodenními čtyřmi sety tenisu. Černé vlasy, nepnuté dozadu dvěma diamantovanými sponami, zdůrazňovaly nevšední rysy jc|í tváře. Vystouplé lícní kosti, šikmé oči a masité rty napovídaly, že zamlada moc pěkná nebyla. Už tenkrát z ní však vyzařovala divoká erotika. Teprve s přibývajícími lety, když si vypomohla střídmým make upem a elegantním oblečením, získávala na kráse. Nedá se jí upřít, že je pohledná. A vážená. A bohatá. A umí se ovládat. Prostě dáma černé pleti, která to dotáhla daleko 1 ve světě bílých.

Řídila tmavozelený Cadillac seville. Jela pomalu a uhýbala ke kraji, aby našla místo na parkování. Rty měla pevně sevřeny do tenké, zlověstné linky. Přesně to odpovídalo jejímu rozpoložení: měla zlost. Po tolika letech, kdy se Její tajemství zdálo bezpečně skryto, ji najednou překvapí nějaký neidentifikovatelný hlas v telefonu. A ona aby teď jela v noci přes celý New York směrem k Harlemu, směrem k minulosti, o které si myslela, že je dávno pryč.

Vydírání. To je, oč tu běží. Nic jiného než vydírání.Zastavila na červenou a zavřela oči. Krátce pomyslela na svého syna Slevena. Je tak úspěšný, tak uznávaný. Bože, ten kdyby se měl někdy dozvědět pravdu … Ani to pomyšlení nemohla snést.Vůz za ní ji lehkým drcnutím probral do přítomnosti. Už byla zelená. Vyrazila vpřed. Po paměti hmátla vedle sebe, aby se ujistila, že kabelka je na místě. Byla to pěkná kabelka, vánoční dárek od Stevena. Má výborný vkus. Jen jednou za celý život uklouzl, a to když si vzal tu štětku Zizi. Ale ta už je mimo lim a víckrát se do jeho života nevrátí. Peníze… Ty mají ale kouzelnou moc.

Carrie si povzdechla a rukou vklouzla do kabelky. Malý revolver ji zastudil v dlani. Ještě více moci… Kov se leskl. Tohle je ten nejúčinnější prostředek, jak někomu nahnat strach.Doufá, že tu věcičku nebude muset použít. Ale přitom ví, že ano. A znovu si povzdechla…

Gino Santangelo byl unavený. Let byl dlouhý a posledních deset minut se už velice táhne. Připoutal se, uhasil doutník a teď už si nepřeje nic jiného, než aby konečně zase pevně stál na staré dobré americké půdě. Příliš dlouho byl pryč. Ale teď se vrací zpátky a je to dobrý pocit.Jedna z letušek se mihla kolem jeho sedadla. “Všechno v pořádku, pane Santangelo?” zeptala se s příjemným úsměvem. Takhle se to opakovalo co deset minut. Pořád jenom: “Všechno v pořádku?” “Přejete si něco k piď, pane Santangelo?” “Polštářek?” “Deku, pane Santangelo7’ “Časopis?” “Něco k jídlu, pane Santangelo?” Ani prezidenta by víc neobskakovali.

“Vůbec nic mi nechybí,” odpověděl Gino dívce. Byla hezká, ale byla to coura. Na takové věci má on oko.

“Tak jo,” zachichotala se, “však tam už brzy budeme.”

Ano, brzy tam budou. V New Yorku. V jeho městě. Na jeho půdě. Tam, kde je doma. V Izraeli bylo dobře. Prostě takové poklidné intermezzo. Ale on by byl raději strávil těch sedm let v Itálii.

Podíval se na hodinky, unikátní výtvor ze zlata a drahokamů, které mu před deseti lety věnovala jedna slavná blonďatá filmová hvězda. Zhluboka si povzdechl. Ano, brzy bude zase doma … Brzy bude muset projednat rodinné záležitosti s Lucky a Dariem. Trochu otcovského kázání, to je přesně to, co ti dva potřebují.

“Máte ještě nějaké přání, pane Santangelo?” proplula kolem něj další letuška. Odmítavě zavrtěl hlavou.

Už to bude … Ještě chvilku …

Lucky vyšla z Kostovy kanceláře a zastavila se na dámské toaletě. Zkoumala v zrcadle svou tvář a se svým zjištěním nebyla vůbec spokojena. Vypadá unavená a přetažená, pod očima má tmavé kruhy. Potřebuje dovolenou. A opálit se. Ale teď to nepůjde, aspoň dokud se věci nevyřeší.Opatrně si opravila make up: červeň na tváře, lesk na rty, oční stíny. Rukou si prohrábla pocuchanou záplavu černých kadeří a trochu je urovnala.Oblečena byla do džínsů, zastrčených do vysokých bot, a hedvábné bleděmodré košile. Většina konflíků byla s nedbalou elegancí rozepnutá a pod průhlednou látkou se víc než zřetelně rýsovala ňadra. Z kabelky vytáhla pár zlatých řetízků a dala si je kolem krku; pak ještě natáhla dva silné zlaté kruhy na zápěstí a do uší si připevnila velké kruhové náušnice.

Tak, teď je připravena vyrazit do města. Jít domů do prázdného bytuje to poslední, co by si teď přála.Vyšla z toalety a začala netrpělivě přivolávat výtah. Jindy živý obličej se jf teď zakabonil. Podpatkem svých dvousetdolarových kozaček z džínsoviny nervózně vyklepávala jakýsi rytmus. Ten Kosta už stárne. Na čí straně ksakru vlastně je? Na její určitě ne - i když snad může tvrdit, že toho spolu spoustu udělali. Je hloupá, že to neprohlédla dřív.

Podívala se na své drahé značkové hodinky. Je devět třicet. Promarnila dvě hodiny se senilním dědkem. “Do prdele,” vyklouzlo jí. Honem se rozhlédla, jestli to náhodou někdo neslyšel. Naštěstí je moc pozdě na to, aby tu ještě někdo byl. Obrovská úřední budova je jako po vymření.

Výtah přijel a Lucky vstoupila dovnitř. Hlavou jí letělo tisíce myšlenek, lestli drahý papá skutečně je na cestě, co bude? Domluví se s ním? Bude ochotný ji vyslechnout? Možná … Ostatně ona je přece santangelovská krev, ne? A je jediná z Ginových dvou dětí, které to pálí. Během sedmi let toho dokázala víc než dost a nebylo to lehké. Kosta jí velice pomohl. Ale zůstane nadále jejím spojencem, když ted’ hrozí Ginův návrat?Lucky se zamračila ještě víc. Kurva do toho. Gino. Její otec. Jediný mužský na světě, který jí kdy poroučel, co má dělat, a prošlo mu to. Jenže ona už teď není žádná malá holka a Gino si bude muset uvědomit, že už není žádný lěí. A ona mu není podřízena. Nehodlá se toho všeho vzdát. Moc - ta nekonečná rozkoš. Ona ji má. Chce ji mít i dál. A jemu prostě nezbude nic jiného než to pf i jmout.

Steven Berkely ani nezvedl hlavu od novin, když Lucky přistoupila do výtahu. Takové setkání pohledů není k ničemu, vede jen k bezduché konverzaci, |tiko třeba: “To je dneska horko” nebo “Máme teď pěkně, že?” Takové výtahové hovory jsou naprosto zbytečné. Lucky si ho taky nevšímala. Uvažovala o problémech, které ji čekaly.Steven se věnoval čtení novin, Lucky byla pohroužena do svých myšlenek, když tu výtah za prudkého trhnutí, které až zvedlo žaludek, zastavil mezi patry. Světla zhasla a oba pasažéry pohltila naprostá tma.

Dario i tmavovlasý chlapec v džínsovém oblečení se pohnuli současně.Dario byl však rychlejší. Mrštně vyklouzl z ložnice a zabouchl svému protivníkudveře před nosem. Klíč byl naštěstí v zámku a Dario jím bez zaváhání otočil. Tak, teď má toho hocha zavřeného v ložnici on. A ten hoch má v bytě zavřeného jeho. Dario proklel svůj superbezpečnostní systém. Uvažoval vždycky jenom o tom, aby byl zajištěný zvenčí, ale nikdy ho nenapadlo, že by ho někdo mohl takhle zamknout v jeho vlastním bytě. Oba jsou v pasti. Zatraceně. Co by se tak dalo dělat, zavolat policii? To by teda bylo! Museli by varazit dveře - a co by jim potom řekl? Ta ostuda a ponížení, kdyby musel přiznat, že má v ložnici zamknutého jakéhosi šíleného kluka s nožem - a co hůř - že je to jeho náhodný milenec. Už by se nedalo ututlat, že je homosexuál - a pak, bože na nebi, to kdyby se doneslo k otci…

Ne, Dario nemá v plánu volat policii.

Samozřejmě, Lucky by už přesně věděla, co má v takové situaci dělat. Ona totiž v každé situaci přesně ví, co má dělat. Ale jak se na ni může obrátit, když toho hocha na něj třeba nasadila ona? Do prdele s ní. Taková klidná, rozvážná, sebejistá. A taky mazaná jako stádo opic. Do prdele s Lucky!

Zlostné kopnutí do dveří ho vrátilo do reality. Podíval se do stolu a s hrůzou zjistil, že jeho pistole je skutečně pryč. Takže ten kluk má nejen nůž, ale jeho zbraň a je docela možné, že každou chvíli ustřelí zámek a bude tady.

Celým tělem mu projel záchvěv strachu. A právě v tom okamžiku všechna světla v bytě zhasla. Všechno pohltila tma. Dario je v pasti, zamknutý v hluboké tmě s neznámým maniakem.

Carrii Berkelyové bylo jasné, že zabloudila. Ulice Harlemu, který kdysi tak dobře znala, jí teď připadaly drsné a cizí. Se zamknutými dveřmi a v pohodlí svého klimatizovaného cadillacu pozorovala tu spoušť na ulicích. Rozbité hydranty chrlily vodu na špinavé chodníky, hloučky znuděných postav se někde ledabyle opíraly o zeď, někde se povalovaly na schodech neudržovaných domů.

Ten Cadillac, to byl tedy omyl, měla jet taxíkem. Ale i s tím by byl problém. Každý ví, že taxikáři se už neodvažují do ulic Harlemu - a obzvlášť ne v takových vedrech, kdy jsou domorodci podráždění a naštvaní nejen na horko, ale na všechno kolem.

Zahlédla supermarket a zajela na přilehlé parkoviště. Na auto se vykašle. Půjde pěšky. Zdálo se, že je na ulicích dost lidí, aby se mohla cítit celkem bezpečně. A mimo jiné spoléhá i na tu nejlepší pojistku v těchto končinách -svou černou pleť. Zeptá se u pokladny, kudy má jít. To auto bude nejrozumnější nechat tady, i když si pro všechny případy už předtím zamazala poznávací Mlíku.

Zaparkovala a vešla do obchodu. Přestože byla černoška, zůstali na ni civět. Příliš pozdě si uvědomila, že už mezi ně nezapadá - vypadá zámožně, voní zámožně. Diamantové sponky ve vlasech, diamantové náušnice, velký diamantový prsten, to všechno si zapomněla sundat.

Na paty sejí hned přilepili dva mladíci. Přidala do kroku. Dívka u pokladny se nevychovaně dloubala v zubech.

“Mohla byste mi říct,…” začala odhodlaně Carrie, ale svou otázku nedokončila. Dříve než mohla dopovědět, všechno se ponořilo do absolutní tmy.

Vzdušné víry Ginovi nikdy nevadily. Ve skutečnosti se mu docela líbí ten pocit, že se někam propadá. Když zavře oči, lehce si představí, že je ve člunu nn rozbouřeném moři nebo že řídí náklaďák v horském terénu. Nikdy nepochopí, proč se někteří lidé bojí letět letadlem.Přes uličku pohlédl na štíhlou blondýnu, která cestovala sama. Křečovitě svírala v ruce placatou lahvičku a lokala z ní dlouhými doušky nějaký alkoholický nápoj.

Povzbudivě se na ni usmál. “Nebojte se, to je jenom letní bouřka. Přistaneme dřív, než se nadáte.”

Žena dala láhev na klín. Byla středního věku a měla slušivé oblečení. Podle všeho to bývala zamlada kočka. Gino je sám na sebe pyšný, jaký je expert na ženskou krásu. Když se to tak vezme, měl ty nejlepší z nejlepších; filmové hvězdy, tanečnice ze show, dámy z vyšší společnosti. Ano, zcela jistě toho o ženách trochu ví.

“Já, víte, já - nesnáším to házení,” přiznala se, “přímo to nenávidím.”

“Přesedněte si sem ke mně a já vás budu držet za ruku, jestli vám to pomůže,” nabídl jí.

S pocitem, že bude dobré přijmout tuto nabídku a být někomu nablízku, si Jen a odepnula bezpečnostní pás. Jen na chviličku zaváhala, pak se naoko zeptala: “Myslíte, že to opravdu pomůže?” Aniž si počkala na odpověď, přesunula se k němu, připoutala se a zaryla své dlouhé nehty do jeho dlaně.To mu nevadilo. Vzal to čert - když jí to dělá dobře.

“Asi si o mně myslíte, že jsem strašně pitomá,” zajíkla se, “ale já se cítím mnohem lip, když se někoho držím.”

“Jo, já to chápu.” Podíval se z okénka na koberec světel rozprostřený v hloubce pod nimi. Město New York. To je ale krása. “Krucinál!” vyletělo z něj znenadání.

“Stalo se něco?” zeptala se žena, celá napjatá.

“Ale nic,” snažil seji Gino obalamutit lhostejným tónem. Proč ji ještě víc znervózňovat. Kristepane - ta by se teda rozklepala, kdyby taky viděla, co zrovna uviděl on!

New York mu zmizel přímo před očima. V jedné vteřině to bylo oslnivé moře třpytících se světel - a v phstí vteřině - nic. Moře tmy. Kristepane! Slyšel už historky o všelijakých návratech domů, ale tohle je něco naprosto neslýchaného.

Gino 1921

“Nechej toho!”

“A proč?”

“Ty víš proč.”

“Nevím. Řekni mi to znovu.”

“Gino - ne - myslím to vážně - ne!’

“Ale vždyť ty to máš ráda…”

“Nemám, ne, nemám. Ach Gino! Ááách!!”

Pokaždé je to stejná písnička. Ne, Gino. Nedělej to, Gino. Nesahej mi tam, Gino. A pokaždé to dobře skončí - jen co nahmatá to správné místečko, ten kouzelný hrbolek, každá už sama roztáhne nohy a ani nezaregistruje, kdy vlastně nahradil své šikovné prsty řádně vztyčeným italským údem.

Gino Kanec, to byla jeho přezdívka - a je pravda, že vyšoustal víc sukní než kterýkoli jiný hoch v jejich ulici. Na pamáctiletého to nebyl špatný výkon.

Gino Santangelo. Sympatický kluk.. Každého ukecá. Teď už bydlí se dvanáctými pěstouny v pořadí a hledá způsob, jak se z toho vymanit.

Do New Yorku přijel jako tříletý v roce 1909. Jeho rodiče, mladá italská dvojice, se doslechli zvěsti přicházející z Ameriky, že se tam dá rychle zbohatnout, a tak se rozhodli zkusit štěstí. Jeho matka se jmenovala Mira a byla to pěkná osmnáctiletá dívka. Jeho otec Paulo měl sotva dvacet a hořel naivním nadšením pro všechno, co Amerika mohla nabídnout.

Malý Gino nedělal svým opatrovatelkám žádné potíže. Pečovaly o něho různé ženy, když byli rodiče v práci. Matka si ho pokaždé vyzvedávala až navečer v půl Šesté. Právě na tento moment se celý den těšil.

Když mu bylo pět, jednoho dne pro něj matka nepřišla. Žena, která ho hlídala, se začala rozčilovat. “Kde máš tu mámu? Co? No?!”

Křičela na něho, jako kdyby to mohl vědět. Měl slzy na krajíčku a trpělivě řpkid.

V sedm hodin se objevil táta. Byl nezvykle ustaraný, skhčený, pobledlý v obličeji, náhle jako by zestárl.

To už byla opatrovatelka úplně nepříčemá vzteky. “Zaplatíš víc, jasný?Do půl šestý chci, ať jsou děcka pryč! Nejpozdějc!”

Rozpoutala se prudká hádka mezi otcem a tou ženou. Napřed se platilo urážkami, později penězi. A tak už v pěti letech Gino pochopil, že se jeho otec se narodil na šťastné planetě.

“Kde je máma?” zeptal se Gino.

“Nevím,” zamumlal Paulo. Posadil si syna na ramena a spěchal do toho jediného pokoje, který nazývali domov, tam ho nakrmil a uložil do postele.

Tma Gina neuchlácholila. Zoufale toužil po matce, ale věděl, že nesmí plakat. Když nebude plakat, maminka do rána přijde. Ale jestli bude plakat…

Mira se nevrátila už nikdy. Šéf z továrny, kde pracovala, také zmizel. Byl to starší muž a měl tři děti, samé holky. Když pak Gino vyrostl, vyhledal je a systematicky se s jednou po druhé vyspal. Byl to jediný způsob odplaty, na který přišel - ale byla to mizerná pomsta.

Po mámině útěku se jejich život změnil. Paulo se postupně měnil v zatrpklého násilnického pavouka. Gino se stal hromosvodem pro jeho vztek. Než mu liylo sedm, ocitl se celkem pětkrát v nemocnici, ale jinak to bylo tvrdé děcko, které se umělo o sebe postarat. Stal se přímo expertem na to, jak se před I’aulem schovat, když cítil, že ve vzduchu visí výprask - a protože pak nebylo ruce žádné jiné dítě, na kterém by si Paulo zchladil žáhu, odnášely to nakonec jeho přečetné dámské návštěvy. Nakonec ho tyhle způsoby přivedly ilo vězení - a tak začala Ginova pouť po pěstounských rodinách. Když to srovná, byl proti tomu předchozí život s otcem učiněný ráj.

Paulo brzy dospěl k názom, že kriminalita se vyplácí, a lehce se nechával jiřemluvit k jakékoli špatnosti. Vězení se stalo jeho druhým domovem, a proto i Gino trávil delší a delší údobí v cizích rodinách.

Když Paulo zrovna nebyl za mnžemi, byly jeho hlavním zájmem ženy. Říkal jim “ty mrchy”. “Ty chcou jenom sex,” svěřoval se synovi, “a na nic jinýho taky nejsou.”

Gino - kterého to někdy zastihlo v tomtéž pokoji - se chtě nechtě dívával, jak otec útočí na ženy jako býk. Hnusilo se mu to, ale současně ho to vzrušovalo. Když mu bylo jedenáct, sám to zkusil s jednou starou rozhrkanou děvkou, která shrábla dvacet centů a potom už při tom pořád jenom tlumeně klela.

Gino, obklopen shlukem obdivné se tvářících kamarádů, jen pokrčil rameny, když z ní slezl. “No, není to tak špamý,” přiznal, “lepší než si ho honit!”

“Přijď zase někdy, synku,” zakdákala děvka. Dokonce už teď v jedenácti letech bylo jeho mužství parádní.V patnácti už byl světem protřelý. Vyrostl z něho ostrý hoch, kterému to myslelo a který uměl držet jazyk za zuby. Pouliční omladina k němu vzhlížela a obdivovala ho. Starší kluci ho vyhledávali, když někoho schopného potřebovali pověřit drobnými úkoly. Děvčata ho zbožňovala.

Dospělí byli vůči němu podezíraví. Patnáctiletý hoch s chladným, pronikavým pohledem muže nebudil důvěm. I když dokázal pohotově vyloudit úsměv, bylo v něm něco skoro až děsivého.

Nebyl moc velký - asi jen 168 centimetrů, a to mu vadilo - a tak na své postavě svědomitě pracoval. Běhal, hrál baseball, dělal dřepy a kliky, posiloval.Měl černé vlnité vlasy a to byla další věc, která se mu nelíbila. Nanášel si na ně vrstvu tuku, aby je vyrovnal.Jeho pleť byla snědá a hladká, neměl problémy s ošklivými uhry, které jako mor trápily jeho vrstevníky, a to bylo každopádně jeho plus.Nebyl krásný v pravém smyslu toho slova - měl moc velký nos a masité rty - ale okouzloval nádherným úsměvem a perfekmími zuby.Tato kombinace zabrala. Gino Santangelo byl někdo.

“Gino, ne!”

“Ale běž, Susie. Jenom si ho tady položím, těsně vedle. Nebudu ti ho tam strkat. Slibuju ti to, opravdu!”

“Ale Gino …!

“Táák. Neříkal jsem ti, že to dělá dobře? No řekni, není to hezké?” “Mmmm … myslím, že … ale ty se nehýbej, slib mi, že se nepohneš.” “Jasně, že ne. Chci být jenom co nejblíž u tebe. Nic víc.” Jemně do ní vsunul svůj úd.

“Co to děláš?” vypískla.

“Jenom si dělám pohodlí,” odpověděl a sjel jí rukou dolů mezi nohy. Honem nahmátnout ten kouzelný hrbolek.

Susie se zavlnila. Našla ho.

“Líbí se ti to?” zeptal se s nelíčeným zájmem.

“Teď ano, Gino, teď ano.”

Všecko je hotový, jde se na věc. S prstem stále na tom správném místě ji řádně šoustat, jak se má.

Teď nic nenamítala. On ví, jak dělat dobře. Bylo mu sotva dvanáct, když si ho zaškolila jeho v pořadí čtvrtá nevlastní matka a ukázala mu, jak najít ten kouzelný hrbolek. Byla to lekce, za kterou jí nikdy nepřestal být vděčný. Právě díky tomu vyniká mezi ostamími kluky, kteří si bláhové myslí, že šoustat znamená rychle kmitat. Gino ví, že stejně důležité je dívku takhle připravit, aby se jí to líbilo - aby po tom toužila - dokonce o to prosila. Kamarádům své lájemství nikdy neprozradil, a tak mu nemohli než závidět zázračnou míru úspěšnosti.

Susie byla vzrušená víc a víc, zmítala sebou a prudce dýchala. Gino pohyby urychlil.Bože, jaká je to slast ponořit se hluboko do ženy.Bože, jak jen si přeje zase najít dívku, která bude říkat ne.

“Och, Gino!”

Dosáhl vrcholu. Vyklouzl z ní a natáhl si kalhoty.

“Neměli jsme to dělat,” pronesla Susie vážně, ale tvářejí žhnuly vzrušením, její malé bradavky se zvětšily a provokativně na něj mířily.

“Proč ne? Vždyť to bylo prima, ne?”

Souhlasně se zachichotala.

To už byl Gino oblečený a myslel jenom na to, jak spěšně vypadnout ze siaré neužívané garáže, kde bylo chladno a tma. “Mám sraz s klukama,” vymlouval se.

“Uvidíme se zase brzy?”

“Ale jo, já se tady pořád někde motám.”

Susie odchvátala jedním směrem, Gino s rukama zabořenýma hluboko v kapsách si okázale vykračoval na opačnou stranu.

Kluci čekali. Smečka uličníků, kterým lumpárna koukala z očí, postávala 11 zanedbaného bufetu. Byl mezi nimi Ginův nejlepší kamarád - hubený kluk jménem Catto, který pracoval se svým otcem na skládkách, takže neustálenedefinovatelně páchl. “Za to já nemůžu,” pokrčil vždycky Catto vesele rameny. Neměli v domě koupelnu a chodit do velených lázní na Stodeváté ulici znamenalo čekat i dvě hodiny ve frontě. Cattovým snem bylo najít si dívku s koupelnou.

Další dobrý kamarád se jmenoval Kassarri, ale nialo se mu Růžový banán. Byl to vysoký chlapec posedlý tím, že rád ukazoval svůj velký penis, který skutečně vypadal jako růžový banán - proto ta přezdívka.

“Přeřízls dneska nějakou?”

“Ne - dostal jsem kopačky,” odpověděl Gino s úsměvem.

“Ty děvkaři jeden prolhaný …” ucedil Catto.

Všichni věděli, že den, kdy by Gino Santangelo nezabodoval, by byl dnem skutečně výjimečným.

“Tak co budeme dneska večer dělat?” zeptal se Gino.

Hoši něco mezi sebou mumlali, nadhazovali jakési návrhy, ale nakonec se obrátili ke svému vůdci a utrousili obvyklé - “Řekni ty.”

“Já myslím, že bychom se mohli trochu pobavit,” soudil Gino. Je sobota večer, právě si zasouložil a cítí se dobře. Nevadí, že nemá u sebe víc než deset centů, že má v botách díry a že jeho pěstouni, u kterých teď bydlí, jsou nejradši, když jim zmizí z očí. Chce se nějak povyrazit. Vždyť na to má právo, ne?

Jako smečka vlků vyrazili směrem k centru města, Gino v čele. Jde přehnaně kolébavým krokem, ležérně se pohupuje na špičkách, kývá se a točí ze strany na stranu. Jejich osm. Pohvizdují a pokřikují na kolemjdoua děvčata: “Hej, ty cukrlátko, nechceš zkusit můj špalek?” “Světe, div se - to je krásný kotě - víš, že by mě mohli zavřít za to, na co ted zrovna myslím!”

Gino ten auťák uviděl první. Dlouhý, eleganmí, hnědobílý, zaparkovaný jen tak, s klíčky - ani takovému štěstí nemohl věřit - v zapalování. V několika sekundách se všichni hoši nějak nasoukali a natlačili dovnitř a Gino - samozřejmě za volantem - jako blesk odpálil od chodníku. Od minulého měsíce, kdy skončil školu, pracuje jako automechanik a získal už o autech slušné znalosti. Okamžitě si uvědomil, že řídit je jeho druhá přirozenost, a i když mu to zpočátku párkrát zaskřípalo při řazení, brzy si to bez problémů uháněl až na Coney Island.Nábřeží bylo opuštěné a od moře dul ledový vítr. Ale jim to nevadilo. Vyváděli na pláži jako diví, smáli se a vřískali, nabírali do dlaní písek a házeli ho po sobě.

Jak snadnou kořistí byli pro strážníka, který trpělivě čekal u ukradeného auta s bouchačkou v ruce.

To bylo poprvné, co měl Gino opletačky s policií. Jako řidič auta, což bez okolků přiznal, to odnesl i za ostatní. Dostal rok v “Newyorském federálním ústavu pro chlapce” - drsném domově v Bronxu, určeném pro sirotky a ty, kdo poprvé porušili zákon.Gino nikdy předtím zavřený nebyl. Padla na něho tíseň a měl pocit osobního ohrožení. Bratrstvo, které ústav vedlo, byla smečka ostrých hochů. Heslem dne byla disciplína a součástí noci bývalo zneužívání mladých švf fťiiců. Gino byl tím vším zhnusený. Ti malí kluci nemají šanci.

Určlili mu práci v krejčovské dílně, kterou nenáviděl. Bratr Phillippe vládl v dílně železnou rukou. Ten chlapec, který byl přistižen, že práci odbyl , dostal výprask krejčovským metrem. A když měl dostat metrem Gino, překvapil ho bratr Phillippe nemravnou nabídkou. Gino mu plivl do obličeje. Od tohoto incidentu neminuly nikdy tři dny, aby nebyl bit.

Když už tam byl půl roku, dovezli tam malého vychrtlého sirotka, kterému nebylo ještě ani třináct. Chlapec jménem Kosta byl vhodnou obětí pro bratra Phillippa, který neztrácel čas a šel tvrdě na věc. Kluk se bránil, ale nebylo mu in nic plamé. Ostatní hoši jen mlčky přihlíželi, jak bratr Phillippe odvlekl Kosili do zadní mísmosti, kde se děly takové věci, že Kosta křičel jako v imsiedním tažení.

Ani Gino, ani nikdo jiný nic nepodnikl. Uplynulo šest týdnů. Kosta se úplně ztrácel před očima. Byl hubený a podvyživený, už když do ústavu přišel, vypadal jako smrtka. Gino se snažil ničeho si nevšímat. Přežít tady díky tomu,že se staral jenom sám o sebe.

Když byl příště Kosta zase vyčleněn, pocítil Gino zvláštní nervozitu. Ten hošík protestoval a škemral, ale bratr Phillippe ho odvlekl za ruku a rázně zabochl dveře zadního kamrlíku. Vřeštění prosycené bolestí a srdceryvný vzvlyky se ozvaly téměř okamžitě.

Gino byl připraven zasáhnout. Popadl nůžky, které ležely na dílenském stolu, a šel za nimi.

Otevřel dveře a uviděl Koštu, přehnutého přes stůl, kalhoty a trenýrky spuštěné u kotníků, a bratra Phillippa, který měl rozepnutý poklopec a právě se chystal na to, že ho zase vrazí do vychudlého dětského zadku. Ten hajzl se ani neobtěžoval vzhlédnout, tak moc se soustředil na svou vlasmí rozkoš. Neomaleně vnikl do chlapce a drásal jeho tělo zevnitř. Kosta ječel nesnesitelnou bolestí.

Gino neuvažoval nad tím, co dělá - vrhl se na bratra Phillippa, nůžkami mu protrhl sako a bodl ho do paže. “Pusť ho, vylez, ty hajzle smradlavá, nech ho na pokoji!” ryčel nenávismě.

Bratr Phillippe, úplně zaskočený a na pokraji orgasmu, se ho snažil setřást. To byla ale chyba. Ginův vztek byl teď už neovladatelný. Najednou se mu zdálo, že ten, na koho útočí, je jeho otec. A v bezbřehé nenávisti si s ním vyřizoval účty za všechno: Za matčin útěk. Za tu spoustu bití, za mizerné pěstouny. Za hnusný byt o jedné místnosti, která byla jediným domovem, který poznal.

Jak Gino řval, tak nůžky bodaly. A nepřestaly, dokud ten odporný zkurvysyn nepadl na podlahu. Teprve potom pominula Ginova nepříčemost a on byl schopen zase vnímat realitu. Ale to, co viděl, nevypadalo vůbec dobře.

Carrie 1913 -1926

Ve Filadelfii bylo dlouhé horké léto. Lureen Jonesová seděla na posteli, kterou sdílela se svým šestiletým bratrem Leroyem a slzy jako hrachy se jí kutálely po jejím hezkém čokoládově hnědém obličeji. Je třináct let stará a sedm a půl měsíce těhomá. Nikdo o tom neví a není ani nikdo, komu by se mohla svěřit. Otce nemá, je bez peněz a její matka Ella, hubená, strhaná žena, prodává své tělo, aby si vydělala na pití a drogy.

Leroy zavměl a Lureen si zase lehla do postele. Nemůže usnout. Dolů za matkou dorazili přátelé a až sem nahoru se nese hlasitá hudba. Za chvíli se k ní přidružily i jiné zvuky - rychlé oddychování, pak sténání. Tlumené výkřiky a pleskavé nárazy těla na tělo.

Ucpala si uši vatou a pevně semkla oční víčka. Trvalo to dlouho, než přivolala spánek.

Měla strašný sen … Cítila, že se dusí… Chtěla zakřičet… Přímo se slyšela křičet…

Náhle otevřela oči. Opravdu slyší řev. Vyskočila z postele a ucítila kouř, ještě než otevřela dveře do ložnice. Pak už tam proudil v celých chuchvalcích.Začala se dusit a snažila se vyběhnout z pokoje. Uvědomila si, že dům hoří. Plameny už olizovaly horní část schodiště a ječivé vyTcřiky zdola mrazily až do morku kostí.Bylo zvláštní, že vůbec nepropadla panice. Z očí jí tekly slzy, ale ona přesně věděla, co má udělat.

Vrátila se do ložnice, zavřela dveře, otevřela okno a křičela na lidi, kteří okouněli kolem, aby chytili Leroye. Vytáhla ho z postele a hodila ho z okna

Plameny vyrazily dveře od ložnice a šlehaly už dovnitř, když skákala ona,dopadla na chodník a ležela v kaluži krve, než dorazila sanitka. Stačila ze sebeještě namáhavě vypravit:

“Zachraňte moje dítě, ach bože, zachraňte moje dítě.”

Než dorazili do nemocnice, byla mrtvá.

Řidič sanitky ohlásil mladému internistovi, který měl službu, že byla těhotná a internista, právě čerstvě vystudovaný a svědomitý lékař, zkontroloval stav plodu. Byly slyšet, i když už jen slabounce. Vzal si dalšího doktora a ten souhlasil, že udělají u mrtvé dívky císařský řez. Holčička Carrie přišla na svět sotva hodinu poté.

Její šance na přežití byly nepatrné. Byla droboučká, sotva dýchala, doktor, který ji přivedl na svět, prohlásil, že je nepravděpodobné, aby žila déle než čtyřiadvacet hodin.

Ale Carrie - to jméno jí daly sestřičky - měla dobrý kořínek. Režila niaiíiii pád, ztlumený plodovou vodou, přežila i předčasný příchod na svět.

Týden co týden každého udivovala, jak se drží. A jak týdny přerůstaly v měsíce, sílila a měnila se v pěkné, normálně vyvinuté dítě. Byla natolik iiliiivá, že nadešel čas, ahy mohla být propuštěna z nemocniční péče. Byl tu jpiKun jeden problém - nikdo ji nechtěl.

Jedinými příbuznými, které na světě měla, byli její bába Ella, kterou vyiáhli přiopilou z ohně, a pak Leroy, její šestiletý strýček.

Nijak se nenadchla myšlenkou, že by měla krmit další hladový krk. V nemocnici naopak hulákala, že ona s tím děckem nemá nic společného. SrMfičky byly šokovány tím, že by to miminko, které vypiplaly s takovou láskou, měla dostat na starost tahle ženština. Jedné sestřičky se to dotýkalo nti/vlášť. Byla to laskavá paní, jmenovala se Sonny a doma měla tfi vlasmí (Iřil. Ta řekla, že by si Carrii vzala.

lilia okamžitě souhlasila, a tak Sonny si opravdu vzala dítě domů a od lolio dne vychovávala malou Carrii jako svou vlastní. Nikdy v budoucnu se nroblčžovala tím, aby jí povykládala o tragických začátcích jejího života. Byli I hiulobná rodina, ale nedostatek dolarů si dokázali vynahradit dostatkem lásky,aby se stala jednou z nich.

V den jejích třináctých narozenin se Ella jako tornádo znovu vřítila do jejího života. Její mladá existence tím byla otřesena.

Kdo je ta cizí osoba? Tato uvadlá, zjizvená žena se zapadlýma očima a řídkými vlasy? Od toho tragického požáru se Elle nedařilo. Kdo by stál o děvku s tělem plným jizev a se znetvořenou tváří? Ještě nějaký čas to zkoušela, ale brzy přešla na drobné krádeže, aby si sehnala peníze na alkohol a drogy. Jediná její záchrana byl Leroy. Byl mladý a silný, a tak ho Ella vzala ze školy a přiměla ho, aby pracoval pro ni. Když mu bylo dvanáct, byl už živitelem rodiny. Ella se povalovala ve studené pronajaté místnosti, do které se vcházelo přímo z ulice, a Leroy se mohl strhat. Když dosáhl osmnácti let, upláchl. Ella zůstala sama. Slabá, zanedbaná, s mizerným zdravím a bez peněz.

A tehdy si poprvé vzpomněla na svou vnučku - jak se jenom to děcko jmenuje? Carey? - Carrie? - Ano, Carrie. Když pro ni mohl pracovat Leroy, proč by teď nemohlo Lureenino děcko? Koneckonců je to pokrevní příbuzná, ne?

Ella se rozhodla, že ji najde.

Do New Yorku přijely koncem léta roku 1926, třináctiletá dívka a její babička. Ella se rozhodla, že tam se dá vydělat víc peněz a že už taky jednou chce žít ve velkoměstě, kde kypí život.

Ten jejich kypěl v jednom špinavém pokoji a pro Carrii ještě v kuchyních restaurací, kde drhla podlahy. Vypadala starší, než skutečně byla, měla vysokou postavu, velká prsa, lesklé hladké vlasy a nádherné křišťálově průzračné oči.

Ella, kterou momentálně sužoval silný kašel, předpokládala, že to dítě bude mít časem řadu lepších šancí, k nimž určitě drhnutí podlahy nepatří. Ale je třeba vyčkat, až přijde ta pravá chvíle. S tím děvčetem je vůbec těžké pořízení. Mnohdy se to neobejde bez křiku. Jeden by si myslel, že bude trochu vděčná za to, že ji její vlastní bába vypátrala. Ale to ne. Byla to tenkrát úplná kalvárie, dostat ji z té cizí rodiny, která se o ni starala. Zavolali i policii, ale Ella si své právo brzy vydobyla. Carrie přece musí jíl s ní. Bože všemohoucí, ona je přece její babička, jediná její pokrevní příbuzná a tento fakt žádné argumenty na světě nemohou změnit.

“Kolik je ti let?” zeptal se podsaditý šéfkuchař.

Carrie, která vkleče drhla špinavou kuchyňskou podlahu, k němu nervózně vzhlédla.

“O co, že ti není ani šestnáct,” ušklíbl se tlusťoch.

Každý den mlel totéž - dvacetkrát už mu řekla, že jí je šestnáct, a on jí nevíří.

“No,” olízl si tlusté rty, “tak co s tím uděláme?”

“Cože?” zeptala se, jako by nechápala.

“Povídám, co s tím uděláme? Chci říct, že jestli šéfík zjistí, jak jsi mladá, vykopne odsáď tu tvoji čemou prdelku rychlejc, než děvka vykouří ocas.”

Citirie se soustředila na drhnutí podlahy. Když si ho nebude všímat, on zase odejde.

“Ty černá hubo, s tebou mluvím,” sehnul se těsně k ní. “Já nemusím taky nikomu nic říct, když na mě budeš hodná.”

Než se stačila odtáhnout, začala jeho tlustá ruka provádět průzkum pod jají sukní.

Vyskočila, převrhla kbelík s mýdlovou vodou a zakřičela: “Neopovažujte se mé dotknout!”

Zarazil se, jeho neforemný obličej zrudl.

Vtom se objevil jeho šéf, suchý, protivný mužík, který barevné nesnášel, i hladnýma očima přehlédl spoušť způsobenou rozlitou vodou. “Ukliď to,” řekl sméiein k Carrii, ale oči přitom upíral na stěnu za ní, jako by dívka vůbec tierslslovala. “A potom sakra vypadni a už se nikdy nevracej.”

Tlustý kuchař se dloubal v levém uchu. “Huso hloupá,” řekl, “co by ti to udělalo?”

Pomalu vytřela rozlitou vodu a stále nemohla uvěřit tomu, co se to stalo s |r|im životem. Chtělo se jí brečet, ale oči měla suché. Když se objevila ta lima, která si říkala její babička, aby ji odvedla, naplakala se na několik let dopředu. A pak přišel New York. Byl konec se školou, místo toho jen dřina « nice sedřené dokrvava, jak rejžákem drhne zem. “Ty jsi strašně rozmazlená,” opakovala jí bába Ella, “ale to už ti skončilo, děvčátko. Slyšíš mě? Tvoje imima taky vždycky pracovala, uklízela doma, starala se o svého bratra. A dělala to moc ráda.”

Carrie to z duše nenávidí, nenávidí tu bábu, nenávidí New York a svou práci. Touží po jediném - vrátit se domů, do Filadelfie, k těm, které považuje a svou skutečnou rodinu.

Teď, když ji vykopli z práce, bude bába Ella supět vzteky a ona už si nebude moct schovávat nějaké ty centíky, které občas našla zakutálené na podlaze, když ji drhla. Kdeje nějaká spravedlnost.

Až všechno dala do pořádku, vyšla z restaurace. Nepřítomně stála na chodníku a nevěděla, kam se má vrtnout. Možná by se měla poohlédnout po nějakém jiném místě, než Ella zjistí, že ji vyrazili.

Zima už o sobě dávala vědět. Bylo chladno a Carrie neměla kabát. Šla ulicí a třásla se zimou. Když procházela kolem bufetu, z něhož se linula typická vůně hot dogů, hladově ji nasála. Přivonět si, to je to jediné, co sl může dovolit. Černé dovnitř stejně nepouštějí.

V New Yorku se Carrie poučila o tom, co znamená být černý. Poprvé v životě tady slyšela slovo negr a naučila se neslyšet, když se jí posmívali pro její barvu pleti. Ve Filadelfii byli v menšině běloši. Bydlela tam v černošské čtvrti a chodila do školy pro černé. Běloši. Proč si vůbec myslí, že jsou lepší?

Muži si ji prohlíželi, jak tak spěchala kolem nich. V poslední době se na ni muži dívají pořád. Přitáhla si svetr pevně kolem prsou. Nemá ráda, když se jí pohupují. Maminka Sonny jí slíbila podprsenku, ale když se o tom zmínila před bábou Ellou, ta si ji přeměřila ostřížím zrakem a řekla: “Jen se pěkně narovnej a ukaž jim ty svoje ciciny, ať se jim postaví, a budeš mít práci vždycky.”

Tak to není, že ne? Kdyby si ten tlustý kuchař hleděl svého, mohla mít práci dál.

Procházela kolem jedné z italských restaurací. Vypadalo to, že je tam teplo a útulno. Stála venku a třásla se zimou. Vítr ji štípal, až jí naskočila husí kůže. Ještě víc se schoulila do svetru a přemýšlela, co udělá. Z vandráka, který o ni zavadil, ucítila pach levného pití a to jí připomnělo bábu Ellu. Carrie věděla, že něco udělat musí. Jestli napochoduje dovnitř hlavním vchodem a zeptá se na nějakou práci, co zlého se jí tak může stát? Však ji nesnědí, nanejvýš ji urazí, ale na takové věci si člověk v New Yorku rychle zvykne.

Sebrala odvahu, vklouzla dovnitř, ale okamžitě toho litovala. Připadalo jí, že tam stojí snad celé hodiny a všechny oči se upírají jen na ni, ale byla to jen otázka několika vteřin, než k ní zamířil jakýsi obrovitý muž. Vnitřně strnula a připravila se na to, že ji vyhodí.

“Copak,” řekl tázavě, “přejete si stůl?”

Nevěří svým uším. Stůl! Pro ni! Černé holce v restauraci bílých nabízejí { stůl! Ten chlap se zbláznil.

“Já hledám práci,” zamumlala, “můžu drhnout… umývat nádobí, cokoli.”

“Aha,” zahlaholil, “tak vy chcete práci. Půjdeme do kuchyně. Nevím, jestli něco máme, ale promluvíme si o tom. Máte ráda horkou pizzu?”

Neměla ani tušení, co to je pizza, ale pozvání na cokoli teplého pro bylo, jako rajská hudba a málem nemohla uvěřit svému štěstí, jak byl ten tnu? laskavý. Přikývla a on ji vzal kolem ramen a prošel s ní restaurací. V ku-riiynl se setkala s jeho ženou Luisou a dozvěděla se, že její muž se jmenuje V lni ento. Oba se kolem ní točili bez ohledu na to, jaké je barvy pleti.

“Je tak mladinká,” rozplývala se Luisa, “úplné děcko.”

“Je mně šestnáct,” lhala Carrie, ale z pohledů, které si vyměnili, pochopila, ?ě |i nevěří. Chce mluvit pravdu, ale bába Ella ji nakazila tím strašným strachem, textil někomu prozradíš svůj věk,” vyhrožovala jí, “uvidíš, že tě hned hodí do tltnnova pro zkažené holky, co utíkají ze školy.” To je teda rána pod pás. Vtilyf ze školy ji vzala právě bába Ella a teď jí ničí život.

Vmcento a Luisa pro ni žádnou práci neměli. Kuchyňku měli jen malou a v ni už tři pomocníky. Ale Vincento se šel poptat a přišel s dobrou zprávou, le pan Bernard Dimes, jejich pravidelný host, potřebuje někoho na úklid, a jestliže bude mít zájem, tak je ta práce její. Jestliže bude mít zájem? Bodejť by neměla!

Vincento ji vzal dovnitř do lokálu a představil ji panu Dimesovi. Ten si ji k Dílnýma hnědýma očima prohlédl. “Můžete v pondělí nastoupit?” zeptal se.

Přikývla, byla příliš vystrašená, než aby mohla promluvit.

Když odcházela z restaurace, byla jako ve snách, úplně ohromená nenadálým štěstím. Co jenom řekne bábě Elle? Pravdu? Že bude pracovat v soukromém domě a vydělávat víc peněz? Anebo má zalhat, že stále ještě di line kuchyňské podlahy?

I když se to příčí její povaze, lež jí připadá rozumnější. Může si tak ušetřit nějaké peníze bokem a bábě odevzdávat pořád stejnou částku.

láingovalo to tak měsíc. Každý den odcházela Carrie ze zchátralého pokoje,který sdílela se svou bábou, a cestovala do centra města k panu Dimesovi do velkolepého domu na Park avenue. Hospodyně dohlížela, jak plní úkoly. Pana I mnese zahlédla Carrie jenom dvakrát, pokaždé se na ni usmál a zeptal se, jak se daří.

Měla pocit, že ho dobře zná. Každý den stele jeho postel, mění jeho hedvábné povlečení, drhne koupelnu, leští mu boty, pere mu, žehlí a utírá Iit ach v jeho pracovně, kde se občas zasní u stříbrných rámečků vyplněných IHiiiiéty slavných osobností.

Pan Dimes je divadelní producent. Nepatří k němu žádná paní Dimesová, jen několik dobře udržovaných blondýn, které mu dělají doprovod ve společnosti. Ale nikdy nezůstávají na noc - tím je si Carrie jistá. Myslí si o něm, že je to ten nejhezčí a nezajímavější muž, jakého kdy viděla. Zjistila, že má třiatřicet let a že je velice bohatý.

Jednoho dne jí hospodyně navrhla, že by mohla bydlet přímo v domě. “Je tady pokojík v suterénu a pro vás by bylo určitě výhodnější, kdybyste nemusela dojíždět.”

Carrii se to zdálo jako fantastický nápad. “Strašně bych chtěla,” odpověděla jí.

“Tak dojednáno,” řekla hospodyně, “přineste si věci a v pondělí se nastěhujete.”

Carrie horečně přemýšlela. Udělá to! Jak by ji tady bába Ella mohla najít?! Neví nic o tomto zaměstnání a určitě v sobě nenajde tolik energie, aby ji dokázala vypátrat.

. Žít v domě na Park avenue, to bude splněný sen. Vlastní pokojík! Pět dolarů týdně! Během krátké doby bude schopna našetřit si tolik, aby se mohla vrátit ke své skutečné rodině do Filadelfie.

Byl pátek, takže zbývalo už jen vydržet přes víkend. Spěchala domů a přitom plánovala, jak uprchne. Bába Ella čekala na peníze, které Carrie v pátek přinášívala, a když je shrábla, zmizela z domu.

Carrie se posadila na postel. Je moc unavená na to, aby se zase vlekla do restaurace na rohu pro kousek zamaštěného kuřete nebo trochu kukuřičné kaše. Odněkud z ulice pronikala do pokoje hlasitá džezová hudba. Jediné, co teď chce, je pevně semknout oči a co nejdřív usnout. Čím dřív usne, tím dřív bude sobota a potom neděle a potom…

O dvě hodiny později s ní někdo hrubě zatřásl. Na rameně ucítila něčí ruku.

Mátožné se probrala, protřela si oči a řekla: “Co je, babi, co se děje?”

Ale bába Ella to nebyla. Byl to nápadně vysoký černý chlapec s velkýma očima a rozcuchanou hřívou.

“Kdo jste?” vyjekla.

“Neboj se,” řekl mladík a široce se usmál. “Já jsem Leroy. Jenom se sháním po mámě.”

“Jak jste se dostal dovnitř,” začala, ale pak zahlédla, že dveře jsou prokopnuté. Tyhle tenké shnilé dveře nemohou nikoho zadržet.

“Ty si myslím to Lureeniné děcko. Sem slyšel, že se tě máma ujala.”

t aille se na posteli posadila. O Leroyovi už slyšela. Bába Ella o něm ÍMIo mluví: “Ten parchant zkurvený, ta krysa hnusná, utekl od vlastní mámy. 41 jí ho Jednou chytnu, ukopnu mu hlavu!”

“Není doma. Přijďte zítra.”

I eioy se usadil v nohách její postele. “Holka, já se nehnu. Sem na smrt unavený ělověk. Máš tu nějaké žrádlo?”

“Nemám tady nic.”

“Do prdele, zrovna jako ta moje máma!” Jeho divoké oči si ji měřily. “Mám dojem, že tě ždíme, tak jak předtím ždímala mě.” Očima spočinul na jejich oblých prsou, která se rýsovala pod tenkým kombiné. “Ty seš ale kus. Vstiilil bych se, že pro mámu šlapeš chodník.”

ťairie si přitáhla pokrývku až po krk. “Pracuji jako uklízečka,” řekla a přitom si přála, aby odešel.

“Tak, jako uklízečka! Pro nějaké tlusté bílé prase, co?”

“V restauraci.”

“V restauraci? Na to se vyser!” ukousl si nalomený nehet a zkoumal ji s přivřených víček. “Jestli chceš prodávat to svoje tělíčko, tak já jsem ten, kdo to může zařídit jedna báseň.”

Začala být najednou nesmírně nervózní. Bylo to, jako by se jí v hlavě niír/něl bezpečnostní signál: Pozor, nebezpečí, hrozí nebezpečí! Pozor, pozor.

Pohnuli se ve stejném okamžiku, ale on byl větší a silnější. Bleskurychle přiiiskl její paže k posteli. “Mně nevykládej, že nechodíš za peníze,” osopil se tm ni a sevřel obě její zápěstí jednou rukou, zatímco druhou jí přejížděl po ňadrech.

“Nechte mě být,” vydechla.

“A proč bych měl?” smál se. “Já nejsem zákazník, já si to beru zadarmo jako tvůj strejda, holčičko.”

Jediným prudkým škubnutím z ní strhl kombiné. Prohnula se jako luk i mamě se snažila ho setřást, ale on ji hodil na postel, násilím jí páčil nohy od sebe, až do ní vnikl.

Byla to hrozná bolest. Ale nebyla to jen bolest, která ji nutila křičet. Bylo to sklamání, vztek, pocit absolutní bezmoci z toho, co se stalo.

Dosáhl vrcholu a současně se rozesmál. “Tys fakt nekecala, tys byla panna. Do prdele, my dva spolu ale naděláme prachů. Přes tu tvoji těsnou škatulku pěkně zbohatnem. To bude kurva něco!” Pustil ji, své už si odbyl.

Ležela zcela nehnutě a byla příliš vylekaná, než aby se odvážila něco podniknout. Mezi nohama ji něco pálilo, bylo to horké a lepkavé. Tak to je ono, o co jim pořád jde. To je ono, co muži pořád chtějí. To je ten sex.

Leroy chodil spokojeně po místnosti, prohlížel si jejich věci, přitom sl popotahoval kalhoty a něco si brumlal. “Prachy tu nikde nejsou?” zeptal se.

Rychle pomyslela na těch pár ušetřených dolarů, které skryla do srolované punčochy a zastrčila pod svou matraci. “Ne, nemáme tady žádné peníze,” zajíkla se a úpěnlivě si přála, aby už přišla bába Ella a zjistila tu strašnou věc, co jí udělal.

“Do prdele,” ulevil si, “ani prachy, ani žrádlo. Do prdele! Asi tu není vůbec nic kromě tý píchačky.” Nečekaně sena ni zrovnu vrhl, sevřel ji svýma hubenýma nohama a vrazil do ní svůj úd.

Valily se na ni černé vlny mrákot a cítila, jak padá… uniká vší té bolesti…

“No tak, seber se, kočko,” supěl spokojeně. “Vychutnej si to, jinak já z toho nic nemám, když se ti to nelíbí.”

Když přišla k sobě, slyšela hlasy, divná slova, která jí nedávala žádný smysl. Cítí se celá zbitá, zneužitá - a co nejhůř - dokonale bezmocná.

To mluví bába Ella. Zaplať pánbůh, že se vrátila. Carrie si chtěla sednout, ale síly ji nadobro opustily.

“Tos nám udělal velikou službu,” slyšela bábu zakrákorat, “teď, když jsi zprovoznil tu její černou kundičku, vyděláme s ní fůru peněz. Víš,já jsem čekala, až jí bude čtrnáct, ale teď, ty můj synku, si myslím, že jsme do kšeftu dostali tu nejlepší šlapku, jaká jen může být.”

Gino 1921 -1923

Bratr Phillippe se po tři týdny pohyboval mezi životem a smrtí. Gino to nevěděl, myslel si, že ho zabil, a upřímně řečeno mu to bylo jedno. Příhoda s nůžkami z něho udělala mezi kluky hrdinu.

Celé události se chytly noviny, a to v době, kdy Gino čekal na soud ve vězení v Bronxu. Novinové titulky hlásaly: SKANDÁL S MLADISTVÝM, DĚTI ZACHRAŇUJÍ DĚTI. Všechny ty oběti bratra Phillippa se už nemohly dočkat, až budou vypovídat, když teď byl viník bezpečně zajištěn.

V novinách se objevily Kostovy fotografie, měl na nich široce rozevřené, naléhavě působící oči. Jeho příběh chytil celý národ u srdce a Kosta byl ihned adoptován Franklinem Zennocottira, bohatým právníkem ze San Franciska, který pro něj naplánoval jinou životní dráhu, jen co Kosta poskytne své svědectví soudu.

Gino měl štěstí. Veřejné mínění bylo na jeho straně, a když přišlo na to, aby nad ním soudce vynesl rozsudek, dostal šest měsíců podmíněně a byl propuštěn.

Venku před soudní síní se setkal tváří v tvář s Kostou. A ten klučík - který s ním nikdy předtím nevyměnil ani dvě slova - ho chytil oběma rukama a říkal tichým, dojatým hlasem: “Děkuju ti, Gino, děkuju ti za svůj život. Doufám, že ti to jednou budu moct vrátit.”

Gino byl v rozpacích. Vyprostil se mu a sebevědomě se zasmál: “To nic nebylo, zapomeň na to, mladej.”

Díval se za Kostou, jak odchází se svým novým otcem, a najednou do něho vjela žárlivost. Proč jemu někdo nenabídne nový život? Vždyť on byl přece taky v novinách. Jak to, že se nikdo nehnal adoptovat jeho?

No jo, on už jednoho otce přece má, že? Hajzla, co je teď právě zase za mřížema. Pohlédl na papírek, na kterém měl Paulovu nejnovější adresu. Ačkoli byl v lochu, znovu se oženil a Gino měl jít bydlet k jeho nové manželce. K ženě, kterou viděl sotva dvě minuty u soudu. Taková povadlá blondýna se dvěma obrovskýma …

Sotva pomyslel na její prsa, postavil se mu. Byl zavřený přesně devět měsíců a teď je strašně nadržený. Honit si ho se mu ve skutečnosti nikdy nelíbilo, obzvlášť ne ve společné ubikaci s dalšími deseti kluky, kteří provozovali totéž. Chce si zašoustat. Chce si zašoustat okamžitě.

Zvedl laciný kufřík se svým celým majetkem, rozhodl se, že si ho donese do svého nového bydliště a pak vypadne, aby si našel nějakou pěknou kočku.

Jak tak kráčel, úd se mu nepohodlně třel o látku kalhot, ale on se přesto nemohl ubránit úsměvu. Je venku. Je zase na ulici. Je to závratný pocit.

Chlap se vypjal, zachrochtal, táhle zasténal a odpravil se. Pak vstal, začal se oblékat a přitom se snažil vyhýbat se pohledu na ženu, která ležela v posteli.

Ta žena se jmenovala Věra a byla to ta blondýna s pěknými prsy, se kterou se oženil Ginův otec.

Dala nohy, k sobě, přetáhla sukni dolů a potichu sledovala toho muže, jak dokončoval oblékání, jak položil na stůl peníze a odcházel. Je unavená. Ženská nepotřebuje díkybohu na to souložení moc energie. Stačí roztáhnout nohy a nechat věcem volný průběh.

Tento týden byl těžký. Navštívit Paula v Sing Singu, pak se trmácet k soudu, aby jim tam potvrdila, že Paulův kluk může bydlet u ní. Hovno může. Udělala to jenom proto, že Paulo na tom trval. “On s náma vůbec nemusí bydlet,” vysvětloval Paulo, “ale ty musíš říct, že ano, aby ho nestrčili zase do jinýho domova. Až se objeví, dej mu dvacet dolarů a řekni mu, ať se ztratí.”

Věra se ušklíbla. Dvacet dolarů, jo? Tůdle! Dá mu pět.

Zvedla se, sebrala peníze ze stolu a lhostejně zareagovala na klepání na dveře.

Byl to jeden z jejích pravidelných návštěvnků, takže nebylo třeba žádných dlouhých řečí. Hodila sebou na postel, vykasala si sukni a roztáhla nohy. Ve chvíli, kdy si muž rozepínal kalhoty, stěží potlačila zívnutí.

Gino se houpavě klátil ulicí. Byl tak rád, že je venku, že ani nevnímal úmorné vedro. To byl ale hic! Hodně přes třicet stupňů a ani náznak vánku. Byl zvědavý na své kamarády. Budou tady ještě někde? A co Susie a ty další holky, co ho provokujou? Kterou z nich dnes večer obšťastní?

Podíval se ještě jednou na papírek s adresou. Už tam skoro bude. Otevřený požární hydrant chrlil vodu a smečka nahých dětí poskakovala kolem. Na schodkách domu, ve kterém bylo několik bytů, seděl nějaký dědek a rýpal se v nose. Číslo šest bylo ve druhém poschodí. Zaklepal jednou, dvakrát, a když se nedočkal odpovědi, zkusil vzít za kliku a otevřít.

Jeho nová nevlastní matka s někým na posteli souložila. Nezdálo se, že by ji vyrušil natolik, aby nepřestala. “Mám teď práci,” konstatovala suše.

To Gino taky vidí. Vrazil kufřík dovnitř. “Vrátím se později,” stačil ještě říct a rychle za sebou zavřel dveře. Co se to ksakru děje?

Ale pak mu to došlo. Je to samozřejmě prostitutka. Kdo jiný by si taky jeho otce mohl vzít?

Chytil soupravu podzemky směrem na Coney Island. B yla narvaná a vzduch nedýchatelný. Na pláži to bylo ještě horší. Proplétal se uličkou mezi těly a hledal nějakou známou tvář. Tady se scházívala jeho stará parta, když bylo ve městě moc horko. Neviděl nikoho, koho by znal, a tak se svlékl do trenýrek, vběhl do moře a plaval až k molu, které bylo obsypáno těly. Polkukovaly po něm dvě sestry a chichotaly se.

“Tak co, chodíte sem často, kočky?” zeptal se jich. Takové ottřepané věty v Idycky skvěle zafungují.

Během hodiny z nich byla nerozlučná trojice. Plavali, potápěli se, závodili, kdo bude dřív u břehu. Stálo ho to dost námahy, aby neukázal, jak jje nadržený. \le podařilo se mu to, aspoň prozatím.

Když se začalo stmívat a rodiny s vřeštícími dětmi se sbíraly k odchodu, bylo Ginovi jasné, že už to dlouho nevydrží.Sestry nadhodily, že taky půjdou domů.

“Ještě naposled si zaplavem,” naléhal na ně. “Dáme si závodí. Kdo bude dřív u mola?”

Ta mladší odmítla, ale starší se ten nápad líbil. Bylo jí asi osimnáct, měla kudrnaté vlasy barvy mědi a nápadný předkus.

Plavali k molu, dělali hlouposti a cákali po sobě. Gino ji nedbal doplavat první, a když se už chtěla vytáhnout nahoru na plošinu, chňapl po nií zezadu.

Překvapeně vyhrkla: “Co to, prosím tě, děláš?’

Věděl moc dobře, co udělá. Ruce na jejích prsou pracovaly hbiitě a účinně, přiváděl ji šikovně do rozpoložení, kdy už sama nebude chtít, aby ptřestal.

Šlapal vodu a jeho nohy jezdily jako písty, zatímco ona se [přidržovala okraje mola a začala slastně příst.Má ji. Přitáhl se blíž a políbil ji na slaná ústa, aniž přestávaal hníst její prsa.

“Opravdu bychom neměli …” slabě namítala, když ji zaačal svlékat z plavek.

“Ale ano, měli.” Ponořil se pod hladinu a vyprostil jí jednu inohu z přiléhavých vlněných plavek.

Ve vodě je to vzrušující. Po devíti měsících půstu by bylo ostatniě vzrušující cokoli.

Strčil hlavu pod vodu, líbal ji na prsa, roztáhl jí rukama nohy a ssoustřeďuje se na kouzelný hrbolek.

“Gino,” vydechla zmámeně.

Vynořil se, aby se nadechl, vyvlékl se ze svých trenýrek a vrhli sejí mezi nohy. Tlak okolní vody by mu možná jindy vadil, aby do ní snadnco vnikl, ale teď mu tak fantasticky stál, že ho nemohlo zabrzdit vůbec nic.

Byli na sebe nalepení, její nohy obemkly jeho boky, oba klesali pod hladinu. Věděl, že buď musí okamžitě vystříkat, nebo že se utopí. Bylo to na něm, co si vybere. Rozhodl se vystříkat. Pak střelhbitě vyletěli nad hladím

“Vždyť jsi mě málem utopil,” obviňovala ho. “To bylo, co?” smál se.

“Já jsem to ještě nikdy nedělala,” posteskla si a soukala se nemotorně do plavek.

“Takhle teda určitě ne,” odpověděl jí a přitom si uvědomil, že v zápalu milování ztratil trenýrky. Potopil se pod vodu, ale nemohl je najít.

Ochladilo se a zrzečka začala kňourat, aby plavali už zpátky.

“Ty, já nemůžu najít trenky,” svěřil se jí.

Zrzečka se uchichtla.

“Poplaveme, až si budu moct stoupnout, a potom mi doneseš kalhoty, jo,” navrhl jí.

“A co mám říct sestře?”

“Řekni jí, že mi trenky sežral žralok. Nebo jí řekni, co chceš, mně je to jedno.”

Plavali nazpět, a když se blížili k břehu, on čekal ve vodě, zatímco zrzečka zamířila na pláž. Díval se na ni, jak se připojila k sestře, hodila přes sebe ručník a pak obě dvě utíkaly pryč, aniž by se ohlédly. Sotva věřil svým očím, Ony ho tam nechaly. S holým zadkem a třesoucího se zimou. Kristepanel

Rychle obhlédl pláž, hluboce se nadechl a divoce sprintoval pro svoje šaty.

“Kdo je to?” ozvala se nezřetelně Věra.

Ještě jednou pro jistotu zaklepal na dveře. “To jsem já, Gino Santaneek Můžu už dovnitř?”

Věra se posadila. Po troše pití si krátce zdřímla a docela zapomněla Paulova syna. “Jó, jenom pojď…”

Vstoupil a chvíli hleděli jeden na druhého.

On vidí utahanou blondýnu, asi třicetiletou, s rozmazaným líčením a velkými prsisky.

Ona vidí mladého drsného hocha s vlnitými černými vlasy, tmavě oli kůží a hluboce posazenýma černýma očima, které působí podivně V žádném případě nevypadá jako jeho otec.

“Ty jsi celý mokrý,” suše konstatovala.

“Byl jsem si zaplavat.”

“V šatech?”

“Né, svlečený, ale neměl jsem ručník.”

Bojovně jeden druhého zkoumali.

“Tady nemůžeš zůstat,” řekla nakonec. “Řekli jsme, že tu můžeš být, jenom proto, aby tě zase nezavřeli.”

“Ale já jsem myslel…”

“Mně je jedno, co sis myslel. Tento byt je můj, a ne tvého fotra.”

“Jo,” souhlasil Gino trpce, “a vy máte na starost své kšefty.”

“No a co?” odsekla Věra. “Vydělávám si tím na slušné živobytí. Já se za lo nestydím.”

Sehnul se pro kufřík a chystal se k odchodu.

“Kde budeš spát?” zeptala se nečekaně.

“Nevím,” zabručel.

“No…” zaváhala Věra. “Dnes už mám jenom jednoho kunčofta. Ztrať se na chvíli, on se se mnou zatím potěší a ty tu potom můžeš přespat na gauči. Ale jenom dneska, jasné?”

Gino přikývl. Byl mokrý, unavený a neměl chuť se potloukat po ulicích. I ta jedna noc ve Věřině bytě je velice vítaná.

Zůstal u ní půl roku. Dostal se zpět na své bývalé místo jako automechanik a tato práce mu zaplňovala dny. V noci se potuloval se starou partou a věnoval se s ní různé drobné trestné činnosti, která nikomu moc škody nenadělá. Taky se staral o Věru, zbavoval ji kunčoftů, se kterými byly potíže, a brával ji s sebou v neděli ven. Neděle byly totiž jediný den, kdy Věra odmítala pracovat.

Sem tam navštěvovala Paula ve věznici v Sing Singu. Jednou ji Gino doprovodil.

Paulo ho uvítal zostra: “Máš nějaký chlast?”

Bylo to po roce poprvé, kdy viděl svého otce, a tohle byla jeho první slova. “Ne,” špitl a byl celý nervózní z otcovy přítomnosti, protože se mu pořád vracely vzpomínky na to kruté bití, které mu uštědřovaly ruce tohoto vyzáblého mužíčka ve vězeňském mundúru.

“Ale běž, Pauli,” řekla Věra chlácholivě, “vždyť víš, že sem nemůžeme nosit žádný chlast. Kontrolují nás, přísahám bohu - víš přece, kdybych mohla, tak bych ti dala.”

“Mrcho,” zamručel Paulo a otočil se k oběma zády.

“Dneska má špatnou náladu,” pošeptala Věra Ginovi. “Toho si nevšímej. Příště to bude lepší.”

Ale žádné příště už nebylo. Podruhé tam nešel. Do prdele s tím! Je teď už moc velký na to, aby ho fotr mlátil. Kdyby na něho Paulo ještě sáhl … Jo, jedna návštěva v Sing Singu je až nad hlavu.

Každý týden se hlásil u úředníka, který měl nad ním ochranný dohled a vždycky mu pět minut promlouval do duše. Kuriózní bylo, že každý týden tam na něho čekal dopis z Kalifornie. Kosta Zennocotti se podle všeho rozhodl, že mu bude popisovat celý svůj život se vším všudy. I když se Gino nikdy neobtěžoval mu odpovědět, dopisy chodily pořád.

Divný kluk… Proč si asi myslí, že Gina zajímá jeho život? A ještě jaký život! Škola. Spořádaný domov. A nevlastní sestra, která vypadá na pěknou nudu. Ten kluk ani nežije v normálním světě.

Když vypršela lhůta jeho podmíněného trestu, naškrábal Kostovi pologramotný vzkaz, v němž mu oznámil číslo své poštovní přihrádky. Když ten mladej tak rád píše … tak co, nebude mu přeci tu radost brát.

Večer před Paulovým propuštěním vzal Gino Věru do kina. Vypadala nervózní a podrážděná, visela mu na paži, když se sněhem brouzdali domů.

“Poslyš, chlapče,” řekla, “když se Paulo vrátí, už to tak dál nepůjde. Víš, co myslím.”

Přikývl.

“Mohli bychom to sice zkusit,” pokračovala nejistě, “ale - ty sakra přece znáš svého fotra.”

Ano. Zná. Paulo je hnusný hajzl. Mlátí ženy a zachází s nimi jak s kusem hadru. Věra není žádný anděl, ale Gino si ji oblíbil. Byla k němu hodná a oba věděli, že kdyby Paulo na ni vztáhl ruku, nedokázal by Gino jenom stát a koukat.

“Zítra ráno se odstěhuju,” řekl.

“Budeš mně chybět,” odpověděla Věra se slzami v očích. Zvedla ruku a dotkla se jeho paže. “Kdybych ti někdy mohla pomoct…”

Beze slova přikývl. Tahle Věra mu dala víc lásky a něhy než jeho vlastní otec za celý život.

Příští den ráno se sbalil a odešel dřív, než se probudila. Do práce si s sebou vzal svůj jediný kufřík a .poptával se, jestli někdo neví o nějakém bydlení.

Nový mechanik jménem Zeko se dal slyšet, že tam, kde bydlí on, je ještě jeden volný pokoj. Zekovi bylo asi devatenáct, měl snědý obličej a celkově působil nepříjemným dojmem. Nikdo ho neměl rád, ale pokoj je pokoj, a tak l«> práci šel Gino s ním do jednoho špinavého baráku na Stodeváté ulici.

“Je to příšerná barabizna,” informoval ho Zeko, “není tam ani topení, ani Irplá voda, ani koupelna a hajzly jsou na chodbě.”

“A jak jinak?”

“Já tady už dlouho nebudu,” svěřil se Zeko. “Mám v pácu dobrý kšeft. A odsuď chci pryč.” Spiklenecky mrkl na Gina. “Vezmou mě jako šoféra na velký tah. Když to zmáknu, vezmou mě. Chápeš?”

“Už jsi někdy seděl?” zeptal se Gino.

“Já?” zaskřehotal Zeko. “Jsem moc chytrý na to, abych se nechal chytit.”

Otřel si nos do rukávu bundy. “Víš co, hodíme ten tvůj kufr dovnitř, zajdem si na pár piv a přihodíme nějakou tu kurvu.”

“Já mám rande,” odpověděl Gino.

“A nemá kámošku?” chtivě se podbízel Zeko.

“Na to sejí nevyptávám.”

“Tak se jí tedy zeptej.”

“Jo … jasně. Ale až příště.”

Pokoj byl ještě horší, než si myslel. Ale stejně ho vzal. Není zrovna zvyklý bydlet v luxusu. Rande nemá, jenom se mu nechtělo strávit večer se Zekem. V práci mu říkali Zeko Sketa.

Za pět minut byl zabydlený. Pokoj se skládal z postele, prošlapaného koberečku a oprýskaného prádelníku v rohu. To je všechno. Ale má to aspoň sám pro sebe.

Bufet “U tlustého Larryho” na Stodesáté ulici byl místem, kde se parta scházela. Tam se Gino setkával se svými kamarády a odtud vyráželi.

“Co je se Zekem Sketou?” ptal se Růžový banán, sotva Gino dorazil.

Pokrčil rameny. “Mám pokoj tam, kde on, ale to neznamená, že budem furt spolu.”

“Půjdeš se podívat za svým fotrem?” vyzvídal Catto.

“Ne. Pár dnů ho nechám.”

“Ty ho pár dnů necháš - a on bude zas zpátky v lochu.” Růžový banán se zasmál svému vtípku a doprovodil ho několika hlasitými prdy na přilepšenou.

“Kristepane,” ohrnul nos Gino. “To nestačí, že na jedné straně smrdí Catto? A teď ještě ty na druhé.”

Růžový banán se rozřehtal a vtom zahlédl pohlednou blondýnku, která se věnovala jen své ledové limonádě. Už přemýšlel, jak to na ni zaválí, ale Gino, jako kdyby četl jeho myšlenky, rychle řekl: “Tu nech, na tu mám už postavené péro já.”

Růžový banán a Catto koukli jeden na druhého. Tak zase další Ginova oběť. Jak jen to s nima dělá?

Dívka dopila a vstala z vysoké barové stoličky. Byla hezká a byla si toho vědoma. Prošla kolem Gina a jeho kumpánů s hlavou sebejistě vztyčenou.

“Holka jako ty by se mohla dostat do maléru, když chodí venku sama,” řekl Gino s falešnou péčí v hlase.

Dělala, že neslyší.

“Hej, ty,” houkl na ni zostra, “co mě sklíš jak hovno na ulici?”

Dívka se začervenala a přidala do kroku. Růžovému banánoví to bylo k smíchu.

Gino se hlučně plácl pravičkou do levé dlaně. “Ani mě nenapadne honit se za takovou nafoukanou husou.”

Za dvě minuty nato ji uslyšeli ječet. Bylo to vřeštění plné hrůzy a doléhalo sem z ulice.

Gino okamžitě vyrazil, Catto a Růžový banán za ním.

Zeko Sketa měl slečinku přišpendlenou na zdi. Kvičela jako vylekaný králík, zatímco jeho ruce jí šátraly po těle. Bílou blůzku měla roztrženou a bylo jí vidět odhalená prsa.

“Copak to děláš, Zeko?” zeptal se Gino mírně.

“Hleď si svýho, hňupe,” zařval Zeko.

“Jó? Tak já se postarám, aby to bylo mý.”

Zeko se vrhl na vyděšenou dívku. “Já nejsem lakomý. Až tady skončím, můžete se na ní vystřídat všichni.”

“Zmiz od ní, ty slizká sketo.”

“Odprejskni, Gino.”

Dřív než se kdo nadál, rvali se hlava nehlava. Zápasili a váleli se po zemi v prachu. Kopali se a chňapali jeden po druhém.

Gino byl mladší a menší než Zeko, ale měl větší sílu. Zasadil Zekovi dobře mířenou ránu a prorazil mu ret. Objevila se krev.

“Ty hnusná kryso,” zuřil Zeko. Sáhl si do boty a vytáhl nůž.

Oba byli zase na nohou a bojovně kroužili kolem sebe. K Růžovému banánoví a Cattovi se připojila spousta místní mládeže, která toužila vidět krev. Někteří fandili Ginovi, jiní podporovali Zeka.

Gino neslyšel nic. Jedním okem střežil nůž, druhým kontroloval každý Zekův pohyb.

Zeko najednou vyrazil a nůž podélně rozťal kůži na Ginově tváři. Bolesti nebylo tolik co krve.

“Ty hajzle zasraný!” zaryčel Gino. Teď teprve do něho vjela bezmezná zlost, ta jeho slepá zuřivost, kterou pocítil už tenkrát, když zaútočil na bratra Fillipa. Zeko už není Zeko - je to ten všivák. Najednou měl neomezenou sílu. Popadl Zekovu ruku s nožem a kroutil s ní a kroutil, nevnímal ani, jak to v ní nepříjemně praská, neslyšel ani Zekovo bolestné vytí. Růžový banán ho museli od skučícího Zeka odtáhnout.

“Mám dojem, žes mu zlomil ruku,” prohlásil Catto, ale nebylo znát, že by ho to mrzelo.

Mlžný opar před Ginovýma očima se rozestoupil. Potřásl hlavou a chvíli nevěděl, kde je a co dělá. Zahleděl se dolů na kňučícího Zeka. “Příště si dej bacha na krk,” varoval ho. Rozhlížel se, kde je ta malá blondýnka, která to celé způsobila. Ale ta byla dávno pryč. Nenápadně zmizela jako dáma.

“Měli bysme jít do nemocnice, aby ti to nějak ošetřili,” navrhoval Růžový banán.

Gino si sáhl na zkrvavenou tvář. To tak zrovna potřebuje, jakousi zatracenou jizvu. “Pojďme,” řekl netrpělivě.

V nemocnici mu udělali deset stehů. Všetečně se ho vyptávali, ale Gino nic neřekl.

Zeka přivezli, právě když oni už odcházeli. Ti dva si vyměnili vražedné pohledy, ale nepadlo ani jediné slovo. Držet jazyk za zuby, to je zákon ulice. Nikdo se proti tomu nechtěl prohřešit.

O dva dny později pracoval Gino v opravářské dílně. Ležel zrovna pod zvednutým vozem, když ho přišel navštívit nějaký neznámý muž. Nejdřív měl v zorném poli jen boty cizího příchozího - dvoubarevné naleštěné lakýrky, velice nóbl.

“Ty jsi Gino Santangelo?” ozval se hlas odněkud nad botami.

“Kdo se ptá?” vysoukal se Gino zpod auta.

“Na tom nezáleží… Tak jsi?”

Srdce začalo Ginovi bít o poznání rychleji. Ten, kdo nad ním stojí, je sám Eddie Zvíře, pomocník a pravá ruka vyhlášeného Salvatora Charlieho Lucania.

Polkl naprázdno a snažil se nedat najevo svou nervozitu. Vstal a zmazané ruce si otíral o špinavé kalhoty. “Jo, já jsem Gino Santangelo,” podařilo se mu vymáčknout se.

Eddie Zvíře neváhal a uštědřil mu mohutnou ránu do břicha, až se Gino bolestí zkroutil k zemi. “To je za Zeka,” řekl klidně, “chtěl by tě pozdravit, ale sám nemůže, protože leží v nemocnici se zlomenou rukou.”

Gino se narovnal a veškerý jeho instinkt dítěte ulice mu radil, aby neoplácel. Tak tu stál, hleděl na Eddieho a nakonec řekl: “To je jeho smůla. Koledoval si o to.”

Eddie se zasmál. “Slyšeli jsme o tobě, že s tebou jen tak něco nehne. Asi to bude pravda. Pojď se mnou, pan Lucania si s tebou chce promluvit.” Růžovému banánovi div oči nevypadly z důlků.

“Jsem hned zpátky,” řekl mu Gino a snažil se, aby jeho hlas zněl nedbale. “Zařiď to nějak se šéfem, třeba mu řekni, že se mi udělalo špatně.”

“Třeba se ti ještě udělá,” dodal Eddie zlověstně.

Gino však nebyl nervózní. Neměl strach, že by se mu mohlo stát něco zlého. Právě naopak, cítil, že je na začátku nějakého velkého slibného zvratu.

Charlie Lucania ho uvítal na zadním sedadle černého cadillacu, který byl zaparkován poblíž. Pozorně si ho celého prohlédl a potom pomalu řekl: “Slyšel jsem toho o tobě spoustu, mladej. Něco bylo dobrý, něco špatný.”

Gino mlčel.

“Máš temperament - to je v pořádku. Já mám taky temperament. Jenom je třeba vědět, kdy ho použít. Rozumíš, co tím chci říct?”

Přikývl.

“Mám rád kolem sebe správný lidi. Přitáhnuje, když jsou mladí, vytrénuju je a taky v nich vypěstuju trošku oddanosti, chápeš?”

Opět přikývl.

“Kolik je ti roků?”

“Sedmnáct,” zalhal. Scházel mu do nich ještě měsíc.

“Tak to je dobrý. To je vono. Pokud už máš dost kuráže a ten správný grif.”

Lucania se k němu naklonil. “Já jsem najal Zeka, aby pro mě něco udělal. Jenže tys ho vyřadil. Budu k tobě milosrdný a ten jeho džob svěřím tobě. Příští středu večer. V osm. Podrobnosti ti řekne Eddie.”

Lucania se zase opřel. Konverzace pro něj byla tímto ukončena.

Gino si odkašlal. “No, víte, jsem rád, že mi dáváte tuto šanci … ale nechtěl bych zase skončit v lochu.”

Lucania na něho lhostejně pohlédl. “Jsi dobrý šofér?”

“Ten nejlepší.”

“Tak tě nechytnou.”

Eddie Zvíře otevřel dveře vozu. “Polez ven, ty mizero,” řekl s přátelským úšklebkem. “Padej.”

A tenkrát si Gino uvědomil, že vlastně neměl na vybranou.

Carrie 1926 -1927

Muž hleděl na Carrii a ta zase upírala své velké vystrašené oči na něho. Byl to obrovitý černoch, vysoký hodně přes metr osmdesát. Ale to, coji děsilo, nebyla jeho výška ani jeho statné tělo, ale mohutnost jeho údu.

Carrie mu posloužila už dvakrát předtím a pokaždé ji skoro roztrhl vejpůl. Vždycky si s pláčem a celá zakrvácená stěžovala Leroyovi, ale ten se jí jen posmíval, že je jak malé děcko. Nebyla už žádné děcko. Byla teď vězeň.

“Necítím se dobře,” řekla a v očích sejí zaleskly slzy.

“Ale budeš se cítit dobře, kočičko,” odpověděl muž a začal si rozepínat kalhoty. “Všecky dámy se cítí dobře, kdy ž uvidí, co já tady mám pro ně schovaný.”

Kristepane, co jenom udělala, že musí žít jako za trest takový život? Od té osudné noci, kdy ji Leroy znásilnil, ji drží pod zámkem. Ani záblesk denního svěda, ani moment svobody, nic z toho jí není dopřáno. Jenom nepřetržitý přísun mužů. Leroy vybírá peníze a bába Ella jí nosí jídlo, prostěradla a ručníky, když si vzpomene - a ona si nevzpomene tak často, jak by měla.

Leroy pronajal i sousední pokoj a právě tam je uvězněná. Je jako lidský stroj, sloužící mužům, kteří přicházejí a odcházejí.

Nejprve se pokoušela odmítat, ale Leroy ji tolik bil, že prodávat své tělo bylo ve srovnání s bitím mnohem jednodušší řešení.

Muž si sundal kalhoty i dlouhé vlněné spodky a stál před ní ve směšně plandavé košili, která nebyla dost dlouhá, aby překryla jeho velký penis.

“Vy… vy mě tím vaším… zraníte,” vykoktala. “Nedalo by se to udělat nějak jinak?”Muž se na chvilku zamyslel; potom se mu po jeho přihlouplém obličeji rozlil úsměv. “Mohl bych ti ho třít o kozičky a potom dát do pusy,” navrhl.

Cokoli bylo lepší než si ho pustit mezi nohy. Strnule přikývla a svlékla si kombiné. Byla strašně hubená a na těle měla stopy po bití. Ruce a nohy měla jako tyčky. Jen velkáprsajízůstalaamužponichhnedchmátlazačal si mezi nimi třít penis.

Zavřela oči a přála si, aby si mohla zacpat uši, protože sténání tohoto muže nebylo nic, co by chtěla slyšet. Snažila se myslet na minulost, na ty pěkné věci, které zažila: Na maminku Sonny, na Filadelfii. A na svou práci v krásném domě pana Dimese na Park avenue.Muž jí teď cpal svůj úd do úst. Chutnalo to po moči a po potu. Chtěla něco namítnout, ale bylo už pozdě; nemohla promluvit. Zasouval jí ho tam a zpátky, drhnul jím o zuby, které měly chuť ho zlomyslně kousnout.

Takhle to ještě nikdy nedělala. Nestrčí jí ho celý do krku a neudusí ji?Začala se dávit a on ho trochu povytáhl. Potom jí začal mačkat prsa, jako by to byly dva pružné melouny, z nichž by se měla vymačkat šťáva. Přitom hlasitě sténal a brumlal nějakou modlitbu.Pak dosáhl vrcholu a vystříkal jí do krku mocné gejzíry husté slané tekutiny.Myslela, že se pozvrací. Ale místo toho polkla, on ho vytáhl a bylo po všem.

Sláva, vždyť mu zabránila v tom, aby ji roztrhl vejpůl! To je skvělé! Měla by to vlastně oslavit. Má přece právě dneska čtrnácté narozeniny.

Bába Ella zemřela o osm měsíců později. Leroy se celé tři dny neobtěžoval, aby to Carrii řekl. Ta už byla hladová jak pes, když za ní přišel.

“Obleč se,” řekl a přistrčil jí staré špinavé šaty.

“Musím něco sníst,” žebronila. “Jak mě tu můžeš nechat zaručenou tak dlouho bez jídla! Vždyť jsem mohla umřít a …”

“Drž hubu, malá,” utrhl se na ni Leroy, “moje máti je právě na cestě do nebe a ty se nestaráš o nic jiného než o to žrádlo.”

Oči sejí rozšířily údivem. “Bába Ella umřela?”

“Bába Ella umřela?” pitvořil se po ní Leroy. “Ona natáhla brka a já tady nebudu dál dřepět. Vyrazím na výlet - do Kalifornie.” Zakoulel očima. “Slunce a sladké nicnedělání - tam bude Leroy jako král.”

S úžasem na něho pohlédla. “To znamená, že já budu volná?”

Leroy se začal dusit smíchem. “Holka, ty seš můj lístek do Kalifornie Já tě prodám!”

Carrie bezděky ucouvla. “To přece nemůžeš udělat!”

Život v Lissyině podniku znamenal pro Carrii změnu k lepšímu. Jedlo se tu pravidelně, i zákazníci byli lepší sorta a ten pokoj, ve kterémj i drželi pod zámkem, představoval učiněný luxus ve srovnání s tím, na co byla zvyklá.

“Že ne? Dej si na mě bacha, děvenko. A radši se slušně chovej, abych ti nemusel podříznout ten tvůj pěkný krček, než odjedu.”

Leroy to všechno myslel docela vážně. Oblékl ji, nakrmil ji zbytkem smaženého kuřete, pak ji popadl za ruku a odvedl do jednoho domu poblíž, kde si ji prohlídla a prohmatala nějaká velká tlustá ženská skoro tak, jako by si vybírala biftek u řezníka.

“Lissy, nikdo tady nebude litovat, že jsme udělali tenhle kšeft,” kasal se Leroy. Chytil Carriiny šaty a strhl jí je z těla. “Podívej se, to jsou kozy, a ty nohy a ta fajnová kundička.”

Carrie uhýbala před jeho doteky.

“A jak mám vědět, že se bude chovat tak, jak má?” tázala se podezřívavě Lissy.

“Ta se bude chovat, jak má,” řekl Leroy bezstarostně, “vždyť žádnou jinou práci nezná. A má to ráda. Jenom ji dobře krm a zamykej a pak s ní nebudou žádné trable.” “No, já nevím,” pochybovala Lissy.

“Ale víš. Je mladá. Vyděláš na ní majlant.”

“Kolik chceš?”

“Já jsem myslel, že už jsme se dohodli na stovce. Za pár týdnů to vyděláš zpátky a dál už to všechno bude jenom zisk.”

Lissy obchodnicky přimhouřila oči. “Padesát, Leroyi, víc nedám.”

“Do řiti,” vztekal se Leroy, “ty mě chceš podrazit.”

“Ber - nebo běž do háje.”

“A co za pětasedmdesát?”

“Padesát.”

“Šedesát,” zaúpěl.

Lissy ustoupila: “Tak pětapadesát a hotovo.”

Potřásli si rukama a peníze změnily majitele. Potom Leroy bez jediného slova odešel.

Lissy hleděla na Carrie. “Jsi kost a kůže,” zhodnotila ji, “napřed tě musím vykrmit. Pojď se mnou, ukážu ti tvůj pokoj. Pořádně se vykoupat, to by ti laky neuškodilo.”

Byly tam taky další dívky. Zpočátku se nesměla s nimi ani potkat, ale po několika měsících, když už vydělala víc, než činila její kupní cena, Lissy přestala být tak přísná a dala jí víc volnosti.Dokonce mohla i utéct. Ale Leroy má pravdu - nemá kam utéct. Teď je děvka a na tom se nedá nic změnit. Už nepojede zpátky do Filadelfie, nemůže se vrátit k panu Dimesovi. Prostituce je teď její životní osud. A jak poznamenala jedna z těch dalších dívek - když už to má být její životní úděl, proč by z toho neměla vytřískat peníze taky pro sebe.

Brzy po tom zašla za Lissy. “Chci podíl z toho, co vydělám.”

Lissy se rozesmála: “Jak to, že ti to tak trvalo, než sis o něj řekla?”

Když jí bylo patnáct, měla Carrie našetřený slušný štůsek dolarů. Díky svým velkým ňadrům, dlouhým tmavým vlasům a orientálním očím byla skutečně kus.Lissy přijala s porozuměním, když jí oznámila, že chce odejít. Neměla z toho radost, ale nemohla tomu zabránit.Carrie zašla navštívit Florence Williamsovou, jednu z největších bordeldam v Harlemu. Bydlela v nádherném bytě hned u Stojednačtyřicáté ulice spolu se třemi děvčaty, která jí byla k dispozici. Hned na první pohled Florence věděla, že téhle Carrii ráda přidělí pokoj. Dohodly se na tom, že bude dostávat dvacet dolarů za každého klienta a z těch zaplatí Florenci pět jako nájemné.

Pokoj, který dostala, byl úplný sen. Byla tam pohodlná postel s bílým povlečením a telefon, který s tím barevně ladil. V rohu stála čínská vana a vedle ní byl naskládán stoh čistých ručníků. Pořádek tu udržovala služebna, kin a přišla do pokoje po každém zákazníkovi.Dokonce služebná! Carrie nedělá ráda to, co dělá, ale rozhodně se p /a těchto okolností zdá její práce víc a víc přijatelná.

Ostatníděvčata u Florence se k ní chovají přátelsky. Kupodivu jsou dvě z nich bělošky. Carrie taky brzy zjistila, že i polovinu zákazníků tvoři běloši’ Byla ohromená… Nikdy ji nenapadlo, že by bílí muži za to museli platit, navenek vážení bílí muži, kteří mají solidní zaměstnání, manželku a spoustu dalsu li výhod v životě …

Ostatní dívky se jí smály, když se tomu podivovala.

“Ale drahoušku, běloši jsou daleko chlípnější než takový obyčejný negr,” vysvětlovala jí Cecílie. Byla to vysoká dívka, vypadala nafoukán.i a pn pohledu na ni by člověka nikdy nenapadlo, že se prodává. “Negři ti to chtějí dolu udělat, chtějí ti předvést, jací jsou velcí, bezvadní, fantastičtí. Bílí chlapi… hm, ti si vymýšlejí všecko možný. Odvážou se, až když dělají opravdový prasárničky. Není nad sitarýho dobrýho černocha, toho bych brala každý den.”

Cecílie měla mléčně bílou pleť, rusé vlasy a dlouhé, předlouhé nohy. Mluvila pomalu a jižanským způsobem protahovala. Ta druhá běloška měla nápadně veliké oči a čerta v těle.

,A pak tam byla Billie, černoška, kterou Carrie podezírala, že je stejně stará jako ona, i když obě dvě prohlašovaly, že mají osmnáct.

Carrie považovala Billie za mimořádně krásnou a velice si ji oblíbila. Billie přijela z B altimoru trochu si popovídat se svou matkou a dostala tu práci služebné. Nelílbilo sejí to, a tak nakonec zakotvila u Florence Williamsové. “Teda není nic horšího než uklízet po nějaké vyžrané líné bílé krávě,” protahovala Billie po jižamsku. Má krásný hlas, lahodný a sametový, pomyslela si Carrie, zvlášť když začrae zpívat s těmi džezmeny na gramofonu. “Ty by ses měla stát zpěvačkou,” radilla jí Carrie.

“No jó,” souhlasila Billie, “je fůra věcí, co bych měla dělat - jednou do toho prašltím a všechny vás překvapím.”

“Určitě překvapíš,” přitakala jí Carrie, “ale já taky.” Jenomže ještě neví jak. Billie má své sny. Ona nemá nic. Naštěstíje teď zajištěná - může prodávat své tělo. Nic ji netáhne do světa mezi lidi. Těm by stačil jediný pohled a poznali by, co je zač.

Někdy se probouzela uprostřed noci a proklínala bábu Ellu a Leroye. Jindy se pirobudila a snažila se ze všech sil, aby na ně nemyslela.

Dny přecházejí do nocí a ty zase zpět do dnů. Carrieje vlastně ani nerozlišuje. Připiadá si jako omámená. Dokonce ani peníze, které sejí podařilo odložit bokem, pro tni nic neznamenají. Zákazníci jí navzájem splývají-černý, bílý, starý, mladý, rozdiíly přestala vnímat.

Florence Williamsová si ji pozvala k sobě. “Měla bys na sobě zapracovat, děvtenko,” začala, “ti kocouři se sem přicházejí povyrazit. A podle toho, co slyším, jim té zábavy moc nenabídneš.”

Jednou v noci, když měla Carrie u sebe právě zákazníka, nastal venku za dveiřmi velký rozruch. Florencin klidný hlas se pokoušel urovnat jakousi hádku.

Později se Carrie dozvěděla, že Billie odmítla klienta. Byl to obrovský negr, kteríému se říkalo Velký modrý Ranier, člověk s mnoha konexemi. Navíc byl ve spojjení přímo s Bubem Hewlettem, který prakticky ovládal celý Harlem.Florence byla vzteky bez sebe. “Tihle hoši jsou přece jedna ruka s policajty,” prskala, “musíš vědět, komu si můžeš dovolit říct ne a komu nemůžeš!”S Billie to ani nehnulo.Druhý den ráno, když děvčata seděla v kuchyni u snídaně, policie udělala šťáru. Poldové vtrhli dovnitř a všechny na místě zatkli. Policejním vozem je odvezli na stanici.

Zaněkolik hodin byla Florence Williamsová i s oběma běloškami propuštěna, ale Billie a Carrie ne. Byl s nimi sepsán protokol, byly obviněny z prostituce a po hrůzostrašné noci ve vězení převezeny k soudu.

Když Billie viděla, kdo soudu předsedá, zasténala: “To jsme to tedy vyfásly.” Pro zkopmělou Carrii přidala i vysvětlení: “Koukni se na tu starou mrchu tam vpředu. To je soudkyně Jean Norrisová. Taje hnusnější než talíř hoven.”

Billie z toho vyklouzla docela dobře, aspoň Carrii to tak připadalo. U soudu se totiž objevila její matka a přísahala, že Billie už měla osmnáct. Soudkyně zašilhala na kousek papíru, prohlásila, že to je lékařské potvrzení, že Billie je nemocná, a poslala ji do městské nemocnice v Brooklynu.

Když přišla řada na Carrii, soudkyně na ni vrhla nesmírně zlý pohled a pak jí kladla nejrůznější otázky, Carrie odmítala odpovídat. Řekla jedině to, že už jí bylo osmnáct.

Nakonec soudkyněNorrisováodměřeně řekla: “Kdyžnehodláteodpovídatna otázky soudu, je to vaše věc, slečno. Já bych mohlabýt shovívavá, ale když vidím, jak se k tomu stavíte, nemám to v úmyslu. Budou to tři měsíce. Welfare Island. Případ je uzavřen.”

Soudkyně Norrisová byla opravdu tak podlá, jak se o ní říkalo.

Středa 13. července 1977, New York

“Proboha,” vykřikla Lucky, “co se ksakru stalo?”

Steven narazil do stěny výtahu, který se ocitl v naprosté tmě. “Nevím,” odpověděl jí, “asi vysadil generátor.”

“Kdo jste?” vyjela na něho podezíravě. “Jestli jste schválně stiskl tlačítko a zkoušíte na mě něco uhrát, nevybral jste si nejlíp. Radši vám to řeknu nu rovinu. Ovládám karate a mám v něm dokonce černý pas. A jestli se rozhodnu na vás vybalit, ucítíte to zaručeně od hlavy až po koule. Jsem totiž…”

“Když dovolíte, slečno,” přerušil ji Steven, “vy přece stojíte u ovládacího panelu. Proč se tedy nepokusíte zmáčknout alarm místo těch přednášek

“Neříkejte mi slečno.”

“Promiňte, paní, omlouvám se. Myslíte, že byste mohla být tak laskavá a zmáčknout to nouzové tlačítko?”

“Já žádné zatracené tlačítko nevidím.”

“Nemáte sirky nebo zapalovač?”

“A vy nemáte?”

“Já nekouřím.”

“No to jsem si mohla myslet!” Rozepla kabelku a lovila v ní svůj zapalovač značky Dunhill. “Do prdele,” zaklela, když si vzpomněla, že svůj zapalovač nechala na Kostově stole. “Nemám ho tady.”

“A co?”

“Zapalovač. Opravdu s sebou nemáte zápalky?”

“Opravdu ne.”

“Každý s sebou nosí zápalky.”

“Vy ne.”

“Toje pravda.” Rozhořčeně dupla nohou: “Zatraceně, já tak nenávidím tmu.” Steven natáhl ruce před sebe a postupoval napříč výtahem. Dotkl se Lucky a ta reagovala hbitým kopnutím. Trefila se mu do nohy.

“Au! Proč jste to udělala?”

“Už jsem vám to řekla, kamarádíčku. Něco si začnete a jste v pořádném průseru.”

“Vy jste ale cvok,” povzdechl si, “já jenom zkouším najít to nouzové tlačítko.”

“To je od vás hezké.” Ucouvla do rohu a tam si dřepla. “Hoďte sebou, jo? Nesnáším tmu.”

“To už jste jednou říkala,” odvětil chladně. Noha ho bolela, jako by do ní dostal kladivem. Asi tam za chvíli bude mít pořádnou fialovou modřinu. Nahmatal panel s tlačítky a nazdařbůh je mačkal, že třeba bude mít štěstí. Nestalo se nic. “Tak našel jste to?” vyštěkla.

“Asi to nefunguje.”

“To je teda bezvadné! Na co tady vůbec mají nouzové tlačítko, kdyžj e člověk fakt v nouzi, tak se stejně HOVNO STANE!”

“Nemusíte tak ječet.”

“Vy mně nevykládejte, co mám dělat.”

Chvíli bylo ticho, oba zvažovali vzniklou situaci.Lucky simyslela: Tornám tedapech. Být tady zavřená s nějakým pitomcem, který ani nekouří. S takovým sucharem škrobeným!

Steven si pomyslel: To je ale držka! Sprostá je jak kanál!

“Tak,” řekla Lucky se snahou zachovat klid, “co budeme dělat?”

To je správná otázka. Co budou dělat? “Budeme tu sedět a trpělivě čekat,” odpověděl jí Steven.

“Trpělivě čekat?!” zařvala. “Děláte si kurva legraci?”

“Byla byste tak hodná a mírnila se ve výrazech ?”

“Ale to promiňte,” opáčila hlasem plným sarkasmu, “už nikdy neřeknu legraci.

Nahoře v luxusní kanceláři Kosta Zennocotti šmátral ve skříňce a hledal svíčku. Zapálil ji Luckyiným zapalovačem, který ležel na stole. Pak přešel k oknu a vyhlédl ven. Pod ním se rozprostíralo město. Bylo zalito pouze světlem měsíce. Bylo to přesně jako v roce 1965, ale tenkrát všichni prohlašovali, že taková mimořádná shoda nepříznivých náhod se už víckrát nemůže opakovat. No a ted’ se stalo zase přesně totéž.

Polohlasně zaklel, když si uvědomil, že bude muset po svých sestoupit čtyřicet osm poschodí. Ale možná nebude muset. Třeba to tentokrát bude jen krátký výpadek.

Povzdechl si a vrátil se ke skříňce, kde míval svíčky. Jeho sekretářka, obezřetná dívka, vybavila zvláštní přihrádku právě pro tyto nouzové situace. Kromě zásoby svíček je tam přikrývka, přenosný televizor na baterie a šest plechovek pomerančového džusu. Chytré děvče. Zítra dostane přidáno.

Kosta vytáhl televizor a jednu plechovku džusu. Pak si uvolnil vázanku a pohodlně se usadil na gauči.

Přístroj ožil, sotvaže ho spustil. Na obrazovce dováděli Charlieho andělé. Kosta začal přepínat kanály a přitom ho napadlo, že Lucky mohla uvíznout ve výtahu. Ale ne, odešla přece dobrých deset minut před tím, než svět lo zhaslo.

Přepnul na kanál se zprávami a udělal si na gauči pohodli Byl připraven poslechnout si to nejhorší.

“Co to tam na mě zkoušíš, ty hajzle?” vřeštěl tmavovlasý chlapec, který byl zamčený v Dariově ložnici. “Nemysli si, že ti pomůže, když vypneš ty zasraný pojistky. Slyšíš mé, ty kokote?”

Nepřestával kopat do dveří a Dario byl v duchu vděčný bytovému architektovi, který trval na tom, aby slabé vnitřní dveře byly vyměněny za pořádné dubové.

“O co ti jde?” volal Dario, jak doufal pevným, neohroženým hlasem. “Myslel jsem, že nám bylo spolu dobře.”

“Ty pičo zasraná,” zaječel hoch, “jsi jenom hnusný teplouš!”

Dario byl opravdu zmaten. “Jestli já jsem hnusný teplouš, tak co jsi potom ty?”

“Neser mě, ty vole!” chlapcův hlasbylna pokraji hysterie. “Já nejsem žádný teplouš. Já ho rád strkám do velkých, prsatých holek.”

Dario se teď cítil oněcobezpečněji navzdory tomu, ženastal výpadek proudu. Ty silné dubové dveře jen tak nepovolí. Zadrží toho maniaka, dokud on nezavolá pomoc.

“Poslal tě někdo?” zeptal se tak chladně, jak jen mohl.

“Naser si,” odpověděl hoch, a rozsviť zas to zasrané světlo. Být potmě ti nepomůže.”

Dario uvažoval, koho by si mohl přivolat na pomoc. Seznam byl omezený,

neměl totiž mnoho přátel.

“Tak rozsviť, hajzle,” vřískal hoch, “nebo odsud vyrazím a udělám z té tvojí zasrané hlavy fašírku!”

Když světla zhasla, Carrie úplně ztuhla. Ani nedokončila větu. Přihlouple stála u pokladny uvnitř supermarketu v Harlemu a ústa měla stále pootevřená.

“Co se to děje?” vypískla pokladní. Její slova se téměř utopila v jekotu a výskání zákazníků, kteří si uvědomili, že světla, bezpečnostní systém a další zařízení jsou mimo provoz.

“Nic není vidět!” křičel ženský hlas, “tak si naberem, sestry!”

Než si Carriiny oči zvykly na tmu, obstoupili ji hoši, kteří šli za ní, když vstupovala do supermarketu. Stáli každý z jedné strany, strkali do ní a pošťuchovali ji.

“Hej, paničko, co to za nóbl dámu zabloudilo sem do těchto končin? No, kočičko, jenom klid. Co to máš za krásu mezi těma svýma dlouhýma nohama? No pověz, zlatíčko.”

Jak se tak kolem ní ochomýtali, mačkali ji a ohmatávali, současněji okrádali. Strhli jí diamantové náušnice z uší, až jí lalůčky začaly krvácet. Stáhli jí z prstu diamantový prsten, z vlasů jí vytáhli diamantové sponky. A po celou tu dobu k nínepřetržitě promlouvali přidušenými, chraplavými hlasy, které skoro vypadaly jako začátek desky s Teddy Pendergrassem.Carrie byla úplně ochromená strachy. Rázem sejí vybavily všechny ty špatné vzpomínky na dávné scény z jejího života. Stalo se to všechno tak dávno - a přece jako by se to odehrálo včera. “Nechte mě být,” rozkřičela se, “nechte mě být!”

Hoši do ní naposled strčili, sebrali jí kabelku a utekli.

Ani slovo neřekl Gino té ženě, která seděla vedle něho a vrývala mu do dlaně své dlouhé nehty. Viděl, jak všechna světla v New Yorku zhasla, a přesto dál zachovával dekorum.

Nepřekvapilo ho, když letadlo, které už nalétávalo na přistání, náhle změnilo kurs a začalo stoupat.

Bzukot hovoru mezi sedadly zesílil. Gino nebyl sám, kdo zpozoroval to úplné zatmění dole.

Dáma vedle něho seděla vzpřímeně. “Co se to stalo?” vyhrkla. “Proboha, nezasouvá se zase podvozek?”

“Žádnou paniku,” řekl jí polohlasně. “Asi mají nějaký problém v New Yorku.”

Jejíhlas skočil o oktávu výš. “Říkáte problém?” pustilanamomentjeho ruku, aby si přihnula z lahvičky. Pak ho uchopila za paži. Tvář měla popelavě bledou. “Necítím se dobře,” zasténala.

“Tak přestaňte nasávat.”

Škaredě se na něho podívala. Typická ženská, pomyslel si, jestli něco nesnášejí, tak kritiku.

“Je mi horko,” postěžovala si Lucky, “jak dlouho už jsme tady?”

Steven se podíval na hodinky: “Asi dvě hodiny.”

“Proboha, dvě hodiny! S takovou tu budeme do rána.”

“Asi jo.”

“To je všechno, co umíte říct - asi jo? Přece musí být nějaký způsob, jak se odsud dostaneme.”

“Tak mi o něm povězte.”

“Do prdele. Vy jste ale kus blbce.”

Odmlčeli se.

Lucky nemohla to ticho snést. Stačilo už to, že uvízla v té černé, tmavé krabici, zavěšené kdovíkolik poschodí nad zemí. Proč to probůh muselo byt zrovna s takovým idiotem?

“Jak se jmenujete?”

“Steven Berkely.”

“Já jsem Lucky.”

“Lucky jako šťastná? A neutahujete si ze mě?”

“Chci říct, že se tak jmenuju. Lucky je moje jméno, chápete?”

Přál si, aby už držela pusu. Třeba by usnul a probudil se až ráno, kdy je určitě někdo vysvobodí.

“Proboha, já už to nevydržím,” vyskočila a začala bušit pěstí do boční stěny výtahu. “Pomoc,” ječela, “pomóc! Hej, vy tam venku, uvízli jsme ve výtahu. Pomoc!”

“Tonepomůže,” lakonicky poznamenal Steven. “Tady nahoře není už nikdo, kdo by to slyšel.”

“A jak vy to víte?”

“Je už pozdě, nikdo tu není.”

“Houby! Jak můžete něco takového prohlásit? Jste tu přece vy a jsem tu já. A v budově může být plno jiných lidí.”

“Podle mě ne.”

“To je vám podobné.”

Horko začínalo být nesnesitelné. Steven si už sundal sako a povolil vázanku, ale pot se z něj jen řinul. Uvažoval, jestli si o něj Aileen dělá starost. Ale proč by, vždyť přece nejsou domluveni, tak co.

“Čeká na vás někdo?” zeptal sejí.

“Cože?”

“Ptám se, jestli máte dnes něco domluveného. Jestli se o vás bude někdo bát, když nepřijdete.”

T ak teď to je ta správná otázka. Hmm… Jak to říct… Žádná schůzka, jenom taková okružní cesta po barech pro svobodné. Nikdo se nestará, jestli se objeví nebo ne. “A jak vás napadlo, že nejsem vdaná?”

“Nevyjadřujete se jako vdaná.”

“Aha, a jak se vyjadřují vdané ženy?”

“Jinak než vy.”

“To zní tajemně. A co vy? Vy jste ženatý?”

“Rozvedený.”

“Chacha, nevěděl jste kudy kam, co?”

Spolkl obhroublou odpověď, která ho napadla. Ta ženská mu leze na nervy. “Tak co?” dobírala si ho.

“Pokusím se spát,” řekl odměřeně, “a vám navrhuji, abyste to zkusila taky.” “Spát? Tady v té sauně? To nemůžete myslet vážně!”

“Ale ano, myslím to vážně.”

Rozhodla se, že ho trochu vydráždí, cokoli je dobré, aby se zabil čas. “To já mám lepší nápad.”

“Jaký?”

“Co si tak zasouložit?”

Její otázka zůstala viset ve vzduchu. On na ni neodpověděl.

“Tak co?” provokovala ho.

“Myslel jsem si,” řekl pomalu, “když se výtah zastavil, že vaše hlavní starost byla, abyste si mě držela co nejdál od těla.”

“No jistě, to jsem tě neznala. Ale teď užjsme dobří kamarádi.”

“Nevěřím vám.”

“Tak mi věř. Je mně sedmadvacet, jsem docela hezká a mám pěknou figuru. Pojď, Steve Kdovíkdosi. Bude to senzační, to ti teda slibuju.”

“Vy jste prostitutka?”

Rozesmála se. “Prostitutka? Ale jdi.”

“No působíte takovým dojmem.”

“Aha, už vím. Každá žena, která si chce zasouložit, je děvka, ne? Ty jsi ze staré školy, že? Takový hodný, uhlazený gentleman, který má rád zdrženlivé, konvenční dámy.”

“Myslím, že byste se potřebovala poradit s psychiatrem.”

“Ha! To ty máš mindráky!” Na chvíli zmlkla a ve tmě se usmívala sama pro sebe. “Takže si to se mnou nechceš rozdat?”

“Ne, v žádném případě ne.”

“A nejsi na chlapečky?”

“Ne, to nejsem.”

“Tak asi nejsi normální. Většina chlapů by si pár čísel zadarmo nenechala ujít.”

“Já nejsem jako většina chlapů. A kromě toho byste měla vědět, že jsem černoch.”

Posměšně se zasmála: “No a co má být?”

“Podívejte se, madam,” řekl upjatě, “nechci, abyste měla šok, až. se světlo zase rozsvítí. Tím ovšem nemyslím, že vás míním oblažovat,” dodal spěšně.

“Ty si myslíš, že mě odradíš sdělením, že jsi černý?” provokovala ho.

“Ne, řekl jsem vám to proto, abych měl už od vás pokoj. Sex s neznámou osobou, to není můj styl zábavy.”

“Škoda! Ty ani nevíš, o co se šidíš.”

“Ale vím. A navíc - s běloškama já nespím.”

Rozhořčeně odfrkla: “Bože, ty jsi ale zásadový. A proč, jestli se můžu zeptat, nespíš s běloškama?”

“Protože se dělí jen na dvě kategorie.”

“Na jaké?”

“Opravdu to chcete vědět?”

“Jinak bych se neptala.”

“Tak dobře. Buďj sou posedlé vidinou obrovitého černého penisu, anebo jsou tak hrozně svobodomyslné, až se z toho člověku dělá nanic. Znáte to přece: ‘Heleďte, já spím s černochem to si ale troufám, co?’”

Lucky se zasmála: “Ten typ já znám. Ale můžu tě ujistit, že já nepatřím ani do jedné z těch dvou kategorií.”

“Vypadáte na to.”

Oba byli chvíli potichu.

Ste ven se sám sobě divil, proč jí toho na sebe tolik prozrazuje. Už jí toho řekl víc než dost. Bude toho litovat, až se zase rozsvítí a oba budou vrženi zpět do reality.

uJá zase rozděluji do dvou skupin muže,” prolomila mlčení Lucky. “Jak potkám chlapa, hned vím, do které patří.”

“A které to jsou?”

“Muž, se kterýmse vyspím okamžitě, amuž, kterého chci nejprve poznat. Ale těch druhých je málo.”

Steven se trpce pousmál. “Vidím, že máte své problémy. Snad mi nezačnete vyprávět, jak s vámi v dětství špatně zacházeli.”

“Můj otec nebyl zrovna obyčejný chlap z ulice. Musela jsem to držet v tajnosti, jinak bych si byla ani nelízla.”

“Proč? Čím byl? Policajtem?”

“To je jedno.” Vzpřímila se a dupla nohou: “Do prdele, kdy už se odsud

dostaneme!”

“Sedněte si a uklidněte se. Vzrušovat se vám nepomůže.”

“Poslyš, tebe jsem sice vzrušit nedokázala, ale proč bych se nemohla vzrušovat sama?”

“Proto. Máme prostě před sebou dlouhou horkou noc. Šetřete si síly.”

“Máš pravdu,” stáhla se zpět do svého kouta a rozepla si zipy u kozaček. Potom se vysoukala z džrnsů. “Jé, tak je to lepší!”

“Co je lepší?”

“Sundej si šaty jako já.”

“Už jsme přece mluvili o tom, že …”

“Ale ne kvůli sexu, ty hlupáku. Není mně teď tak horko.”

Uvažoval o jejím návrhu. Ale jak by to vypadalo, kdyby je tu našli a on byl skoro nahý?

“Vsadím se, že vím, na co právě myslíš,” popichovala ho.

“Tak na co?”

“Říkáš si - když se svleču, zaútočí na mě? Skočí na mé panické tělo a …” Nemohl se ubránit úsměvu: “Ty ale jsi cvok.”

“Jasně že jsem. Jsem praštěná odmalička a to mně pomáhá všecko zvládat. Jen se klidně svleč, slibuju ú, že se tě ani prstem nedotknu.”

Byl zvědavý, jak ona vlastně vypadá. Ve tmě se nedaly rozeznat ani její obrysy nebo stín. Představoval si, že je blondýna, trochu při těle, s nápadnými zuby a pěkným úsměvem.

I ona byla zvědavá, jak vypadá on. Pečlivě udržovaný, nejspíš nosí brýle. Takový Alex Haley, určitě ne O. J. Simpson.

“Tos jistě nebral vážně, když jsem ti předtím řekla, abychom si zasouložili, že ne?” tázala se zvědavě.

Váhal, než odpověděl. Je si totiž jistý, že to vážně myslela. “Samozřejmě že

ne.”

Rozpustile se rozesmála: “Jenže já jsem to myslela vážně. Není nic lepšího na rozptýlení než taková pořádná soulož!”

Kosta podřimoval na gauči ve své kanceláři, když zazvonil telefon. Hmátl po něm a s rachotem shodil na zem stolní lampu. Až pak si uvědomil, že je stále ještě v práci, a v polospánku klopýtal ke stolu. Zvedl sluchátko. “Prosím?”

“To je Kosta?”

“Ano. Kdo volá?”

“To jsemjá, Dario. Už jsem se bál, že tě nenajdu. Volal jsem ti do klubu, potom domů a pak jsem si řekl, že jsi možná ještě v kanceláři. Bože můj, jak já jsem rád, že jsem tě sehnal!”

Dario. Kosta se zamračil. Ten se ozývá, jen když něco potřebuje.

Jako by to přivolal, Dario pokračoval:

“Kosto, musíš mi pomoct, mám strašný problém, potřebuju … se někoho zbavit.”

“Nemluv o tom do telefonu,” odsekl Kosta.

“Ale ne úplně, jenom ho dostat z mého bytu, nic víc,” vysvětloval Dario.

“Tak budeš držet hubu?!” vyjel na něho Kosta a představil si, jak bude taková konverzace znít pro cizí ucho, jestliže mu odposlouchávají telefon. Každý týden si sice nechávákancelář prohlédnout odborníkem, alepřesto není odposlouchávání zcela vyloučeno.

Dariovi se začal třást hlas. “Kosto, potřebuju pomoc, ale hned teď. V mém bytě je maniak, který se mě snaží zabít. Teď je zamčený v ložnici, ale

“Tak odtamtud okamžitě vypadni,” nařizoval Kosta, “ubytuj se v hotelu a zítra se se mnou spoj. Já se postarám, aby se ta věc … vyřídila v klidu.”

“Ty to nechápeš!” Danův hlas hystericky stoupal. “Já se odsud nemůžu dostat. On má moje klíče. Jsem tady zamčený.”

Kosta rychle uvažoval, jeho mysl hledala nějaké okamžité řešení. “Policajty …” začal.

“Na ty zapomeň,” přerušil ho Dario, “otec by nebyl rád, kdyby se to rozkřiklo.”

Teď už je to jasné. Jeden z těch náhodných známých, které si Dario přivedl domů, po něm vyjel. “Já bych o někom věděl,” řekl pomalu Kosta, “jenom zůstaň v klidu …”

“Proboha,” v Dariově hlase zněla panika, “proboha, myslím, že se dostává ven. Kosto, musíš mi pomoct! On … on už je … proboha!”

Sluchátko v Kostově ruce oněmělo.

S očima vytřeštěnýma strachy couvala Carrie do kouta. Z natržených ušních lalůčků jí kapala krev. Všude kolem bylo najednou plno hluku a pohybu. Dlouhé černé vlasy jí padaly do tváře, v ústech ucítila hořkou chuť žluči. Jase pozvracím. Ježíšmarjá, já se asi pozvracím.

Do ušiji zněl řinkot tříštícího se skla a dvě rozrušené ženy, které proběhly kolem ní, křičely: “Pojďme sebrat ten televizor.”

Vypotácela se ze supermarketu za nimi a ocitla se v obležení mužů, žen a dětí. Všichni měli plné ruce všemožných potravin, co jen mohli unést. Její mysl však ovládala jediná myšlenka:

Dostat se k autu. Dostat se pryč z těchto příšerných ulic.

“Hej, ségro, vezmi tady toto,” culila senanijakási tlustá žena a hodila jibalík papírových ručníků. “Já už to nepoberu a přece jim to tady nenecháme.”

Carrie nemotorně třímala papírový balík. Kde má auto? Kde ho nechala? Pohodila hlavou. Zatraceně, ženská, tak se seber. Musíš se odsud dostat.

No samozřejmě, auto má na parkovišti. Ale když si sedne do vozu a ujede, čeho dosáhne? Přijela přece do Harlemu s určitým posláním. Ochránit Stevenaje důležitější než dostat se odsud.

Až pak si uvědomila, že její revolver byl v kabelce a že tu kabelku jí ukradli.

Spěchala na parkoviště a dorazila tam právě ve chvíli, kdy její vůz z něho odjížděl. Její nádherný tmavozelený Cadillac seville měl všechna okna otevřená, rádio hrálo naplno a na předních sedadlech se rozvalovali ti dva mladí útočníci, kteří ji okradli. No jistě, klíče od auta byly v kabelce.

Chtělo sejí brečet, křičet, cokoliv. Ale místo toho tu stojí jako socha, plná nenávisti, která prostupuje celou její bytostí. Pevně se rozhodla, že ať už ji sem vylákal kdokoli, zaplatí to životem.

“Pane Santangelo,” sklonila se k němu ta hezká letuška a šeptalamu do ucha, “v New Yorku je úplný výpadek proudu, a tak s námi pilot letí do Filadelfie, kde můžeme přistát. Doufám, že vám to nezpůsobí žádné velké potíže.”

Než stačil odpovědět, zaburácel z reproduktoru kapitánův hlas stejnou zprávu.

“Mohu vám ještě něco přinést, pane Santangelo?” zeptala se snaživě letuška.

“Ne,” zavrtěl hlavou, “nic nepotřebuju. Cítím se dobře.”

Ale necítí se dobře, je otrávený tím, že nebude moct vystoupit v New Yorku. Sedm dlouhých let pryč a teď toto.

Žena, která si předtím přesedla vedle něho, přišla potácivě z toalety. “Filadelfie,” bědovala, “umíte si to představit?”

Ano. Představit si to umí. Chaos nad chaos.

Gino 1923 -1924

Ta práce, kterou Gino přijal od Charlieho Lucanii, měla změnit celý jeho život. Měl být řidičem uneseného auta s pašovaným alkoholem. Celá akce byla vyřizováním účtů s někým, kdo Lucaniupodrazil. Gina vybrali, aby nahradil Zeka, protože potřebovali někoho, kdo je čistý. Kdyby chytili při činu jeho, žádné nitky by nevedly k Lucaniovi.

A tak Gino skončil na silnici za volantem zbrusu nového packardu, který si vyzvedl na označeném místě. Jeli s ním ještě dva najatí rváči.

Byl po čertech nervózní, ale když člověka požádáo službu Král chlastu, nelze ho prostě nechat na holičkách. Nakonec je to stejně jeho vina, že Zeka vypadl ze hry, ačkoli ten prašivý bastard si zaslouží víc než jenom zlomit ruku.

Svým způsobem byl Gino polichocen tím, že vybrali právě jeho. Dost se o něm už povídalo, to je fakt, a on nechtěl v tomhle směru své pověsti zůstat něco dlužen. Bylo taky známo, že Charlie Lucania stále hledá nové mladé talenty. “Na spolehlivosti a oddanosti se dá vybudovat celá říše,” tvrdíval. “Přiveďte je mladé a jednejte s nimi fér, pak se od nich nedočkáte kudly v zádech.”

Gino řídil toho packarda perfektně. Celá akce proběhla bez závad. Příštího dne se objevil v garáži Eddie Zvíře a předal mu balíček obsahující padesát zbrusu nových hlaďounkých jednodolarových bankovek. “Zmákls to dobře,” prohlásil Eddie, “zase tě zavoláme.”

Gino byl jako u vytržení. Padesát doláčů! Zajednu jízdu autem! Kruci, nikdy v životě ještě padesát doláčů neměl.

Chtěl to nějak oslavit a nejdřív ho napadlo koupit si nové kvádro. U krejčího za výkladem viděl oblek, který mu hned padl do oka. Byl černý s jemným bílým proužkem, byl to zkrátka určitě ten nej elegantnější oblek, jaký kdy spatřil. A teď ho může mít!

Nečekal ani do konce směny, prostě se sebral a šel. Růžový banán za ním volal: “Hej, Gino, co mám říct šéfovi?”

“Řekni mu, ať si strčí tu svou práci do řiti,” odpověděl sebevědomě. No a co, copak mu neřekl Eddie Zvíře výslovně “Zase tě zavoláme”?! Proč by se měl ksakru strhat opravováním aut pro druhé za pár všivých babek za týden, když může mít padesát hezkých nových papírků za pár hodin práce?

Okázale se pohupoval ulicí, skoro jako by se vznášel. Cítil, že se mu otevřely oči. Najednou věděl, co chce od života. Peníze. Spoustu peněz. A ty se nedají vydělat tím, že se člověk dře někde na šichtě od rána do večera. To teda ne. Charlie Lucania taky neměl zpočátku na růžích ustláno, ale popadl příležitost za pačesy, když se mu naskytla, a podívejte se na něho teď! Je to pan Někdo. Hrdina. Jistě, je tvrdý, ale když někoho vychovávala ulice, musel být tvrdý, aby přežil.

Krejčí váhavě vytáhl oblek z výkladu, až když mu Gino zamával penězi před očima. Byl mu příliš velký, sako měl směšně dlouhé a kalhoty aspoň o tři číslaširší. Hleděl na sebe do krejčovského zrcadla s narůstajícím zděšením. “Nesedí mi to,” konstatoval zaraženě.

“Můžu to upravit,” nabídl mu krejčí. Viděl totiž peníze a chtěl vydělat. “Do týdne. Pak přijďte a bude vám to sedět jako ulité.”

“Do večera.”

“To je vyloučeno.”

Ginovy oči se zúžily do štěrbinek. “Dnes večer,” řekl nesmlouvavě. “Kolik to bude dělat navíc?”

Obchod byl domluven a Gino se utvrdil v názoru, že ten, kdo má peníze, si může koupit cokoliv.

Dál se houpa vě nesl ulicí abyl spokojen sám se sebou. Má peněz, že by s nimi mohl topit, a spoustu volného času.

Namířil si to k Tlustému Larrymu, ale tam se toho moc nedělo. Vklouzl do boxu a objednal si dvojitý čokoládový koktejl se zmrzlinou.

Zprvu si ani nevšiml hezké malé blondýnky, ale ta se pořád promenádovala kolem jeho boxu a záměrně vystavovala na odiv své pevné poprsí. No a pak si vzpomněl. Vždyť je to ta Slečna Skvělá z onoho osudného večera! Prsty si přejel po škaredých černých stezích, které stále ještě stahovaly k sobě okraje řezné rány. “Hej, ty tam,” zavolal na ni.

Zastavila se vedle jeho boxu a pohlížela na něho široce otevřenýma sytě modrýma očima. “Já?” zeptala se nevinně.

“Jo, ty,” ukázal na jizvu na své tváři. “Vidíš, co se mi kvůli tobě stalo?”

Její velké modré oči ani nemrkly. Byla neobyčejně krásná. Najednou posedla divoká touha dostat se jírukou na ten jejíkouzelný hrbolek.“To mně ani ncpixk’kuješ?” Velitelsky pohodilablonďatými vlnami. “Strašně vám děkuji, že jste zabránil tomu, aby mě jeden z vašich přátel dál mučil.” Hlas měla jemný jako vánek a to neladilo se sarkasmem, který se do něho snažila vložit.

“Říkáš jeden z mých přátel?” Nechtěl věřit svým uším. Ukázal na tvář. “Ty si myslíš, že toto mně udělal jeden z mých přátel?”

“Mně je jedno, kde se vám to stalo,” zadívala sena něj, “ale vypadá to hrozně. To je všechno, co já k tomu můžu říct.”

Sotva se obrátila k odchodu, Gino vyskočil od stolu. “Hej, ty,” řval nepříčetně, rozzuřen její drzostí, “víš ty vůbec, kdo já jsem?”

Sladce se usmála: “Nula, přesně jako ti tvoji kamarádi.” Odkráčela ke dveřím, kde už netrpělivě přešlapovaly dvě její kamarádky.

“Já jsem Gino Santangelo,” křičel. “G-I-N-O. Zapamatuj si to Jméno, ještě o mně hodně uslyšíš.”

“To jistě,” řekla pochybovačně a všechny tři odešly.

Nevěřícně kroutil hlavou. Coura jedna prostořeká. A pro takovou si dal rozpárat hubu? Měl nechat Zeka, af jí to udělá. To by se teď tak nenaparovala.

Byl zvědavý, jak se ta neznámájmenuje, kde bydlí akdo vůbec je. Dopil svůj zmrzlinový koktejl.

Však on se to dozví, času dost.

Gino nikdy nebyl v bordelu. Narozdíl od svých kamarádů to nikdy nepotřeboval. Čerstvých mladých koček bylo pro něho na ulicích plno. Mohl si vybrat a taky si vybíral. Něco se doslechl o děvčatech u madam Loly. Že jsou to opravdové kurvy na úrovni, které si účtují dvanáct dolarů za to, že roztáhnou nohy. To už je tedy cena. Co na nich jenom je tak extra? Copak to tam mají vystlané kožešinou?Catto a Růžový banán to normálně dělávali s bandou šlapek, které vypadaly tak, že by vystrašily i Drákulu. Za ty tři doláče mohl člověk možná i chytit kapavku. Takovou výpravu za dobrodružstvím Gino neuznával. Ale skutečně špičkový podnik … s děvkama, které si účtují dvanáct dolarů - no, řekl si, že všecko by měl jednou zkusit. Kromě toho má dnes odpoledne volno a takovásuma peněz v kapse, ta člověka pěkně rozparádí.Madam Lola byla vysoká, tenká žena s nažloutlou pletí, krví podlitýma očima, které byly tvrdé jako kámen, a našpulenými rty. Změřila si Ginaod hlavy k patě a vyštěkla na něho zostra: “No prosím.”Najednou si uvědomil, jak vypadá - na sobě obnošené šaty poseté skvrnami od oleje a vazelíny, za nehty spousta černé špíny. Možná měl počkat, až si vyzvedne ten nový oblek. Ale ksakru proč. O děvkách toho přece ví dost od Věry. Když má člověk peníze, nezáleží jim na tom, jak vypadá. Sáhl do kapsy a vytáhl několik bankovek.

Madam Lola po nich chňapla, ale on se nedal napálit “Najak dlouho to bude za dvanáct dolarů?” zeptal se.

Zasmála se “Jak dlouho, chlapečku? Ty se zmůžeš tak sotva na dvě minuty. Pro tebe to bude tam a ven, ne?”

Pokynula mu rukou s dlouhými rudě nalakovanými nehty a vedla ho dveřmi zakrytými závěsem z korálků do zatuchlé, nevětrané místnosti, kde bylo plno sametových pohovek a malých stolečků, na nichž byla spousta pašovaného alkoholu. Madam Lola se pečlivě starala, aby byla zadobře s těmi správnými lidmi na správných postech.Pokoj byl kupodivu prázdný. Gino si představoval, že si bude vybírat z nádherných dívek, které se budou vleže vystavovat všude kolem, aby šije mohl prohlédnout.

“Posaď se,” řekla mu madam Lola, “já ti nějakou holku přivedu.”

“Rád bych se nejdřív napil.”

“Na alkohol jsi moc mladý.”

“Na šoustačku jsem taky moc mladý - a taky mě necháte. Dám si dvojitou whisky.”

Madam Lola sešpulila své nápadné rty. “Ty jsi ale drsný hošánek.”

“Jmenuju se Gino Santangelo. Pamatujte si to. Ještě o mně hodně uslyšíte.”

“Neříkej,” řekla s notnou dávkou sarkasmu.

“Jo, uslyšíte. A za dvanáct dolarů si snad můžu vybrat, ne? Přihrejte ty holky sem.”

Přeříznout takovou děvku bylo něco úplně jiného. Gino si vybral drobnou hezkou blondýnku, která byla věcná a nic zbytečně neprotahovala. Zavedla ho do ložnice, stáhla ze sebe tenké kimono a sama si lehla na postel s nohama od sebe. To je docela jiná situace než dělat to někde potajmu v ústraní. Gino zaváhal, pak si sundal kalhoty i trenýrky a byl překvapen, že není tak vzrušený, jak si myslel, že bude. Ve skutečnosti byl zoufale zvadlý.

“To je poprvé, drahoušku?” zeptala se ho prostitutka soucitně.

“Děláš si srandu?” odpověděl útočně.

“No tak se nestyď.”

On - a stydět se! To je teda fór. Gino - Kanec. Poprvé v životě se mu nepostavil.

Děvka se posadila. Prsa měla velice malá, na jednom z nich byly znát blednoucí podlitinky. Natáhla se po jeho údu.

Ucouvl. “Ne,” vyhrkl rychle, “chci dělat něco jiného.”

“Co?” zeptala se nedůvěřivě.

“Chci tě milovat francouzský.”

“Jak?”

“No jazykem, lízat, sát tě.”

Najednou vypadala vyplašeně. Prostitutku dělala už půl roku anikdy se po ní nechtělo nic jiného než skočit rovnou na věc.

“Lehni si na záda a roztáhni nohy,” přikázal jí.

Malá blondýnka byla najednou nesvá. “To bude asi dražší,” zakňourala, “musím se zeptat Loly.”

“Ale kdepak,” odpověděl. Každým momentem jeho sebevědomí vzrůstalo. “Řekl bych spi?, že to bude lacinější. Ale zaplatil jsem už dvanáct doláčů anebudu chtít nic nazpátek.”

“Kolik je ti vůbec let?” zabreptala, ale to už ležela na zádech s roztaženýma nohama.

“Jsem dost starý na to, abych si s tebou poradil.” Zhluboka se nadechl a zabořil sejí mezi stehna.

Byl to zvláštní pocit. Jazykem zkoumal její lepkavou vlhkost, odhaloval její vůni a chuť, zatímco ona ležela strnule a bez hnutí. Instinkt zavedl jeho jazyk ke kouzelnému hrbolku a její potlačované zasténání potvrdilo, že trefil do černého. Pilně dál kmital jazykem. Jestliže se tu má něco nového naučit, chce si být jist, že se to naučí správně.

Brzy se její nohy uvolnily a lepkavá vlhkost se změnila v horký proud. Sténala stále hlasitěji.

Přemšilo je rázné zaklepání na dveře. “Je tam všechno v pořádku?” zazněl hlas madam Loly.

“Všecko je fajn,” odpověděl, “pořád fajn.”

Děvka se teď zmítala na posteli a Gino se zase vrátil ke své práci. Rozevíral ji palci a jí se to velice líbilo. Pak ponořil jazyk hluboko do ní a ucítil její stahy.

Teď už byl vzrušený a tvrdý. Vztyčil se a vsunul do ní svůj úd.

Už se vůbec nekontrolovala a její sténání se změnilo ve výkřiky. Vyvrcholení prožili oba současně. Ocitli se napříč postele a zmítali se tam, pevně do sebe zaklíněni, snad několik minut. Teprve potom si děvka začala uvědomovat, co se stalo, rozpačitě se mu vyvinula a vklouzla do kimona, aniž by se naněho podívala.

Smál se a byl spokojen, jaký tady napoprvé podal výkon. “Prima, co?”

“Kde ses to naučil?” nemohla se ubránit otázce.

“S tebou,” odpověděl jí, zvedl se z postele a natáhl na sebe oblečení.

“Tak - a teď můžu jít a vyzkoušet si to v normálním životě.”

Oblek mu padl výborně a Gino dal krejčímu dolar navíc za dobře odvedenou práci.

Obdivoval sám sebe v zrcadle. Je teda sekáč - a hodila by se mu k tomu čemá košile. Neškodily by ani nové boty. Přejel si prsty po jizvě na tváři, kterou ještě hyzdily černé stehy, a usmál se, že mu ruka je stále cítit děvkou.

“Přijďte zase,” řekl úslužně krejčí, “jsem vám kdykoli k službám.”

“Jo, možná někdy přijdu.” Vyšel na ulici, sebevědomě se nesl houpavým krokem. Cítí se jako král. Má novy oblek, užil si v podniku madam Loly a ještě mu zbyly peníze v kapse.

Jak si tak vykračoval, hlavoumu vířily myšlenky. Nechce v životě dopadnout jako jeho fotr, nevydařený gangster na baterky, který dokáže tak nanejvýš mlátit ženské. Být zavřený, to není zážitek, který by si přál zopakovat. Stačí mu zkušenost s ochranným ústavem, o vězení si nedělá žádné iluze.Ale na druhou stranu - kdopak by chtěl strávit život tak, že bude ležet pod cizími auty, namočený v oleji, špíně a mastnotě. A nedostávat za to skoro nic.Ne, to není nic pro Gina, ten chce peníze. Chce všechno, co se dá za peníze koupit. A na to si v žádném případě nemůže vydělat poctivě.Paulo je hlupák - a hlupáci se nechají chytit. Gino má jiné plány. Bude velké zvíře jako Charlie Lucania. A začne se s tím hned teď.Ta práce, kterou dělal pro Lucania, šlajako po másle. Stačili na ni dvanajatí rváči s železnými tyčemi, jeden řidič a auto. To dát dohromady - žádný problém. Padesát doláčů pro něho, asi d v akrát tolik pro ty ostatní. T akže celkový úlovek má určitě obrovskou cenu.

Rozhodl se zajít k Tlustému Lariymu a tam se na něho vrhli Růžový banán a Catto.

“No né, kdes to schrastil?” zanotoval Catto.

“Já chci taky,” koulel očima Růžový banán. Zkusil promnout látku mezi prsty a laškovně zaprosil: “Mami, já bych chtěl taky takový.”

“Co ti brání, abys měl taky takový,” řekl Gino. “Mám nápad. Musíme si sehnat jenom několik železných tyčí, ukrást fáro a hurá na to - můžeme podnikat!”

‘Tyče?” zamrkal Catto. “S tím nechci nic mít.”

“Ale ty se nepoužijí,” dodal rychle Gino, “jenom se s nimapohrozí-funguje to jedna báseň.”

Catto si utřel nos do rukávu. “Co to je za blábol, Gino?”

“Jde o prachy,” odpověděl, “je jich všude kolem plno. Proč my se kurva dřeme jak volové? Proč nevyrazíme do ulic a nesebereme je jako jiní koumáci?”

Všechno se to samozřejmé dá snadno zařídit, když má člověk dost peněz. A to je právě Ginův problém. Nový oblek, pak ta děvka - a z padesátky mu toho moc nezůstalo. Když chce někdo vydělat peníze, potřebuje na to peníze mít. Možná kdyby se svěřil Věře, co vymyslel, pro začátek by ho založila. Mohla by se na tom všem i podílet, určitě by sejí to vyplatilo.

Později večer se rozhodl, že ji navštíví. Slíbil jí přece, že se někdy zastaví a dá jí vědět, jak se mu vede. Snad bude štěstí stát při něm a on tam nenatrefí na Paula

Věra nepracovala. A taky nebyla střízlivá. Povalovala se na posteli. Místnost byla spoře osvětlena jen pouliční lampou za oknem. Když Gino zaklepal, zamručela: “Pojď dál, prachy polož na stůl a jdem na to.”

“Hej, tojsem já,”řekl rychle, “jenom jsem se zaskočil podívat, jak se ti daří.”

“Dobře se mně daří,” mumlala opile, “docela dobře.” Udělala pauzu, natáhla se pro flašku vedle postele, lokla si a dodala: “A kdo to ksakru je - já?”

“No přece Gino!” Sáhl po vypínači, rozsvítil a vzápětí toho litoval. Nebyl na ni pěkný pohled. Měla na sobě špinavou saténovou noční košili, roztrženou na jednom rameni tak, že odhalovala její prsa, posetá ošklivými fialově černými popáleninami od cigarety. Obličej měla nateklý jako dýni, z očí zbyly jenom škvírky.

Pohlédla na něho odevzdaně a pokusila se o úsměv. Chybělo jí několik předních zubů.

“Vypadám děsně, že?” řekla nezřetelně. Do očíjí vstoupily slzy a tiše stékaly po opuchlých tvářích.

Nemusel se ptát, kdo jí to udělal. Uvědomil si, že by ji měl okamžitě odvést do nemocnice.

Popošel k posteli a objal ji. Táhlo z nijako ze sudu, navíc z ní ostře čpěly pot a moč.

“Ty, poslyš,” řekl něžně, “nechám tě tu chvilku samotnou a zavolám sanitku.”

“To nejde,” protestovala mumlavě, “já musím zůstat tady. Paulo řekl, že musím být tady a vydělávat peníze, moc peněz… “

Obrátila oči v sloup a potom je zavřela. Omdlela.

V nemocnici mu dávali nepříjemné otázky, ale Gino je nechával nezodpovězené. Dělal ze sebe úplného hlupáka. Rozhodl se, že tentokrát to Paulovi jenom tak neprojde.

Odešel, až když ho ujistili, že Věra už je na lůžku a je o ni dobře postaráno.

Vrátil se dojejího pokoje a čekal. Seděl na židli a celé tři hodiny hleděl upřeně na dveře.

Ve čtyři ráno vstoupil Paulo. Gino se vymrštil a zaútočil na svého otce, dřív než Paulo mohl rozpoznat, kdo na něho číhal.

“Ty - jeden - hnusný - zbabělče,” vyrážel ze sebe mezi údery a kopanci. “Děcka - a ženské - ty - hajzle - zasraný…“Paulovi to chvíli trvalo, než mu došlo, co se děje. Strávil příjemný večer v tajné kořalně, kde vyzunkl láhev whisky, a přišel domů s představou, že si rozhodně nejdřív zasouloží a potom pěkně v pohodě usne. A teď ho někdonapadne a on ani neví proč. Najednou kopance dostával, místo aby je rozdával.Zasténal, když dostal ránu do hlavy, a z úst mu vytryskl proud skotské spolu s italskými nudlemi, které předtím jedl.

“Ty ale smrdíš,” vydechl útočník s odporem, “slyšíš mě, ty smradlavče?”

Paulovi se zdál být ten hlas nějak povědomý, ale nedokázal ho zařadit. A už přišla další rána, přímo na bradu. Po ní šel Paulo k zemi.

“Neopovažuj se na ni j eště někdy sáhnout! Příště by ti to už neprošlo tak hladce!”

Útočník odešel a Paulo vyzvracel zbytek nudlí. Ta čubka Věra má nějakýho frajera. Ta to teda parádně slízne, jen co mu přijde pod ruku.

Gino spěchal zpátky do svého pokoje a tam si svlékl doničený oblek. Celý se třásl, ale měl povznášející pocit. To byl ale den.

Posadil se na postel a přehrával si ho v mysli minutu po minutě. Nejdřív peníze, pak ta blondýnka, potom děvka v bordelu, Věra, Paulo - a do toho ty jeho plány, jak vydělat balík.

Hleděl do stropu a pociťoval najednou nenávist k prasklinám na něm, oprýskané barvě a veškeré té ladnosti prostředí, v němž se pohyboval. Na vlastní kůži sice nikdy nepoznal žádné jiné, ale chodil do kina a také se procházel po Park avenue nebo po Páté avenue a vídal tam nádherné domy a auta s šoféry. Ví, že tam někde existuje lepší život než ten jeho. A taky ví, že existuje jediný způsob, jak ho dosáhnout: penězi.

Hned příštího dne se pustil do práce. Je tu několik pouličních band, které prahnou po nové krvi. Nejsilnější jsou známí Minutemani. Ti získali svoje jméno díky faktu, že se jim vždycky daří někam vpadnout, vyrabovat to tam a zase zmizet běhemjedné minuty. Gino zvažoval, jestliby se neměl přidatknim, ale oni ui mají špičkového řidiče jménem Valachi a Gino si spočítal, že by to asi nedělalo dobrotu.Pak tu jsou ještě irské gangy, židovské gangy smíšené. Některé se specializují na ozbrojené doprovody, jiné na hazardní hry, ale většina se věnuje menším vloupačkám a přepadům.Gino se chtěl do nějaké menší tlupy zapojit s cílem, že by v ní časem převzal vedení. Tak trochu se zná s chlápkem, který se jmenuje Aido Dinunzio a který dělá příležitostné akce jenom se dvěma dalšími hochy. Je chytrý, umí držet jazyk za zuby a povídá se o něm, že má v Chicagu bratrance, který je téměř takové zvíře jako AI Capone. Gino se s ním spojil a navrhl mu, že by mohli spolupracovat.Aido na to přikývl. Gino už měl v okolí značnou reputaci. Byl silný, neohrožený a navíc to skutečně dobře dovedl s autem.Nad šálkem kávy u Tlustého Larry ho si potřásli rukama a Aido předložil plán na příští akci. Jde o skladiště napěchované kožešinami až po střechu, které doslova čeká, až ho někdo vyprázdní. “Na tom můžem trhnout pořádný balík,” řekl Aido, “ale musíme sebou hodit. Mám echo, že nefunguje bezpečnostní systém. Ty, já, pak ještě dva další, no a musíme taky přibrat nočního hlídače. Takže se dělíme na pět. Mělo by to hodit dost.”

“Kdy se na to jde?” zeptal se Gino.

“Dneska v noci. Jsi pro?”

“Jasně.”

Upřesnili sidetaily a Aido odešel. Gino byl zrovnana odchodu donemocnice, když tu dorazila Slečna Skvělá se svými dvěma kamarádkami. Nos měla nahoru a jeho úplně ignorovala. Usadila se do boxu a obličej skryla za jídelní lístek.

Přešel k jejímu stolu a zůstal tam stát. “Hej,” začal a jídelní lístek jí vytrhl z rukou, “co je to s tebou? Neumíš se chovat?”

Zírala na něho doširoka otevřenýma očima. “Vy jste číšník?” otázala se.

“Ale, Cindy,” zadržovala smích jedna z dívek.

“Ty jsi tak bl…”

“Co?” skočila mu do řeči, než mohl dopovědět.

“Nešla bys dneska do kina?” zeptal se a nebyl si zcela jist, že sám sebe dobře slyší. Přesto byl rád, že se zeptal.

“S vámi?’ tón jejího hlasu vyjádřil všechno.

“Nééé… S králem Artušem.”

“Já s cizími nikam nechodím.”

“No samo, ale já nejsem cizí. Už jsme přece kamarádi, ne?”

“Ne.”

Zašklebil se. “Stejně o tebe nikdo nestojí.” Schlíple se klidil od jejich stolu. Nána blbá. Snaží se ho přetrumfnout. A ani neví, o co se šidí.

Ohlédl se právě včas, aby spatřil, jak se všechny tři dívky dusí smíchem. Děcka. Mimina. Je jim sotva patnáct nebo šestnáct. Ty houby ví.

Maně si vzpomněl na tu děvku ze včerejška a na to, co jí dělal. Bylo to senzační. Ale bylo by to ještě lepší, kdyby za to nemusel platit.

Gino oslavil své sedmnáctiny tím, že šel s Aldem na pátou akci. Tak se peníze vydělávaly obzvlášť snadno. Ani ne za měsíc měl patnáct set dolarů I Iplné jmění. Otevřel si Učet v bance, na něj dal padesát dolarů a zbytek si uložil do bankovní bezpečnostní schránky. Má s těmi penězi své plány a nechce |e rozházet jako těch prvních padesát dolarů. Už žádné obleky a žádné děvky A nic, co by mohlo vzbudit podezření, obzvlášť u místních poldů, kteří se občas zastavují u Tlustého Larryho a dělají tam namátkové kontroly. Jdou na to zostia Vždyť v laiónu mají tolik band a vloupání.Gino si našel práci přes den, aby nevzbudil podezření, Je v něčem jede. Dělá poslíčka v lékárně. Ale to, co doručuje, se nepatrně liší od obyčejného aspirinu. Jsou to narkotika. Pětadvacet doláčůzadonášku. Špatné to není, ale dolně taky ne. Je to o hubu. Kdyby ho chytili…Každá práce nese nějaké riziko. Růžový banán zrovna dělal tldržbu pod cadillacem, když se zvrtl zvedák. Odnesl to zlomenou nohou, zlomenými žebry a má štěstí, že vůbec zůstal naživu. A při takovém riziku nevydělá pětadvacet doláčů ani za týden.

Gino ho navštívil v nemocnici a snažil se ho přivést k tomu, aby se vykašle na poctivost, až ho pustí z nemocnice.

V Ginově osobním životě se nic moc nedělo. Slečna Skvělá se ukazuje u Tlustého Larryho během oběda, ale Gino nemá zájem o její nabídky a tak se drží stranou. Nemá přece nouzi o děvčata, která si může dovést do svého pnkojíčku a s nimiž může trénovat umění sexu. A pro Gina to opravdu umění je, když není spokojená dívka, není spokojený ani on, Gino Kanec se do toho dal naplno.

Věru už podruhé nenavštívil. Pořád si říkal, že by tam měl zajít, ale pak si to rozmyslel, a tak uběhl další týden. Doslechl se, že z nemocnice byla propuštěna na revers. Popravdě řečeno, má strach tam jít. Má hrůzu z toho, že Paulo zmlátil Věm tak, že on bude nucen zasáhnout mnohem rázněji. A ví, že kdyby se m stalo, mohl by se taky přestat kontrolovat. Minule na to byl připravený, » tuk ho nezaskočila žádná mlha před očima, ale za jiné situace… Kdyby třeba byl Paulo střízlivý a bránil se…

A tak tam nešel. Co oči nevidí, to srdce nebolí.

Z Kalifornie stále přicházely v pravidelných intervalech Kosntyy dopisy. V jednom byla přiložena fotografie. Z Kosty, toho hubeného kluka, byl dobře vypadající mladík. Na obrázku byl se psem a s nevlastní sestrou. Když to Gino viděl, musel se pousmát. Byl v duchu rád, že přispěl k tomu, jak dobře se tomu klukovi teď v životě vede. Získal přístup do světa, který je Ginovi tak nepochopitelný jako procházka po Měsíci.

Dva měsíce po svých sedmnáctinách byl Gino zatčen, když čekal v zaparkovaném autě před jedním skladem v Bronxu. Uvnitř v budově zatkli Aida a jeho dva komplice, právě kdyždávali role hedvábí asaténu na vozík, jímžjechtěli přepravit k autu.

“Šli po nás najisto,” zamumlal Aido, když je odváželi policejním vozem. “Teď je mi to jasný. Komus to říkal?”

Gino zlostně zavrtěl hlavou. “Co tím kurva myslíš - komu jsem to já řekl? Nikomu, ty idiote! Komus to řekl ty?!”

Sepsali s nimi protokol a zavřeli je do cel. Ginovi se zvedl žaludek. Nedovede se smířit s tím, že bude zase zavřený. A tentokrát to nebude žádný internát pro mládež, tentokrát to bude doopravdy.

Carrie 1927 -1928

Polepšovna na ostrově Welfare Island. Špína a hnus. Krysy velikosti koček. Odporné jídlo. Přecpaná oddělení a holky trpící všemi možnými nemocemi. Vši, filcky, blechy i kapavka. A lesby, které se chystají skočit na každého, kdo se neumí bránit.

Carrie to zažila na vlastní kůži. Když tam byla dva týdny, vrhla se na ni samozvaná královna oddělení, kyprá zrzka se šilhavýma, podlýma očima.

Byla noc a Carrie se pokoušela na svém úzkém kavalci v přeplněné ubikaci usnout. Najednou na sobě ucítila tíhu a na prsou něčí ruce.

“Co to, k čertu…” reagovala v polospánku.

“Drž hubu a klidně lež,” přikazovala jí kyprá Zrzka. “Vymrdám tě prstem lip, než by ti to kdy udělal kterýkoliv chlap.”

“Zmiz,” zasyčela Carrie stroze.

Zrzka žasla. “Děláš si srandu? Většina bab tady by dala svůj levý cicek za to, abych si jich všimla.” Třela Carriinu bradavku mezi prsty. “Udělám ti to krásně, holčičko.”

Carrie se jí vymanila a překulila se na podlahu, tam se schoulila do klubíčka a zabodla se do ní pohledem: “Ty mě necháš na pokoji, slyšíš? Dej mi pokoj!”“Ty tupá černá hubo! Ty ani nevíš, co je pro tebe dobrý. To jsem teda netušila, že se dočkám dne, kdy mi nějaká černá kurva dá košem!”

“Já nejsem na ženské,” odsekla Carrie. Ale už nedodala, že nechce nic mít s bachratou obludou s mastnou pletí, které páchne z huby a která má zřejmě kapavku.

“Se vším musíš někdy začít,” dodávala jí kuráže Zrzka. “Nevíš, coje pro tebe dobrý, a tak mě předem neodmítej. Rozumíš, černá?”

Carrie se otřásla odporem. “Vyber si někoho jiného. Já tě nechci.” Věděla, když to říkala, že tím se to neskončí. A skutečně se to neskončilo. Příští den s ní nikdo nepromluvil. Rozkřiklo se, že urazila šéfku, a to většině děvčat stačilo. Nikdo nechtěl mít nepříjemnosti, takže přes noc jako by pro ostatní přestala existovat. Věznění na Welfare Islandu je kruté už samo o sobě, ale teď to bylo k nevydržení.V noci Carrie ležela na svém kavalci a nemohla usnout, byla vyděšená samotou a už téměř připravená to vzdát. V ničem nevidí smysl života. Proč je vůbec na světě? Proč na ni Bůh zapomněl?Znovu a znovu uvažovala, jaký by mohl být její život, a srovnávala to s tím, jaký skutečně je a čím je ona. Ta zrzka má nakonec pravdu: není nic jiného než hloupá černá děvka, nic víc.Brzy začala uvažovat o tom, jako to všecko skončit, a to se stalo novou náplní jejího života.

Jednoho dne bylo v umývárně nezvyklé ticho. Ostatní dívky na ni divně hleděly a rychle se umývaly, aby už vypadly. Měla zlé tušení, ale takové zlé tušení se už stalo každodenní součástí jejího zdejšího pobytu, takže si toho nevšímala. Namydlila se hrubým karbolovým mýdlem po celém těle, pod pažemi a mezi nohama. Byla posedlá touhou pokusit se alespoň být čistá a zůstat čistá.

“Ahoj, černá hubo,” objevila se kyprá zrzka v doprovodu dalších čtyř holek.

To byla první slova, která na Carrii někdo promluvil od toho incidentu na ubikaci před šesti dny.

“Víš co?” posměvačně začala zrzka a svlékala si erámí uniformu. “Rozhodla jsem se, že nebudu na tebe naštvaná jenom proto, že jsi pitomá.” Sundala si podprsenku a dotkla se svých obrovských ňader. “Chci, abys je cucala,” nařizovala.

Carrie odložila mýdlo a pokoušela se vyklouznout z vykaehličkované sprchovací kóje.

“Ne tak rychle, holubičko.” Dvě zrzčiny kamarádky zastoupily Carrii cestu a znemožnily jí protáhnout se kolem zdi. “Položte ji,” přikázala šéfka, “a roztáhněte jí nohy.”

Nemělo smysl se vzpouzet. Všechny čtyři se na ni vrhly, povalily ji na mokrou kachlíkovou podlahu a držely ji tam s roztaženýma nohama i rukama. Zrzka se ušklíbla: “Tak a teď, černá hubo, protože mám dobrý srdce, tě pár věcí naučím.”

Držely ji tam asi hodinu, roztaženou a bezmocnou, střídavě si s ní pohrávaly a bavily se tím, že všechno, co našly, jí strkaly mezi nohy jako do schránky. Na závěr si na ni kyprá zrzka obkročmo sedla a jako vrchol celé lekce onanovala. Když odcházely byly samý smích. To jsme se dnes poránu dobře pobavily!

Carrie se ani nepohnula. Ležela, oči upírala na kapající sprchu a ševelila si něco o smrti. To už stačí. Život pro ni nemá žádnou cenu. Je připravena to skončit.Hlavní dozorkyně ji našla za dvě hodiny, pořád ještě na podlaze ve stejné poloze, zmodralou od zimy a se zaschlou krví na stehnech. “Bože dobrotivý, kdo ti to udělal?” Carrie neodpověděla. Mlčela pak ještě plné dva týdny. Apaticky ležela na lehátku na marodce a říkala si, že je to lepší než pobíhat tam mezi těmi druhými.Když ji propustili, vrátila se beze slova mezi ostatní děvčata. Ta se vyhýbala jejímu pohledu a nemluvila na ni. Bylojítojedno. Rodil se v ní nový cit: nenávist. Je to mocný cit a z Carrie vyzařoval navenek tak silně, že to na ostatní dívky působilo jako varování, aby se držely dál.

Jednoho dne se rozhodla. Až se dostane ven, bude se starat jen sama o sebe. Stane se tou nejtvrdší, nejchytřejší, nejpodlejší a nej úspěšnější černou děvkou v této branži.

Byla už třeskutá zima, když Carrii konečně propustili. Byla zavřená půl roku, to znamená dvojnásobek toho, na kolik byla původně odsouzena. Administrativa totiž nebyla silnou stránkou těch, kdo spravovali polepšovnu na Welfare Islandu.Zhubla o osm kilo, což znamená, že byla kost a kůže. Kvůli vším měla vlasy ostříhané na kluka. Třásla se zimou v tenkých letních šatech, kdyžji převáželi přes Východní řeku k dokům.

Měla u sebe přesně deset dolarů, ale doufala, že u Florence Williamsové stále ještě má své věci včetně krabičky se šesti sty dolary, které si uspořila.Na nábřeží už čekala řada pasáků, kteří si tam přišli propuštěné dívky prohlédnout. Obhlíželi je asi jako kus hovězího a oslovovali ty, které se zdály vypadat nadějně. O této situaci úřady věděly, ale nikdo nejevil příliš ochoty s tím něco udělat. Vždyť nakonec - jednou děvka, vždycky děvka. Dokonce i policie se tvářila, že nic nevidí.Jaké šance ty holky mají? Kdo odmítne pohodlnou postel, pár nových šatů, teplé jídlo a možnost začít hned vydělávat?

Carrie věděla, oč jde. V polepšovně na Welfare Islandu koloval vtip o tom, “Který pasák bude mít to štěstí”. Děvčata si předávala vzkazy, jako třeba “Když tam bude Rag Bags, nakaz ho za mě kapavkou” anebo “Běž s tím vychrtlým strašidlem ve žlutém autě a vraz do něho kudlu ješlč jednou. Ten špinavý bastard si to zaslouží”.

Carrie se rozhlédla. Nevzbuzovala žádnou pozornost a věděla, že musí vypadat hrozně. Zhluboka se nadechla a vypnula prsa. Výsledek byl, že se k ní přitočil nějaký scvrklý běloch a zamrmlal: “Chceš práci, čokoládo?”

Nelíbilo sejí to “čokoládo”. Zavrtěla hlavou.

“Ale, ale,” zaškaredil se, “tobě stejně nikdo nic nenabídne.”

Oči sejí zúžily. “Kdybys viděl, co mám mezi nohama, nemluvil bys tak, ty bělobo.” Otočila se k němu zády a uviděla pasáka, kterého hledala. Je to určitě on. Vysoký černoch, úplně holohlavý. Na sobě má bílý oblek a plášť s kožešinou. Carrie toho o něm v polepšovně hodně slyšela. Jmenujese Whitejack a shání holky pro Mae Leeovou, nejžádanější čemou madam v Harlemu.

Whitejack se opíral o kapotu nového nablýskaného auta a žvýkal dlouhé tenké cigáro. Žádná ze skupiny děvčat zatím neupoutala jeho pozornost. Nebylo divu, vypadaly všechny bídně.

Carrie k němu přistoupila s veškerým šarmem, který byla schopna vykouzlit. “Promiňte, pane,” řekla odvážně, “ráda bych se svezla.”

Jeho oči se stočily k ní. Pomalu šiji prohlížel od hlavy k patě I ivakrát tam a zpět, to pro případ, že by snad poprvé něco přehlédl.

“Raději se poohlédni někde jinde, zlato,” protáhl naprosto lhostejně.

“Zrovna jsem měla minulý týden šestnáct,” říkala rychle, “jsem milá, černá, vášnivá, mladá - přesně jak to mají bílí rádi. Chvilku jsem pracovala i u Horence Williamsové. Nejsem žádná amatérka.”

“Ale nejsi ani nic extra.”

“A co tak dát mi šanci?” vemlouvala se mu do přízně a přitom si rukou svůdně přejížděla po těle. “Když se hezky obleču a trochu přiberu, budu uplitá hvězda. Vezměte mě jen tak, na zkoušku!”

“Já a Madam Mae, my jsme nóbl třída, děvenko, moc nóbl Zkus to někde jinde.”

Hleděla na něj a ve tváři už neměla ani stopy po vemlouvavém úsměvu. Zalila ji nenávist, které se naučila v polepšovně, chtěla zaútočit, ale neudělala to. Trhla rameny, otočila se a šla.

Zastavil ji tím, že ji chytil za paži. “A nechceš to zkusit jako služebná?” Setřásla mu ruku a pokračovala v chůzi. Služebná! To snad má být vtip. Pro Carrii už není cesty zpátky.

“Ty, počkej!” Teď šel za ní on sám.

Zastavila se a on zůstal stát vedle ní. Cítila, že o ni konečně projevil zájem. “Tys opravdu pracovata u Florence Williamsové?”

“Ověřte si to. Byla jsem tam já, holka, které říkali Billie, a dvě bílé slepice … “

“Hm…” vyfoukl jí do obličeje úzký proužek kouře. “Chceš zkusit, jestli se budeš líbit Madam Mae?”

Věděla, kdy si může dovolit být drzá. “Když se líbím tobě, budu sejí líbit taky. Každý ví, jak to v tom vašem podniku chodí.”

Usmál se. “Ty jsi ale chytrá.”

Ušklíbla se. “A přitom tak mladá.”

“Nasedni do auta.”

“Ano, Whitejacku.”

“Odkud víš, jak sejmenuju?”

“To ví v polepšovně každý. Jsi prostě velké zvíře.”

Tvář se mu rozšířila úsměvem. “Ty víš, kdy máš co říct.”

“A taky vím, kdy mám mlčet.”

Rozchechtal se. “Kruci, to mám zas jednu, co má jazyk jak břitvu!”

Smála se s ním. “To je teda fakt!”

Vykoupali ji, vydenzifikovali, odvšivili ji, nakrmili a nechali ji u doktora vyšetřit zevnitř i zvenku, pak ji obklékli do růžového saténového župánku - a okamžitěji nechali vydělávat.

Madam Mae byla stejně vysoká jako Whitejack, smyslná, měla paruku z dlouhých vlnitých blond vlasů, které ostře kontrastovaly s její černočernou kůží. I jako bordeldáma obsluhovala někdy zákazníky a účtovala si za tyto příležitostné služby horentní částky. Měla blízko ke čtyřicítce a prostituci aktivně provozovala od dvanácti let.

Carrie jí sice hned do oka nepadla, ale rozpoznala na první pohled dobrý obchod. “Když ji chceš vzít, tak ji berem,” řekla Whitejackovi. V tomto směru se tedy Carrie nemýlila. “Ale nebudeš se kolem ní motat,” varovala ho Madam Mae, “nerada se s někým dělím o to, co mám.”

Whitejack se pousmál: “Ani jsem na to nepomyslel, mamá!”

“To mi povídej, že ne!”

“Do prrr… dele, ty si myslíš, že bych se zahazoval s ničím takovým, když mám tebe?”

“Myslím, že ty by ses zahodil se vším, co dýchá, kdybych to pořádně nehlídala!”

Carrie byl a pevně rozhodnuta uspět. Nepomýšlela na uzavřen í ně j aké smlouvy, dokud si neudělá jméno. Pro začátek jí vyhovovalo dělení půl na půl. Od Florence Williamsové si donesla své věci a byla mile překvapena, že tam vpořádku našla i svých šest set dolarů. Florencejí dokonce nabídla, že se může vrátit zpátky, ale Carrie odmítla. Madam Mae řídila mnohem větší podnik, a až se Carrie zavede, chce pracovat bez přestávek. Ve hře jsou přece peníze a ona si usmyslela, že jich musí mít balík.

Klientela Madam Maebylarůznorodějšínež klientela Florence Williamsové. Její dům s deseti pilně pracujícími děvčaty měl pro každého stále dveře dokořán. Byly tam další dvěčemošky,jednaPortoričanka, tři blondýnkybílépleti, jedna tlustáMexičanka, jedna Číhanka a jedna perfektně tvarovaná liliputánka jménem Lucille.

Carrie musela usilovně pracovat, aby se prosadila. Měla však ctižádost a přála si být ze všech nejlepší.

Už počínaje prvním klientem se k ní muži začali vracet. Carrie ví, jak to zařídit, aby se muž cítil jako opravdový chlap. Přicházejí k ní se svými zvadlými údy, se svými problémy a stížnosti. Carrie je od sebe propouští osvěžené, plné nových sil a spokojené po pořádné souloži.

Nenávidí je jednoho vedle druhého.

Oni ji milují.

Lucille je jediná z podniku, která se s ní baví. Ty ostatní jsou podezíravé a žárlí, žejim přebírá jejich pravidelné zákazníky.

“Jsem tady už pět roků,” svěřila se jí Lucille. “Whitejack mě objevil, když jsem vystupovala v jedné uhozené show. Byl na mě velice hodný. Říkal, že se mně toto bude víc líbit, a musím uznat, že měl pravdu.”

Carrie neměla chuť se s někým přátelit, chtěla se soutředit na to, co dělá, ale svým způsobem jí Lucille připomínala ji samu. Obě dvě byly podivínky, obě trosečnice, dobré jen na to jedno.

“Jednou odsud vypadnu,” svěřovala se Carrie důvěrně. “Budu známější a lepší než Madam Mae. Budu mít nejlepší podnik ve městě.”

‘To už jsem jednou slyšela,” zaculila se Lucille.

“No jo, možná - jenžejá to myslím vážně,” odpověděla Carrie. A opravdu to tak myslela. Pročby sej mak podrobovala tomu všemu kolem? Kdyby nemohla být nejlepší, to ať je radši mrtvá.

Její pověst se šířila, rozšiřoval se i okruh jejích pravidelných klientů.

“Asi bych měl poznat, co ty to všechno nabízíš,” nadhodil jednou jakoby v legraci Whitejack.

Nasadila svůj osvědčený úsměv, ale její oči zůstaly chladné. “Už jsem ti to řekla, ne? Že jsem milá, černá, vášnivá a mladá. Ty dobře víš, že to mají bílí chlapci rádi.”

Whitejack se rozhlédl, byli v salóně sami. Natáhl ruku a nenuceně ji vsunul do výstřihu jejího kimona. “Z tebe se fakt klube hvězda, holka.”

“Jasně. Vždyť jsem ti říkala, že jsem dobrá.”

Ruku nechal dál najejímňadru. “Měl bych si tě držet pro sebe. Zařídit tiněkde pokojík.”

Whitejacka to začalo vzmšovat. Carrie znaleckým pohledem sklouzla na rozkrok jeho úzkých bílých kalhot a neušlo jí, jak ten jeho klacek napíná látku. Takhle nažhavit Whitejacka, to už je něco.

Olízla si rty. Vypadá dobře a je si toho vědoma. “Tak proč to se mnou nezkusíš?” Jeho ruka začala kroužit po jejích prsou. “Holčičky mě nepřitahují.”

“Já už nejsem žádná holčička, Whitejacku, mám už něco za sebou.”

“To tedamáš.” Přesunul se teďk ní a přitiskl se svým tvrdým pohlavím k jejím stehnům.

Přesně v tom okamžiku vstoupila do místnosti Madam Mae a dvě děvčata.

Whitejack sice bleskurychle odskočil, ale ostražité oči Madam Mae stejně stačily zaregistrovat, co se dělo. Vrhla na něho vražedný pohled. “Tady se za to platí, drahoušku. Kdo se chce s touto kočičkou pobavit, bude za to muset zaplatit.” Z jejího hlasu čišel sarkamus.

Whitejack se rychle vzpamatoval. “Toho dne, kdy bych za to měl platit, paninko, se já už nedožiju.”

Madam Mae to nenechala bez povšimnutí. “Tos řekl ty, drahoušku,” zašveholila sladce.

Děvčata se zasmála a u hlavních dveří zazněl zvonek, takže konverzace ustala.

Do salónu se nahrnuli tři studenti s mladistvě svěžími obličeji. Madam Mae se k nim chovala velice laskavě, nalila jim a navodila uvolněnou atmosféru. Ukázala na děvčata. “Vyberte si,” nabízela, “kterou chcete.” Carrie se na jednoho z nich mile usmála, vzala ho za ruku a odvedla do ložnice.Byl nervózní jak pes, potil se, rudl a byl celý nesvůj.

“Jak se jmenuješ, zlatíčko?” švitořila.

“Hen … ry,” přeskakoval mu hlas.

“Tak tedy, Hen - ry, my dva spolu prožijeme něco opravdu nád-her - né - ho. Chceš, Henry?”

Nervózně přikývl. Bylo mu osmnáct a toto byla jeho první prostitutka.

Carrie ho postupně svlékala a obdivné se rozplývala nad jeho nedomrlým tělem. Když mu sundala trenýrky, málem se zatřásla odporem Bylo to tenké a bledé, úplně jako nějaký zkroucený bílý červ.

Vzdechla: “Hen - ry, ty jsi ale kus ohromně vzrušujícího muže! To teda fakt jsi! Ty a já se spolu budeme mít tak, jak se ti o tom nikdy jen tak nezdálo. Ano, cukroušku? Ano?”

Gino 1924 -1926

9. července 1924 byl Gino Santangelo po pětitýdenním čekání v obecním vězení v Bronxu předveden k soudu a uznán vinným z pokusu o vloupáni Přiznal se a byl mu vyměřen trest osmnácti měsíců vězení. Vyvázl z toho snadno. Aido Dinunzio byl odsouzen ke dvěma letům. Oba je poslali do Sing Singu

Aido byl přesvědčen, že je někdo udal, a byl celý žhavý, aby se pomstil. “Komu jste kurva něco řekli?” vyptával se těch dvou hochů, co byli s ním. “Kdo věděl o tom skladě?”

Oba dva popírali, že by se před někým podřekli. Aido to však opakoval pořád dokola a byl neodbytný, až nakonec vyšlo najevo, že jeden z nich se o akci zmínil své sestře.

S tímto zjištěním byl Aido spokojen. Konečně má někoho, na koho to může hodit. “Tamrchajedna,”mlel pořád, “určitě toprásklapolicajtům. Ale až se odsud dostanu, bude ta potvora litovat, že se vůbec narodila.”

Ginoseho snažil mírnit, ale Aido se nedal. “Jen co odsud vypadnu a budu zase volný, může se ta mrcha těšit. Počkej, však uvidíš.”

Gino se naučil, že nejlepší způsob, jak to ve vězení přežít, je stai.it se sám o sebe a vyhýbat se průšvihům. Bydlel v cele s jedním starým mužem, který si tu odpykával trest za pokus o vraždu. Jeden druhého si nevšímali. Jevilo se tojako nejlepší řešení, aby to tady spolu vůbec vydrželi.

Starý muž chodíval hlučně močit do záchodového kýblu a většinu nocí se sexuálně ukájel právě v době, kdy se Gino snažil usnout. Bylo to odporné, ale i to si Gino zvykl ignorovat. Snažil sezapomenoutnaženy, na sex a vášnivá lnu k a těla.

Přistihoval se, že je téměř pořád vzrušený, ale odmítal si ho honit, jako to běžně dělali všichni ostatní. Občas ho trápily dráždivě sny a probouzel se otrávený a neuspokojený.Sex postrádal víc než cokoli jiného a snil o ženách, s nimiž se bude milovat, až bude na svobodě. Ta, na kterou myslel nejvíc, byla blondýnka od Tlustého Larryho. Nemluvil s ní od té doby, co ho tak zpražila, ale věděl, že všechno to jistě přijde. A až jednou pronikne k jejímu kouzelnému hrbolku, to bude teprve něco, panečku!

Dál chodily dopisy od Košty a jednoho dne se ukázala Věra. Nevypadala dobře. Nic neudělala s těmi dvěma předními zuby, které jí Paulo vyrazil, a byla celá napuchlá od přílišného pití.

“Ty malý lumpe,” stěžovala si, “ty máš krátkou paměť, že? Celé měsíce se ani neozveš. Nakonec jsem si zjistila, kde jsi, a tak jsem přišla.”

“Kristepane,” povzdechl si, jak mu bylo trapně. Jeho oči byly jako magnetem přitahovány k té mezeře v jejím úsměvu, kde měly být zuby. “Je to od tebe fakt hezké, že se táhneš až sem, abys mě viděla.”

“To teda je, ale na co by potom macecha byla, kdyby nezašla aspoň na jednu všivounávštěvu? Rovnou ti říkám, Gino, že už se sem do té řiti nepovleču. Už toho bylo až nad hlavu, když jsem sem musela chodit za Paulem. Přijď za mnou ty, až odsud vypadneš, jo?”

“Kde je fotr?”

“Ten hajzl mi vzal peníze a zdrhl. Hned ten den, co jsem přišla domů z nemocnice.”

Posmutněle ukázala na svá ústa. “Asi se mu protivil můj úsměv.”

“Mám nějaké prachy, jestli chceš, můžeš si ty zuby nechat opravit,” řekl rychle.

Oplzle se zasmála. “Děkuju, hochu, ale musím ti říct, že být bez předních zubů je v naší branži úplný požehnání. Můžu dělat takový věci, že většina chlapů tomu ani nechce věřit.” Naklonila se těsně k drátěnému pletivu přepážky, která je dělila. “Taky ti to udělám, až odsud vypadneš.”

Zasmál se: “Ale jdi, Věro!”

Zahihňala se: “Chtěla jsem ti jenom trochu spravit náladu. Vím, že vy chlapi tady nemyslíte na nic jiného než na sex. Je to určitě hrozný.”

“To teda je.”

“Áále… hovno. Ty si stejně děláš srandu, jako vždycky.” Zvedla se. “Musím už jít. A Gino… děkuju ti… Ty víš, za co. Nikdy jsem neměla nikoho, kdo by se o mě staral - byl to pěkný pocit.”

Třeba jsem to vůbec nebyl já?”

“Už zase kecáš?”

Odsedět si trest v Sing Singu není žádný med. Gino byl přidělen ke stavební četě. Práce to byla o hubu, ale zato se tam sešla zajímavá společnost. Gino našel nové známé a spoustu se toho přiučil tím, jak se stýkal se staršími, zkušenými muži, kteří už leckde byli a uměli v tom chodit.

Měsíce utíkaly docela rychle, a když se odečetlo zkrácení trestu za dobré chování, ocitl se Gino po roce v situaci, že ho možná propustí.

Utrpěl téměř šok, když přišel ke komisi, která o podmínce rozhodovala. Adoptivní otec Kosty Zennocottiho jí poslal dopis s nabídkou, že Gina vezme k sobě na prázdniny. Zdá se, že nemá na vybranou a že bude muset jít přímo z vězení na vlak do Kalifornie, aniž by si někde stačil zasouložit.

Byl z toho úplně vedle. Kostu Zennocottiho sotva zná, vlastně jenom z dopisů. Do prdele! Který cvok chce zařizovat dovolenou někomu, jako je on?

Kosta netrpělivě čekal na nádraží v San Francisku společně s Franklinem Zennocottim, svým adoptivním otcem.

Vypadal dospělejší, zakulatil se, a třebaže byl na šestnáct let trochu malý, byl to pohledný chlapec.

“Jenom nevím, jestli to je dobrý nápad… “ řekl Franklin snad podvacáté za poslední týdny.

“Ale, tati,” uklidňoval ho Kosta. “Mněs tu šanci taky dal, že? A podívej, nezklamal jsem.”

Franklin se neubránil pousmání. Kosta má pravdu, každý to může potvrdit. Ve škole má nejlepší známky a doma dělá jenom radost.

Ale přece jenom… Adoptovat Koštu je jedna věc -a mít doma na návštěvě jeho kamaráda kriminálníka věc druhá. Ale je to jenom na měsíc. A Kosta tolik prosil, doslova žadonil. “On mi zachránil život, tati, a jestli my pro něho můžeme něco udělat… “

Nikdy předtím Kostao nic nepožádal, proto bylo těžké nevyhovět jeho jedné jediné prosbě.

A tak je tu dovolená pro Gina Santangela a Franklin Zennocotti jen doufá, že to není osudová chyba, jejíž možnost podvědomě tuší.

Gino vystoupil z vlaku a sebevědomě si vykračoval. Pokoušel se tím zakryt svou nervozitu. Prsty si přejížděl po jizvě na tváři a žasl nad tou sluneční záplavou kolem.

Sundal si hrubé sako a sroloval si ho pod paži. Do nosu ho udeřil pach jeho vlastního potu, a tak si ho zase rychle oblékl.

Koštu zpozoroval okamžitě, ale zdá se, že ten malý pořízek si ho ještě nevšiml. No jistě, zřejmě se dost změnil. Taky vypadá mnohem starší, než kolik mu je. Každý mu hádal přes devatenáct.

Měl dost času prohlédnout si jak Koštu, tak toho muže vedle něho. Vypadají tak … čistě. To bylo jediné slovo, které mu vytanulo na mysli.

Zamířil k nim a vtom ho Kosta poznal. “Gino!” vykřikl. A k Ginově nelibosti se rozběhl k němu a objal ho. “Do prdele, možná to, co ten kluk zažil v dětství, z něho udělalo teplouše. “Jsem tak strašně rád, že tě vidím!” řekl Kosta vzrušeně. Pojď, představím tě svému otci.” Táhl ho k Franklinu Zennocottimu, který ho obdařil škrobeným úsměvem.

Tenhle výraz tváře Gino znal. Říkal: Nelíbí se mi, jak vypadáš, proč se s tebou ještě k tomu musím bavit?

“Hej,” řekl Gino a napřáhl k němu ruku, “jsem rád, že vás poznávám.”

Během cesty z nádraží byl nucen vyslechnout spoustu věcí, které ho ani za mák nezajímaly. Jakési karnevalové zábavy u bazénu, tenisové kluby a čertví kurva co ještě. Co ho ale opravdu zaujalo, to byl zbrusu nový Cadillac, ve kterém jeli. Jak strašně si přál sedět za volantem něčeho takového.Dům byl jako vystřižený z amerického filmu. Skutečně veliký, se sloupovím, s okny opatřenými okenicemi a s bazénem vzadu zadomem. Kostova matka kolem něho stále kroužila, nabízela mu sušenky a limonádu a přesvědčovala ho, aby si sundal sako.

Ježíši, to je ale bejvák.

Stále vězel ve svém saku. Zhltl několik sušenek a pak mu Kosta navrhl, že mu ukážejeho pokoj. Gino přecházel po špičkách sem a tam a všechno prověřoval. Jaký je výhled, jaká je postel a jak se chodí do velikého šatníku. “Kristepane,” vykřikoval bez ustání, “vy to tu ale máte parádní, mladej.”

“Jaks přišel k té jizvě na tváři?” vyhrkl Kosta, aby taky něco řekl.

Gino se zamračil a sáhl si na jizvu rukou. “Myslíš, že je to moc vidět?”

“Ani né …” Kosta roztržitě kopal do koberce. Bylo mu trapné, že se tak nevhodně zeptal.

Gino se zase naštvaně zamračil a šel se prohlédnout do zrcadla v šatníku. “Nóó..brblal skoro jako sám pro sebe, “ti doktoři teda odvedli mizernou práci, když to zašívali.”

“Skoro jsem si toho nejdřív ani nevšiml,” řekl honem Kosta.

“Hovno. Vždyťs to kurva řekl jako úplně první!”

“Pssst. Matka a otec by tě vyhodili, kdyby ty výrazy slyšeli.”

Gino přimhouřil oči. Proč se sem kčertu nechal zlákat?

Gino zjistil, že se v Kostovi totálně zmýlil. Je to perfektní kluk. Je tak strašlivě hodný, až to pěkné není. A přitom ani teplouš, nic takového. Vždyť ten kluk se s žádnou ještě ani nelíbal - o šoustačce ani nemluvě. Gino měl pocit, že je povinen s tím něco udělat. Věčně samé plavání a samý tenis můžou být taky na škodu. A trochu si zamrdat, to by bylo vítané zpestření té monotónní nudy.

“Hej,” nadhodil Kostovi, “ tady přece musí být někde nevěstinec.” Nutně potřebuje ženskou, je už nadržený k prasknutí.

“Nevěstinec?” Kosta zrudl ještě dřív, než to vyslovil.

“Neboj se,” povzbuzoval ho Gino, “půjdeme tam spolu. Pochop, mladej, jestli já neseženu velice rychle nějakou sukni, asi mě to už roztrhne!”

Kosta byl vzrušený a vystrašený zároveň. Skutečně věděl o bordelu poblíž přístaviště. Dva jeho přátelé tam byli a vrátili se rozzáření s nadšenými, i když poněkud nepravděpodobnými zprávami.

“Dneska po večeři řekneme, že jdeme do kina,” rozhodl Gino.

Kosta plál vzrušením, které se stěží dalo skrýt. Matka ho během večeře starostlivě pozorovala. “Jsi nějak rozpálený, Kostíku, není ti něco?”

“Jsem v pořádku, mami, opravdu,” odpověděl rychle Kosta a s úzkostí pohlédl na Gina.

Franklin ten pohled zachytil. “Možná byste měli zapomenout na kino a zůstat raději doma.”

“Ne, ne,” odporoval Kosta, “vůbec nic mi není.”

Franklin si jemně osušil rty ubrouskem. “Tak ne aby ses vrátil domů moc pozdě. I když j sem ti do volil na měsíc přerušit studium, neznamená to, že se budeš toulat po nocích.”

“Tati, tohle je přece teprv podruhé, co jdeme někam ven, za celou dobu, co je Gino tady.”

Franklin se vážně zahleděl na svého adoptivního syna. “Gino nepřijel do San Franciska proto, aby chodil ven,” řekl přísně, “přijel sem proto, aby získal představu, jak vypadá život ve spořádané rodině. Jsem přesvědčen, že se toho za svůj pobyt hodně přiučil.” Změřil si Gina pronikavým pohledem: “Není to tak? Nemáš ten pocit, že ses naučil úctě a ohledu ke druhým lidem?”

“No,” poznamenal Gino rychle, “já jsem vždycky bral ohled na druhé lidi.” “Na ty, cos je okrádal?” bleskurychle reagoval Franklin.

Gino se začervenal. “No … to byli lidi, co jsem ani neznal. Velký zvířata … mají něco jako pojištění… Oni s tím počítají… že by je někdo mohl… obrat.”

Franklin se rychle podíval na Kostu. “Vidíš, synu,” vysvětloval mu pečlivě, “toto je postoj, který se vyskytuje u poněkud … zanedbaných členů naší společnosti. Doufal jsem, že dokážeme Ginovi pomoci, aby viděl věci v jiném světle, aby pochopil, že nikdo neočekává tu chvíli, kdy bude … obrán - jak on to tady formuloval. Těžce pracující podnikatelé se neliší od kohokoli jiného.” “Hov …” polkl zbytek slova Gino.

“Co jste to prosím řekl?” zeptal se mrazivě Franklin.

Gino si odkašlal. “Něco mě škrábe v krku,” vysvětloval.

Kosta odsunul židli od stolu a vstal. “My už radši půjdeme,” řekl rychle.

Nevěstinec u přístaviště je zklamal. Gino vycítil, že to bude katastrofa, hned když k němu došli.

Jeho nejhorší tušení se potvrdilo, jen co se podíval na tu ženskou, která jim otevřela. Měla kůži plnou vyrážek, popraskané rty a škaredou paruku. Hned na ně mrkla a táhlajedovnitř. “Páreček hezky nadržených nemravů si přišel užívat, co?” N a sobě měla vybledlé šaty pošité korálky, které pamatovaly i lepší časy, a její prsa byla pokleslá vahou tisíců souloží. “Bude to deset za každého,” dodala rychle, “kdo půjde první?”

“Moment, počkat,” namítal Gino, “kde jsou děvčata?”

“Byla tu ještě další holka,” řekla, “před pár měsíci. Ale odešla, protože se vdávala. Teď jsem tu jenom já, andílku.” Položila mu ruku na rameno: “Ty jsi první?”

Gino její ruku setřásl: “Ne, já ne.”

Obrátila se na Koštu: “Ukaž peníze, chci je vidět.”

Kosta dychtivě hrabal v zadní kapse u kalhot a hledal peníze.

“Okamžik,” řekl Gino, “musím si s kámošem promluvit.” Otočil se k ní zády a rychle drmolil: “Vypadněme sakra odsud. Taková příšera! Kdo by to do takové chtěl strkat!”

Kosta zářil vzrušením. “Já chci,” řekl prosebnbě.

“Kristepane!” nemohl se Gino ubránit smíchu, “No když to lak moc chceš..

Kosta už odpočítával peníze. Ta ženská je shrábla a odtáhla ho do vedlejší místnosti.

Gino chodil sem a tam a čekal. Za pár minut byli ti dva zpátky, žena si natřásala sukni. “Teď ty?” zeptala se Gina a olízla sl rozpraskaní rty,

“Až někdy příště.”

Když se potom ocitli venku na ulici, prohýbali se smíchy

“Jak jsi jenom mohl? S takovou starou krávou!”

Kosta se spokojeně rděl. “Bylo to prima, Gino, opravdu Myslím, že bych to nedokázal udělat s žádnou… jinou… hezkou nebo mladou,, Přesni toto jsem potřeboval. Bylo mně jedno, cosi myslí… a tak jsem to prosti udělal ” Uchechtl se: “Myslím, že se mi to dokonce líbilo!”

Gino ho poplácal po zádech. “Jasně, zvládls to, Jsi můj kámo, no ne?”

¦ ¦¦

První sobotu svého pobytu v San Franciskusi šel Gino s Kostmi zaplavat dolů k přístavišti. Když se vrátili, stálo v hale nějaké děvče. Bylotonr|knlsnéjšíděvče, jaké kdy Gino viděl. Měla drobnou postavu, velice svitli blond vlasy a zářivě jasné oči.

“Toto je moje sestra Leonora,” řekl Kosta nedbale.

Poprvé v životě Gino zapomněl na své choutky a přemýšlel hlavou. Byla tak … jemná. Jako dosud žádná dívka, kterou poznal. Proto byly jeho pocity úplně jiné, než jaké zažíval jindy v podobné situaci.

“Jsem moc ráda, že tě poznávám, Gino,” řekla a podala mu malou ručku. “Kosta o tobě mluví pořád dokola, je to už skoro únavné.”

“Nojo,” nenapadlo honiclepšíhoajenomnani užasle zítal jako bulík. Tento moment byl pro něho nejdůležitější v celém životě.

Během dvou týdnů se vidělijen dvakrát. Navštěvovala dívčí Internátní školu adomůjezdilapouzena víkendy. To byla sotva příležitost, aby se rozvíjel nějaký milostný románek - a jemu šlo právě o takový milostný románek

Nikdy spolu nebyli o samotě. Vlastně si spolu ani nikdy nepovídali Přesto však… věděla, co k ní cítí. Tím si byl jist. Přistihl ji, jak ho přes stůl pozoruje při jídle. Ty zářící modré oči sledovaly každý jeho pohyb. Jemné rty tr-zachvěly, malá ručka odhodila z tváře neposlušnou kadeř.

Nepociťoval smyslnou touhu po jejím těle. Vyvolávala v něm docela jiné touhy. Chtěl se o ni starat a chtěl ji chránit. Možná se s ní dokonce ožení.

Kristepane! Při tom pomyšlení se mu vloudil do tváře úsměv. To to teda dopracoval, on, devatenáctiletý kriminálník bez perspektivy. Když zaplatil právníka, který ho zastupoval u soudu, zůstalo mu všeho všudy dva tisíce sedmdesát pět dolarů. To je sotva nějaké jmění, ale úplně k zahození to taky není. Má taky nějakou ctižádost, a když si umane, že si ten balík - ať už legálně nebo nelegálně - vydělá, musí se mu to jednou podařit… A až ten den přijde, chce, aby byla Leonora s ním, po jeho boku.

Potřebuje jen dostat šanci, aby sejí o svých plánech mohl zmínit. Ještě dva týdny a bude zase nastupovat do vlaku směrem na New York. Paní Zennocottiová ho má ráda, ale Zennocotti, to je úplně jiná písnička. Zdvořilý, to teda je, dokonce až velkorysý, ale jeho oči prozrazují, co si o tom všem myslí. Chce Gina škrtnout ze svého života, a to co nejrychleji. Má to zřetelně napsáno na tváři.

Leonora Zennocottiová si byla dobře vědoma toho, jak si ji Gino pořád prohlíží. Uvádělo ji to do rozpaků, ale zároveň ji to vzrušovalo. “Zdá se mi milý,” svěřila se své nejlepší kamarádce Jennifer, “ale nikdy nic neříká. Jenom se dívá přes stůl. Co mám dělat?”

Jennifer připadala celá situace velice romantická. “Kéž bych já měla někoho, kdo sedí a hledí na mě,” posteskla si, mě Kosta ani nebere na vědomí.”

“Hm, Kosta. Ten je přece mladší než ty, jak se ti může líbit?”

“Jenom o sedm měsíců a já ho mám opravdu ráda, to přece už víš.”

“Tak pojeď se mnou na víkend k nám, bude legrace.”

Jennifer tedy jela k Leonoře domů. Toho večera, kdy dorazily, se při večeři křižovala nad stolem spousta pohledů.

Mary a Franklin Zennocottiovi neměli tušení o těch mladých vášních, jimiž jídelna kypěla. Franklina bolela hlava, a proto odešel do svého pokoje, ještě než se podávala káva. Mary ho zanedlouho následovala.

Poprvé se Gino ocitl v místnosti s Leonorou bez přítomnosti jejích rodičů, před kterými se musel stále brzdit. “Máš se?” zamumlal, “co ve škole?”

Olízla si bledé rty: “Je to dobré, děkuji.” Po krátké pauze přidala: “A ty? Líbí se ti v San Francisku?”

“Má se tu senzačně,” odpověděl Kosta.

Leonora s nevolí sešpulila rty. Jak se ten Kosta změnil od Ginova příjezdu. Je ráda, že se má tak k světu, ale vadí jí, že odpovídá na otázky, které byly určeny jeho příteli.

Další chvíli mlčení nakonec přerušila Jennifer. “Co kdybychom si šli zaplavat? Je mi horko a mohla by být legrace.”

“Jo,” souhlasil Gino, “bezva nápad.”

“Tatínek by nedovolil…” začala Leonora.

“Tatínek to nemusí vědět,” přerušil ji Kosta. “Vzal si přece prášek proti bolení hlavy a jestli budeme v bazéně pěkně potichu …”

“Proč do bazénu? Když sejdeme k moři, nemusíme se starat, že máme být potichu,” navrhl Gino.

“Ano, pojďme!” Jennifer milovala dobrodružství. “Prosím!”

“Nemůžeme jen tak odejít z domu…” prohlásila Leonora důrazně.

“Hej, a ty mě nechceš poznat trošku lip?” Gino na ni zase upřel pohled., Pocítila doslova šok, jak silná vlna vzrušení jí proletěla tělem, a rychle změnila názor. “Zajdu si pro plavky. Pojď, Jennifer, taky ti nějaké půjčím. Převlečeme se nahoře a vezmeme si pláště.”

“Hodný holky,” přikyvoval souhlasně Gino.

O půl hodiny později už plavali v tmavé vodě u přístaviště.

“To je tak vzrušující,” vydechla Jennifer. “Pojď, Kosto, budeme spolu závodit.”

Gino se přesunul blíž k Leonoře. Své dlouhé svědé vlasy měla sepnuté nahoře na temeni. Šlapali vodu vedle rybářského člunu. “Já toho moc nenamluvím,” vyhrkl rychle, “ale teď ti musím říct, co cítím.”

Leonoře se zrychlil tep. “Ano?” vydechla tlumeně.

“No… víš… jaksi… Kristepane! Já sice nevím, jak má vypadat láska, ale… proboha… jestli to přijde tak najednou, zčistajasna, tak jsem v tom až po uši, rozumíš?” Vzal ji za ruku: “Opravdu je to tak.”

“Vím, co myslíš,” zašeptala, “se mnou je to stejné.”

“Hej, hej!“Myslel, že pukne štěstím. Ten poci t j eště nikdy předtím nepoznal. Plavali spolu dál, dokud ještě dosáhli nohama na dno. Potom vzal velice něžně její obličej do svých dlaní a políbil ji na ústa. Dával si pozor, aby se nedotýkal jejího těla, ale ona se k němu tiskla, vracela mu polibky a on cítil její měkká prsa a teplá stehna. Věděl, že i ona musí cítit jeho přirození, vzrušením tvrdé jako ocel, které nedokázala zchladit ani ta studená voda kolem.

“Já tě miluju,miluju,miluju,” mumlal mezi polibky, “miluju, miluju tě!’

“Já tebe taky, Gino, ach, já tebe taky.”

Rukama jí automaticky zajel na prsa, ale ona ho neodstrčila. Od té doby, co opustil vězení, ještě stále neměl žádnou ženu, ale teď byl s Leonorou a snažil se ovládat své nízké pudy.

“Och, bože, já nechci, aby to bylo takhle,” uteklo mu.

“A proč ne? Dělejme, co chceme dělat.” Vášnivě ho líbala. “Nikdy předtím jsem nic podobného nezažila.”

V té chvíli se přihrnuli Kosta a Jennifer a cákali kolem sebe. “Tak co je? Kde vězíte?” stěžovala si Jennifer. “Myslela jsem si, že budeme závodit všichni.” Gino neochotně pustil Leonoru. “Jistěže,” řekl.

“Ano,” souhlasila Leonora ještě udýchaným hlasem.

“Tak začněte vy dva,” pobídl je Gino, “a my budeme závodit hned po vás.” “Ale my už jsme závodili,” protestovala Jennifer, “teď jste na řadě vy.” “Možná bychom už měli jít,” navrhl Kosta. Vycítil, co se začíná dít, á nebyl tím nadšen. Zahlédl Leonoru a Gina, jak se od sebe oddělili, když se on s Jennifer vrátili. Nijak ho to nepotěšilo. Jeho kamarád zneužil situace a to se nedělá.

“Ano, pojďme,” souhlasila Jennifer. “Začíná mi být zima a ta voda je ošklivá.”

Všichni vylezli ven. “Zapomněli jsme si vzít ručníky,” zasténala Leonora. Děvčata měla jenom pláště, které se daly přehodit přes mokré plavky, Kosta s Ginem měli jen kalhoty a svetr. Celou cestu domů se svorně třásli chladem.

Gino ochranitelsky objal Leonoru kolem ramen a přivinul ji k sobě. “Poslouchej - já vím, neměli jsme moc času být spolu - ale já vím, že patříme k sobě - ty a já. Vím to od prvního okamžiku, kdy jsem tě uviděl.”

“Myslím, že já jsem to také hned věděla,” zašeptala, “když jsem se na tebe podívala, cítila jsem takovou důvěru, jakou jsem nikdy nepocítila k nikomu jinému, dokonce ani k rodičům ne.”

“Já nejsem svátý,” zamumlal, “a udělal jsem plno věcí, které jsem dělat neměl. Ale nejsem zlý, víš.jenomjsemnikdy neměl nikoho, komu by záleželo na tom, co dělám.”

“Mně na tom záleží,” řekla něžně.

Stiskl jí rameno. “Vezmeme se,” prohlásil pevně, “to je hotová věc.” Kosta se po nich zlostně ohlédl. “Přidejte,” řekl ostře.

“Ale jak to uděláme?” špitala Leonora. “Otec to nikdy nedovolí a…”

“O to se nestarej. Vezmeme se. Dávám ti na to čestné slovo.”

Zastavila se a pohlédla mu do očí. “Kéž by to vyšlo. Všichni budou říkat, že já jsem moc mladá a ty že nemáš žádné peníze a…”

Držel její tvář v dlaních. “Přestaň,” jeho hlas zdrsněl, “nech toho, jo? My se vezmeme, třeba ne hned, ale jen co dám dohromady nějaký peníze. Počkáme. Nebude to jen tak, ale my to zvládnem, ano?”

Její krásné mordé oči zářily. “Ano.”

Sklonil se, aby ji políbil, jeho ústa hladově našla její.

Kosta se otočil, viděl, co dělají, rozběhl se k nim a odtrhl je od sebe. “Kristepane!” vykřikl, a použil tak zase jedno ze slov, které pochytil od Gina, “co se s vámi dvěma děje?”

Leonora se zahihňala: “Jsme zamilovaní, bráško, milujeme se.”

“Ach ne,” zasténal Kosta, “to přece nejde.”

“Už je to tak,” smála se vzrušeně, “a budeme se brát!”

“To je prostě fantastické!” zacvrlikala Jennifer.

Gino se přistihl při tom, že se přihlouple usmívá. “Já budu ženáč,” hulákal, “umíš si to vůbec představit?”

“To teda neumím,” odsekl Kosta, “nevím, co to do tebe vjelo. Mám dojem, že jste se všichni zbláznili.”

“Tak nám poblahopřej,” pobízelhoGino, “jsempřece tvůj nejlepšíkamarád - ona je tvoje sestra - ty bys měl radostí tančit po ulicích!”

“Gino,” Kóstův hlas zněl pevně, “uvažuj rozumně. Co otec?”

Gino byl v ráži. “Zatím mu to ještě neřeknem. Až se vrátím do New Yorku, vydělám hromadu peněz a pak pro Leonoru pošlu. Přece nebude mít námitky, když budu boháč.”

Kosta užasle vrtěl hlavou. Nemohl uvěřit tomu, co se stalo. Děsilo ho to, protože věděl, že jediným výsledkem budou nepříjemnosti. Měl dost chladnou hlavu na to, aby si uvědomoval, že kdyby otec měl jen sebemenší podezření, že se něco takového děje, posadil by Gina do prvního vlaku na New York a škrtl by ho z jejich života.

Leonora, Gino a Jennifer tančili po ulici, hihňali se i řehtali a kapala z nich voda. “Pojďte domů,” řekl Kosta zarputile.

“Ale ty jsi takový bručoun,” zvolala Jennifer, “copak ty nemáš rád dobrodružství?”

“Jenom když dobře skončí,” odpověděl Kosta zádumčivé a najednou si nepřipadal na šestnáct, ale mnohem starší.

“Toto teda skončí dobře,” ujistil ho Gino. “Já to vím a já jsem Gino Santangelo. Když já něco řeknu, můžeš vzít jed na to, že mám pravdu.”

Kosta přikývl. “Každopádně v to doufám,” řekl. Ale v nitru duše věděl, že jeho kamarád pravdu nemá.

Gino se vrátil do New Yorku nabitý činorodostí. Poprvé v životě má něco, vlastně někoho, kvůli komu se musí snažit. Leonora na něho počká a její budoucnost je v jeho rukou.

Zbytek pobytu v San Francisku uplynul velmi rychle, zažil už jen jednu intimní chvilku s ní o samotě, ale očima se naučili sdělovat si víc, nežjiní lidé jsou schopni vypovědět za cely život.

Dokonce i Kosta si začal uvědomovat, jak vážně to myslí.

Tu noc před svým odjezdem vklouzl Gino do Leonořiny ložnice a dlouho si spolu upřesňovali plány na společnou budoucnost. Líbali se, nejprve cudně, ale potom se to začalo stupňovat.

“Můžeš mě mít, jestli chceš,” šeptla Leonora oddaně. “Nikdy jsem ještě… ale, víš… s tebou, Gino… Nechtěla bych, abys… musel chodit s jinými ženami… Vím, že muži mají určité potřeby.”

Přinutil sek tomu, aby se od ní odtáhl. “Já počkám, jestli chceš,” řekl prostě.

“Ale nemusíme čekat, Gino.” Tvářejí hořely. “My se milujeme, a když se dva lidé milují, pak nic není špatné a všechno je dovoleno.”

Podíval se na ni. Byla tak jemná, roztomilá a zranitelná. Tak strašně po ní toužil, že cítil, jak mu to vzrušení hrozí každou chvíli protrhnout kalhoty. “Není na tom nic špatného, to máš pravdu, je to jenom něco, co bychom si měli šetřit,” řekl.

Kdo by si pomyslil, že Gino Kanec vyrukuje s těmito sentimentalitami? Určitě ani sám Gino ne.

První, co v New Yorku udělal, bylo, že si našel pokoj. Bylo to o dva bloky dál od místa, kde bydlel dřív, a zase to byla hrozná díra, ale potřebuje někde spát, než to všechno rozjede. Stejně teď musí obracet každý cent a každý dolar. Má stále své konto v bance, které obnáší pětasedmdesát dolarů, ale lepší než toto je částka, kterou si uložil do bankovního sejfu, totiž ty dva tisíce v nových, šustivých bankovkách. Počítá, že bude potřebovat mnohem víc, než si bude moct troufnout poslat pro Leonoru. Bude zapotřebí pohodlné bydlení, auto a fůra peněz. Franklin Zennocotti za ním dcem nikdy nepustí, pokud jí Gino nebude schopen zajistit určitý životní standard.Jeho první cesta vedla k Tlustému Larrymu, aby zjistil, co je nového. Bylo to navečer a lokál byl přeplněný, ale žádné známé tváře tam nezahlédl, jen samé zelenáče, kteří cucali mléčné koktejly.

“Kde je stará parta?” zeptal se.

Muž za pultem se kradmo rozhlédl. “Máme tady malou změnu, Gino. Běž dozadu a dvakrát zaklepej na dveře, co kdysi vedly do skladu.”

Gino překvapeně hvízdl. Tlustý Larry - a předělaný na tajnou kořalnu! Proklestil si cestu starým skladem, seběhl po schodech tam, kde býval sklep, a tady to je - spoře osvětlená místnost s kulatými stolky, čtyřčlenná kapela hraje džez, v nadýchaných šatičkách obsluhují nohaté servírky. To muselo stát pěkné peníze, celé to takhle předělat.U stolu seděl Růžový banán v prudce elegantním proužkovaném ohozu, cigáro měl přilepené na masitém rtu a v ruce držel sklenici kořalky, kterou lil do malé blondýnky, sedící mu na klíně.A není ta malá náhodou Slečna Skvělá? Vypadá sice starší, protože má namalované rty a trvalou, ale stále se vyznačuje tím svým typickým arogantním a rozmazleným výrazem.

Slečna Skvělá, dívka, které měl plnou hlavu před tím, než do jeho života vstoupila Leonora. Ted už je to jenom jedna z tuctových holek, která za moc nestojí.

“Ahoj, Banáne,” zamířil Gino přímo k nim.

“Gino!!” Růžový banán byl okamžitě nanohou. “Kdy tě pustili, šéfe? A jaké to tam bylo?”

Gino se zašklebil: “Co ti mám líčit, kámo. Vím jenom, že bych to nedoporučoval jako místo na dovolenou.”Růžový banán se řehonil a objímal ho. “Poručím ti něco k pití, ať mi o tom můžeš povykládat.”

“S dovolením,” řekla ostře Slečna Skvělá a popotahovala Banána za rukáv saka.

“Co?… A jo!… Ty, Gino, pamatuješ si ještě na Cindy, že?”

“Samozřejmě,” zašklebil se na ni, “vždycky se ke mně chovala tak přátelsky, jak bych na to kdy mohl zapomenout.”

Cindy na něho upřeně hleděla. “Ach ano,” řekla kysele. “Gino Santangelo. G -1 - N - O. Neříkalo se, že o tobě ještě hodně uslyším?”

“Ale uslyšíš, panenko, to víš, že uslyšíš.” Přestal šijí všímat a otočil se k Růžovému banánovi. “A co ty? Vypadáš, že se ti vede dobře. Když jsme spolu byli naposled, ležel jsi jak placka v nemocnici na posteli a byl jsi celý polámaný. Co bylo potom?”

Růžový banán si poklepal na hlavu: “Zmoudřel jsem. Pamatuješ, jaks mně domlouval tam v nemocnici? Měls pravdu. Přece si nebudu lámat hnáty - a ještě aby na mě lidi srali. Teďjsem chytrý a stal se ze mě někdo, aspoň tady v okolí. Věř tomu, fakt někdo.”

Sedli si a Růžový banán luskl prsty, aby donesli pití.

“Tak co teda děláš?” zeptal se Gino.

Růžový banán sklopil oči. “Já… no… starám se tady o lidi. O důležité lidi.” Gino mlčel. Nechtěl dál vyzvídat. Starat se o lidi, to může znamenat cokoli. Bude lepší, když to proberou někdy jindy, ne když tady Cindy zaclání.

“Cindy a j á žij eme teď spolu,” vy světlo val Růžový banán. “Máme pěkný byt na Stodesátý ulici.”

“No, to vám teda řeknu, změnilo se to tady pořádně. Ty jsi ten poslední, o kom bych si pomyslel, že bude mít vážnou známost.”

“A pročpak?” dožadovala se vysvětlení Cindy.

Byla pořád hezká jako dřív, snad jen poněkud obhroublá.

“Nevím… Zdálo se, že Banán… prostě nikdy.. “jeho nedopovězená věta zůstala viset ve vzduchu. Nemohl přece říct, že Banán nikdy nebyl ten typ, co by vydržel dlouho u jedné sukně. Banán, ten poslední velký frajer. Raději změnil téma hovoru. “No a ty už nechodil do školy?”

Olízla si silně nalíčené rty. “Školu jsem nenáviděla a doma jsem to nemohla vydržet. A tak jsem utekla, od obojího. Je mně sedmnáct a to je dost na to, abych si dělala, co chci. Je to přece můj život, ne?”

Sedmnáct. Je tak stará jako Leonora, ale ten rozdíl mezi nimi! Cindy -mazaná, obhroublá a světácká, Leonora - jemná a krásná, nevinná a nedotčená. “Neviděls tady někde Catta?” zeptal se.

“Catto!” pohrdavě si odplivl Růžový banán. “Ten mazánek ještě snad cucá maminčino mlíčko.”

“Co tím chceš říct?”

“Tím chci říct, že je to pořádný mamlas. Neví, co je pro něho dobrý. Pořád ještě dělá s fotrem na skládce. A tomu on říká čistý peníze. Už j sem se na něho vykašlal.” “Chci si zatancovat,” připomínala se Cindy.

“Za chvilku!”

“Ted hned!”

Růžový banán se rozpačitě zašklebil: “No tak dobře, tak hned teď.”

Gino je sledoval na mrňavém tanečním parketu. Obhlížel místnost, bylo v ní plno. Tlustý Larry na opačné straně v koutě s mužem, ve kterém Gino poznal Eddieho Zvíře. Porůznu v lokále bylo roztroušeno několik dalších ostrých hochů, které znal. Nemělo by to dát moc práce, aby zase navázal kontakty. Usrkl si skotské whisky a pozoroval Růžového banánasCindy.Tase předváděla, kroutila zadkem a vypínala prsa. Je pořád dráždi vá a pořád hezká. Ale ať je hezká, j ak chce, jeho už to nezajímá. On má Leonoru a taje lepší než všechny dohromady.

Příštího dne se Gino zastavil za Cattem. Bydlel ve zchátralém činžáku, tři pokoje v něm obýval spolu s matkou, otcem a Čtyřmi mladí (ml sourozenci. Gino byl u nich vždycky vítaným hostem. “PaníBonniová,” políbil ustaranou ženu, “je Catto doma?”

“Gino! Kdypak ses vrátil?”

“Teprve včera. Byl jsem v San Francisku.”

“A já jsem si myslela, žes byl ve vězení, ty nezbedo!” Pleskala ho přátelsky a zvýšila hlas: “Catto, Catto! Pojď se podívat, kdo to přišel! Zňstaneš na večeři?” Catto kolébavě vstoupil asním vstoupil i charakteristický mdlý pach starých odpadků. “Gino, ty starý blázne, všem jsi nám tu chyběl!” objal přítele.

Gino to objetí opětoval. Zápach smetiště mu nikdy nevadil, vždyť s ním vyrostl.

Večeře byla rodinnou událostí a Gino se cítil jako doma Potom se šli s Cattem projít. Hovořili o starých časech a pak se Gino zeptal: “Co vlastně dělá Banán? Zdá se, že je při penězích. Jak to, že on vydělává a fy máš pořád hovno?” Cattovi ztvrdly rysy: “Tys o tom ještě neslyšel?”

“O čem jsem neslyšel?”

“Vis, co Banán dělá, že se mu tak daří?” .

“Kdybych to věděl, tak bych se tě nevyptával.” AlejeStě ne? Cattnodpověděl, najednou to vytušil a cítil, že se nemýlí.

“Zabijí lidi,” řekl Catto přímo, “za peníze. Nabídnou mu pět sel doláčů, aby tě odkrouhnul - a to mi věř, je s tebou konec.”

Gino mlčel. Nešokovalo ho to. Násilí bylo odjakživa součástí Jeho života. Ale Růžový banán - a zabiják? Tomu se těžko dalo uvěřil.

“Do prdele!” odplivl si Catto. “Už se s ním nestýkám. A jestli jsi chytrý, uděláš to samé.”

Gino byl chytrý jen co je pravda, ale přítel je přítel. A kdo ví, co člověka v budoucnu čeká a kdy se takový přítel může hodit?

Starý pán si odkašlal a vyplivl hlen do zmuchlaného kapelníku, Gino nezvedal oči od psaní. S námahou opisoval slova, která si nechal od staříka předepsat: Moje nejdražší Leonoro, má nejdražší lásko.

Byl to čtvrtý dopis, který jíběhem několika týdnů psal. Protože ie styděl za nedostatek vzdělání, zašel za tímto starým pánem, panem Pulaskim, aby mu poradil v pravopise a v inteipunkci. Pan Pulaski má pokoj nad Ginem, a lak je to výhodné. Stojí ho to jen pár dolarů a ušetří mu to spoustu ostudy. Navíc se nedá popřít, že při těchto setkáních se toho dost naučí.

Leonora mu poslala dvě odpovědi. Jsou to nádherně napsané dopisy na růžovém navoněném papíře a on je nosí pořád u sebe. Kosta mu také psal a prosil ho, aby nezapomněl na ten rozhovor, který měl s Franklinem v den odjezdu. Gino si ho moc dobře pamatuje. Franklin ho vzal do své pracovny a udělal mu přednášku o tom, jak by si měl zařídit život. Zločinnost se nevyplácí… a tak dál, a tak dál.

Zločinnost se ale vyplácí. Gino to zná z praxe. Za dobu, co se vrátil do New Yorku, mohl přidat do svého bankovního sejfu další dva tisíce dolarů. Všechno, co musel udělat, bylo řídit ukradené auto při jedné bankovní loupeži a sedět za volantem při krádeži kožešin. Dvakrát tahle jednoduchá práce, kterou si pečlivě, ale velice, velice pečlivě prověřil, protože nic tečí nepotřebuje míň než dostat se zase za mříže.Ginova reputace vzrůstala. Má teď pověst jednoho z nejchytřejších a nejlepších řidičů ve městě. Dovede zacházet s autem tak, jako dovede zacházet se ženami - profesionálně. Ale netouží zbohatnout za volantem auta. Je to příliš nebezpečné a moc na očích. Co opravdu chce, je dostat se k velkým pašeráckým akcím, kde se skutečně točí pořádné peníze. Muži jako Meyer Lánský, Bugsy Siegel apředevším Lucania, tojsou jeho idoly. Jejich začátky nebyly slavnější než jeho vlastní - podívejte se na ně dnes.

“Už to máš hotové?” zeptal se stařík.

“Jo.” Zalepil obálku s chvalozpěvy a sáhl do kapsy pro peníze.

“Tak příští týden ve stejnou dobu?”

“Jasně.”

“Ta tvoje slečinka má ale štěstí.”

“Myslíte?” Potěšilo ho to.

“Nenajde se zrovna moc mladíků, kteří by psali takové dopisy jako ty…”

“Jo?” zašklebil se. “To je jednoduché, dědo, já ji miluju.”

Staříkovi zaklapaly falešné zuby: “Je to obdivuhodné, být takhle zamilovaný. Moje žena a já jsme byli spolu dvaašedesát let, než zemřela…” Jeho hlas se zachvěl. “Byla unavená… bylo to tak pro ni lepší… Každý týden jí chodím na hrob…”

Gino sáhl do zadní kapsy kalhot a vytáhl ještě dva dolary. “Kupte jí květiny za mě, dědo.”

“Děkuju.” Stařík byl vděčný. “Vždycky měla ráda lilie. Byly to její oblíbené květiny.”

“Ale neděkujte, to je v pořádku.” Odešel a pohupoval se po ulici svým typickým způsobem. Když napíše Leonoře, má vždycky povznášející pocit. A navíc si ho pozval sám velký Lucania. Zdá se, že věci začínají mít spád.

Tentokrát se nesetkali na zadním sedadle cadillacu, ale u Tlustého Larryho - v přední části, kde Lucania seděl a ujídal z poháru italské zmrzliny, zatímco Eddie Zvíře a další dva strážci byli ve střehu.

“Přisedni si sem ke mně.” Lucania byl přátelský, ale jen do jisté míry. Zase se poohlížel po nových rekrutech a byl zvědavý, jestli Gino má zájem vstoupit do jeho organizace.

Gino byl pochopitelně polichocen, i když věděl, že toho dne je jen jedním z mnoha, kteří dostali šanci ucházet se o spojenectví s velkým mcaniou. “Mám své vlastní plány,” vyhnul se přímé odpovědi.

Lucania zvedl obočí: “Je dobře chtít něco dokázat, ale nesmíš lézt někomu jinému do zelí.”

“Ne, tak jsem to nemyslel,” zavrtěl Gino hlavou. “Můj plán je úplně jednoduchý.”

Ano, jeho plán je skutečně jednoduchý. Chce mít organizaci na pašování alkoholu jenom, ale jenom pro sebe.

A myslí si, že zná ten nejlepší způsob, jak toho dosáhne.Aido Dinunzio vyšel z vězení vzteky bez sebe.

Gino už na něho čekal: “Ty máš kontakty - a já mám nápady.”

“Teď nechci slyšet o žádných kšeftech. Musím chytit tu mrchu, která mě dostala do chládku.”

“Jo, samozřejmě. Ale jak víš tak jistě, že to byla ona?”

“To je přece kurva jasný,” zařval Aido. “Jestli chceš jít se mnou, tak pojď.”

Přidal se k Aldovi, protože doufal, že mu dokáže zabránit v tom, aby udělal něco, čeho by potom litoval. Aida totiž potřebuje. Rozhodně nectíce, aby skončil zase ve vězení. Aldův bratranec Enzio Bonnatti se stal velice významným bossem v Chicagu a to je spojení, o kterém si Gino myslí, že by mohlo vyjít.Aido zjistil, že ta mrcha se jmenuje Barbara a že pracuje v bance. Bydlí s rodiči a bratrem v malém úpravném domku v Italské čtvrti a je zasnoubena s policajtem. “Zasraný polda,” vřeštěl Aido, “tomu taky ještě rozkopu koule.”

Došli k bance a čekali před ní na zavírací hodinu. Potom se Aido ptal každé odcházející zaměstnankyně, jak se postupně objevovaly: “Jste Barbara Riccaddiová? - A vy? - A vy?”

Oslovil šest žen, než vyšla ona. Byla vysoká, měla hnědé vlasy a pihy. Měla taky brýle a delší sukni. Na Aldovu otázku odpověděla nasupeně: “Ano, to jsem já. Předpokládám, že vy jste Aido Dinunzio. Slyšela jsem, co mi chcete udělat, a tak dovolte, abych vám řekla toto …”

Aido se dostal do palby takových nadávek, jaké v životě neslyšel. Když skončila, vzpřímeně odešla s nosem nahoru, neohroženě a triumfálně. “Kristeježíši,” vydechl Aido, “tak tomuto já říkám opravdová ženská.” Naštěstí pro Gina teď Aido Dinunzio taky chtěl vydělávat spoustu peněz.

Carrie 1928

Problém byl, jak si udržet Whitejacka od těla.

Ve skutečnosti to však žádný problém nebyl, protože Carrie zjistila, že si ho vlastně od těla držet nepotřebuje. Proč taky? Jenom proto, že je označen a orazítkován jako Osobní vlastnictví Madam Mae ? No a co? To je toho. Madam Mae je ta poslední, před kterou by se Carrie na svých vysokých podpatcích třásla strachy. Ta velká, stará a obtloustlá děvka. Vždyť jí každým dnem bude čtyřicet, to už opravdu stará je.

A kromě toho už Carrii začíná lézt krkem, že musí odvádět polovinu výdělku podniku. Chce se osamostatnit. A aby se mohla trhnout bez problémů, k tomu potřebuje Whitejacka.

Samozřejmě se k ní má jenom tehdy, když je Madam Mae pryč neboje něčím zaneprázdněná. “T ak co, ztratils odvahu, ty velikáne?” provokovala ho jednou v salóně. “Nebo se bojíš, že ti velká mamá uřízne koule, když tě u mě načapá?”

Whitejack se usmál. Měl hezký chrup, jen uprostřed se mu nepěkně skvěl velký zlatý zub, výsledek jedné dřívější šarvátky s Madam Mae. Byli spolu už deset let. Začalo to tím, že přišel oslavit do jejího podniku své dvacáté narozeniny a byl obsloužen samotnou šéfovou. Potom už nebylo cesty zpátky, muselo se hledět jen dopředu. A teď mu ta vášnivá čubička Carrie dočista popletla hlavu. Je pořád ještě hubená jako vyhladovělý králík, ale má ty nejfantastičtější kozy na této straně Harlemu. Čím to tamalákurvička mámí svoje zákazníky, že za ní všichni běhají znovu a znovu? Co to tam má dole za zázrak mezi těmi svými hubenými stehny?

Jeho dlouhý vzrušený pyj mu v kalhotách dával zřetelné znamení, že to musí zjistit osobně, a to co nejdřív.“O své koule se postarám sám,” řekl nenuceně. “A nezdá se ti, že jsi nějaká drzá? Před půl rokem si tě pamatuju jako malé vyzáblé kuře, které neumělo ani kloudně pípnout.”

Protáhla se: “Nejenže mi přibylo drzosti, ale narostla mi i křídla, ty můj velikáne. A asi brzo popoletím o dům dál!”

“Řeklas to Madam Mae?”

“Ne, neřekla. A proč bych jí to vlastně měla říkat? Já nejsem její loutka - jako někdo.”

“Já taky ne.” Ta potvora si ho věčně dobírá - a vždycky dá najevo, že on je ten poslušný a nesamostatný.

“Haha!” zasmála se Carrie. “Náš velký pan Whitejack! Velké zvíře! Ale my všichni víme dobře, kdo to tu režíruje!”

Nasupil se: “Vy všichni víte hovno.”

“Haha!”

Popadl ji za ruku: “Přestaň mě dráždit, holka, slyší??”

“Ale ale,” vysmívala se mu, “neříkej, že tě dráždím - pána, který všecko zkusil, všecko viděl, všecko zná, takového pana Ledového.”

Je tu na nebezpečné půdě, ale čert to vem. Musí tu bestii umlčet. Přitiskl svá ústa na její, sál je a snažil se proniknout jazykem dovnitř.

Reagovala tím, že k němu těsně přilnula, nohama objala jeho boky, takže zřetelně cítil její tělo přes lehký župánek, který měla na sobě.

Téměř nadsebou ztratil kontrolu, ale jeho mozek se pořád snažil vykombinovat, jak to má udělat, aby se to nedomákla Velká Madam. Ta je sice pryč, ale kdyby některé z děvčat zabrousilo do salónu - do prrr… dele… v takovém bordelu se nic neutají.

“Uděláš mi to, velikáne?” stále si ho dobírala Carrie. “Ty víš, že chceš, já cítím, že chceš.” Pak si začala pohrávat s knoflíky u jeho kalhot a on ji nechal. Čekal na ten okamžik, až mu ho vysvobodí, a potom jí to udělá tak, jak jí to ještě nikdy nikdo neudělal. Aktivně souložil od svých deseti let - takže ona bude mít k dispozici senzačního ptáka s dvacetiletými zkušenostmi. Šťastné to děvče.

“Ááách, miláčku, miláčku, miláčku…” Carrie si pobrukovala rozkoší, “ty jsi ale nád… her… ný.”

Všechno ze sebe shodila a její hladké mladé tělo bylo celé jeho. I potom se k němu tiskla a on j aksi - přestože už oba stáli - byl pořád ještě v ní. A to teda bylo něco. Kruci, to bylo něco!

Nevadilo jim nic, celý ten zatracený svět pro ně přestal existovat. Nebylo nic … nic … nic …

A pak vy stříkal v několika mohutných, dravých dávkách. Takové vyvrcholení neměl už celá léta. Vždyť se kurva málem ustříkal k smrti!

Do prrr… dele, Carrie má pravdu. Je na čase, aby se oba s Madam Mae rozloučili.

Carrie potáhla z dlouhé tenké cigarety - potáhla skutečně zhluboka - dým jí naplnil plíce - a víčka jí poklesla. Marihuana. Někdo tomu říká droga. Ona tomu říká okamžité uvolnění a klid. Na tváři se jí mihl úsměv. Podala cigaretu Whitejackovi. Potáhl si a podal ji dál.

Všichni polehávali na polštářích, Carrie, Whitejack, dva muzikanti a Lucille, ta liliputánská šlapka, která si vymohla, že půjde s nimi, když se trhli.

A že se ale trhli se vší parádou. Jak na divadle!

Madam Mae nenechala Whitejacka odejít jen tak.

“Ty zasraná zkurvená černá hubo!” ječela zuřivě ty nejhorší nadávky a kudrlinky na její blonďaté paruce sejí zlostně třásly. “Tak ty ha mě? Vždyť beze mě tady budeš vyřízený - slyšíš? Úplně vyřízený/”

Whitejack neměl rád nepříjemnosti. Proč by se nemohli rozejít jako přátelé?

“Do prrr… dele, ženská…” začal smířlivě.

“S tím na mě nechoď, s tím svým - Do prrr… dele, ženská!” ječela. “S těmi svými pěknými řečičkami a fňukavým hlasem! Znám tě, Whitejacku. Já tě známi” Oči se jí divoce blýskaly. “Jestli odsud dneska vypadneš s tou zatracenou kurvičkou, neopovažuj se sem víckrát vkročit! A až se nabažíš té její sladké kundy, nemysli si, že se sem připlazíš zpátky, abys měl zase něco pořádnýho. Slyšil mě, ty negře?”

“Slyším. Celá ulice tě slyší.”

Whitejack už vzdal svou snahu chovat se k ní mile. Sbalil si kufr s oblečením a nařídil Carrii, aby byla za deset minut připravená k odchodu.

Madam Mae stála v hale, paruku nakřivo a ruce vbok. “Ty blbče,” plivla na Whitejacka, když kolem ní poněkolikáté procházel směrem k autu s různými zavazadly. “Ty holohlavý pitomče pitomý! Kde bys byl beze měl ?Však ty se ještě připlazíš zpátky - a já ti nakopu do té tvé zasrané, oplzlé tlamy!”

To nebyl odchod, jak si ho Carrie představovala. Chtěla mít čas, aby si všechno mohla promyslet, rozhodně nečekala, že Whitejack to řekne Madam Mae okamžitě.Ale Whitejack si spočítal, že ona má cenu zlata. Tak proč čekat? Viděl perspektivu dalších dobrých deseti let s Carrii, která se už bude umět postarat.

Cítil se s ní tak, jak se necítil už po léta. A jestli děvka dokáže, aby se chlap takhle cítil… do prrr… dele… za tou musí být kupa peněz, obrovskákupa peněz. Však spolu ještě nadělají bohatství!Byl to ale výkon, dostat Whitejacka od Madam Mae. Je to ten nejchytřejší pasák v branži a to je přesně ono, co Carrie potřebuje. Byla sama se sebou spokojená. To spolu ale nadělají bohatství!Odjížděli Whitejackovým elegantním bílým oldsmobilem. LiliputánkaLucille se za nimi najednou rozběhla a prosila, aby ji taky vzali s sebou. “Proč ne?” oba se smáli a byli rozjaření z pocitu náhlé volnosti.To bylo před dvěma měsíci. Celé ty dva měsíce nic nedělali a jen si užívali. Byla spousta zábavy. Měli se dobře, lenošili ve dne, lenošili i v noci.Carrie tím byla úplně popletená. Whitejack ji začal mít jen pro potěšení. Jediná věc, kterou předtím ve svém krátkém životě nikdy nepoznala, bylo právě potěšení. Očekávala, že se hned vrhne do práce, ale on měl zatímjiné představy. Najal byt pro všechny tři a prohlásil: “Uděláme si takovou malou dovolenou, prostě na pár týdnů vypneme a odpočineme si.”Whitejackova představa dovolené, to bylo něco naprosto neznámého pro Carrii, která v životě nepoznala nic jiného než vnitřek bordelu a polepšovnu na Welfare Islandu. On se rozhodl její obzor rozšířit.Rád se oblékal s nápadnou elegancí - mohl si vybírat mezi svými třiadvaceti obleky, třiceti košilemi a patnácti páry bot. Než se ustrojil, s oblibou si dopřál koupel provoněnou několika kapkami dámského parfému. Pak si oholil lebku anatřel šiji čistým olivovým olejem. Když se sám takto pěkněupravil, překontroloval vizáž Carrie a Lucille. Měl rád, když vypadaly provokativně. A to teda vypadaly, protože jim koupil šaty, hedvábné punčochy i boty na vysokých podpatcích v těch nejkřiklavějších barvách a povzbuzoval je, aby se nalíčily co nejvýstředněji. Pak všichni tři vyráželi do města v bílém oldsmobilu.

Na Stotřiatřicáté ulici byl Whitejack doma. Znali ho tu všude-v nejrůzněj ších restauracích, tajných kořalnách a na místech, kde se setkávali džezoví muzikanti. Každý večer získal nějaké další přátele, protože Whitejack byl štědrý člověk a nerozpakoval se za ně zaplatit.Carrie sedávala tiše po jeho boku a hltala všechno, co bylo k vidění a slyšení. To byl docela jiný svět, o jehož existenci dosud neměla tušení. A když ji navíc naučil na drogy, zdálo se všechno naprosto perfektní. Drogy byly totiž tou nejlepší odpovědí na všechno. Otupily realitu a vrhly ostré svědo na smích, příjemnou pohodu a legraci.

Ti tři jezdívali ven každý večer a vraceli se domů až v ranních hodinách. Někdy se pak Carrie s Whitejackem pomilovali. Bylo to vždycky vášnivé a vzrušující, až v tom Carrie, která to původně brala jako podnikání, začala nacházet radost.Najednou ten vysoký lysý muž s pronikavýma očima a vemlouvavýmhlasem byl její muž.Najednou úplně zapomnělana podnikání a vychutnávalanový způsob života. Najednou byla zamilovaná.

“Carrie,” Lucille na ni promluvila přes omamující mlžný opar.

“Co, drahoušku?” protáhla lenivě.

“Whitejack chce, abychom těm dvěma chlapům poskytly opravdu nezapomenutelný zážitek.”

“Cože?”

Lucille ukázala na dva muzikanty, kteří si hověli na polštářích. “Myslím, že už v tom zase jedeme.”

Carrie vykulila oči: “Možná ty, drahoušku, ale já - já myslím, že by se to Whitejackovi nelíbilo. Nene, to nebude práce pro mě.”

Lučille se ošila, celá nesvá, a ještě víc ztlumila hlas: “To on mi řekl, abych ti to vyřídila.”

“To musí být omyl,” zívla a protáhla se, “určitěs to nějak popletla.” Pokojem se linul sladký zpěv Bessie Smithové z gramofonu a Carrie neměla ani ten nejmenší úmysl se pohnout a porušit tu líbeznou atmosféru.

“Tu máš,” podával jí jeden z muzikantů cigaretu s marihuanou.

S povděkem ji převzala, hluboko do plic nasála velkou dávku, pak se překulila, aby cigaretu dala dál Whitejackovi. Ale jeho místo bylo prázdné.

“Ty jsi ale kus - víš o tom?” řekl mladší z obou muzikantů. “Padlas mi do oka, ale nebyl jsem si jistý, jestli budu mít nějakou šanci. Myslel jsem si, že to táhneš s Whitejackem. Ale on mně řekl, že si s tebou můžu zašpásovat, jak jen chci.”

S námahou se posadila. V hlavě jí hučelo. “Poslyš,” řekla nezřetelně, “to se mýlíš.” “Ale jdi, dal jsem mu dvacet dolarů a on řekl, že je to v pořádku.” Pomalují docházelo, že Lucille má pravdu. Zase v tom jedou.Ale určitě by bylo lepší, kdyby jí to Whitejack řekl sám, a ne aby se beze slova vytratil jako smrad.Láska. Láska stojí za hovno. Život taky stojí za hovno.Muzikant už ji osahával a svlékal jí vršek červených hedvábných šatů, které jí Whitejack tento týden koupil.

“Páni!” řekl obdivné, “ty máš ty největší prsa, co jsem kdy viděl!”

Věděla, že by jí to nemělo vadit. Vždyť už dávno přestala počítat muže, s kterými se vyspala za peníze. Ale Whitejack ji teď měl o to alespoň slušně požádat. Pokud potřebují peníze, ona by to přece pochopila. Měl to nechat na ní, aby to bylo její rozhodnutí, začít zas s tou zatracenou prací!Muzikantův jazyk jí olizoval bradavky, ale neochutnal už sůl jejích slz, když začala potichoučku plakat.Byly dvě hodiny po půlnoci.

Přesně před dvěma hodinami jí bylo patnáct let.

Gino 1926 -1927

Vzestup podnikání Gina Santangela a Aida Dinunzia při pašování alkoholu byl pozvolný, ale nepřetržitý. Začali v malém a investovali svůj posbíraný kapitál do dovozu několika nákladních aut vysoce kvalitní whisky z Kanady. Neriskovali spolupráci scizími osobami, ale řídili náklaďákyosobně.Najalijenpárpoinocníků, kteří měli jejich zboží ohlídat, aby jim je nevyfoukl jiný gang.

Získat dodavatele na zboží nebyl problém, problém představovala dlouhá a nebezpečná cesta od kanadských hranic do srdce New Yorku. Nástrah bylo víc: třeba že se pokazí náklaďák, že policie bude dělat namátkovou kontrolu anebo že někdo zboží uloupí.

Gino se všemi těmito riziky počítal, a přestože plno zásilek se po cestě ztrácelo, ta jeho vždycky dorazila.

Aido a on dobře spolupracovali. Důvěřovali si a krůček po krůčku, až si to mohli dovolit, se obklopovali rozrůstající se skupinkou oddaných pomocníků.

Rok rychle minul. Ginovi teď bylo dvacet a vypadal o dost starší. Podle toho se také choval a jeho drsné sebevědomí vzbuzovalo v okolí respekt. K němu i k Aldovi vzhlíželi jako ke králům a taky s nimi tak jednali.

Růžový banán by 1 tím, kdo gangu zaj išťo val čistý vzduch. Vozil s sebou zbraň a provrtal by každého, kdo by seje pokusil zastavit. Vyžíval se v té práci, která byla sice neobvyklá, ale potřebná. Stále žil s Cindy, tou blondýnkou s pěkným zadkem. Vymyslel jí speciální přezdívku - Krotitelka ocasů.

Dlouhé, únavné cesty do Kanady a zpět začaly vytvářet napjatou atmosféru. V bandě to vřelo vášněmi, nebylo daleko ke rvačkám. Santangelův gang, jak sejim říkalo, byl nabourán spory a hádkami. To bylo špatné znamení. Gino si uvědomil, jaké napětí vyvolávají cesty plné nebezpečí, a tak se rozhodl, že prozkoumá jiné možnosti podnikání. Bylo dobře známo, že zákony o prohibici mají své mezery. Jedna z těch největších například byla, že likéry bylo dovoleno konzumovat ze

ŠANCE

zdravotních důvodů. A když je doktoři mohli předpisovat - musel je přece někdo vyrábět. Vládní licence byly tedy udělovány určitým vybraným společnostem, které potom mohly alkohol vyrábět zcela legálně.

Aldův bratranec Enzio Bonnatti pronikl do několika takových společností v Chicagu a okolí. Ba říkalo se, že jeho vliv dosahuje i dál.

“Proč si s ním nesjednáme schůzku?” navrhoval Gino Aldovi. Vždycky si přál Bonnattiho poznat.

Zdálo se, že Aido se mu chce naopak vyhnout. “Není s ním jednoduché pořízení…” říkal vyhýbavě.

“Jak - není jednoduché?!” vyštěkl pohrdavě Gino. “Je to přece tvůj bratranec, propánakrále! Je to kurva tak velké zvíře j ako Capone! Tak využij svých pokrevních ‘svazků.”

Aido neochotně souhlasil a po několika telefonních hovorech už oba seděli ve vlaku na Chicago.

Cesta ve vlaku probíhala klidně. Aido usnul a Gino se díval z okna a rekapituloval svůj život. Vypadá to dobře. Podařilo se mu teď dát dohromady pěknou sumičku, málem už dostačující k tomu, aby poslal pro Leonoru. Dál jí pravidelně každý týden píše za pomoci pana Pulaskiho. Její odpovědi tak pravidelné nejsou, ale když její dopis přijde, je fantastický, takže se na ni nikdy nezlobí, že nepíše tak často, jak by si přál.

Jeho dopisy jsou plné lásky a plánů.

Její dopisy jsou poněkud dětské a točí se spis kolem školy a domova než kolem představ o jejich společné budoucnosti.

Je to pochopitelné. Nechce se příliš těšit na něco, co je z jejího pohledu tak vzdálené, že to může trvat roky, než se to stane skutečností. Jaké to bude pro ni překvapení, až jí řekne, že jejich svatba je přede dveřmi!

Našel pěkný byt a zaplatil za něj slušnou zálohu. Je sice malý, ale na výhodném místě v jedné ulici nad Čtyřicátou, hned vedle Park avenue. Leonora bude určitě nadšená. Může si ho zařídit podle svého vkusu. Jediné, co hodlá sám koupit ještě před jejím příjezdem, jsou velké pohodlné manželské postele.

Téměř při tomto pomyšlení nahlas zasténal. Postel. Sex. Ženské tělo.

Už to bylo tak strašně, strašně dlouho. Ale on dal Leonoře čestné slovo a to je něco posvátného.

Vzal Věru, aby se na ten byt podívala, a ta prohlásila, že je přímo perfektní. “Gino, té tvojí slečince se tady bude líbit,” říkala mu pomalu, “je to ksakru ten nejlepší bejvák, jaký jsem já kdy viděla.”Věra byla jako obvykle opilá, ale to mu nevadilo Ať si jen dá, když jí to pomáhá zvládnout ten její mizemý život. Nabídl jí peníze, aby semohla přestěhovat ze svého kutlochu do něčeho lepšího, ale ona odmítli ‘ Mám tu hodně pravitlelných kunčoftů, ty já nemůžu opustit,” zdůvodňovala mu to.

Gino věděl, že to je jenom výmluva. Slyšel, že Paulo je zase zavřený a Věra - z nějakého nevysvětlitelného důvodu - chce, aby ji našel, až ho zase pustí.

“Já na tebe nebudu dávat pozor, jestli ho vemeš zase zpátky. ” varoval ji.

“Samozřejmě, zlatíčko, však já se už o sebe postarám. “

“Jo, jako posledně.” Gino doufal, že to bude trvat ještě dlouho, než Paula propustí na svobodu.

Když přijeli do Chicaga, sněžilo. Velké vločky, klesaly a usedaly na šaty a vlasy, se potom rozpouštěly na malé loužičky.

“To jsme museli jezdit takovou dálku, abychom chytil tohle psí počasí?” stěžoval si Aido. Avšak pravda byla taková, že nikdy rád nejezdil daleko od té doby, co navázal bouřlivý vztah s Barbarou Ricciddtovou Od jejich prvního setkání víc než před rokem jí neúnavně nadbíhal. Nejprve ho párkrát minula svým ostrým jazykem, ale postupně ji zpracoval natolik, že dokonce rrušila své zasnoubení s tím poldou a trávila volné chvíle sním. Stále, při každé příležitosti, ho slovně napadala, ale jemu to zřejmě dělalo dobře. “Je to první skutečná dáma, na kterou jsem narazil,” říkal se zasněným úsměvem.

Odjeli taxíkem přímo do hotelu, kde měli domluvenou schůzku. Vyjeli výtahem do pátého poschodí a tam na ně už čekali dva Enziovi lide, aby je prohledali.

Aido se cítil strašně uražený: “Vždyť je to kurva můj bratranec! a takého hajzla mě máte? Tady máte moji bouchačku, je vaše!” Podal Jim ji, ale oni stejně trvali na prohlídce.

Hned nad kotníkem mu našli patnácticentimetrový lovecký nůž, připnutý k noze páskem.

Aido pokrčil rameny: “No a co si myslíte? Že chci vlastnímu bratranci podříznout krk?”

Vtom vešel Enzio v celé své kráse, střízlivě oblečený do tmavého obleku. Aido vždycky Ginovi připomínal veverku. Bylo mu dvacet, byl nudy a předčasně šedivý, měl výrazné vystupující zuby a věčně něco chroupal. Nějak tak si představoval Gino i Bonnattiho. Omyl. Enzio Bonnatti byl atraktivní muž. Bylo mu dvaadvacet, byl vysoký, v bezvadné kondici, měl rovné černé vlasy, hluboko posazené oči a pověst drsného chlapíka. Když někdo připomněl Capona, nemohl nepřipomenout Bonnattiho. Chicago měli pod kontrolou právě ti dva.Potřásl si formálně rukou se svým bratrancem a s Ginem. Potom kývl na jednoho ze svých poskoků, aby připravil drink. Nic se neobjednávalo, byly tu jen sklenice s poctivou dávkou neředěné whisky.

“Takže,” posadil se, “pro co jste se vy dva sráči vydali do Chicaga?”

Gino se ujal slova a vedl celou řeč, Aido seděl mlčky vedle něho.

Enzio poslouchal. Ve skutečnosti je nepotřebuje. Dva malé brambory z New Yorku, úplné cucáky. Koho on potřebuje, to jsou chlapi, na které se může spolehnout. Čím větším zvířetem se stává, tůn častěji naráží na problémy, navíc nepřetržitá válka s Caponem mu stále víc komplikuje život. Všechno, málem každé hovno, musí jeho muži prověřovat.

Aido je jeho krev. Neviděl ho sice od té doby, co se před deseti lety usadil v New Yorku, ale přece - krev není voda.

Ani ten obchod, který navrhuje Gino, není tak špatný. Vyneslo by to fůru peněz, aniž by vlastně pohnul prstem. Jen pár telefonátů… pár slov s lidmi na rozhodujících místech, že to je v pořádku a že s nimi mají jednat.

“Poslechni - neuraz se, Gino, chtěl bych si s Aldem promluvit o samotě.”

“Samozřejmě,” zvedl se Gino. Byli u Enziauž dvě hodiny. Věděl, že je ruka v rukávě.

Salvátore, jeden z Enziových strážců, zavedl Gina do hotelového pokoje, kde měli zajištěný nocleh. “Kdybys něco chtěl - zmáčkni tady ten knoflík,” poznamenal přívětivě. “Ženskou - prostě cokoliv, je to bezplatný.” Také on věděl, kterým směrem vítr vane.

Gino si lehl na jednu z pohodlných dvojpostelí a dal si ruce pod hlavu. Za pomoci Bonnattiho mají před sebou skvělou budoucnost. Vzroste jejich vliv. Téměř okamžitě by se mohli dostat na úroveň Lucaniovy bandy a těch dalších známých gangů. Hlavně to chce prolomit ledy.

Gino chápe, proč Lucania pořád shání novou krev - potřebuje totiž oddanost a věrnost; oni všichni potřebují oddanost a věrnost. A proto jim Bonnatti pomůže - vždyť Aido je jeho bratranec. Je nepravděpodobné, že by ho někdy bodl do zad …

Anebo je to aspoň méně pravděpodobné než u cizího člověka.

Aido se vrátil s jásotem. “Máme to,” volal, “měls pravdu,ty chytrá kebule! Chce nás dnes večer pozvat na večeři - na takovou malou oslavu. Měl j sem s sebou vzít Barbaru.”

Gino se zašklebil. “Věděl jsem, že to bude fungovat. Však už před rokem jsem ti říkal, že bychom za ním měli zajít.”

“Já jsem si jenom chtěl být jistý - takhle jsme nepřilezli jako žádní žebráci - máme svůj plán a ten se mu líbí.”

Gino poplácal kamaráda po ramenou: “Vstupujeme do klubu vyvolených, chlapče, budeme k nim taky patřit.” Když to řekl, uvědomil si, že teď by s klidem mohl poslat pro Leonoru. Peníze se jen pohrnou. Dovážet zcela legálně chlast z Chicaga v pravidelných intervalech, to znamená zatraceně moc peněz.

Klub Satin byl umístěn přímo v chicagském obchodním centru. Byl to jeden z nejexkluzívnějších podniků v této oblasti, v němž se tajně podával alkoholy Klientela byla jen z nejvyšších kruhů: politici, smetánka, veřejní činitelé - a pochopitelně krásné ženy. Enzio vlastnil nezanedbatelný podíl akcií. Vlastnil i nezanedbatelný díl Peaches La Moore, umělkyně a zpěvačky, která zde vystupovala.

Gino a Aido seděli u stolu s Enziem, Peaches a jejími dvěma přítelkyněmi. U vedlejšího stolku sedělo pět Enziových strážců, ti ovšem bez děvčat,

Enzio si myslel, že prokázal těm dvěma hochům laskavost. Chicagské kočky k nakousnutí! Nic nevěděl o Leonoře a Barbaře. Ani Gino, ani Aido nebyli volní pro chicagské kočky - ať už byly k nakousnutí nebo nebyly.

“Líbí se vám tu, hoši?” zapištěla Peaches. Byla to blondýna, vysoká jako tyčka a s tak vysokým hlasem, že řezal jako pila.

“Jo, je to tu senza,” odpověděl Gino aopravdu šito myslel. Ještě nikdy nebyl v takovém podniku. Luxusní vybavení na něho dělalo silný dojem. Vůně drahých doutníků a parfému mu vnukla myšlenku, že tak vypadá opravdový život - to by byla paráda, kdyby si sem přivedl Leonoru. Zastínila by krásou všechny přítomné ženy. Není totiž samá šminka a pudr, má pravou, přirozenou krásu,

“Brzy půjdu zpívat, hoši,” zavrtěla se Peaches nažidli. “Jste na takový zážitek vůbec připraveni?”

“To bude zážitek!” žertovně prohodil-Enzio.

“Nebuď prostořeký,” ohrnula rty a vstala. “Vždyť to byl přece můj zpěv, který tě upoutal nejdřív.”

Enzio mrkl azašilhal po jejích ňadrech: “Jistěže, miláčku, to vlŠ, že to tak bylo.”

“Pojďte, holky,” kývla Peaches na své přítelkyně, “jdem na plac. S našimi velkými pány se uvidíme zase za chvíli - tak ať tu na nás čeká dobře vychlazená lahvinka šampaňského. Přece každý ví, jak bývá malá Peaches žífíznivál”

ŠANCE

Enzio se smál a sledoval ji, jak se provinila místností. “Slepice. Všechny ženské jsou slepice,” řekl chápavě. “Pomilovat, pošpásovat, ale lásku jim neslibovat,” to je moje heslo.

Gino si vzpomněl, že to kdysi říkal taky, samozřejmě ještě před Leonorou.

Malé křídlo hned vedle parketu zabmkalo něco jako předehru a na pódium připochodoval konferenciér. Řekl několik oplzlých vtipů, zabroukal milostnou píseň a uvedl sbor dívek, které za zvuků kankánového pochodu přihopsaly před diváky.

“Panejóóó…” povzdychl si zmámeně Aido. Díky přílivu nohou v lesklých silonových punčochách a svůdným péřovým boa, které jen málo zakrývaly deset párů výběrových dráždivěposkakujícíchňader, byla teďBarbaraúplnězapomenuta.

Gino s rozpaky zjistil, že se mu nadouvají kalhoty a že je to vidět. Není divu při takovém životě, jaký teď vede.

PotomseobjevilaPeaches v šatech posetých penízky. Obepínalyjejítělojako druhá kůže. Stála vpředu a pišti vě zpívala svou verzi písně “Kéž bych uměla tančit shimmy jako moje sestra Kate”.

Gino ihned pochopil, proč na jejím hlase nezáleží. Každý mužský v sále musel být fascinován jejím tělem.

Enzio soustředěně pokuřoval havanský doutník. “To je, co?” vydechl pyšně.

Aido obdivné mlaskl. “Teda, bratránku, ty si umíš vybrat. Myslím si…”

Nedostal se už k tomu, aby tu větu dokončil. Bez jakéhokoli varování se rozpoutalo hotové peklo, protože dovnitř vtrhla skupina chlapů s kulomety. Ani vteřinku nezaváhali a pokropili sál takovou sprškou, jako by zalévali růže.

Nastal absolutní zmatek a panika. Lidé zděšeně křičeli a utíkali, olověné kulky nepřetržitě pršely a nelítostně srážely, co jim stálo v cestě.

Enzio reagoval jako blesk. Převrátil stůl a skryl se za ním. Aido byl zasažen do paže. Gino měl štěstí. Pomohl mu jeho vrozený instinkt: Sotva zazněl první výstřel, vrhl se k zemi.

“Zasrané bestie,” zařval Enzio, “sejměte ty čuráky!”

Jeho lidé palbu opětovali, ale dva z nich už to chytli a byli vyřazeni z boje, takže zbývaj ící tři měli malé šance proti skupině chlapů s kulomety, kteří pozvolna vyklízeli pozice po dobře vykonané práci.

Gino vtáhl Aida za sebe, na bezpečné místo.

Enzio už měl vytaženou pistoli a střílel zpoza stolu. Další pistoli hodil Ginovi a zařval: “Naper to do těch dacanů!”

Nějaká žena bědovala hlasitěj i než ostatní: “Můj manžel, můj manžel! Bože, střelili ho do obličeje, ach můj bože!”

Gino chytil pistoli a zamířil na jednu z ustupujících postav. Bylo to poprvé v životě, kdy střílel z pistole, ale Růžový banán tnu dal podrobné instrukce, jak se to dělá.

“Trefils ho!” zaječel Enzio, “ten grázl to dostal přímo do břicha!”

Kulometná palba ustala v okamžiku, kdy se skupina dostala ke dveřím. Obrátili se a rychle prchali. Postrádali dva ze svydt mulů. Jeden byl ten, kterého zastřelil Gino, a druhý, zraněný na obou nohách, se snažil odplazit se z místnosti.

Enzio neváhal. Zvedl zbraň a vypálil. Muž naposled pronikavě zařval a bylo po něm.

“Pojďme,” zahučel Enzio, “vypadnemeksakruodsud, než se uk ážou ťízlové.”

Gino se vztyčil a rozhlédl se kolem. Sál vypadal jako uf lněná jatka. Rozbité sklo a všude ležící těla.

“Nic se nedá dělat,” řekl Enzio ostře, jako by četl Jeho tnySlenky, “popadni Aida ajdeme. Strčíme vás do vlaku a ty ho dáš do kupy až v New Yotku.”

Gino podpíral Aida, který - ačkoli vydatně krvácel - na tom byl natolik dobře, že si nadávkami zpestřoval cestu přes sál, a tak se spolu vypotáceli ven.

Enzio je odvedl zadním východem do přistaveného aula “Šlápni na to,” houkl na šoféra a ten okamžitě vyrazil.

“Jste v pořádku, šéfe?” optal se šofér starostlivě.

“Ale ne díky těmlumpům tam vpředu. Jak sesakra doslali |)fesVelkelioMaxe a přes Střelce?”

“Oblaflijeapotomsetamdoststřílelo.Jájsemsetaklakdostaldomiiaa přijel jsemk zadnímu vchodu, jakjstemně vždycky říkal, žernám udělat, když. icprůser. Správně?”

“Jo, správně,” Enziův hlas zněl tvrdě. “Jeď k nádraží. Musím ty dva odsud vypakovat.” Obrátil se na Gina: “Byls dobrý. Líbíš se mi. A dobře střílíš.”

Gino jen přikývl. Měl strach promluvit. Měl strach, že vnitřní chvění, které cítil, by se provalilo ven, kdyby něco řekl.

Dorazili k nádraží a Enzio je téměř vyhodil z auta. Chtěl, aby už. honem byli pryč. Měl plno starostí a nemohl se s nimi zdržovat. “Vem Aida na záchod a dej ho tam trochu do pořádku. Na, tady mu dej moje sako.” Svlékl si sako od obleku a podal mu ho. Pak Gina vřele uchopil za mku: “Ozvu se. Budeme ve spojení. Dneska ses osvědčil. To se mi líbí. Víš, kdy máš jednat a kdy máš zůstat bokem. Velice se mi to líbí.”

Gino se zmohl jen na přikývnutí. Díval se, jak auto vyrazilo pí yč. zatímco on s Aldem zůstali stát před nádražím v husté chumelenici.

“Necítím se moc dobře,” zamumlal Aido, “proč nemůžeme zpátky do hotelu ?”

“Enzio má pravdu, musíme rychle vypadnout z města. Čím míň nás tu budou znát, tím lip.”

“Měl bych jít do nemocnice,” stěžoval si Aido.

“Ale pojď,” vedl ho do nádražní haly, “to dáme do pořádku.”

“A co ty jsi? Zničehonic zasraný doktor?”

“Nefňukej, bude to jenom škrábnutí. Kdybys měl kulku v rameni, tak by ses tady tak nepromenádoval.”

“Panenkomaijá! To mám s sebou ale experta!”

Na pánském záchodě sundal Gino Aldovi sako i košili a s úlevou zjistil, že měl pravdu. Nešklebila se na ně žádná díra, bylo jen plno krve, vlastně skoro z ničeho. Strhl ze stěny ručník a pevně ho ovinul Aldovi kolem zraněné paže. “To ti vydrží, než dojedeme domů,” řekl.

Aido nebyl právě vděčný. “Měl bych jít do nemocnice,” opakoval chmurně, “kdyby tady byla Barbara, tak by se postarala, abych tam byl.”

“Jo, Barbara by si dala na snídani tvoje scvrklé koule. Obleč si košili a jdeme na vlak.”

Aido si znovu oblékl zakrvácenou košili apřes nidal Enziovo sako, kterému bylo trochu velké. Zajel rukou do kapsy a vylovil hrst bankovek. “Podívej, co máme!” vykřikl. Bylo tam dva tisíce dolarů v opotřebovaných stodolarových bankovkách.

“Musel zapomenout, že to tam má,” mínil Gino.

“Buďto zapomněl, anebo je to pro nás.”

“To není pro nás,” řekl Gino podrážděně, “vrátíme mu to, strč to zpátky.”

Ale věděl, že Enzio tam nechal ty peníze záměrně. Ostatně - za zabití chlapa dostat dva tisíce dolarů, to tak odpovídá.

Když byli bezpečně zpět v New Yorku, začal Gino spřádat plány. Život je přece krátký. Jak krátký, to ví až moc dobře. Nemusel čekat dlouho, aby mu to novinové titulky zase připomněly.

“PATNÁCT MRTVÝCH: MASAKR GANGŮ V CHICAGSKÉM KABARETU”.

Klidně to mohl být i on, kdo by teď ležel v chicagské márnici. On, kdo si už víc než rok nezasouložil. Cucák, který čeká na svou svatbu. Čekat… jak odporně to zní. Gino Santangelo už prostě dál čekat nebude.

Šel přímo k panu Pulaskimu. Stařík na tom byl zle, Když byl Gino pryč, přepadli ho a okradli přímo na ulici. Útočníci mu sebrali zlaté hodinky, jedinou cennou věc, kterou vlastnil, a tři umaštěné dolary. Na oplátku tnu zlomili tři žebra a dokopali ho tak, že byl modrý od hlavy až k patě.

“Kdo vám to udělal?” dožadoval se odpovědi Ciino, “poznal jste, kdo tobyl?” Pan Pulaski se jenom zašklebil. Byl příliš starý a příliš unavený na to, alty chtěl někomu způsobit nějaké potíže.

Gino se naklonil nad postel s divokým pohledem v očích; “Tuk řekněte mi, kdo to byl!”

Starý muž si povzdechl: “Nějací lidé … dost dobře Je neznám , . , kluci… nechápou nic … chtěl bych, aby mi vrátili ty hodinky.”

“Kteří kluci to byli?”

“Morrissonův chlapec…jeho kamarád… Jacob mu, myslím, fikají… a ještě dva cizí…“Hlas mu selhal a oči se mu zavíraly. Bylo mu třiaosmdesát a nelíbilo se mu, jak se svět kolem mění. Chybí v něm úcta… Proč Jenom ho onehdy zastavila na ulici holčička jako tyčka a zvala ho na sex… taková mladá.,. patnáct… možná jen čtrnáct… Jeho oči se třepotavě otevřely: “Chceš, abych tl napsal dopis?”

Jenže Gino už tam nebyl. Gino už kráčel po ulici a jeho krok nc vyznačoval rozhodností. Ti malí smradi. Zná je. Terry Morrisson a Jacob Cohen. I >va sotva čtrnáctiletí hoši tady ze sousedství, kteří byli s průšvihy jedna ruka.

Osobně je zmlátí jako psy, dá jim tvrdou lekci do života. Donese panu Pulaskimu zpátky hodinky a pak ho požádá o dopis.

To byl ale den! Jako by nestačilo, že na něho Barbara Klccnddlová celé dopoledneječela. Jeho obviňovala z toho, že Aido je zraněny. Vřískala urážky, že prý má na něho špatný vliv. Že kdyby jeho nebylo, Aido by nikdy ani nepomyslel na to, aby se zapletl do něčeho ilegálního. Aido jí stál celou dobu /a zády, smál se a dělal grimasy. Měla jazyk jako břitvu, kterou se snažila je oba vykastrovat, naštěstí bezúspěšně.

Nejdřív zamířil ke Cohenovým. Bydleli v takovém činžáku, kde se vcházelo do bytu přímo z ulice. Bylo to hned vedle vchodu, kde bydlel Catto s rodiči a sourozenci. Přítele nenavštívil už přes půl roku. Catto neschvaloval Jeho způsob života, takže šli každý svou cestou. Když chce Catto strávit celý život v odpadcích na smetišti, je to jeho věc. Gino mu dal šanci, aby šel k němu, ale ten cvok odmítl. Catto si zase myslí, že Gino je cvok. To je ale fór!

Když zaklepal, otevřela mu dveře hubená uštvaná žena. “Co chceš?” Její hlas zněl apaticky.

“Jacoba,” odpověděl.

Skelné oči jí nervózně zacukaly: “Je ve škole.”

Protáhl se kolem ní do přeplněného pokoje. “Čerta starého - ve škole.” Mezi haraburdím na zemi se plazilo malé dítě. Jacob spal na potrhané pohovce. Gino ho vzbudil pořádným kopancem.

“Co se…” Jacob se posadil a třeštil oči.

“Chci s tebou mluvit,” oznámil mu, “pojďme ven za barák.”

Jacób se rychle podíval na matku, ta odvrátila oči. Nebyla hloupá. Byl jako jeho fotr, samy průšvih.

Jacob se na Gina zamračil: “A proč si myslíš, že já chci mluvit s tebou?” Ginovy pichlavé oči se nebezpečně zúžily: “Protože jsem to řekl, pitomče. Hni sebou!”

O hodinu později byl Gino zpátky u postele pana Pulaskiho.

“Tady máte, dědo,” podal starci jeho zlaté hodinky a pohledem sledoval žilnatou ruku, posetoujatemími skvrnami, jakje opatrně sevřela. “Jsi hodný hoch, Gino,” broukl starý muž slabým hlasem, “máš pochopení.”

Jo. Pochopení, to on má. Jenže Jacob Cohen měl jinou verzi celé události. Jacob tvrdí, že starý Pulaski mával těmi hodinkami už celéměsícej eho dvanáctileté sestře před nosem. “Jí to ani tak moc nevadilo, říkala si, žeje trochu praštěný, ale potom jednou - za bílého dne - přísahám, že to bylo za bílého dne - se k ní na ulici připlížil a napumpoval jí to, prasák jeden starý, přímo na její jediné šaty. Tak potřeboval dostat lekci, no ne?” j

Z tohoby sejeden posral! Gino si ověřil, že ta Jacobovahistorkaje pravdivá. Ukázalo se, že jen on jediný v celém okolí neví, že Pulaski je starý nemrava.

Za těchto okolností se Ginovi nezdálo vhodné, aby Jacoba a jeho kumpány zmlátil. Místo toho je pořádně seřval. Hodinky mu museli vrátit.

“Mám ti teď napsat další dopis?” ptal se pan Pulaski unaveně.

“A cítíte se na to?” projevoval obavy Gino. “To bude totiž důležitý dopis, dědo. Chci pro ni poslat. B udeme se brát. Přál bych si, aby tento dopis byl opravdu mistrovské dílo. Zvládnete to vůbec?”

“Samozřejmě, že to zvládnu, Gino,” odpověděl pan Pulaski slavnostně. “Bude to ten nejromantičtější dopis, jaký jsme my dva spolu složili.”

To teda bude. Cožpak je někde psáno, že by starý zvrhlík nemohl stvořit dokonale romantický milostný dopis?

Carrie 1928

Whitejack byl jako úhoř. Měl zlozvyk neodpovídat na otázky přímo a říkat místo toho jen primitivní “do prrr… dele”,jakoby tímto mohlo být vysvětleno všechno. Carrie se na něho nedokázala dlouho zlobit. Ilyl vším, co na světě má. Byl tojejímuž, i když od ní očekával, že se zase vrátík branži, aniž by udělal aspoň to málo - zeptal sejí na ťo. Bohužel, to byl prostě celý on.

Ale že by nebyl velkorysý, to se tvrdit nedá. Od té doby, co odešli od Madam Mae, platil za všechny tři - i za Lucille - bez mrknutí oka.

Teď, když se zdá, že potřebují peníze, je přece úplně fér, aby ona a Lucille začaly vydělávat tím jediným způsobem, který ovládají. Tak to nakonec dávno měli v plánu.

Whitejackovo chování k ní se nezměnilo. Pořád se s nf ještě hodně miloval, kdykoli měl chuť. Ale když to na něho přišlo právě po tom, co obsloužila nějakého zákazníka, nemívala na to právě náladu. Musela se přemáhat, aby sténala a vzdychala způsobem, jak to má rád, a aby předstírala, jak její nádherně, když byla ve skutečnosti hrozně unavená, číču měla celou rozbolavělou, bolelo |i i v zádech a přála si jedině spát.

“Cojes tebou, ženská?” zeptal sedrsnějednoho dne. “Bývalas ten nejžhavější a nejsladší kus široko daleko - a teď mám doma jenom studenou prděl.”

“Jsemjenom utahaná,” odpověděla. “Musím seotáčet víc, než kdyžjsem byla uMadamMae, a za míň peněz. Myslelajsem si, že si zařídíme podnik - prostějak to má být.”

“Potřebujeme moře prachů na ten podnik. Copak já za to můžu, že ta bestie Mae vyčistila bankovní konto dřív, než jsem si mohl vyzvednout svůj podíl?”

“To jsem nevěděla,” omlouvala se Carrie.

“Vidíš, ženská,” řekl vítězoslavně Whitejack, “já tě svými problémy neobtěžuju, tak ty mě neobtěžuj zase svými.” Vstal z postele a protáhl se. “Nezajedeme si do města?”

Povzdychla si. Ráda by na chvíli vypadla z tohoto těsného pronajatého bytu, ale čekalaještě zákazníka a bylo důležité vytvořit si zase pravidelnou klientelu. “Já nemůžu, ale ty běž.”“Jasně, já půjdu. Najdu nějakou další holku, aby tobě a Lucille vypomohla.” Sbalil dvacet dolarů, které minulý kunčoft nechal na stole. “Co kdybych opatřil velkou bílou platinovou blondýnu. Něco takového by se k tobě a k Lucille hodilo, co? Když vy tři budete dělat show, tak se nabeton nabalíme!”

“Show?” Carrie nechápala, o čem Whitejack mluví.

“No show, děťátko, vystoupení, kde tři kočky si to dělají mezi sebou, pěkně si spolu pohrají. T y určitě víš, ty věci jste dělaly přece v polepšo vně s holkama tisíckrát.” Ztuhla. “To já bych nedělala.”

V jeho hlase nebylo žádné nepřátelství, jen normální otevřenost. “Ty jsi děvka, ženská, ty budeš dělat všechno.”Dívala se na něho, jak se obléká a jak odchází. Potom si lehla na břicho a plakala, až vyplakala všechny slzy.Nezaslechla Lucille vstupovat do místnosti ajejípřítomnost si uvědomila, až když ucítila, že ji nějaká hřejivá mka hladí po zádech.

“Ty si, zlato, myslíš, žeje to princ z pohádky?” zeptala sejí Lucille soucitně. “Je to pasák, holka, amy jsmejeho zboží. Máme jedna druhou - tak senetrap. Jestli si chceš opravdu pobrečet, vžij se do mé situace.”

Posadila se a hleděla na Lucille. ‘Ty mně nerozumíš,” hlas sejí zlomil, “tys nic jiného nepoznala. Jenomže já jsem nemusela mít takový život, kdyby mě nepřinutil vlastní strýc stát se prostitutkou. Zamkl mě do pokoje a posílal mně tam chlapy jednoho za druhým, zatímco moje bába seděla ve vedlej ší místnosti a vybírala peníze. To mi bylo třináct. Od té doby jsem neměla jinou volbu.”

Lucille zamrkala. “Mně bylo šest, když si můj táta uvědomil, že prostě už neporostu, tak mě prodal takovým odporným cirkusákům, kteří právě projížděli městem. Ještě mně nebylo jedenáct a už jsem musela povinně uspokojovat všechny ty zatracené artistické šašky, co jich tam bylo. Whitejack mě našel, když mi bylo šestnáct. Dalo by se říct, že mě zachránil. Doslova mě z toho pekla unesl a dodal mi zase chuť žít. U Madam Mae to byl ráj na zemi v porovnání s tím, na co já jsem byla zvyklá.”

Carrie napjatě poslouchala a pozvolna zapomínala na své vlastní trápení. “Těch posledních pár měsíců s tebou a s Whitej ackembylo zdaleka to nejlepší z celého mého života,” pokračovala Lucille. “Vy oba se mnou jednáte jako s kýmkoli jiným, ne jako s nějakým zmetkem, že jsem malá. Já bych pro Whitejacka udělala cokoli, je to dobrý člověk. A ty, zlatíčko, ty bys mělamít stejné pocity. Vždyť byl na nás na obě hodný.”

Carrie přikývla. Ano, byl.

“Tak proč brečíš?” ptala se Lucille, “protože jsi děvka?” Vzpurně pohodilahlavou. “No a co? Jsem děvka a netrápím se nad tím. Whitejack se taky netrápí, že je pasák. Pojď, zlato, vykašli se na to. Osuš si slzy a vrátíme se do práce.”

Carrie se zvedla z postele a šla k zrcadlu. Vypadala strašně. Oči měla celé napuchlé a v rozmazaném makeupu měla stružky od slz. Ale cítila se lip. Lucille má pravdu. No a co, že prodává své tělo? Má zkrátka takové zaměstnání.

“Hodná holčička,” zakvokala Lucille, “a teď se našlechti, máme práci - a já vím, že ten chlapík, co teď za tebou přijde, by neměl nejmenší chuť si zašpásovat se skrčkem jako já. Vidíš, já klidně řeknu skrček-a nic mi to nedělá. No a ty řekneš děvka - a je to totéž.”

Pokusila se trochu usmát. “Díky,” řekla tiše.

Lucille jenom pokrčila rameny: “Vždyť není za co,”

Carrie si začala opravovat nalíčený obličej. Odešla z podniku Madam Mae, aby získala větší vládu nad svým životem. Co vlastně čekala? Že si Whitejack najde zaměstnání a že šiji vezme? To by byla neuvěřitelně pošetilá. Jen se pár měsíců krásně milovala, milovala se tak, že sejí to poprvé v životů líbilo - a už zapomíná na své původní plány. Whitejack má pravdu. Potřebují peníze, aby si mohli otevřít podnik. A jestli potřebují právě toto, ona to musí znjisrit.

“Jakýmkoli způsobem,” říkal Whitejack, “za každou cenu.”

Už se nemohla dočkat, až mu to řekne. Ví, že mu v poslední době lezla na nervy tím svým věčným fňukáním a stěžováním. Ale teď, když se rozhodla, že se bez řečí vrátí k branži, bude všechno jiné.

Kunčofta vyřídila rychle a spolehlivě - rozloučila se s ním polibkem a slibnou poznámkou, “doufám, že přijdeš zas a užijeme si ještě líp”.

“Určitě přijdu,” souhlasil nadšeně a mazal domů k manželce a třem dětem.

Carrie se umyla, vykartáčovala si vlasy, které jí rychle dorůstaly, a ubalila si cigaretu z marihuany, kterou Whitejack schovával v malém balíčku pod matrací. Zapálila si a zhluboka vdechla kouř. Začala se cítit příjemně ti uvolněně.

Položila na gramofon desku s Bessií Smithovou a lehla si na postel.

Brzy usnula a ani si neuvědomila, že Whitejack nepřišel domů. Došlo jí to až příštího dne v deset hodin dopoledne, když se vzbudila.

Gino 1928

Gina zaplavil nádherný pocit uvolnění, když konečně napsal dopis pro Leonoru a odeslal ho. Tak dlouho musel čekat, ale teďnaštčstí už je schopen uvést věci do pohybu.

Pan Pulaski odvedl výbornou práci. Tak romantický a zamilovaný dopis se Gino málem styděl podepsat. Ale co, Leonora od něho takové vyjadřování očekává. Nechce ji zklamat.

Snažil se představit si její obličej, až ten dopis bude číst. Ten obličej - tak něžný a tak nevinný … Zároveň s dopisem pro Leonoru poslal ještě jeden, a to jejímu otci. Je to formální žádost o její ruku, korektní a na úrovni. Jestli vyjde všechno podle plánu, brzy bude Gino ujíždět vlakem do San Franciska, svatba může být za pár týdnů.

Mezitím bylo třeba starat se o byznys. Bonnatti brzy splnil, co slíbil. Sdělil mu, že náklad legálně vyrobeného alkoholu čeká na vyzvednutí u společnosti se sídlem na okraji Trentonu ve státě New Jersey. Bonnatti Ginovi osobně zatelefonoval: “Postarej se o to zboží, pak budou normální pravidelné zásilky. Vezmi si svůj náklaďák a ve fabrice se spoj s mistrem. Ví o té akci a zajistí to tam. Žádné peníze z ruky do ruky. Až to u vás ve městě prodáš, schovej mi můj podíl - já si ho na konci měsíce vyzvednu.”

“Jsi nějak moc důvěřivý,” zažertoval Gino.

“To jistě jsem.” Enziovi se to nezdálo vtipné. “Počítám s tím, že jsi chlap a že nechceš přijít kvůli blbosti o kejhák.”

Gino se zasmál: “Mám pro tebe ještě ty dva tácy, cos je nechal v kapse saka. To sako taky mám, je vyčištěné a vyžehlené.”

“Ty peníze, to byla splátka.”

“Za co?”

“Přestaň ze sebe dělat vola. Ty víš za co.”

“Ty… Enzio, ne že bych si toho nevážil, ale nechci, aby došlo k omylu. Já nechci pracovat pro tebe - s tebou ano, ale pro tebe ne. Chápeš, co myslím?” Chvilku bylo ticho, jen na lince z Chicaga to zlověstně praskalo. Pak řekl Enzio: “No a co Aido? Ten si nechce ty peníze vzít?”

“Ten si může, do prdele, dělat, co chce. Sice mě k tobě přivedl a jsme partneři, ale já chci, aby nám bylo jasné - ať prostě víš, že já nejsem tvůj zaměstnanec. OK?”

Ted se pro změnu zasmál Enzio: “Ty jsi ale horká hlava. Ale jo, jasně, já to chápu. Klidně mi ty prachy vrať, když ti to udělá dobře.”

Poblíž Stodesáté ulice získali Gino s Aldem uzamykatelné skladiště. Měli tam bedny alkoholu čekající na doručení, dva náklaďáky a otlučenou starou fordku. Nákladní vozy byly polepené nápisy “DINUNZIOVO STĚHOVÁNÍ A SKLADOVÁNÍ” a čas od času se za tímto účelem i používaly. Ale byla to jen zástěrka, ve skutečnosti byly určeny k přepravě chlastu.

Ten potlučený starý ford, který vypadal, že sotva dojede z jednoho konce města na druhý, měl pod kapotou motor, za jaký by se nemusel stydět ani nový rolls-royce. Gino ho osobně a s láskou seřídil. Všakje taky nějaký pan automechanik, mistr právě na takové staré káry.Nasvýchjedenadvacetlet se docela činil. Nenínačsi stěžovat. Samozřejmě, jeho pravý čas ještě nepřišel. Není žádným Lucaniou - aleje už na nejlepší cestě k tomu - a jedna věc je jistá: Nikdo už ho nezadrží.

V tom trentonském podniku se rozhodl řídit náklaďák sám. Kradení náklaďáků se stále častěji stávalo každodenní realitou a ztratit tento náklad by znamenalo ztratit u Bonnatiho respekt, když už se pominou jiné ztráty.

Růžový banán jel jako ostraha s bouchačkou a Aido zasedl za volant fordky. Ozbrojeni byli všichni, protože problémy se nedaly vyloučit. Ale žádné nepřišly, všechno klaplo perfektně.

Jakmile bylo zboží složeno a doručeno vděčným zákazníkům, šli Gino, Růžový banán a Aido k Tlustému Larrymu oslavovat. To místo začalo mít věhlas. Chodily sem dámy z lepší společnosti se svým doprovodem a nevadilo jim vážit sem cestu ze svých honosných domů na Park avenue.

“Dneska to tady roztočíme,” nechal se slyšet Růžový banán. Ukousl si nalomený nehet a druhou rukou luskl na servírku.

Ztrhaná malá rusovláska je uvedla ke stolu v zadní části místnosti.

“Tady to není ono. Kde je Larry ?” vyjel na ni hlasitě Růžový banán a přitom ji přidržel za pásek ozdobné zástěrky, takže nemohla odejít.

“Promiňte, pane,” odsekla, “ale pan Larry tu dnes není.”

“Podívejme se, pan Larry,” napodoboval ji Růžový banán. “Já jsem znal pana Larryho, když ještě byl obyčejný zasraný tlusťoch!”

“Sedni si, Banáne,” řekl Gino klidně, “dáme si něco k pití a vypadneme odsud.”

Banánovy masité rty zacukaly. “To bude OK, Gino, nestarej se, já to zařídím. Nikdo mě nebude urážet v tomto pajzlu!”

Servírka teď začínala mít strach. Byla tady nová a nikdy předtím Růžového banána neviděla. Ale přesto cítila ve vzduchu nepříjemnosti. “Když mě pustíte, já vám ředitele najdu.” Její hlas se lehce chvěl.

“Nic!” vyprskl Růžový banán bojovně. “My nepotřebujeme žádného ředitele! Tak aby bylo jasno, zapamatuj si, s kým máš tu čest: Jsem pan Kassarri a vyberu si támhle ten stůl.” Ukázal na prázdný stůl vpředu uprostřed, hned vedle malého tanečního parketu. “Hni sebou, zlatíčko.” Neomaleně ji plácl po zadku.

Blýskla po něm zlostným pohledem, a pak si řekla, že mít zaměstnání je pro ni důležitější než se přít se zákazníkem. Odvedla ty tři přes přecpanou místnost ke stolu, který si Růžový banán vyžádal. Byla na něm sice cedulka, žeje rezervován, ale to ať si vyřídí šéf sám.

Když se usadili aobjednali si pití, Gino začal: “Tyjsi ale uřvaný vůl, Banáne, víš o tom?”

Růžový banán propukl v hlučný řehot: “Jo, to já vím. A co má kurva být?” Gino pokrčil rameny: “Jednou s tím budeš mít trable.”

“Tak? Na trable já kašlu, se vším si dovedu poradit!”

“Myslíš?”

“Já to vím!”

Gino přikývl, i když o tom vůbec nebyl přesvědčen. Neměl z Růžového banána dobrý pocit. To zabíjení mu stouplo do hlavy.

Servírka se vrátila ke stolu s pitím. Doprovázel ji Tlustý Larry. Měl daleko do přátelského balíka, který vedl tenhle bufet, když se tu neprodávalo ještě nic jiného než mléčné koktejly. Pořád byl tak tlustý jako předtím, ale jeho neforemné tělo bylo nyní napěchováno do nepohodlného společenského obleku, vlasy měl ulízané olejem a pot mu v čůrcích stékal po tvářích. Rozhodil tlusté ruce v předstíraném zoufalství: “Banáne, chlapče, co to na mě zkoušíš?”

Růžový banán nahlas posmrkl, utřel si nos hřbetem ruky a mrkl na Gina a Aida: “Pozor, hoši, teď přijde slzavé údolí.”

“Nevěděljsem, že dnes přijdete,” spustil Larry vyčítavě. “Kdybych to věděl, samozřejmě byste ten stůl měli. Ale jak sami vidíte, je tu plno a já jsem tento stůl slíbil dámě z vysokých kruhů, která sem už dva týdny pravidelně chodí. Ten stůl tu má zamluvený ona.”

“Ale hovno,” zazíval Růžový banán.

“No tak, hoši,” zasípal Tlustý Larry, “musíte se přemístit.”

Oči Růžového banána byly najednou tvrdé a chladné. “Říkáš, že musím, ty bachráči? Slyšel jsem tě dobře?”

Tlustý Larry viditelně zbledl. Copak nestačilo, že musel platit mafii za ochranu před jinými gangy? Teď ještě aby se bál vlastních.

S Růžovým banánem to nebezpečně zacukalo.

Gino zasáhl. Neměl zájem zaplést se do nějaké rvačky. “Je to tam ta tvoje dáma z vysokých kruhů ?” ukázal na vysokou ženu zahalenou v liščím kožichu, která stála u dveří a obhlížela místnost. Vedle ní stál mladý nervózně vypadající muž.

Pot se z Larryho obličeje jen řinul: “Je to ona.”

“Tak ať se s tím svým šampiónem posadí k nám. Nám to nevadí, žene, hoši?” Gino mrkl na Růžového banána a pokračoval: “Lekce dobrého chování nám neuškodí.”

Tlustý Larry přikývl. Řešení to nebylo ideální, ale zřemě jediné. Co má říct paní Dukeové? “Ach, promiňte, paní Dukeová, madam, mám tu tři burany, kteří si odmítají sednout jinam, takže doufám, že vám nebude vadit, když s nimi budete dnes večer sedět u stolu.” Paní Dukeová bude jistě tímto bez sebe. Už dva týdny sem chodí každý večer. Je to opravdová dáma, bývá nádherně oblečená a pije výhradně šampaňské. Pokaždéji doprovází jiný mladý muž lejí program je neměnný: Přijde deset minut před představením a odejde deset minut po něm. Tlustý Larry nechápe, co ji zajímá na šesti sboristkáeh, které vysoko vykopávají nohy a při tom piští, a na jednom mizerném komediantovi, který vykládá ty nejoplzlejší vtipy na této straně Východní řeky. Ale zdá se, že se jí to líbí. Tak tedy … sbohem, paní Dukeová. Je lepší rozloučit se s hned, než jedné tmavé noci dostat kulku do zad. A to by se mu asi stalo, kdyby Růžový banán neměl, co si usmyslil.

Tlustý Larry se odkolébal směrem k ní.

Tázavě zvedla obočí: “Máte dneska nějaké problémy, Larry?”

Líbil se mu způsob, jakým vyslovovala jeho jméno z jejích úst znělo tak noblesně. “Stala se chyba při rezervaci, paní Dukeová. A hlouposti servírky, je tady nová, neuvědomila si, že je to váš stůl.”

“A nemůžete je přesadit?” Paní Dukeová pobaveně pozurovala, jak |e Larry úplně vyveden z míry.

“Nemám je kam přesunout, paní Dukeová.”Tlustý Larry vylovil kapesník z kapsičky na saku a osušoval si obličej. Byla to pravda, Sál byl plný k prasknutí .

“Chcete tím říct, že nemohu dovnitř?” Hlas paní Dukeové přešel z mluveného tónu do mrazivého.

“Ne … ne…” koktal Tlustý Larry, “kdyty vám nevadilo přisednout si k nim… k tomu vašemu stolu…”

“Zdá se,že nemám na vybranou.”Proplul kolem se svým nervózním, zakřiknutým doprovodem v patách. “Clementino, i tobě to nevadí? P… pojďme j… jinam,” mumlil koktavě

Gino, Růžový banán a Aido s úžasem sledovali, .jak se tadima blíží k jejich stolu. Všichni čekali, že návrh, aby si přisedla, odnítne,

“Žes radši nedržel hubu,” bručel Aido naGina, o čem sní budeme mluvit?”

“Jási nemyslím,že bude celá žhavá,aby s námi konverzovala.“odvětilGino. “Dávej si pozor na jazyk.”

“Do řiti!” vykřikl Růžový banán. “Nevím,proč bych měl mluvit spisovně kvůli nějaké zasrané načančané sukni.”

“Dobrý večer, pánové.” Už byla u stolu a přejížděla z jednoho na druhého chladnýma zelenýma očima. “Pochopila jsem, že dnes máme sdílet tento stůl. Snad kdybyste se mohli trošku posunout a budeme myslím potřebovat ještě jednu židli.”

Všichni tři na ni mlčky civěli.

Obrátila se na svůj doprovod: “Je to strašně laskavé od těch pánů, že, Henry, nemyslíš?”

Henry měl na krku kolem košilového límečku nehezké temně rudé akné. “Ano, Clementino,” odpověděl škrobeně.

Růžový banán najednou vyskočil a luskl prsty na servírku. “Židli sem!” zakřičel. Pak strčil do Aida: “Posuň se!”

Aido stěží potlačil zaklení. Banán ho rýpl zrovna do zraněné ruky. Ránu drželo pohromadě šestnáct stehů a on si rozhodně nepřál, aby povolily a on pocákal vlastní krví celý stůl.

Paní Clementine Dukeová se usmála na Růžového banána a natáhla k němu

ruku.

Jeho oči se stočily na nádherný diamantový prsten.

“Jsem Clementine Dukeová,” řekla s čistým novo-anglickým přízvukem, “a toto je Henry Moufflin junior.” Pevně mu stiskla ruku.

“Já jsem Kassarri,” zmohl se Růžový banán zamumlat na oplátku.

“Pane Kassarri, jsem ráda, že vás poznávám.” Potom natáhla ruku k Aidovi.

“Aido Dinunzio,” zamručel.

“Těší mě.” Pak pohlédla zpříma na Gina a on se díval přímo na ni. Nebylo vůbec nic slyšet, ale když se jejich oči setkaly, přeskočila jiskra.

“Gino Santangelo,” řekl pevně.

‘To je ale hezké jméno.” Hleděli si do očí o zlomek sekundy déle, než bylo nutné. Pak paní Dukeová uhnula pohledem a obrátila se na Henryho: “Objednej šampaňské, drahý. Toto místo budeš přímo zbožňovat - je to tady takové… lidové.”

Gino ji pozorně zkoumal. Nebyl si jistý, co to v sobě má, ale prostě to v sobě má.

Nebyla už úplně mladá, asi něco po třicítce, ale na svůj věk vypadala velice dobře. Její zelené oči byly posazeny daleko od sebe. Byly orámovány dlouhými řasami. Jemné oční stíny podtrhovaly smyslnost jejího pohledu. Malounko delší nos dodával jejímu obličeji jakoby arogantní výraz. Byl to ale perfektní nos a ta arogance jenom zvýrazňovala její přitažlivost. Měla úzké rty s koutky mírně svěšenými dolů.Černé havraní vlasy měla ostřihané hodně nakrátko, na čele rovnou ofinu. Její tělo pod drahými šaty z bílého saténu bylo štíhlé a pěkně tvarované. Jeho oči se zastavily na jejích bradavkách, které se zřetelně rýsovaly pod saténem.Zachytila jeho pohled a pousmála se. Myslela na to prudké vzrušení, které právě pociťuje. To napětí, když je v takovém příšerném lokále. To chvění, které se stupňovalo po celé ty dva týdny - ode dne, kdy poprvé vstoupila k Tlustému Larrymu. Věděla, že tu nakonec něco najde - nějaký malý pamlsek, který znásobí dřímající zárodky jejích sexuálních choutek.Gino Santangelo. To je ale zvláštní jméno. A jak ten mladík bezvadně vypadá. Trošku malý, ale to v posteli nevadí. Už mu zkontrolovala palce, jsou dlouhé a silné - a to je neomylné znamení, že to, co má mezi nohama, bude víc než dobré. Líbí sejíjeho oči. Takové nekompromisní oči, pronikavé, černé a mnohem starší než všechno to ostatní na jeho těle. Líbí sejíjeho vlasy, husté a černé. Ještě je zbavit té mastnosty, kterou seje bezvýsledně snaží srovnat, a bylo by to další plus. Líbí sejíjeho obličej. Silný nos a plné, smyslné rty, které se neustále rozevírají do neodolatelného úsměvu. Dokonce sejí líbí i tajizvana tváři. Dodává to jeho obličeji svéráz.

“Clementino!” Henry Moufflin se snažil přiťuknout si s ní šampaňským. Vyhověla mu a trošku se posunula na židli. Panebože! Je už úplně připravená… Tak strašně, strašně moc připravená.

“Tlustý Larry nám říkal, že prý sem chodíte každý večer,” ozval se nečekaně Růžový banán. Než to řekl, dobré tři minuty přemýšlel, jak otevřít konverzaci s touto atraktivní superdámou, která lidem doslova vyráží dech.

Clementine přitakala: “Ano.” Nelíbilo sejíjeho vzezření. Je příliš vysoký a čahounský klátivý, navíc je v něm něco nekalého.

“Není to špatný lokál,” pokračoval Banán ledabyle, “když se člověk nechce namáhat jezdit do města. My tam samozřejmě obvykle jezdíme. Skočíme do sporťáku a fmknem do centra.”

Aldovi zaskočilo pití. Jaký sporťák?

“A co vy?” zeptala se Clementine a upřela oči na Gina. “Vy taky někdy jezdíte do centra?”

Pokrčil trochu zmateně rameny. Nechtěl mysletnajiné ženy, ale tato, mamá sláva, vyvolává u něho trvalé ztopoření. To ty její zatracené bradavky - trčí, jako by se na něho dívaly. Jedno je jisté - nikdy nedopustí, aby Leonora nosila takové šaty. To ne, kdepak, to nikdy. “Potloukám se všude. New York znám jak svoje boty.”

Její oči ho jemně dráždily. “Na to bych vzala jed.”

“Já to tady taky znám,” přidal se rychle Růžový banán. “Nejlepší zasrr… hm… nejlepší město… je to,” skončil neslavně a pohlédl na Aida, který pracně tajil smích.

“V jakém oboru pracujete?” Clementininy oči se držely Ginových.

“Já udělám všechno, co si jen budete přát,” naparoval se Růžový banán. Nelíbilo se mu, jak se to tady vyvíjí. “Vždycky jsem si poradil s každou prací.“dodal.

Clementininy oči po něm jenom krátce šlehly. I pohledem se mu vyhýbala, jako se vyhýbáme psí hromádce.

“A vy? Co vy děláte?” její oči ulpěly zase na Ginovi.

Pídi si.aby se na něho přestala dívat tímto způsobem. Věděl, co chce, ale on není k mátli.

Kouknul se, že ji zabrzdí. “Zabývám se zajišťováním přepravy,” řekl, “pojedu teď do San Franciska, na pár týdnů. Mám tam zajistit dodávky pro otce mé snoubenky. A až tam budu, zároveň se vezmeme.” Jestli ji tohle neumlčí, tak už nic. Růžový banán se zamračil. “Jaké dodávky? Já jsem nic …”

Gino ho pod stolem prudce kopl.

Clementine vypadala zamyšleně. “Můj manžel se zajímá o dopravu. Možná byste se s ním měl seznámit.” Ale nikdo jí to nevěřil.

Henry Moufflin junior jí to taky nevěřil. Pozval Clementinu, protože to byla nejatraktivnější a nejsvůdnější žena na světě. Nečekal, že to skončí v nějaké pdivné díře tím, že Clementine bude dělat oči na jakéhosi zakrslého pitomého gangstera. Její chování je neomluvitelné.

“Clementino, miláčku, nemohli bychom odsud odejít? Vím o jedné velice útulnéné kavárně…”

‘‘Zmlkni, Henry.”

Jeho akné zaplálo.

“Moment, na něco se musím podívat,” Clementine pátrala ve své kabelce, “lito, tady to mám.” Vytáhla malou úhlednou kartičku s ozdobným tiskem a podala ji Ginovi. “Toto je moje navštívenka. Kdybyste měl zájem pustit se do podnikání s mým manželem, navštivte mě, prosím, a můžeme to prodiskutovat. Návštěvy přijímám téměř každé dopoledne mezi jedenáctou a dvanáctou.Třeba až se vrátíte ze San Franciska, anebo ještě než tam pojedete.” Růžový banán civěl s otevřenou pusou. Zasraná děvka. Co do prdele na něm vidí? Zasraný Gino. Přímo to na něho padá - a on o to nemá zájem. Proč ženské letí vždycky jenom na něho?

Gino přijal navštívenku a zastrčil ji do kapsy. Být to před Leonorou, nenechal by si takový zážitek ujít. Ale teď… vem to čert. Nějaká nóbl krasavice přišla do tu luhu, aby si našla povyražení na noc.

Zvedla se: “Zastavíte se za mnou, že?” Její oči prodlely na jeho. Olízla si úzké rty a půvabně se usmála na Banána a Aida. “Velice vám děkuji, že jste nám dovolili, abychom si přisedli. Jsem opravdu ráda, že jsem se s vámi seznámila.”

Henry Moufflin zbrkle vstal a přitom strčil do stolu, až málem rozlil pití.

“Opatrně, študáku,” zamručel Růžový banán temně.

“P… p… promiňte,” vykoktal Henry. “Clementino, já m … m… musím vyrovnat účet.”

“Na to zapomeňte,” řekl Gino rychle, “to šampaňské platím já.”

Paní Clementine Dukeová se otočila a odešla bez slůvka díků.

Gino ani žádné díky neočekával.

U východu jí vstoupil do cesty Tlustý Larry. “Paní Dukeová, vy odcházíte před představením? Vždycky tu na ně přece zůstáváte…” Jeho tlusté tváře se rozhořčeně třásly: “Jestli vás ti ničemové urazili…”

“Naopak, Larry. Velice jsem se pobavila. Vaši přátelé jsou víc než okouzlující.”

“Vážně?” Tlustému Larrymu překvapením klesla čelist.

“Ano, naprosto okouzlující.”

“Do řiti!” zahýkal Růžový banán. “To je ale kus - fakt kus!” Vstal, aby ještě zahlédl odcházející pant Dukeovou. “Ta pálila jak pistol! A ty náboje v těch jejích postelových očích! Všimli jste si?”

“Tvým směrem nemířily,” smál se Aido. “Zas už bodoval jen náš Kanec Gino.”

Banán se zamračil. Opravdu nedokázal pochopit, jak mohou ženy dávat přednost Ginovi před ním. Cindy ho opakovaně ujišťovala, že jemu nikdo jiný nemůže konkurovat. “Ten zasraný Kanec,” uplivl si zhnuseně, “ten už určitě zapomněli to, jakou má piča barvu, za tu dobu, co žádnou neviděl. Pěkný Kanec, jen co je pravda!”

Teď se pro změnu zamračil Gino. “Zavři hubu, ty hlavo skopová!” řekl varovně.

“A to mi říká kdo?” poškleboval se jízlivě Růžový banán.

“Nechte toho, vy dva kohouti,” přerušil je Aido. “Nechte těch volovin a dívejte sena vystoupení. Já to nemám každý den, aby mě Barbara pustila?, háčku.”

Kosta Zennocotti seděl v San Francisku v pracovně svého otce a díval se z okna, zatímco jeho otec mlel pořád dokola. Byla to přednáška, která určitě budepokračovat minimálně dalších deset minut. Kosta ji nevnímal. K jeho sluchu dolehla tu a tam opakující se klíčová slova. Respekt. Láska. Ctižádost. Oddanost. Pořád stejná slova, kterými ho Franklin s oblibou krmí jako husu.Nevadilo mu to. Chápal svého otce a věděl, že každé takové slovo, které mu věnuje, vyvěrá z nefalšované lásky a zaujetí.Franklin Zennocotti opravdu neměl důvod se o Kostu obávat. Ten své adoptivní rodiče skutečně miloval. Skutečně je ctil. Měl velkou ctižádost a byl oddaný celým srdcem.Právě oddanost způsobila, že teď sedí v otcově pracovně: oddanost Ginovi.

Kosta požádal o povolení odjet do New Yorku a také je dostal. Nebylo snadné tohoto cíle dosáhnout, ale on to dokázal a za dvě hodiny už bude sedět ve vlaku. Teď musí vyslechnout poslední ponaučení, jak se má chovat ve velkém městě. Nehrozilo nebezpečí, že by tam mohl zdivočet. Všechno bylo zařízeno. Ty dva týdny bude pobývat u Franklinovy sestry a jejího muže. Potom se má vrátit do San Franciska - absolvovat střední školu - pak studovat práva - a nakonec začít pracovat jako plně kvalifikovaný právník ve firmě svého otce.

Zdá se, že jeho budoucnost je velice důkladně naplánována. Ale jemu to nevadí. To, co chtějí jeho rodiče, se přesně shodovalo s tím, co chce sám. Cítí se jim zavázán a touží být jim tím nejlepším synem, obzvláště po tom, co jim provedla Leonora. Matka se ještě pořád nevzpamatovala ze šoku a pocitu hanby.

Leonora. Co to z ní vyrostlo za zvrácenou slečinku? Celou dobu vodila Gina za nos. Přijímala jeho dopisy a chichotala se nad nimi se svými přítelkyněmi. A přitom ve stejné době se tahala s každým klukem, který o to stál. V noci se vytrácela tajně z domu. Chodila za školu a vyhýbala se studiu. Byla jako utržená z řetězu. To vše navzdory výrazu neviňátka, velkým modrým kukadlům a jemnému vzezření.

Kosta jí jednoho dne předhodil: “Proč neřekneš Ginovi, aby ti už nepsal?”

“A proč bych mu to měla říkat?”

“Prostě…” Kosta váhavě pokračoval, “myslím, že to není fér. On si totiž pořád myslí, že jsi jeho děvče.”

Její nádherné oči se rozšířily: “Možná pořád jsem. Co ty víš.”

Věděl toho hodně. Věděl, že má ve městě pověst lehké holky a že plno hochů tvrdí, že s ní spali. A taky věděl, že kdyby to Gino zjistil, asi by se zbláznil. Není zrovnahrdý na to, co udělal, ale zašel do Leonořinapokoje, když bylajednou pryč, a přečetl si některé Ginovy dopisy. Nemohly nikoho nechat na pochybách o Ginových pocitech a plánech.

Kosta nevěděl, jak se má s touto situací vypořádat. Měl pocit, že to není jeho starost, ale současně měl silný pocit oddanosti k Ginovi a nechtěl, aby mu někdo ubližoval.

Nakonec se situace vyřešila sama. Sladkánevinná Leonoraotěhotněla. Mary a Franklin Zennocottiovi utrpěli pořádný šok, když jejich miláček dceruška přiznala, že je v tom. Když se trochu sebrali, trvali ija tom, že svatba musí být co nejdřív. Naštěstí byl nastávající otec z přijatelné sanfranciské rodiny. Okamžitě byly podniknuty potřebné kroky a za dva týdny už Leonora kráčela chrámovou lodí v oslnivě bílém hedvábí.

Když odjíždělana svatební cestu, hodila po Kostovi pohledem. “Raději bys měl svému příteli Ginovi říct, že už nejsem zvědavá na ty jeho sentimentální třesky plesky.”

Den po jejím odjezdu byly doručeny dva dopisy Jeden adresovaný jí a druhý Franklinovi. Kosta poznal rukopis a strčil je oba do kapsy. Když šije potom ve svém pokoji v klidu přečetl, zjistil, že je jenom jeden způsob, jak tuto situaci vyřešit. Bude to muset říct Ginovi osobně. Je to nezáviděníhodný úkol, ale bude to jistě lepší než dopis. Proto tedy ta cesta do New Yorku.

Svým rodičům samozřejmě neprozradil, proč tam potřebuje jet. Měl podezření, že kdyby znali ten pravý důvod, řekli by ne. Takže mluvil o muzeích a parcích a obrazových galériích. “Rád bych si prostě někam vyjel, než začne škola,” vysvětloval a stal se zázrak - oni souhlasili. Jsou to hodní rodiče.

Franklin odpočítal v bankovkách sto dolarů a podal je přes stůl Kostovi. “Měj se tam pěkně, synu,” řekl stroze. “Moje sestra a její manžel jsou skvělí lidé a postarají se o tebe. Vynasnaž se, abys jim projevil dostatek úcty.”

“Ano, tatínku.” Slovo úcta vrhlo Kostu zpět do reality. “Určitě jim ji projevím.”

Gino navštěvoval Věru jednou týdně v domluvenou dobu. Už měl plné zuby toho, že ji vždycky vymšil se zákazníkem, a tak jí řekl, aby si nechala volnou každou středu večer. Udělala to tak a na společné večery se těšila. Obvykle šli do kina a pak do bufetu na hamburger a mléčný koktejl. Tvořili divný párek. Laciná postarší prostitutka s chybějícími předními zuby a fyzicky zdatný mladý muž, kypící skrytou energií.

“Mám dost prachů, abys toho všeho mohla nechat,” opakoval jí každou středu.

“Jen šije nech,” odpovídala mu. “Co by taková stará větev jako já dělala s volným časem?” “A kromě toho,” zašklebila se široce, “svým způsobem nacházím ve svý práci potěšení.”

Gino si nebyl jist tím, jak Leonora přijme Věru. Ale byl rozhodnut, že je navzájem představí. Snad spolu budou vycházet. Vysvětlí Leonoře všechno ohledně Věry, a tím by se měly vztahy vyjasnit. Leonora se prostě bude muset vyrovnat s faktem, že na světě existují i jiné věci než pěkný rodinný život v San Francisku.

Pokaždé, když na ni myslel, hromadilo se v něm vzrušení. Bude z něho ženatý muž a už se nemůže dočkat. Ženáč!

Gino Santangelo.

Leonora Santangelová.

Pan a paní Santangelovi.

“Co je, Gino?” zašišlala Věra, “ty nejíš tu zmrzlinu?”

“Hej, co myslíš,” obrátil se k ní a tleskl dlaněmi, “Leonora Santangelová. Zní ti to dobře?”

Věra přikyvovala: “Zní to překrásně.”

Carrie 1928

Whitejack se neukázal celý týden.

Carrie se nejdříve strachovala a potom se hněvala.

“Ten se o sebe dovede postarat, zlatíčko,” ujišťovala ji Lucille, “a my taky. Ilude co nevidět zpátky.”

“Jak si tím můžeš být tak jistá?” trápila se Carrie.

“Ale zlatíčko, tím jsem si úplně jistá. Nevěřím, že by ufmkl a nechal tady svých třiadvacet obleků.”

A Lucille měla pravdu. Přihnal se nazítří dopoledne, uvolněný a zářící spokojeností.

“Kdes byl?” rozkřikla se na něho Carrie.

Vládcovsky zvedl ruku: “Zachovej klid, drahá. Byl jsem sehnat tu velkou bílou platinovou blondýnu, jak jsme o tom mluvili.”

“Myslela jsem si, žes odtáhl zpátky k Madam Mae…”

Zasmál se. “Zpátky k té potvoře? To si děláš srandu, ženská?”

“Mohl ses aspoň zmínit, že se zdržíš… dělala jsem si starosti…”Položil jí dlaně na prsa, poodhalil jí šaty a hrál si s jejími bradavkami; “Já jsem nevěděl, že jem tak hlídaný.”

“Óóóch, Whitejacku!” Zase se cítila v bezpečí. Chtěla ho nějak potěšit. “Lucille a já jsme zmákly za ten týden tři sta dolarů.” Obj ala ho a přitiskla sek jeho tělu. “A to všechno, miláčku, pro tebe.”

Něžněji odstrčil. “Oblečte se a všechno sbalte. Ještě dnes se stěhujeme.”

“Co tím chceš říct?”

“Sehnal jsem pro nás větší byt v lepší čtvrti.”

Oči sejí rozšířily úžasem: “Jak se ti to podařilo? Myslelajsem, že už nemáme peníze.”

“Whitejack přece všechno zařídí. Budeme teď nút úplně nový program.”

+++++++++

Žoviální tlusťoch s cigárem zářil spokojeností mezi svými přáteli. Bylo jich tu bratru třicet. Skupina blahobytných byznysmanů středního věku holdovala dobrému jídlu a pití.

Tento pánský večírek se pořádal u příležitosti odchodu jednoho z nich do důchodu. Jmenoval se Arthur Stuy vesant ašel do penze po dlouholetém podnikání v oblasti obchodních investic.

Večírek zorganizoval jeho tlustý přítel a teď s cigárem nad hlavou dával znamení, že má začít program.

“Pánové,” oznámil s patrným vzrušením v hlase, které se mu nedařilo skrýt, “dnes večer mám pro vás malé překvapení. Něco podle mého názom zcela výjimečného, něco, co se stane nezapomenutelným zlatým hřebem našeho večírku.” Pokynul černochovi, který byl skrytý za závěsem na konci konferenčního sálu: “Nechť představení začne.”

Whitejack štípl Carrii do zadku. “Hni sebou, ženská,” pobídl ji.

“Já to nechci dělat…” začala.

Zakoulel očima: “Už to frčí, hoď sebou. Když se ti to nelíbí, bude to dneska naposled.”

Váhavě vyšla zpoza závěsu. Sálem zahučelo souhlasné mručení a sem tam bylo slyšet smích. Ze skrytého gramofonu spustila hudba lehké neworleanské honky tonky. Carrie začala tančit. Měla na sobě sporé červené šaty, hedvábné punčochy, páskové boty na vysokém podpatku a podvazkový pás s volánky. Pod šaty neměla nic.

Whitejack ji pozoroval, jak se vlní mezi stoly. Nebylo to právě špatné. Pleskl po zadku velkou bílou blondýnu, která stála vedle něho: “Ukaž té maličké, j ak se to má správně dělat, Dolly.”

Zakřenila se a vycenila koňský chmp. Nedal se přehlédnout v jejím širokém obličeji. “To si piš, Whitejacku.”

Vyhopsala zpoza závěsu se svými rozhoupanými prsy a velkým zadkem, nacpaným to těsných oranžových šatů.

Whitejack zavrtěl hlavou a usmál se. Dolly je skutečně objev. To ona mu pověděla o soukromých večírcích a o penězích, které se tam dají rychle vydělat. “Co to jé za blbost trápit se s kunčoftama a všema těma sračkama kolem?” řekla mu, když se poprvé setkali v jedné džezové kavárně. “Dej mi ty správný holky a já nám vydělám takový balík.”

Tak se k ní na týden nastěhoval, aby to prodiskutovali. Byla celá nadšená, když jí pověděl o Carrii a Lucille. “B akelitka a zakrslice!” vykřikovala u vytržení. “To ale naděláme majlant!” Whitejack neztrácel čas, vyzvedl Carrii a Lucille, svých třiadvacet obleků a další nutné osobní potřeby a přestěhoval se k Dolly do jejího bytu, který byl dost velký pro všechny.

Carrii se to nelíbilo. “My slelajsem si, že si zařídíme svůj vlastní nevěstinec,” stěžovala si.

“Možná ano, možná ne,” odpověděl jí. “Napřed to zkusíme, jak to chce Dolly.”

“Ty s tou tlustou běhnou spíš?”

“Jasně žene,” pohladilji po vlasech. “Co bych dělal s takovou atrapou, když mám takovou hezkou divokou kočičku, jako jsi ty?” Děvky. Ať je jim šestnáct nebo šedesát, všecky jsou kurva stejný.

Whitejack postrčil Lucille, ta hbitě vyskočila před oponu a přidala se ke Carrii a Dolly.

Sál burácel nadšením. Teď teprve ztratili zábrany, ti bílí fotříci se staženými zadky, ty bělohubé třasořitky. Ani jediný černý mezi nimi. Černoši vědí, jak se mají rozšoupnout. Nepotřebují takový tyjátr, aby se dostali do varu.

Whitejack sledoval Dolly. Je to skutečná profesionálka, v tom jak se producíruje po sále. Bičuje je to až k šílenství, jak předvádí svoje vnady.

Carrie a Lucille nebyly tak šikovné, ale to nevadí, však až si shodí šaty, nikdo si už nebude všímat jejich bídného výkonu.

Whitejack zívl. Bude to muset dořešit s Dolly. Nebyla nadšená, když se odstěhoval z její pohodlné ložnice. “Proč tu nemůžeš zůstat?” nasupila se, “copak má ta malá pikolka na tebe výsadní právo?”

“Jenom na pár dní, ty moje velká velitelko,” vysvětloval. “Do prrr… dele. Zas se vrátím a dostaneš, co potřebuješ - dřív, než se naděješ.”

“Jen aby,” odfrkla.

Bude prostě muset malou Carrii odstavit od svého lačného tmavého ocasu. S tůn bude určitě potíž. Jakmile ho jednou ženská okusí, už ho nikdy nechce pustit.

Děvčata se začala svlékat. Whitejack znovu zazíval. Stejně je divné, že někdo zaplatí pět set dolarů, aby se podíval na tři páry cecků a tři prdele a nějakou tu opotřebovanou kundu.

Do prr… dele. Pro to, jak si někteří lidé představují zábavu, prostě nemá vysvětlení.

Gino 1928

Ten kšeft v Trentonu ve státě New Jersey proběhl bez zádrhelů a Bonnatti neztrácel čas. Nasměroval na Gina s Aldem další kontakty.

“Rozrůstá se nám to,” řekl jednoho dne Gino Aldovi a Růžovému banánovi, “budeme si muset sehnat další hochy.”

Růžový banán se dloubal v nose: “Znám spoustu hochů, které bych mohl dovést.”

“Nějaké blbce, ne?” zabručel Gino, “oddanostjim smrdíjak posranáprděl.”

“To nemůžeš vědět,” bránil se Růžový banán.

“Nábor udělám sám,” řekl Gino, “možná seženu takových pár dobrých maníků v San Francisku. Třeba se budou chtít vrátit sem na Východ.”

“A kdy do prdele jedeš do tý Prdele?” zavtipkoval Růžový banán.

Gino si netrpělivě přejížděl po jizvě. “Brzo,” odpověděl drsně. Každým dnem očekával dopis od Leonory nebo od jejího otce. Byl už jako na tmí.

“To už říkáš nějak dlouho, že brzo.” Růžový banán se ušklíbl; “A netahá tě náhodou za nos?”

“Poslouchej, ty vymrdaná hlavo, Gino Santangelo se nikdy nenechá tahat za nos.” Vztyčil se a nenávistně si měřil Růžového banána.

Aldovy vodnaté oči nervózně přeskakovaly z jednoho na druhého. Napětí mezi těmi dvěma v poslední době stále houstlo a bylo jen otázkou času, kdy to bouchne.

Růžový banán vytáhl prst z nosu a prohlížel si svůj úlovek. “Tak proč kurva ten odklad?”

“To není žádný odklad, ty debile.”

Růžový banán se bláznivě zachechtal: “Ona tě stejně vodí za nos - a debil jsi

ty!

Vtom se do toho vložil Aido: “Jak dlouho budeš v tom Francisku, Gino?”

“Ještě nevím, nějaký ten týden.”

“A co Enzio, ví o tom?”

“Semna Enzia!” vybuchl Gino, “nemusím přece tomu zasranýmuBonnattimu pokaždé hlásit, že se jdu vychcat!”

“Máš jeho podíl. Co když sem přijede, až budeš pryč, a bude chtít svoje prachy?” zeptal se Aido s úzkostí v hlase.

“Tak to nechám u tebe.” Gino na ně zlobně hleděl. Je to ale párek tupců. Aido, posraný až za ušima ze svýho bratrance, a Růžový banán, velký zabedněný vůl. “l Iž musímjít,” řekl úsečně, “uvidíme se zítra.” Vypadl z garáže, kde se setkávali, a lioupavě kráčel ulicí. Leonora. Proč jí to kčeilu tak dlouho trvá,než odpoví na jelio dopis? Čekal, že odpověď přijde obratem. Hovno obratem. To hrozné čekání ho snad zabije.

“Ahoj, Gino.”

Vzhlédl a zpomalil. “… hoj, Cindy.”

Nevypadala tak čiperně jako jindy, byla spíš zasmušilánež koketní. Chtěl už pokračovat v chůzi, ale ona se zastavila a položila mu ruku na rameno. “Jak se máš?” zeptala se.

Pohupoval se na špičkách: “Mám se dobře. A ty?” Jak je možné, že ho ncprovokuje svými obvyklými sarkastickými poznámkami?

“No, není to nejhorší. Všecko je - fajn.” Jak řekla fajn, vytryskly jí z očí dvě velikánské slzy a kutálely sejí dolů po tvářích pokrytých líčidlem. “Ach, Gino, já jsem tak nešťastnádá\” kňučela nahlas.

Rozhlédl se po ulici. Lidé se po nich dívali. “Kristepane, Cindy, co se stalo?”

Nepřestávala vzlykat. “To všechno Banán,” zabublala, “chci od něho odejít, ale nemůžu, nemám peníze. Nemůžu jet domů. Nenávidím ho a nevím, co mám dělat. Prosím tě, Gino, pomoz mi.”

No teda - prý prosím tě, Gino, pomoz mi. A to slyší od takové potvory, která si z něho tropila jen posměch a dělala mu potíže od první chvilky, co se setkali. Malá Cindy, ta krotitelka ocasů, ten heroin pro tisíc onanií. Nahmatal si jizvu na tváři a připomněl si, jak semu to stalo. Byla tojejí vina aona semunikdy nesnažila ani říct děkuji. “Hej,” řekl rychle, “uklidni se.”

“Ty nevil,” mumlala temně, “jak jsem strašně zoufalá.”

“Ale… no tak, Cindy.”

Stiskla mu paži. “Kdybys mně jenom mohl dát nějaké peníze, mohla bych sednout na vlak a odjet někam pryč.” “Víš,” udělala dramatickou pauzu, “řekl mi, že jestli ho opustím, tak mě zabije.”

Hlasitě se zasmál: “Blbost.”

Její vzlykání se stupňovalo: “Já ti přísahám, že to je pravda. Dokonce mně ukázal bouchačku. Řekl, že když mě nebude mít on, nebude mě mít nikdo jiný.” Drama na Stodesáté ulici ve tři hodiny odpoledne. Pokrčil rameny. On s tím přece nemůže nic dělat. Pokud by jí ovšem nedal ty peníze, aby se mohla dostat odsud.

Olízl si rty a zkoumal vzlykající dívku. Zdálo se, že s ním jedná na rovinu. Samozřejmě, mohl by to být i jeden z kanadských žertíků Růžového banána, on je odjakživa miloval, a Krotitelka ocasů Cindy by mohla být spokojena, jak jí skočil na špek. “No … Cindy, nech mě o tom uvažovat.”

Její pláč ustal. “Ach, Gino, ty bys skutečně…”

Přikývl.

H lasitě popotáhla a hledala v kabelce kapesník. “Já vím, že j sem byla hloupá, když jsem si s ním vůbec něco začala. Ale on se mi tenkrát zdál takový milý… Opravdu se ke mně choval pěkně… vi^… Nosil mi dárky… a tak.” “Jenže,” pohlédla směle Ginovi do očí, “když mně ses vždycky ve skutečnosti líbil ty.” Pohrdavě se zasmál: “Poslechni, Cindy, mně nemusíš lichotit.”

Oči sejí naléhavě rozšířily: “Ale to je pravda, přísahám.”

“Jasně. Ty, já už musím jít.”

Přikývla a přitáhla ho k sobě. “Chci ti něco ukázat,” zašeptala.

“Co?”

“Nikdy bys tomu asi nevěřil,” pokračovala šeptem, “myslím, že jsem zjizvená na celý život.” Mírně si poodtálila bůžku a odkryla vrchní část svých ňader. Gino tam nakoukl. Byla to jedinečná pastva pro oči.

“Vidíš tu spáleninu?”

“Jakou spáleninu?”

Podíval seještě víc zblízka a uviděl ošklivé červené znamení kousek od levé bradavky.

“To mi udělal cigaretou. Jenom jsem chtěla, aby ses přesvědčil, čeho všeho je schopen.”

Ten špinavý podlý dacan. Je stejný hajzl jako Paulo.

“Kolik potřebuješ?”

“Nevím… pár stovek. Bude to dost, abych se dostala do Kalifornie? Tam si seženu nějakou práci, až tam přijedu.”

Gino přikývl.

» L’

“Zítra večer budeme u Tlustýho Larryho. Kdybys mi to tam předal, mohla bych odjet už další den.”

“Dostaneš to.”

“Slibuješ?”

“Slibuju.”

Naklonila se k němu a něžně ho políbila na tvář. “Děkuju ti, Gino, jsi opravdový kamarád.”

4-4

Kosta přijel do New Yorku v pondělí brzy ráno. Doktor Lanza a paní Sydney Lanzová ho očekávali na hlavním nádraží. Nejprve si ho prohlíželi s nedůvěrou. Pokradmu si vyměnili pohledy plné překvapení, že tak dobře vypadá a že je tak zdvořilý. Proč nepřiznat, že celá rodina byla vzhůru nohama, když se Franklin Zennocotti rozhodl adoptovat hocha tak pochybného původu. Ale teď se zdá, že je to slušně vychovaný mladý muž. Oběma se jim okamžitě zamlouval.

Jejich dům na Beekmanově náměstí nebyl tak luxusní jako rezidence Zennocottiů, spíše to byl dům, jaký obývají střední vrstvy, ale rozhodně v něm nechyběly ani známky bohatství: Stůl plný obrázků ve stříbrných rámečcích, na stěnách hodnotné obrazy a leštěný mahagonový nábytek.

Doktor Lanza provozoval svou praxi v jednom z předních pokojů a přilehlá mísrnost sloužila jako čekárna.

“Pan doktor je velice zaměstnaný člověk,” svěřovala se Kostovi paní Lanzová, když ho uváděla do jeho pokoje. “Tvrdě pracuje a má radost z dobrých výsledků své práce. Léčit je Boží poslání, jak víš, a milosrdný Všemohoucí si pečlivě vybírá své učedníky.”

Franklin Zennocotti se zapomněl zmínit o tom, že Lanzovi jsou hluboce věřící lidé.

Kosta přikývl. “Vynasnažím se, abych nikomu nepřekážel.”

“Zajistébudeš dodržovatnáš domácířád. Prosím, aby sis denně ustlal. A buď přítomen u každého jídla přesně v tu dobu, která je stanovena. Náš pan doktor nesnáší nedochvilnost.”

“Samozřejmé, budu dochvilný,” odpověděl Kosta rychle, “totiž pokud nebudu právě mimo dům. Mám v plánu co nejlépe poznat město. Chtěl bych navštívit galérie a muzea… a tak.”

Paní Lanzová sešpulila tenké rty: “Očekávám, že mě budeš informovat o svých plánech vždy den předem. Tato domácnost nemůže být narušována tvými příchody a odchody.”

“Ach ne, paní Lanzová, nic nebudu narušovat.”

Zkřížila paže na své ploché hrudi: “Snad si tím oba můžeme být jisti, mladý muži.”

Kosta se slabě usmál. Čtrnáct dníspaníLanzovou, to není právěnejlákavější perspektiva. “Myslel jsem si, že bych mohl jít dnes odpoledne-…” odvážil se.

“Dnes ne, Kosto, jestli ti to nevadí,” reagovala rázně, “počet jídel už je naplánován a tato domácnost už dnes utrpěla dost zmatku díky tvému příjezdu.”

“Jistě, paní Lanzová, to chápu.”

Ale nechápal to. A už se kčertu nemůže dočkat, až vypadne z tohoto domu na Beekmanově náměstí a vyhledá Gina.

¦f ¦ -f

Pan Pulaski řekl; “Ještě nepřišla odpověď?”

Gino zavrtěl hlavou.

Starý pán zavřel oči a přitiskl si prsty na spánky. “Pošta teď chodí pomalu, strašně pomalu. Nedělal bych si starosti.”

“Kdo říkal, že si dělám starosti?” odsekl Gino, vymrštil se ze židle, na které seděl, a začal přecházet sem a tam po malém pokoji. “Jenom bych chtěl vědět, jestli se můj dopis neztratil nebo něco podobného … Víte, dědo, myslel jsem… možná bych měl skočit do vlaku a zajet tam.”

Starý pán otevřel oči a zadíval se ven z okna na zalidněnou ulici. Byl teď už dmhý den z postele a pořád měl strach opustit pokoj. Tolik lidí… tam dole čeká… na jeho peníze… na jeho zlaté hodinky … možná i na jeho život…

“Co myslíte, dědo, neměl bych?” Gino čekal na odpověď a pohupoval se ze špiček na paty.

“Co neměl?” zamračil se pan Pulaski.

“Jet do Franciska,” vyhrkl podrážděně Gino. Ten staroch užje senilní. A taky na něm nechala stopy ta nakládačka.

“Snad bys měl ještě nějaký týden počkat,” odpověděl pan Pulaski, když si uvědomil, o čem je řeč, ale potom zase… utichl a najednou zapomněl, co to chtěl říct.

“Cože?” zeptal se Gino znepokojeně, přitom sevřel pravou ruku v pěst a netrpělivěji udeřil do druhé dlaně.

“Myslím …” Pan Pulaski ucítil ostrou bolest a v očích se mu zatmělo. “… já myslím…” bolest ochromila vetché stařecké tělo. Zakašlal a už si nebyl vědom toho, že z úst na bradu mu vystříkla krev. Jeho strnulé oči byly upřeny na Gina, ale už ho neviděly. Krátce pomyslel na svou drahou zesnulou ženu. Začal niililas volat její jméno, ale než ho celé vyslovil, bolest mu projela hrudníkem, on Hc svalil do židle, aniž by to slovo dokončil.

Gino s hrůzou přihlížel. “Pane Pulaski! Dědo! Co je?”

Popadl ho za rameno: “Probuď se přece, starý! No tak, vzbuď se!”

Sklonil se a hleděl panu Pulaskimu do obličeje. Oči měl otevřené a ústa taky, ale byl to obličej mrtvého.

“Ach ne,” zamumlal Gino, “proboha, to ne!” Poklekl vedle staříka a vzal jeho hlavu do náruče. Poprvé po několika letech zase plakal. Pan Pulaski. Takový milý stařík. Nikdy nikomu neublížil. No a co, že se trochu předváděl před mladýma holkama? No a co?

Hřbetem ruky si otřel oči a vzpřímil se.

Rozhlédl se ještě po pokoji starého pána.

Leonora se nikdy nesetká s tvůrcem milosmých dopisů, které dostávala týden co týden po celý rok. A co je ještě důležitější - pan Pulaski se nikdy nesetká s I .eonorou.

“Zatracený dědo,” bručel hlasitě Gino, “nemohls ještě počkat?”

-f

V domácnosti na Beekmanově náměstí snídali v sedm hodin. Podávala se horká skotská ovesná kaše, husté sladké kakao a velké krajíce chleba.

Kosta jedl skromně. Paní Lanzovou tím však nepotěšil. “Vydatná snídaně připraví tělo nanamáhavý den,”napomínalaho. “Náš pan doktor to vždycky svým pacientům říká, že je to tak, drahý?”

V osm hodin byl už Kosta z domu pryč. Konečně je volný. Zhluboka se nadechl a vykročil po ulici.

New York byl cítit jinak než San Francisko. Vzduch je zde ostřejší, víc prosycený dýmem. Ví, že v tomto městě býval kdysi doma, ale úmyslně vymazal z mysli všechny vzpomínky na ně. Co se jeho života týče, začal až dnem, kdy ho FYanklin Zannocotti vzal do San Franciska. Odmítal myslet na události, které se odehrály předtím. Věděl pouze, že za svůj život vděčí Ginovi Santangelovi. Bez něho by ten dětský domov nepřežil.

Domov. To teda bylo …

^ 4- ¦Y

Gino neklidně spal, zachumlaný pod peřinou. Obvykle spával dobře, ale někdy míval celou noc divoké sny - a tohle byla jedna z těch nocí.

Dost dlouho mu trvalo, než si uvědomil, že někdo klepe na dveře. S nevolí se podíval na hodinky a znechutilo ho to. Teprv půl deváté ráno! “No co je?” zakřičel nevrle.

Kosta vycítil z Gino va hlasu podrážděnost a napadlo ho, že by měl radši přijít později. Ale vážil přece takovou dlouhou cestu do New Yorku, aby něco Ginovi sdělil, a odejít ted pryč by znamenalo jenom oddálit okamžik pravdy. “To jsem já, Kosta Zennocotti,” zavolal přes zavřené dveře.

“Kosta? Co tu ksakru děláš?”

Gino otevřel dveře, poplácal přítele po rameni a vtáhl do neuklizeného pokoje. “Hej!” vykřikl, “kdyby mě budil v tuto denní dobu někdo jiný, tak mu rozmašíruju hubu. Tebe vidím rád. Pročs nenapsal, že přijedeš?”

Kosta přemýšlel aspoň tisíckrát, jak by to nejlíp příteli oznámil. Teď měl myšlenky tak zpřeházené, že ho nenapadl jiný způsob než vymkovat s tím přímo.

“Jedná se o Leonom,” vyhrkl, “nechtěl jsem, aby ses to dozvěděl z dopisu.”

“Abych se dozvěděl co?” Ginův obličej ztratil barvu.

“Vdala se,” řekl Kosta tiše, “vzala si někoho jiného.”

Středa 13. července 1977, New York a Filadelfie

“Mám v hubě jak v polepšovně,” zasténala Lucky, “jak dlouho užjsme tady?” Steven si přisunul hodinky až těsně k obličeji a třeštil oči na světélkující ciferník. “Pět hodin, deset minut a čtyřiadvacet sekund.”

“Mně to připadá jako pět měsíců. Ještě nikdy jsem nezažila tak příšerné nepohodlí a nebyla jsem tak zmatená.”

“Pořád ti říkám, aby ses uklidnila. Nic jiného se nedá ani dělat.”

“Já si vzpomínám,” řekla chladně, “že jsem viděla filmy, kde byli lidi taky uvěznění ve výtahu, a ti tam jen tak neseděli se založenýma rukama.”

“Jo?” řekl Steven stejně chladně. “A co dělali?”

“Ježíšmaijá, jak já to mám vědět!”

“No tys o tom začala mluvit.”

“Mluvila jsem o tom, protože jsem si myslela, že tebe něco napadne. Ale měla bych už vědět, že ty jsi k ničemu.”

“Jenže ten film jsi viděta ty, ne já.”

“Vždycky se takhle můžeš ochotou strhat?”

Dotklo se ho to: “Co kčertu chceš, abych prokristapána udělal?!”

“Ty, ty, ty! Škaredě mluvit se přece nesmí.”

Byl by ji snad uškrtil. Kdyby tak mohl položitruce kolem toho jejího kuřecího krku, jak si to představoval, pak stisknout a držet, držet, až z ní vyprchá ta drzá nadutost.

“Už jsem si vzpomněla,” řekla rozjařené. “Hotel to byl, starý film v televizi, dávali ho před pár měsíci. Nějaký Rod - nebo jak se jmenoval - nadzvedl strop výtahu, vyšplhal po lánech.”

“Na to zapomeň,” zabručel, “jestli si myslíš, že já polezu nahoru čtyřicet poschodí nebo tak nějak, tak to ses škaredě spletla.”

Z jejího hlasu čišelo pohrdání: “Pána opustila kuráž, co?”

“Dámo, já žádnou kuráž nepotřebuju mít. Ty jí máš dost za nás za oba!”

++++++++++++

Kosta praštil telefonem. Dario. Už je zase v průšvihu. Jako vždycky. Tak dobře ten kluk vypadá, blonďák, štíhlý, pěkně stavěný. A takový je to zvrhlík. Kdyby Gino někdy zjistil pravdu o svém jediném synovi…

Kosta tiše zaklel. To už se musí něco stát, aby on klel, ale ohledně Danových výstřelků to určitě není poprvé ani naposled.

Chvíli uvažoval, potom zvedl sluchátko a rychle vytočil číslo. Ozval se ženský hlas. “Ruth, miláčku,” řekl klidně, “tady je Kosta Zennocottí. Jak se máš?” Ruth spustila stížnosti na výpadek proudu. Přerušil ji otázkou: “Je tam Sal?” “Počkej chvilku.”

A už se ve sluchátku ozývá Sal: “Co si přejete, pane Zennocotti?”

Kosta nadiktoval Dariovu adresu. “Rychle tam jeďte,” naléhal. “Budete asi muset vylomit dveře, je tam nějaký problém s klíči. To, co do bytu nepatří, odstraňte; a vůbec, jednejte, jak uznáte za vhodné. A zítra mně zavolejte, co jsem dlužen.” Odložil telefon. Dario má štěstí. Sal se právě v ošemetných situacích vyzná. Samozřejmě může už být i pozdě. Ale bude Daria opravdu někdo postrádat?

Jenom Gino.

Možná.

+++++++++++++

“Ty zkurvysynu!” zaječel vítězoslavně hoch, když se mu podařilo prorazit dveře ložnice litinovou uměleckou plastikou, kterou našel v koupelně. “Kde vězíš,ty zkurvysynu!” Křivil obličej, jak se úporně snažil prohlédnout očima tmu v obývacím pokoji a najít Daria. “Kde jsi, ty pičo?” ječel, “žádné schovávání tě nespasí, ty prděli teploušská!”

Dario se tiše krčil v kuchyni a velký nůž na porcování masa držel nastražený přímo před sebou.

“Ty zkurvysynu!” vřeštěl hoch, “však já tě dostanu!”

++++++++++++++

Carrie procházela harlemskými ulicemi jako ve snách. Připadalo jí, že úplně všichni obyvatelé ze všech činžáků vyrazili do ulic, aby zjistili, co by se dalo ukrást. Rozbíjeli výkladní skříně abrali všechno, cojim přišlo pod ruku. Dvamuži s námahou vlekli kolem ní dubovou skříňku, jako by šlo o život, a vypadali jako párek stěhováků. Za nimi se zase prodíral něj aký mladík s televizorem. Tranzistory a kazeťáky do toho vyřvávaly rock.

Teď šijí nikdo nevšímal. Byla jenom další černou tváří, s divoce vlajícími vlasy, rozmazaným make upem a krvácejícími ušními lalůčky.

Věděla, jak asi vypadá, ale navadilojí to. Jejím tělem lomcovala zlost. A byla to právě ta divoká, nekontrolovatelná zlost, co ji pohánělo ulicemi a nutilo najít místo dohodnuté schůzky.

Ještě před dvěma dny byl život tak krásný. Než zazvonil ten telefon. Nějaký zastřený hlas jí oznámil, že má být ve středu v půl desáté večer před tržnicí s masem na Západní stopětadvacáté ulici. Ve svém vlastním zájmu.

“Kdo volá?” zeptala se nervózně šeptem, protože Elliott byl v sousední místnosti.

“Jestli nechcete, aby někdo vytahoval na světlo vaši minulost, tak tam buďte,” naléhal zastřený hlas a pak telefon oněměl. Nebyla schopna ani určit, zda ten hlas patřil muži nebo ženě.

Divoce spěchala po ulici. Někde na ni někdo čeká… Musí zjistit, kdo to je … Musí.

Velké dopravníletadlo hladce přistálo. Když dorolovalo, chování ženy, která seděla vedle Gina, se změnilo jako šlehnutím kouzelného proutku. Vytrhla svou ruku z jeho dlaně, jako by měl nějakou hroznou nemoc, a arogantně luskla prsty na letušku. “Můj norkový kožich,” požadovala velitelsky.

Dívka pohodila hlavou: “Hned ho donesu, madam.” Naklonila se přes ni.” Máte zajištěnou dopravu do New Yorku, pane Santangelo?”

»Ne.,” odpověděl Gino. “Toj sem přece nemohl vědět, že přistaneme veFiledelfii.”

“Já vím, ” zahihňalo se děvče, “koho by to napadlo.” Odepla si bezpečnostní pás: “Mohla byste mi zajistit vůz?”

“Zajisté. Ale jestli se hodláte v New Yorku ubytovat v hotelu, bylo by lepší, kdybysie strávil tuto noc ve Filadelfii. Celý New York je zřejmě bez proudu ž nikdo zatím neví, jak dlouho to bude trvat.”

Na moment se zamyslel. Má zamluvené apartmá v hotelu Pierre, ale ta letuška má pravdu. Pokud je město bez proudu, bylo by nesmysl tam jezdit. “A můžete mi zde nějaký hotel doporučit?”

Dívka se usmála: “Zajisté, pane Santangelo. Dokonce tam s vámi mohu i bydlet.”

+++++++++++

Lucky upadla do lehkého spánku. Stevenovi se ulevilo. Bez toho jejího liru stálého nářku nebylo už tak hrozné viset tady v útrobách té čemé bedny. Docela … uklidňuje. Jsou lidé, kteří za něco podobného dokonce platí jako za jistý druh Irtapie.

Lucky něco nesrozumitelně zamumlala ze spaní.

Vlastně by se na ni neměl ani zlobit, že byla tak hrubá a protivná, asi je potádně vyděšená. Jenže může být žena téhle nátury vůbec vyděšená?

“Co je?” zavměla. Probrala se a protírala si oči. “Kristepane, copak my jsme jišf pořád tady?”

“Zkrátka jsme tady.”

“Ale teď už mě to doopravdy štve.”

Ona už je přece naštvaná dávno. A ještě to říká takovým hlasem, jako by všechno byla jeho vina.

“Musím čurat,” řekla mrzutě, “Jaksi teď, hned.”

“Omlouvám se,” odpověděl sarkasticky, “ale když tento výtah navrhovali, zapomněli patrně na toalety.”

“Ty jsi tak zasraně chytrý osel.”

Zmlkl. Ať si žvatlá sama pro sebe. Horko začalo být nesnesitelné. Klimatizace,už přestala fungovat, když nešel proud, a teď - po tolika hodinách - byl výtah jako pec. Svlékl se až do trenýrek, ale i tak měl tělo zalité potem, jako by seděl v sauně.Vzpomněl si, jak byli v sauně se Zizi na své svatební cestě. Ta prohnaná ‘ samička Zizi. Stosedmapadesáti centimetrový ďábel v ženské podobě. Co se jí týče, měla tehdy matka stoprocentní pravdu.

“Jiíúú,” vykřikla Lucky, “nepočurala jsem si kalhotky od svých dvou let.”

“Proboha!”

“Nebuď tak upjatý. Za chvfli přijdeš na řadu ty.”

+++++++++++++++

Dario slyšel toho hocha, jak zuřivě chodí po bytě, vykřikuje oplzlosti a při hledání rozbíjí nábytek.

Srdce mu divoce tlouklo. Co tak strašného udělal? Je teplouš, no a co? To přece není zločin, že? Vždycky se choval ke svým náhodným partnerům dobře. Vždycky jim zaplatil, když se zdálo, že chtějí peníze.

Kristepane! Jenom proto, že je Gina zasraného Santangela syn, musí být jeho život jedna velká lež. Otřásl se a pevně zavřel oči. Každou vteřinou ho ten kluk najde a možná bude po všem.

++++++++++

Carrie nemohla tu tržnici na Západní stopětadvacáté ulici najít. Potulovala se sem a tam, nechala se unášet davem, nebránila se strkání a smýkání. Kdyby aspoň věděla, koho vlastně má hledat.

“Vánoce jsou tady, vánoce!” pištěla nějaká vychrtlá žena, když se hnala kolem.

Carrie ustoupila z chodníku, aby se vyhnula dvěma chlapcům, kteří páčili mříže u zlatnictví. Hned vedle rozbily děti výkladní skříně u obchodu s elektrospotřebiči a lidé se vrhali dovnitř, aby urvali, co se dá.‘‘Podpalme to tu!” vyjekla asi patnáctiletá dívka směrem ke svému klukovi. Dva se přidal; “Zapálit! Zapálit! Zapálit!”

Carrie přidala do kroku. Za padesát let se tu nic nezměnilo. V Harlemu se to dál hemžilo krysami.

Vtom uviděla tržnici s masem. Už musela určitě projít kolem i předtím. Uvnitř bylo plno lidí, kteří si nabírali do tašek řízky, kuřata, cokoli jim přišlo pod ruku.

Rozhlédla se. Nikdo před tržnicí nestál a nečekal na ni. A zase si pomyslela - Koho to vlastně hledám?

Zjistit se to dá jenom jediným způsobem. Čekat. A uvidět, kdo se objeví.

++++++++++

“Kolik je ti roků, Jill?” zjišťoval Gino.

“Dvaadvacet,” odpověděla hezká letuška, která stála nahá vedle postele.

“Hm, tak dvaadvacet.”

“Je mi dvaadvacet a jsem tááákhle zkušená,” zahihňala se.

“To teda jo,” přitakal jí. Byli v hotelovém pokoji přesně pět minut a ona už je svlečená a připravená ke všemu, jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě. U ní to tak asi skutečně je. Ale kam se poděla všechna romantika?

Byl unavený, měl plné břicho, ozýval se mu žaludeční vřed a chtělo se mu prostě spát.

Všechno to byl její nápad. “Půjdu s vámi nahoru a přesvědčím se, zdaje ve vašem pokoji všechno v pořádku,” mrkla na něho po večeři.

Ale když vešli do apartmá, jako šipka vklouzla do ložnice a objevila se úplně nahá. Postavu neměla špamou, viděl už lepší, ale viděl i horší. Na jeho vkus byla irošku hubená. “Proč takové pěkné děvče jako ty chce jít do postele s takovým slaříkem, jako jsem já, co?” zdržoval to.

“Pane Santangelo! To je ale otázka - proč! Přece jste slavný!”V duchu ho napadlo, jak by asi byla uražená, kdyby jí řekl, že ji nechce.

“No tak pojďte,” řekla slaďounce, jak to letušky dokážou. “Dejte dolů ty kalhoty.”

“Mně je devětašedesát,” řekl vnaději, žeji tím zabrzdí, a to si ještě dva roky ubral, protože si nerad připouštěl, že už je mu přes sedmdesát.

“Právě to je moje oblíbené číslo!” vykřikla a začala se zabývat jeho kalhotami. Uvolnila zip a stahovala mu je dolů.

Dosáhl jen poloviční erekce. Nesouložil už celé týdny. Vjednasedmdesáti už na tom nijak zvlášť nezáleží. Ne že by semu toho nedostávalo, kdykoli dostal chuť. Je to prostě tak, že už potřebuje někoho skutečně mimořádného, kdo by jeho chuť ‘ na sex dokázal zase rozdmýchat.

“Jééé,” zvolala, “vy jste veliký!”

Pohlédl dolů. Z koho si to utahuje? Vždyť nebyl ani na půl žerdi.

“Mám vás vykouřit?” zeptala se, jako by to byla samozřejmost.

Z j akého důvodu by měl vyhovět právě téhle kurvičce? Zase si kalhoty natáhl.

“Proč to děláte?” zeptala se poplašeně.

“Protože chci.”

“Ale jděte, určitě chcete něco jiného. Dejte mi jenom pět minut a budete v sedmém nebi.”

“Mám dceru, která je o pět let starší než ty.”“No a?”

“Prostě to dělat nechci. Jasné?”

Váhala, zda má být uražená, anebo naštvaná. Furiantsky odešla do koupelny a vrátila se ani ne za minutu zase oblečená do své uniformy. “Pane Santangelo,” informovala ho chladně, “kundu vy teda rozdráždit dovedete!” A s tím odpochodovala ke dveřím a odporoučela se.

Gino se natáhl pro doutník. Nemůže se přece zavděčit všem.

Gino 1928

Gino přijal zprávu o Leonořině svatbě velice špatně. Nemohl tomu uvěřit. Odmítal tomu uvěřit. Kosta mu musel veškerá fakta opakovat znovu a znovu a jemu to postupně začalo docházet.

Když si uvědomil, že je to pravda, nepříčemě se rozvřeštěl. Kosta nikdy nic podobnéhoještě neviděl. Jeho přítel se proměnil v divoké zvíře, pobíhal po pokoji, klel, bušil pěstmi do zdi a nakonec vzlykal tak srdceryvně, až se Kosta styděl, že je toho svědkem.

Říkal si, že by měl odejít a nechat Gina o samotě. Gino byl k okolí zcela netečný, Kostovu přítomnost si vůbec neuvědomoval. Bylo to téměř, jako by mu řekl, že Leonora umřela.

A tak to přesně cítil i Gino. Leonora ho zradila - jeho Leonora. Bylo by asi lepší, kdyby ji srazila tramvaj, kdyby se utopila nebo byla zasažena nějakou nevyléčitelnou nemocí. To by se aspoň dalo pochopit, ale toto … Bylo to k neuvěření.

Hodinu mu trvalo, než se trochu začal vzpamatovávat. Až potom se postupně dokázal zklidnit. Cítil se prázdný, zneužitý, jako by dostal smrtící ránu do žaludku.

Kosta tiše seděl v koutě a vážně se na něho díval.

A teď se zase pro změnu styděl Gino. “Ty… mladej…” zmohl se konečně na slovo, “a tys jel celou tu cestu jen proto, abys mi to řekl?”

Kosta přikývl a vytáhl z kapsy dva dopisy. “Dovolil jsem si je otevřít a zadržet. Přišly až po její svatbě. Myslel jsem si - za těch okolností - že by sis nepřál, aby byly doručeny adresátům. Doufám, že jsem to udělal správně.”

“Ale jo, udělals to správně.” Nacpal dopisy do šuplíku a otočen zády ke Kostovi zamumlal: “Hádám dobře, že sis je přečetl, co?”

“Ne.”

Povzdychl si. “Poslyš, mně je to jedno. Bylo by lepší, kdyby sis je přečetl ty než…” Hlas mu ztvrdl: “Kristepane, já se cítím tak zasraně blbě!” Rozčileně se obrátil ke Kostovi ajeho černé oči zase vražedně jiskřily. “Kdojekurva ten chlap, co si ho vzala? Nějaký bohatý čurák, kterého jí vybral tvůj táta?”

“Máš pravdu,” lhal Kosta, “jeho rodina je zámožná a naši mají radost, že udělala dobrou partii.”

“A Leonora?”

“Ta dělá, co jí řeknou.”

“Jak se ten hajzl jmenuje? Já ho nechám oddělat - má to spočítané - chápeš, co říkám?”

Kosta to chápal až příliš dobře. “Myslím, že ho má ráda,” řekl pohotově. “Ach ne.” Bylo to, jako by Ginovi vyrazil dech. “A víš to jistě?”

Kosta nervózně přikývl.

“No… tak… snad, když ho tedy má ráda…” Hlas mu zase zdrsněl. “Proč mně to nenapsala? A pročs mně nenapsal ty?”

Kosta jenom pokrčil rameny. “Neměl jsem o tom nejmenší ponětí.”

Gino zasmušile myslel na poslední dopis, který od ní dostal. Jak už je to dlouho, co přišel? Sedm osm týdnů - taknějak. Byl to dopis jako každý jiný, které muposílala-nic osobního, alenatoužbylzvyklý. Její dopisy byly vždycky holčičí a jakoby prázdné - jo, přesně tak, prázdné. Nikdy se tím moc netrápil, protože věděl až příliš dobře, že kdyby neměl starého pana Pulaskiho, který za něho dopisy skládal, byly by ty jeho stejné. “Myslím si,” řekl pomalu, “že tady už nic nenadělám.”

Kosta udělal bezmocné gesto: “Je mi to líto.”

“Věděla, že mně jedeš navštívit? Poslala mi nějaký vzkaz?”

Kosta zavrtěl hlavou: “Nemělo by cenu předávat vzkaz, který poslala ona.” “Teď jenom nevím, co mám dělat,” řekl Gino zastřeným hlasem. “Myslím, ^e to chvilku bude trvat, než mi to dojde. Víš - na Leonoře j sem stavěl všechny své životní plány. Cokoliv jsem dělal, bylo pro ni. Každou blbou, zasranou věc.” Kosta chápavě přikyvoval.

Gino vzrušeně popocházel po pokoji. “Nevedl jsem život, najaký bych mohl být pyšný, ale není se zase čemu divit, neměl jsem právě šťastný start.” Vyhrnul si košili a odhalil hmď, křížem krážem poznamenanou šrámy a jizvami. “Všecko tady má svou historii. Vidfi třeba tady tohle?” ukázal na kousek zbrázděné, vybledlé kůže. “To mi bylo šest, když mi fotr prokopl žebro. A tady tato jizva je od jinýho výprasku - a tady, a tady. Kdybych nebyl sakra houževnatý hajzlík,nikdy bych se z toho nevylízal. Fotrovi to dělalo dobře, když mně mohl mlátit, a když už jsem na to byl moc velký, začal mlátit svoje ženské.” Trpce se zasmál: “A já jsem se na to díval. Šoustal je a pak je ztffskal, až z nich lítaly cucky. Něco ti, Kosto, řeknu. Tenkrát jsem se rozhodl, že já si svůj život zařídím jinak než on… Nevím, jestli to můžeš pochopit, ale Leonora měla být můj život. To jsem věděl, hned jak jsem ji poprvé uviděl.” Odmlčel se a najednou zrozpačitěl: “Kristepane, proč já tě tady krmím těma sentimentálníma blbinama. A proč o tom vůbec mluvím …”

Kosta natáhl ruku a dotkl se jeho paže. “Protože jsem tvůj přítel,” řekl tiše, “a ono to vždycky pomůže, když se člověk vypovídá.”

“Vapadněme sakra odsud,” rozhodl Gino, “vždyť už mám skoro oči do čtverečku z toho věčného chození tady po pokoji.”

“A kam?”

“Já nevím, třeba na kulečník - nebo do kina. Hlavně ať jsme pryč.” Zastrčil si košili do kalhot. “Dnes odpoledne jdu na pohřeb. Třeba bys mohl jít se mnou.”

“Kdo umřel?”

“Jeden můj přítel. Starý pán, který mi hodně pomohl.”

“To je mi líto …”

“Jo. Ale tak už to chodí.” Chvilku tupě zíral a myslel na pana Pulaskiho a na Leonoru. Oba byli pro něho stejně mrtví. “Teďjsi tady - a za chvíli už je po tobě.” Pokrčil rameny: “A každému je to fuk. Pojď, mladej, jdeme.”

Nakonec se Gino přes ten den nějak prokousal. Vypudil Leonoru z mysli a soustředil se na jiné věci.

V herně to bylo dobré - plně se soustředil - a vyhrával jako obvykle.

S jídlem už to bylo horší. Zkusil koblížek a kávu. Ale káva mu nechutnala a kobliha ho tlačila v žaludku jako kus olova.

Konverzoval s Kostou a dověděl se, co ho čeká. Pěkná nuda. Vypadá to, že mladej nebude dělat nic jiného než věčně studovat.

Zašel panu Pulaskimu na pohřeb. Skličující zážitek. Byl tam jenom on, Kosta a ta všivá kytice, kterou koupil na rohu.

Nakonec byli v kině. Zloděj z Bagdádu, taková staroba. Viděl to už čtyřikrát, ale Douglas Fairbanks se mu pořád líbí.

Kosta odešel někdy v polovině. “Musím se už vrátit, Gino. Paní Lanzová mně zabije.”

A tak zůstal sám. Dodíval se na film a pak na pánském záchodě vyzvracel koblihu.

Leonora. Teď bude muset myslet na ni, tomu se prostě nevyhne.

A tak na ni myslel. Přešel na druhou stranu do parku, sedl si do šera a civěl do prázdna. Ani nevěděl, kolik času tam proseděl. Jak mu to mohla udělat? Jak ho mohla nechat tak trpět? Copak nemá v těle žádný cit?

Leonora, ty světlé blond vlasy, ty něžně modré oči, to plné, zralé tělo. Leonora. Děvka bez srdce. Nevěrná děvka.

Možná, že zase brečel, možná ne. Není si jisty. Alejednímsi jistý je. Dlouho sám sobě nedovolí prožívat takové city jako teď. Jestli vůbec kdy nějaké budou. Ženám se nedá věřit. A dokonce ani ne takovým, j ako je Leonora. V budoucnu už nebudou žádné sliby, žádné čestné slovo. Žádná láska.

Něco ho dloublo do nohy a nevrlý irský hlas řekl: “Co tu děláš? Koukej odsud vypadnout, nebo tě zabásnu za potulku.”

Zvedl hlavu a hleděl na policajta: “Pro potulku? To si děláte srandu?”

“Ne, nedělám.” Policajt výhružně pohupoval obuškem.

Gino sezvedl. Zasraní policajti. Prohnilá banda blbců. Santangelův gangjich má řadu na výplatní listině. Úplatky jim nesmrdí.

Ale stejně z parku odešel. Kdo by si chtěl koledovat o trable.

Růžový banán byl opilý. Lepil se na Cindy namrňavém parketu a vyzpěvoval jí falešně do ucha.

“Banáne!” stěžovala si a snažila se ho odtlačit.

“Ty bestie!” odpověděl, přitáhl ji ještě blíž k sobě a rukama jí hnětl zadek.

Ošívala se a stále se dívala ke dveřím v naději, že spatří Gina.

“Pojďme domů,” pronesl Babán opile, “ať můžem dělat věci, co o ně vždycky škemráš.”

“Já o nic neškemrám,” opáčila ostře.

“Že o nic?” utrhl se na ni, “jenom o hadry, o šperky a o kožichy.”

“Já přece nemám žádné šperky a kožešiny, pokud vím,” konstatovala hádavě.

“Hřej fér, panenko, hřej fér,” zavrávoral a málem upadl.

Cindy se na něho podívala s odporem. “Já si jdu sednout.” Proklestila si cestu přes taneční parket a vrátila se ke stolu, kde se tísnilo plno Banánových taky přátel. Všechny je nenávidí.

Růžový banán šel za ní. Jeho nenávidí nejvíc ze všech. Do nalíčených očí jí vstoupily slzy. Chytila se do pasti, kterou si sama nastražila, a jediný, kdo ji z ní může dostat, je Gino Santangelo. Ale ten se ani neobtěžoval přijít.

B anán jí položil upocenou ruku na koleno. Rych le si dala nohu přes nohu, aby jít a zpocená ruka nemohla šmejdit pod sukní. Už zná ty jeho skvělé mravy. On by se nerozpakoval vrazit jí ruku mezi nohy před zraky všech svých přátel. Je prostě kus majetku. Jeho majetku.

“Podívej, kdo přišel,” zahulákal Růžový banán jako na lesy, “sám zasraný Gino.”

Gino ledabyle kývl na pozdrav těm, kdo seděli kolem stolu. Ti ničemové, kteří se shlukovali kolem Banána, nevěstili nic dobrého.

“Tak co je nového,” říhl si hlasitě Banán, “kdy máme další výlet?”

Gino si ho zlobně změřil. Zneklidňovalo ho, že Banán si tak pouští hubu na špacír. Cindy mu věnovala krátký pohled, plný tiché vděčnosti za to, že přišel.

“Nevím, jaký bude tvůj další výlet, ale když nebudeš trochu víc držet jazyk za zuby, čeká tě ta nejlepší cesta do lochu.”

Banán se zasmál a podíval se po svých kumpánech. “To je můj šéf. Velký zvíře. Žije ve smradlavý díře a rád dělá ramena, ale hovno by si věděl rady, kdyby mu někdo vrazil bouchačku pod nos.”

Gino se trpně pousmál. Tak to stačí. Růžový banán je vyřízený. Zvedl se.

“Kam jdeš?” poškleboval se Růžový banán, “onanovat domů nad dopisy?”

Ginovy oči byly drsné a tvrdé, ale jeho hlas zněl mírně: “Víš co? Ty se jednou udusíš těma svýma velkohubýma žvástama.”

Cindy očima přeskakovala z jednoho na druhého. Sklouzla ze židle: “Jenom si zajdu na holčičky, musím.”

Banán si ani nevšiml, že odchází. “Jo?” nasupeně hleděl na Gina.

“Jo,” odpověděl Gino.

Vpili se do sebe očima a v té chvíli se nenáviděli na smrt. Pak se B anán nucené zasmál: “Vždyť já jsem jenom dělal srandu, kámo.” Něco v Ginových očích ho vždycky přimělo ustoupit.

“Asi jo, že?” usmál se Gino.

“Zůstaň tu ještě, napijem se,” naléhal Banán.

“Néé, jen jsem se stavil, protože hledám Aida.”

“Toho jsem neviděl.”

Ginovy černé oči oblétly stůl. Pakáž. A Banán je jeden z nich. “Tak ahoj,”řekl.

“Ahoj zítra,” Banán se teď chtěl honem zavděčit.

“Jo,” přikývl Gino, “zítra.” Proklestil si cestuzmístnosti. Cindy čekala venku plná úzkosti. “Mám pro tebe ty prachy,” řekl.

“Já se tak strašně bojím,” sevřela zoufale jeho paži.

“Zítra už sedneš do vlaku a vypadneš odsud.”

“Zítra už může být pozdě,” řekla třesoucím se hlasem, “zase mi vyhrožoval, že mě zabije. On je fakt schopen to udělat.”

“Proč by tě chtěl zabíjet?”

“Protože si myslí, že spím s jinýma.”

“Aha. A spíš?”

“Samo, že ne. Ach, Gino!” objala ho. “Prosím tě snažně, moc tě prosím - vezmi mě s sebou pryč hned teď!” Její tělo těsně přilnulo k jeho a otřásalo se vzlyky.

Cítil teplo jejího klína a prsou a jeho reakce byla nevyhnutelná. Chce ženu. Potřebuje ženu. A už tu není žádná Leonora, aby mu v tom zabránila.

Touha ve slabinách byla tak intenzívní, až způsobovala bolest.

Ucítila, jak silně je vzrušený, a přimkla se k němu ještě těsněji. “Vezmi mě k sobě domů,” zašeptala, “buď na mě hodný a já budu zase na tebe. Na vlak do Kalifornie můžu sednout až zítra. Dnes večer potřebuju tebe.”

Rozhodl se hned: “Tak ksakru odsud snad vypadnem, než tě začne hledat.”

“Nebudeš litovat,” zašeptala.

Sálala teplem, byla heboučká, milá a sladká. A vůbec měla všechno, o čem snil.

Byla mokrá, číčumělapokrytoukr ásným trojúhelníkem blonďatých chloupků a předla jako kotě.

Měla perfektně tvarovaná ňadra s pevnými, zašpičatělými cuplíky, které chutnaly po mléce. Ostrými zoubky dráždila jeho úd, když jí ho vložil do úst.

Nebránila se ničemu, co chtěl dělat - a on chtěl, aby dělala všecko.

Spal už s mnoha ženami - ale tahle byla nejsladší ze všech. Když dosáhl vrcholu, trvalo to dobré dvě minuty - nebo se mu to tak alespoň zdálo. Semeno stříkalo v dlouhých, slastných poryvech a naplnilo ji až po okraj.

Vzdychala a sténala rozkoší, a když jí dal hlavu mezi nohy a vysával svou vlastní šťávu, nemohla se už ubránit hlasitým výkřikům.

Přitáhla si ho nad sebe tak, aby mohla jeho pyj dráždit svým chtivým jazykem. Dřepěl nad ní na bobku a rytmicky ho vsouval do jejích úst tam a zpět, stále dokonale ztopořený. Když dosáhl vrcholu podruhé, přijala každou kapku a spolykala je, jako by to byl nějaký vzácný, převzácný nektar.

Chvíli ležel nehybně a přemýšlel, jak už je to dlouho, co se nemiloval. Potom se ústy přisál k jejím ňadrům a prsty jí zajel mezi nohy, zatímco ona klidně ležela a vychutnávala každý moment, dokud se nedostavil orgasmus v dlouhých křečovitých záchvěvech.

Ještě nebyl úplně ukojený. Potřeboval víc a ona proti tomu nebyla. Otočil ji a vnikl do ní zezadu. Vjížděl do ní, jako by byli dva psi pářící se na ulici. Když se dostavil jeho třetí orgasmus, oba už ztráceli nad svým vzrušením vládu. Byl krátký, senzační, nezkrotný. Teprve teď se cítil Gino uspokojený. Překulil se vedle ní na záda. Zdálo se, že veškeré napětí se už z jeho těla odplavilo.

Myslel na Leonoru se zvláštním pocitem hluboké lítosti, pak natáhl ruku a dotkl se Cindyiných vlasů. “Ty jsi ale opravdu eso,” řekl.

Kratince se zasmála prostopášným smíchem: “Vždyž jsem ti to říkala, ne?”

“Cos mně říkala?”

“Že nebudeš litovat.”

Carrie 1928

Opium. Tomu se marihuana nikdy nemůže vyrovnat. To člověka vynáší výš a výš a potom ho nechá spočinout na obláčku plném klidu a míru, vysoko převysoko, nad vším a nad všemi.

Carrie nebyla nikdy v životě šťastnější. Obeznámil ji s tím Whitejack, stejně jako ji kdysi obeznámil s marihuanou. “To je tvoje odměna, kočičko,” šeptal jí toho večera, kdy se zúčastnili večírku v centru Čínské čtvrti.

Zpočátku měla strach. Taková divná dýmka a baňatá nádoba nad ohněm, kolem něhož se krčí několik postav. “Ani nevím, jestli bych měla …” špitala.

“Ale ano, ženská. Máš za sebou pernou noc - a toto ti pomůže, abys myslela jenom na pěkné věci. Věř mi…”

A tak mu uvěřila a potáhla z dýmky … jednou … podruhé… Všechno bylo najednou hebké a příjemné… Jejím tělem proplouvaly jen samé hezké vzpomínky a myšlenky.

Kam se poděl její sen o samostatnosti?

Zamilovala se.

Do pasáka.

A čím je pro ni teď? Je to přece pořád ještě její muž, ne? Stará se o kšefty, krmí ji drogami, na které si navykla, ale ten návyk ji už začíná lekat. Její láskou jsou teď drogy. Když je v tom krásném opojení, nic jí nevadí.Jenom někdy ráno, když se probudí s čistou hlavou, sejí vracejí myšlenky na sebevraždu, j ako ostatně v minulosti už víckrát. Whitejack má na tato chmurná rána čich a zasáhne tak, že ji ještě víc nakrmí drogami.Pak už je hračka zapomenout na to špatné a jenom se vznášet. Najednou všude usměvavé tváře … plno hodných lidí, kteří se o ni starají…

A samozřejmě Whitejack, její muž. Vysoký, rázný a mocný. Pro toho muže by udělala cokoliv. A taky udělala.

Jednou ji Lucille nešetrně probudila. “Carrie, ty víš, že mám ráda tebe i Whitejacka, ale ten člověk tě zničí. Měla bys jít do nemocnice - nechat se léčit.”

Carrie ještě napůl spala: “Léčit? O čem to mluvil?”

“Mluvím o tvém životě.”

Carrie se začala hihňat, ale smích se brzy proměnil v pláč. Carrie vzlykala a Lucille ji k sobě pevně tiskla. “Já tě odsud dostanu hned,” rozhodla, “rychle se obleč, dokud Whitejack a Dolly ještě spí. Věř mi, zlato, musíš pryč.”

“Tááák?” Whitejack stál ve dveřích. “Nikam nepůjde. Jen ať to zkusí a pošlu na ni poldy. Řeknu všechno a oni ji zavřou.”

“Já bych něco potřebovala,” loudila Carrie,” necítím se dobře.”

Whitejack šlehl po Lucille zlostným pohledem. “Vypadni,” zavrčel.

Škubla sebou a rychle se protáhla kolem něho jako vyplašená myš.

“A teď mi řekni, co se to tady děje,” zajímal se úlisné, “copak to tak rozrušilo moji malou holčičku?”

Carrie se zakabonila. Něco se tady přece stalo, ale ona si nemůže vzpomenout co… Nemocnice… Lucille chtěla jít do nemocnice… Aha… Lucille je určitě nemocná…

“Mám tady pro tebe něco,” řekl konejšivě, “něco moc dobrýho. Teď mi jenom podej svoji hezkou ručičku a já tě zavedu až do nebe.”

Povzdychla si. Nebe. To zní krásně. Nastavilamu paži, on ji uchopil apevně ji stáhl hedvábným šátkem, aby vystoupily žíly. Z kapsy vytáhl injekční stříkačku. Heroin. Už nebude třeba běhat do Čínské čtvrti pro opium nebo vydávat horentní sumy za zázračný bílý prášek boháčů - kokain. Heroin je pro ni ideální droga. Kontrola nad dávkami pro ni bude v jeho rukou - a tím i kontrola nad ní.

Kromě toho - dělá jí přece laskavost, ne? Umožnil jí vstup do země snů, kde je krásně každému, kdo tam přijde.

Carrie se na Whitejacka usmívala a rozevírala svou námč. Byla nahá, a to by ho normálně přitahovalo. Ale právě se vrátili z večírku, kde ji pozoroval, jaktancuje, jak dělá striptýz, jak se miluje s Lucille - a potom s mužem z publika -potom s Dolly - a potom s nimi všemi v jednom propletenci. Kdyby teď šel za ní a poskytl jí to, čemu ona říká krásné milování, ani by nepoznala ten rozdíl.

Do místnosti vešla Dolly, zastavila se a kontrolovala vývoj situace. “Jdeš už do postele, černochu?” dožadovala se.

Jeho oči přeskakovaly z jedné na druhou. Nemá na vybranou. Jemu se líbí silné ženy a Dolly je určitě z těch dvou silnější.

Carrie sledovala jako v mrákotách, jak odcházejí. Byla unavená, ale ještě by přivítala něčí společnost. Pomalu vstala z postele a zatoulala se k oknu. Bylo otevřené, takže nebyl problém vylézt ven na železný požární žebřík. Studený vítr způsobil, že jí na nahém těle naskočila husí kůže, ale to jí nevadilo. Trošku zavrávorala a taktak že neupadla. Hlasitě se tomu chichotala a pomalu a opatrně sestoupila o tři poschodí níže do boční uličky. Tam stoupla na kus skla a z bosé nohy jí vytryskla krev. Rozesmálo ji to ještě víc.

Nějaký opilec se choulil mezi dvěma popelnicemi a zamilovaně tiskl láhev pašované kořalky. Díval se na to nahé děvče, jak vrávorá kolem, a usoudil, že teď konečně na něho začíná chlast správně působit.

Z boční uličky se za chvíli dostala na ulici a tam začala trošku tančit -pohupovala se a svůdně se vlnila v bocích, jak to běžně dělávala při produkci.

Dva kluci, kteří seděli přikrčeni ve dveřích, se postavili s očima navrch hlavy. “Já se poseru,” vykřikl jeden z nich, “vidíš to co já?”

“Že váháš.”

Rychle se po sobě podívali a potom zkontrolovali ulici, jestliječistý vzduch. Bylo tam liduprázdno. “Tady to bude zadarmo. Pojďme na věc.”

Vyběhli od dveří a obstoupili ji ze dvou stran.

“Ahoj, hoši,” zachichotala se. Zatlačili ji zpátky do uličky, povaliliji na zem, pak si ten starší chlapec rozepnul kalhoty a dal se do práce.

Carrie zavzdychala. “Ty jsi tak nád… her… ný,” kvílela, “tak nád … her… ný!”

Mladší chlapec měl strach. Byl zvyklý na děvčata, která zápasila, škrábala a potom teprve říkala ano.

Starší chlapce blaženě zachrochtal a skončil. “A teď ty, Terry.”

“Já nechci, Jaké.”

“Neblbni. Je to zadarmo a ona je bezva.”

Terry si váhavě sundal kalhoty. Nebyl moc vzrušený, ale snažil se to před kamarádem skrýt. Přidřepl si nad Carrii a předstíral, že to dělá.

“Hotovo?” zeptal se Jacob za chvilku.

“Ještě moment.” Terry naoko zasténal a vyskočil.

Oba se podívali na ležící Carrii. Melancholicky se usmívala.

“Ona je cvok,” řekl Jacob, “mizíme.”

Uličkou utíkali pryč a starý opilec se vrávoravě zvedl, aby se podíval, co je |o za hluk. Došoural se k popelnici, u které ležela.

“Ahoj,” zamumlala a vztáhla ruce, jako by ho chtěla obejmout. “Nechceš malou Carriinku… aby ti pořádně dala?”

Opilec ani nemohl uvěřit svému štěstí. Láhev postavil opatrně na zem a vysoukal se ze svých špinavých kalhot.

Když se nad ni sklonil, přimkla se k němu. “Ahoj, ty divochu, už jsem ti říkala, že jsi nááád … her… ný?”

Nejdřív ke Carrii dolehl hluk. Byl to typický ranní hluk - dětský křik - cinkání lahví s mlékem - štěkot psů.

Pak si uvědomila, že nepohodlně leží někde na zemi, že jí cuká v noze a že se celá třese zimou.

Otevřela oči a první její myšlenky byla, že sejí to jenom zdá. Leží v úzké’ uličce - úplně nahá - a je ráno. S hrůzou se posadila. Kde je Whitejack? Dolly? I.ucille? Jak se sem doslala? Co se stalo?

Stočila se do klubíčka a kolena přitáhla k hrudi, aby zakryla svou nahotu, a tlačila se zády ke zdi. Hlava sejí mohla rozskočit. V puse měla sucho. Oči sejí zalily slzami.

Co tady jenom dělá? Prudce zamrkala, aby zadržela slzy. Tak přemýšlej, (‘arrie, přemýšlej.

Matně si vzpomínala, že vystupovala na večírku. Všechno to bylo jako v mlze. Whitejack jí píchl kouzelnou dávku a ona šla a dělala to, co měla.

S úděsem se vztyčila a zády se přitiskla ke zdi. Ted jí teprve došlo, že je v uličce pod svým vlastním oknem.

Poblíž se ozval nějaký zvuk. Nějaký člověk? Byl to starý opilec rozplácnutý jako žába na zemi u vedlejší popelnice. Byl na něho žalostný pohled. Otřásla se.

“Crrr…” Ve spánku se obrátil a láhev, kterou k sobě tiskl, mu vyklouzla z ruky a rozbila se.

Vyskočila. Zraněná nohaji zabolela, když na ni přenesla váhu, ale teď aspoň věděla, kde je, a tak honem odkulhala k požárnímu žebříku a vylezla nahoru. Okno jejího pokoje bylo naštěstí otevřené.

Vpadla dovnitř a teprve potom dala průchod záchvatu pláče. Byla opravdu vyděšená. Začínalo sejí stávat, že chvilkami nepoznává sama sebe. Drogy zabíjejí její smysly. Drogy zabíjejí ji.

Aniž by si vzala něco na sebe, vtrhla jako vichřice do Dollyiny ložnice.

Oba ještě spali - velká blondýna a vysoký černoch. Její muž ale teď tráví každou noc s Dolly.

“Vstávejte, vy dva,” zaječela, “slyšíte mě - vstávat!”

“Do prrr… dele, ženská,” zamrmlal Whitejack a pomalu otvíral oči, “do prrr… dele.”

“Co se to tu ksakru děje?” zamručela Dolly a otočila se na posteli jako bílá velryba vyhozená na břeh.

“Já jsem spala na ulici,” vřískala Carrie, “na hnusné ulicil”

“Co to meleš, ženská?” bručel Whitejack. “Máš všech pět pohromadě?”

“Vyhoď ji odsud,” nespokojeně řekla Dolly.

Do místnosti vběhla Lucille. “Co se stalo?” zeptala se.

“To nikdo neví,” zavrčel, “prostě ze sebe dělá blázna.”

“Nic ze sebe nedělám!” ječela Carrie. “Cpeš do mně drogy ve dne v noci a já už někdy ani nevím, kde jsem! Byla jsem venku na ulici - nahá - slyšíš mě? Nahá - nahá-nahá!” Hlas se jí zvyšoval, až se její slova slila do jediného ječivého skřeku.

Whitejack vylezl z postele a vzal ji do náručí. Tisklji k sobě. “To se ti jenom zdálo,” chlácholil ji, “nic na tom není, prostě takový sen - a to je všecko.”

“Že se mi to jenom zdálo?” Najednou měla v hlavě zmatek.

“No určitě,” konejšil ji, “teď jenom pěkně pojď se mnou ajá ti namíchám něco, co od tebe všechny škaredé sny zažene.” Vyvedl ji z místnosti.

Dolly se otočila a zase usnula.

Lucille nad tím kroutila hlavou. Už zažila, jak přicházejí špatné časy, i to, jak špatné časy odcházejí. Je jí jasné, že Carrii čekají jen časy velice, velice zlé.

A nic, vůbec nic tomu už nemůže zabránit.

Gino 1928

Cindy se probudila jako první. Nadzvedla se, opřela se o loket a pozorovala spícího Gina. Ležel na břiše, tvář mu viděla z profilu. Když spí, vypadá velice mladý. On samozřejmě mladý je - ale jaksi - když se dívá těma svýma pichlavýma černýma očima, mladý nevypadá. Cindy se už dávno rozhodla, že ho dostane do postele - a prosím - už je to tady.Zachvěla se vzrušením. A jaký milenec se z něho vyklubal! Po Růžovém banánoví by se pochopitelně zdál fantastický kdokoli, ale její sexuální zkušenosti nebyly omezenyjenomnaBanána-byli tuještě tři další-a všichni byli stejní. Gino má v sobě něco, co nikdy předtím nepoznala. On se do ní vžívá, jako by byl ona sama. On přesně ví, kam s údem a kam s jazykem …

Zase se zachvěla a napadlo ji, že by ho mohla probudit. Ale když on vypadá tak spokojeně… bylo by škoda ho vyrušit.Nečekala, že se mu do postele dostane tak snadno. Každý věděl, že se hodlá oženit s nějakou dívkou ze San Franciska. Každý taky věděl, že je až nábožně věrný. Tak teď už není…Dívala se na jeho spící tvář a byla zvědavá, co s ní udělá, až se probudí. Dá jí nějaké peníze a posadí ji do vlaku do Kalifornie? Doufá, že ne. Nemá chuť odsud odjet. Ale přece nemůže čekat, že on šiji tady nechá?Zlehka položila prst na jedno ze svých perfektních ňader a hrála si s bradavkou, až ta vystoupla a zůstala vztyčená. Potom udělal totéž s druhou.

Byla vzrušená už při pomyšlení, že vedle ní leží Gino. V tichosti se nad něj sklonila a jezdila mu ňadry nahoru a dolů po holých zádech. Zavrtěl se ze spaní, ale neprobudil se.Dál se o něho otírala ňadry. Otočil se a jeho penis vzpřímeně trčel nahoru, i když oči měl stále ještě zavřené. Sedla si na něj obkročmo a zasunula si ho sama dovnitř. A pak na něm divoce a rychle dováděla, až jí tváře žhnuly a jenom lapala po dechu. Potom přišla jedinečná, nádherná exploze.

Ani teď neotevřel oči a jeho erekce neochabovala.

Skulila se z něho a rozesmála se. “Gino? Při tom přece nemůžeš spát!”

Ležel naprosto nehybně.

Naklonila se nad něj a sála ho až k monumentálnímu orgasmu. A teprve potom otevřel oči, prohrábl jí vlasy a řekl: “Dobré ráno.”

“Myslela jsem si, že se už nikdy nevzbudíš,” řekla vesele.

“Celou tu dobu jsem byl vzhůru.”

Zazubila se: “No, řekněme, že jedna tvoje část byla vzhůru.”

“A ta se ti líbí?”

“No a jak!”

Vyklouzl z postele a zamířil ke dveřím.

“Kam jdeš?”

“Na hajzl - je dole v chodbě. Nikam nechoď.”

Jako kdyby někam chtěla jít! Vstala z postele a zkoumala svou tvář v prasklém zrcadle nad starým prádelníkem.

Na záchodě zvažoval Gino situaci. Musí připustit, že se cítí výborně. Počítal s tím, že se nebude cítit dobře ještě celé týdny, možná měsíce nebo roky. Žaludek měl kvůli Leonořejako na vodě - ale teď už je s věrným hlupákem konec. Věrnost je dobrá tak nanejvýš pro labutě.

Počínaje dneškem se rozhodl zase žít. Má přece fůru prachů a pěkné bydlení. Už nebude šetřit. Na co taky.

Když se vrátil do pokoje, seděla Cindy vzpřímeně na posteli. “Mám hlad,” špulila pusu. “Máš tu něco pro holčičku k snědku?”

Gino se oblékal na jedné straně pokoje a Cindy na druhé. Nepadlo ani slovo o tom, co bude dál.

Cindy se nervózně kousala do rtů. Nechce, aby ji poslal do Kalifornie, chce tu zůstat. Ještě jednou se pomilovali. Nic ho nemohlo zastavit, byl jako divoký kanec. Není divu, že má takovou přezdívku. Ale ani po milování spolu vlastně nemluvili, jenom se milostně škádlili žertovnými narážkami, až se Gino podíval na hodinky a vykřikl: “Kristepane, už musím vypadnout.” Pak se oba zase pustili do oblékání.

Cindy si natáhla hedvábné punčochy a připevnila je lacinými růžovými podvazky. Pohlédla na Gina. Natahoval si kalhoty.

Zachytil její pohled a mrkl na ni. Jak kčertu chce jít takhle namóděná ven? Soukala se do šatů, které měla na sobě předešlý večer. Byly z růžového saténu a měly odvážný výstřih. “Ty,” nadhodil, “v tomhle chceš jet?”

Bezradně rozhodila rukama: “Nemohla jsem si vzít žádné oblečení… Kdyby jenom Banán tušil, že chci jet…” Hlas sejí zachvěl: “Ach, Gino, co mám dělat?” Slova jí nabyla v krku jako knedlík. Obanechali oblékání a začalinad tím problémem uvažovat.

“Myslel jsem, že chceš na vlak. Víš, jako rychle vypadnout.”

Sklopila oči: “To bylo včera.”

Narovnal se: “Jo?”

“No opravdu,” mumlala tiše, “teď ale nechci nikam. Chci tu zůstat s tebou.”

“Ty, poslyš…” začal.

“Ne, poslouchej ty,” přerušila ho, “já vím, co máš před sebou - budeš se brzy ženit. Chtěla bych tu s tebou tak ze dva týdny zůstat. Nic vážnýho, prostě jenom tak. Potom sednu do vlaku a na tebe se už ani nepodívám. Co na to říkáš, Gino?”

Nevěděl, co jí má odpovědět. Ten nápad mu nevadil. Dva týdny s Cindy a jejím vnadným tělem, to nebude žádná obtíž. Kdyby tak jenom nikdy dřív nepatřila Růžovému banánoví…

“Kruci…” zhoupl se na špičkách, “když já nevím ..

“Tvoje dívka se to nikdy nedozví,” pokračovala rychle, “bude to naše velké tajemství. A nemáš ty ještě jiný byt v centru města?”

“Jak to víš?”

“Povídá se to.”

No jo, ne že by to zrovna tajil.

“Kdybychom šli tam,” řekla vzrušeně Cindy, “nevěděl by o nás nikdo. Je to v úplně jiné čtvrti. Ani Banán by se o tom nedozvěděl.”

Něco na tom je. Přikývl. No a co, ksakru … pár týdnů… Co tím může ztratit? “Něco ti řeknu, mladá. Ty zůstaneš pěkně tady a já si zařídím pár věcí kolem kšeftu - a až se vrátím, hopneme do taxíku a zajedeme se na ten byt podívat.”

“Ach, Gino!” prudce ho objala. “Toje nádherné!”

“Ty,” vykroutil se z jejího objetí, “ale jenom dva týdny, jo?”

Široce rozevřela své modré oči: “No jasně. Vypadnu odtud, kdy ty řekneš.” “To jenom abysme si rozuměli.”

“My si přece rozumíme, ne?” Přesunula se k němu a něžně ho začala kousat do ucha. “Rozumíme si velice dobře,” sáhlamu na poklopec a začala ho rozepínat.

“Ty jedna!” plácl ji se smíchem přes ruku. “Já teď mám povinnosti.” Pohlédl do zrcadla a zatřásl černými vlnitými vlasy, než si na ně nanesl celou hrst pomády. A pak odešel s furiantským: “Nashle, mladá!”

Běžela k oknu a dívala se, jak po ulici odchází.

Gino Santangeb - nebylo tak těžké’ tě dostat. Dva týdny? Chacha! Spíš bys měl říct: Tak dlouho, jak bude malá Cindy chtít.

Aido žvýkal stroužek česneku, což byla jedna z jeho méně příjemných zvyklostí. “My mu přece nemůžeme jen tak říct, že ho už nechceme,” zdůrazňoval, “znáš Banána, hned se nasere.”

Gino seděl na kapotě staré fordky. “Ať jde do prdele,” odplivl si, “mně je jedno, co dělá.”

Aido chodil sem a tam po zamčené garáži, čelo se mu krabatilo starostmi. “Byl s náma od začátku …”

“Hovno od začátku. Přibrali jsme ho jako pistolníka do Kanady. Ty a já jsme byli spolu už předtím.”

“Jo, já vím, ale myslím si, že on se jaksi už považuje za našeho společníka.” “Kristaboha!” odfrkl Gino s odporem. “Ty bys ho tady chtěl držet? To se mně tu sanžíš říct?!”

“Ne … Já jenom …”

“Ty jenom nechceš mít trable,” dokončil Gino větu za něj.

Aido pokrčil rameny: “Jak řekneš Banánoví, že už s náma nejede, budou ty trable hned.”

“Podívej se - on není žádný můj společník. A tvůj taky ne. My ho platíme. My si ho najímáme. A teď ho propustíme. Rozumíš?”

“Asi máš pravdu.”

“Na to vem jed. Z Banána se stal flink. Bratříčkuje se s pakáží a moc žvaní. Nechci se kvůli němu znova dostat do lochu.”

Aido souhlasil. “A řekneš mu to?”

“To si ksakru piš.”

Růžový banán dorazil o hodinu později. Vypadal, jako by právě vypadl z postele od nějaké děvky. A skutečně taky vypadl. Měl na sobě stejný oblekjako včera a smrděl lacinou voňavkou. Vrávoravě vstoupil do garáže s hodinovým zpožděním. Aniž se obtěžoval pozdravit, zavrčel: “Kdy se jde na věc? Řekněte mně jenom kdy a kde a nechte mě kurva jít domů se trochu vyspat. Měl jsem strašně divokou kurvu, co po mně skákala celou noc - jsem úplně grogy.”

Aido sebou nervózně zacukal.

Gino byl klidný. Pomalu řekl: “Neber to osobně, Banáne, ale dali jsme řeč a prostě to tady už tak dál nejde.”

Růžový banán přimhouřil krví podlité oči: “Co tu už tak dál nejde?”

Gino ukázal po celé garáži: “Všechno to tady.”

“O čem to do prdele mluvíš?”

“Chci, abys od nás vypadl,” řekl Gino na rovinu.

Banán nevěřil svým uším. “To ty kurva chceš?” vyjekl.

“Ano, to já kurva chci.”

Najednou stáli proti sobě. Tváří v tvář. A Gino dloubl Banána prstem do břicha ařekl: “Dobře jsem si všiml, jak ses změnil. Nechci, aby moje svoboda byla závislá na tvojí užvaněné hubě.”

“No jo, mně je to jasný,” vřískal Banán a odstrčil Ginův prst. “Sehnal sis mastný kšeft s Bonnattim a teď mě chceš kopnout do řiti.”

Ginovy oči ztvrdly a zdrsněly. “Přeber si to, jak chceš.”

“Ty čuráku! Jestli mě vyvalíš, tak toho budeš kurva litovat. Ani nebudeš vědět, odkud co chytneš dřív. Gang pana Santangela - to je kurva k smíchu. Beze mě jste nic - rozkradou vám zboží a vysajou vás jak mlíko z cecku.”

Gino se odvrátil: “Zmizni.”

“Mně kurva neříkej zmizni.”

Banán byl o deset centrimetrů vyšší a o dvanáct kilo těžší, ale když se rozmáchl k ráně, dostal víc, než oč si koledoval. Gino měl rychlé nohy a v otočce blokoval úder dřív, než byl v polovině dráhy. Odpověděl svou silnou pravačkou a Banán to chytil přímo do nosu. Ozvalo se křupnutí - a vytryskla krev.

Banánový ruce vyletěly k obličeji. “Ty čuráku,” zaječel, “tys mně kurva zlomil nos!” Mezi prsty mu prosakovala krev a kapala na podlahu garáže.

“To je za Cindy,” zavrčel Gino, “nechá tě pozdravovat.”

Banán už neposlouchal. Namířil si to k vratům. “Už se těš, jak to slízneš,” mumlal a snažil se zastavit proud krve kapesníkem, “ajá se o to postarám, aby ses dočkal.”

“Už se mně klepou kolena.”

“To doufám, ty zkurvysynu - to doufám!” vřeštěl Banán. A byl pryč. “Vidíš,” pronesl Gino vítězně. “Říkal jsem ti, že to vezme jako chlap.” Aido byl viditelně otřesen. “Pročs ho praštil?”

Gino se na něho zahleděl dlouze a tvrdě: “Ty chceš letět taky?”

Aido pokrčil rameny: “Myslím si, že zas tak moc nervózní nejsem.” Neklidně přešlápl. “Cos to pindal o Cindy?”

“Odešla od něho a on to myslím ještě neví.”

“Kam odešla?”

Gino dělal hloupého. “Tuším někam do Kalifornie. Ty, neměli bysme radši zavolat Enziovi?”

“Jo,” souhalsil Aido. A pak dodal: “Už se ozvala Leonora?”

“Ne.” Gino vzal přítele za ramena: “Vis co? Čím dýl neodpovídá, tím dýl mám čas si to rozmyslet. Svatba… seru na to… víš - vždyť já tu holku ani pořádně neznám.”

Aido nevěřícně zíral. “To snad není pravda.”

Gino se snažil vypadat jako neviňátko. “No já vím, je to takové divné, že? Už víc než rok si s ní píšu, ale kdybych ji teď uviděl… teda… To se těžko vysvětluje. Mám takový pocit, žejsem si to moc vysnil ve svých představách. Jako třeba že ji vezmu s sebou sem a ona se tady bude cítit jako každá jiná holka a nebudou jí vadit všechny ty nadávky a další sajrajt kolem.”

“Chceš tím říct, že se nebudeš ženit?”

“Ne, to neříkám, jenom si to chci trochu víc promyslet.’

Aido žvýkal dál svůj stroužek česneku: “Já tomu rozumím. Taky si někdy myslím, že se s Barbarou ožením - a někdy mě to příšerně děsí.”

“No jo,” souhlasil Gino, “to je ten pocit.” Úkosem pohlédl na Aida. Semínko už zasel. Neměl by být problém, aby še ujalo. Za něj aký ten týden řekne - vyseru se na to - definitivně jsem změnil názor. A nikdo se tomu nebude divit.

Paní Lanzová si usmyslela, že vezme Kostu na prohlídku města.

V Centrálním parku napůl cesty do zoo se cítila naprosto vyčerpaná. “Ach ne, ach ne,” chvěla se, sedíc na lavičce. “Je toho na mne vskutku příliš mnoho, Kosto.”

Přitakával jí se soucitným souhlasem, zatímco ona stále opakovala, jak mu chtěla ukázat město, ale jak její srdce už není dost zdravé ajak bude prostě muset jít domů.

Doprovodil ji ven z parku, přivolal taxi a děkoval své šťastné hvězdě, že je konečně zase volný.

Jako šipka vletěl do metra a spěchal, jak jen nejrychleji mohl, k Ginovu bydlišti, vyběhl tři poschodí a zabušil na dveře.

Otevřela malá blondýnka. “Kdo jste?” zeptala se.

Užasle na ni hleděl. Byla neobyčejně hezká. “Já jsem Kosta,” zmohl se na odpověď, “Ginův přítel. A kdo jste vy?”

Olízla si rudě nalíčené rty. “Já jsem Cindy, Ginova velice dobrá přítelkyně,” mrkla na něj přidrzle a její modré oči - o několik odstínů tmavší než Leonořiny - ho přejely od hlavy k patě. “Ale jako Ginův přítel nevypadáš. Jsi takový klouček.”

Kosta se začervenal: “Nejsem.”

“Ale nepovídej.”

Kosta se snažil zahnat červeň z hořících lící. Stroze řekl: “Je tady Gino? Přišel jsem ho navštívit.”

Cindy se bujaře rozesmála: “Přišel ho navštívit! Ale jdi, navštěvovat můžeš leda holky, hlupáčku, nemužské!”

Úplně ztratil řeč. V hlavě se mu honily všelijaké myšlenky. A co tu vůbec dělá v Ginově bytě? Vždyť byl svědkem přítelova žalu, když se dozvěděl tu zprávu o Leonořině svatbě. Byla to snad jenom komedie? “Kdy se Gino vrátí?” zeptal se upjatě.

Neurčitě pokrčila rameny: “Nevím.”

Kosta se nespokojeně ošil: “Směl bych jít dál a počkat na něj?”

“To ne,” řekla suše, “vlastně ani nevím, kdo jsi.”

“Jsem Ginův přítel, Kosta Zennocotti. Byli jsme domluvení dřív, alejájsem se zdržel.”

“Víš co?” mrkla na něho, “ty tak slušně mluvíš. Odkud jsi?”

“Ze San Franc…” nedopověděl, protože uslyšel dusot kroků, jak někdo vybíhá schody po dvou.

Objevil se Gino a vypadal neobyčejně šťastně. “Kosto! Kdes byl? Myslel jsem, že přijdeš ve dvanáct.”

“Já jsem… Chtěl jsem, ale…”

“Vidím, že ses už seznámil s Cindy,” přemšil ho Gino a pak mu došlo, jak to asi muselo vypadat. “Je to jenom kamarádka, které vypomáhám v nouzi,” dodal poněkud nepřesvědčivě.

Všichni tři se vměstnali do malého pokojíku. Kostův pohled spočinul na rozházené posteli, z níž většina ložního prádla popadala na podlahu. Pak se jeho pohled zastavil na Cindyině oblečení.

“Poslyš, mladá,” řekl Gino Cindy, “mohla bys hodit moje věci do kufru. Já se teď půjdu s Kostou na chvíli projít a potom odsud vypadnem.”

Uhladila si šaty. “Ano, ale já potřebuju něco na sebe. V tomto přece nemůžu chodit.”

“O to se nestarej. Pak něco seženeme.” Vzal Kostu za ramena a vedl ho ven z pokoje.

Jen co se ocitli na ulici, Gino spustil: “Chci ti to říct na rovinu, mladej. Jo. Šoustám s ní. Ale poprvé to bylo včera večer - a nech mě to doříct - bylo to poprvé, co jsem měl ženskou, od té doby, co jsem poznal Leonoru.” Kysele se zasmál. “Čučíš, mladej, co? Gino Kanec byl Gino Blbec. Teď si to ale všecko musmi vynahradit, ten ztracený čas. Nerad jsem totiž za blbce.”

“To chápu…” začal Kosta.

“Hovno chápeš!” vykřikl Gino. “Ani já sám sebe nechápu. Ale jedno vím jistě. Chci, abys držel klapačku. Docela se mně hodí říkat, že jsem pořád zasnoubený.

“Samozřejmě, já nic neřeknu.”

“To ti radím, mladej. Pokud nechceš skončit s rozbitou hlavou.”

Košty se to dotklo: “Mně přece můžeš věřit. To snad už vis.”

Gino obrátil oči v sloup: “Jo… myslím, žejo.” Pak vesele dloubl Koštu pod žebra. “Pojď, mladej, dneska se stěhujem. A ty nám s tím pomůžeš.”

Zbytek Kostova výletu do New Yorku utekl jako voda. Každý den trávil s Ginem a s Cindy, pomáhal jim zařizovat byt, chodil s nimi do kina, nakupoval šaty na Páté avenue a vůbec se tak s nimi poflakoval. Sem tam Gino zmizel do staré čtvrti na nějakou schůzku, ale vždycky se za pár hodin vrátil, a když byl pryč, Cindy ho bavila tím, že napodobovala filmové hvězdy. Byla bezvadná Dolores Costellová a perfektně předváděla Lillian Gishovou.

Každý večer se musel vracet před šestou hodinou do rezidence Lanzových. “To je tak zatraceně pitomé!” bouřil se Gino. “Řekni té staré škatuli, že se zdržíš.” Ale Kosta nenašel dost odvahy.

Poslední večer už Gino nepřistoupil na žádné odmítání. “Ať si trhnou nohou,” řekl, “stejně ti sakra nic nemůžou udělat. Jde se do města - a bez řečí.”

Kosta nic nenamítal - a bylo to nakonec to nejlepší z celého jeho pobytu v New Yorku. Skončil tím, že prováděl totéž co kdysi s kurvou v San Francisku, a dělal to na podlaze v Gino vě obýváku s děvčetem, které se k nim přidalo vjednom podniku, kde se pilo a v němž se cestou stavili. Bože, to bylo senzační! Dopotácel se k domu na Beekmanově náměstí právě v době snídaně.

Paní Lanzová s kamenným výrazem ve tváři ho už očekávala v hale s jeho sbaleným kufříkem. “Tvůj otec ode mne ještě něco uslyší,” pravila, podala mu kufr a zabouchla mu dveře před nosem.

Kosta se vrátil do Ginova bytu a zůstal tam až do svého odjezdu. Cindy ho políbila a objala: “Bude se nám po tobě stýskat mladej,” řekla jako dívčí imitace Gina.

Ve vlaku začal v klidu hodnotit a vychutnávat celý výlet. Bylo mujedno, jaký trest mu Franklin určí. Stálo to za to.

Starosti mu dělala jenom jedna věc. Neřekl Ginovi, že Leonora je těhotná. Ale to není tak důležité. Až se to dítě narodí, nebude pár měsíců spěchat, aby to příteli oznámi. A ten se tak nikdy nedozví pravdu. Ublížit Ginovi bylo to poslední, co by kdy Kosta chtěl.

Cindy se protáhla a zachichotala se. “Konečně sami! Co si tu bez mladýho počnem?” Ležela na zádech na velké posteli a nohu vystrkovala rozparkem saténové noční košile v barvě šampaňského.

Gino jí rukou přejel vzhůru po noze. “Však už si něco najdeme, abysme vyplnili čas.”

Cindy se znovu zachichotala, a když chtěla slézt z postele, saténová noční košile sejí vyhrnula až do pasu.

Jeho ruce putovaly nahoru po jejích stehnech a klestily si cestu do hustého trojúhelníku zlatých chloupků. Zalapala po dechu a vzrušeně zavzdychala, když tam začal sklánět hlavu. “Ach,” šeptala, “jámám tak moc ráda, když to děláš. Já to tak strašně miluju!”

“Jo?” přestal na chvíli, aby se nadechl, “povídej mi o tom, kotě.”

Chvěla se blahem. “Miluju tvůj jazyk, tvoje ústa, tvoje ruce. Ááách … Gino … ááách ..Zacukala sebou, prohnula se v zádech jako luk a dosáhla vrcholu.

“Tak proč mlčíš? Mluv přece o tom dvouvteřinovém zázraku,” stěžoval si. Obrátila se k němu břichem: “Nemůžu si pomoct. Je to tak móóóc pěkné. Nikdo mi to nikdy předtím takhle nedělal.”

“Jo?” Byl tůn potěšen.

“Víš, Banán mě tam nikdy nelízal, Banán říkal, že všechny holky tam jsou špinavé a že on by tam svým jazykem nikdy nezajel.”

Ginovo vzrušení opadlo, byl jako splaskly balónek. “Do prdele!” okřikl ji vztekle.

“Co je?”

Slezl z postele. “Proč kurva mluvíš o Banánoví?”

“Promiň.”

“Banán. Kristepane! Jak jsi s ním vůbec kdy mohla spát! To nechápu.” “Promiň.”

“Přestaň pořád říkat promiň!”

“Promiň.”

Gino hlučně odpochodoval do koupelny. Zasraný Růžový banán. Co vlastně tady on, Gino Santangelo, dělá s jednou z jeho odložených?

Zašklebil se na sebe v ozdobném zrcadle na zdi, naplnil pohárek vodou a vypláchl si pusu.

Právě se holil, když dovnitř vklouzla Cindy. Stoupla si vedle něho a přitiskla se tělem k němu. “Teď je zase řada na kocourkovi,” zašišlala a sáhla na něj. Setřásl ji. “Dej pokoj,” řekl ostře, “mám nějaké jednání.”

Stáhla se. Byla dost chytrá na to, aby se nevnucovala.

Dokončil holení a šel se do ložnice obléct. Nakoupil si spoustu nového oblečení. Teď si pečlivě vybral černý oblek se širokým bílým proužkem, tmavohnědou košili, puntíkovanou kravatu a hnědé lakýrky.

“Vypadáš skvěle, miláčku,” vzdychla Cindy. “A s kým máš to jednání?”

Není zvědavý, aby se ho někdo ptal, s kým má jednání. Zřejmě by jí měl připomenout tu cestu do Kalifornie. “Asi se vrátím pozdě,” zabručel a její otázku ignoroval. “Čau” - a byl pryč.

Počkala, až byl z doslechu, a pak zařvala. Hajzl! On se na ni chce vykašlat. Hajzl jeden!

Jenže malá Cindy není ochotná se nechat vykopnout. Malá Cindy musí vyzkoumat, jak to zařídit, aby pro něho byla nepostradatelná.

Neměl by to být takový problém. Pod tou svou pyšnou fasádou je přece Gino snadno zranitelný. Banán to ostatně vždycky říkal.

Gino rázoval dlouhými kroky po Park avenue, pak se zastavil a z kapsy vytáhl malou ozdobnou navštívenku. Paní Clementino Dukeovájdu vás navštívit, jak jste si přála.

Ještě jednou se podíval na adresu. Byla to skutečně luxusní adresa v jedné z ulic nad Sedesátoumezi Park avenue a Madison avenue. Byl pěkný den, jiskřivý a slunečný, a proto se rozhodl jít celou cestu pěšky.

Zabořil ruce hluboko do kapes svého nového kabátu z velbloudí srsti amyslel na uplynulé týdny. Jo. Bylo to dobré. S Cindy dohnal zanedbaný sexuální život - a jak! Je to malá divoká kočka, schopná vyzkoušet cokoliv. Zpočátku to bylo vzrušující - ale proč je pořád tak přeochotná kdykoli roztáhnout nohy? Občasné ne by mohlo být taky hezké.

Ale co… Ona už brzy odjede. A pomohla mu v těch vůbec nejhorších chvílích - a ani o tom neví.

Bavilo je společně zařizovat byt. Je to malý byt - aleje to doma. Předtím to vždycky byla jenom nějaká smradlavá špeluňka se šváby, kteří se promenádovali po podlaze, se starým otlučeným nábytkem a s koupelnou vzadu na chodbě - když měl člověk štěstí.

Věra je přišla několikrát navštívit, jenomže s Cindy si moc nepadly do oka. S tím si ale starosti nedělá, protože Věra teďmluví o Paulovi, j ako by to byl málem hrdina. Štve ho to. “Co budeš dělat, až vyleze z lochu a zmlátí tě zase jako psa?” zeptal sejí.

“Ale jdi, Gino, lidi se mění,” řekla Věra.

Jo. A kundy rostou na stromě.

Bonnatti jako dobrý obchodník dodržel slovo a dal jim také k dispozici své konexe. Říká se, že trable, které měl v Chicagu, ho přiměly k tomu, aby posílil své svazky na Východě. Aido a Gino zde představují jeho klíčové spojení. Už jim oznámil, že až koncem měsíce přijede, má velké plány.

Mezitím Gino drží pevně v rukou otěže kontroly nad dodávkami lihovin z New Jersey. Zažil i nějaké problémy - únosy snad nikdy nebyly tak časté jako teď-ale měli štěstí. Přivedl novou poslilu jménem Red. Nedávno přišel z Detroitu a zdá se spolehlivý. Není to žádný maniakjako Růžový banán, který navíc sprostě lhal. Po všech těch jeho hrozbách nebylo teď po něm ani vidu, ani slechu. Jenom jednou na něho Aido narazil u Tlustého Larryho a Banán něco temně mumlal o pomstě, která se na ně chystá. Aida to znervóznilo, ale Gino se jenom zasmál. “Ten čurák si nevidí do huby,” tvrdil, “ten není schopný ani si něco začít - a už vůbec není schopný dotáhnout něco do konce.”

“Jistě - je to velká huba, ale s bouchačkou,” řekl Aido chmurně, “a mimochodem - Tlustý Larry říkal, že se po tobě ptala ta bohatá dáma, paní Dukeová, má pro tebe nějaký kšeft nebo co. Zajdeš za ní?”

Jo. Zajde za ní. Teď mu v tom už nic nebrání.

Šlápl do psí hromádky a od plic zanadával. Zastavil se, aby si otřel podrážky nových lakýrek o hranu chodníku.

Paní Clementino Dukeová, už jdu k vám.

Carrie 1928

“Budeme točit film,” ohlásil jednoho dne Whitejack.

“Film?” Carrii se rozzářily oči. “Opravdový film?”

“Jasně,” zašklebil se Whitejack, “myslel jsem, že jsem o tom už mluvil.” Jenže nemluvil o tom, že to má být film pornografický. Takový, jaký se natáčí někde v zadním kumbále ruční kamerou a bolestivě ostrými světly, která se málem k ůžípropálí až do živého masa. Nezmínil se ani o tom, že právě Carrie má být tou hvězdou, která bude muset obsloužit během dvacetiminutové produkce čtyři různé muže.

Ne že by to bylo podstatné. Carrii na tom nezáleželo. V době, kdy ji Whitejack dovedl do toho špinavého kutlochu, byla už tak zdrogovaná, že by udělala cokoli.

“To děvče je talent!” jásal režisér.

Whitejack stál v pozadí, cenil zuby, ale nakonec se skutečně naštval, když ho jeho přítel režisér - malý kulatý bílý tlusťoch - zkoušel ošidit při placeníhonoráře. “Ty špinavý čuráku,” zařval, “zaplať prachy, cos slíbil, jinak rozsekám tu tvoji tlustou prděl nacimprcampr!”

Režisér zaplatil. “A teď vypadni, negře, a tu svoji děvku si odsud odveď,” syčel nenávistně.

Whitejack ho přitlačil ke zdi a pohrával si s myšlenkou, že mu něco udělá. Pak se rozhodl, že to nestojí za ty nepříjemnosti, vzal Carrii za ruku a vytáhl ji na ulici. A tak s její filmovou kariérou byl konec.

“Ona nás stojí fůru peněz,” postěžovala si Dolly o pár dnů později.

“Však vyděláváme habaděj,” reagoval vyhýbavě Whitejack.

“Tojo. Ale jak dlouho si myslíš, že to vydrží? Prohlídl sis ji v poslední době? Vyhublá jak tyčka, oči jak talíře, ruce celé poďobané. Musíme sejí zbavit.” “Co tím myslíš - zbavit?”

“Když někdo uvidí to blbé porno, cos s ní nechal natočit - s tím můžou být fakt pořádné trable. Kolik jí je - šestnáct, sedmnáct? Můžeme být v průseru, až někdo zjistí, jak ji využíváme. Za to bysme taky mohli jít sedět.”

“A kdo to o ní ví? Vždyť žádné příbuzné nemá.” Rozladěně usrkával kávu.Dolly do něj nepřestala rýpat kvůli Carrii a jemu to začínalo jít na nervy. Carrie, ta ho obdivuje a on potřebuje notnou dávku obdivu každý den.

“Poslouchej, černochu,” Dolly vstala od kuchyňského stolu a dala si ruce vbok, “jestli si jí chceš nechat, prosím, nech si jí, ale naší úmluvě můžeš v takovém případě klidně dát sbohem - já nehodlám už dál riskovat.”

Whitejack si prohlížel nehty: “To mně jako vyhrožuješ, ženská?”

“Ne, nevyhrožuju - jenom ti to říkám.” Dolly nebyla z žen, které si nechají všechno líbit. Má ráda Whitejacka i to další kolem, ale ne zase tolik, aby riskovala vězení kvůli jakémusi pitomému černému nedochůdčeti. “Obstarám si snadno jinou holku. Mám v merku jednu dvacítku, vypadá na čtrnáct a Carrii úplně zastíní. Je černější než ty a žhavější než řeřavé uhlí. Chceš ji vidět?”

Lákalo ho to. “A kdo je to?”

Dolly se v duchu zasmála. Ona ví, jak na Whitejacka - cesta do hlavy mu vede jedině přes ocas. Jako pasák si samozřejmě rád dopřeje. “Je to můj malý objev. Tak co říkáš, černochu?”

Dal si hlt kávy a rozmýšlel se. Dolly má pravdu. Carrie představuje větší nebezpečí, než jakou má cenu. “Co s ní uděláme?”

Dolly necouvla. “Bude mít nehodu, někde daleko odsud.”

“No tak,” namítal, “proč bychom ji nemohli hodit někam před nemocnici na schody?”

“Ty jsi ale chytrá hlava,” plísnila ho Dolly, “a co když z toho tu nezletilou feťáckou děvku dostanou a ona dotáhne policajty přímo k nám?”

“Ona by to neudělalal..

“Že ne? Chceš se vsadit?”

Zavrtěl hlavou.

“Taková pěkná čistá nehodička,” pokračovalal Dolly, “mohla by zakopnou a spadnout pod tramvaj, pod vlak v metru, skočit z Brooklynského mostu - můžeš si vybrat.”

Whitejaack vyskočil od stolu. “Tak já si mám vybrat? Jdi, to neudělám, ženská!”

Dollyiny oči byly jako dvě ledové kuličky. “Co, že ne?”

“Ne, neudělám.”

“Tak to udělám já.”

Hleděli jeden na druhého. Whitejack měl rád silné ženy, ale s touto se nemohla žádná rovnat. Ona je skutečně připravená i zabít. Cítil po celých zádech mrazení. “Kdy?” zeptal se.

Dolly pokrčila svými mohutnými rameny: “A co třeba dnes?”

“Ne, dneska ne,” řekl rychle. “Tento víkend je ten nóbl večírek a tam já nechci žádnou novou holku.”

“Tak třeba v pondělí. A příští týden začneme nový život.”

“Jo, v pondělí.” Hleděl na Dolly a čekal jestli necouvne. Necouvla. S ledovým klidem se mu dívala přímo do očí. “Chceš ještě kávu?” zeptala se nevzrušeně.

Svíral se mu žaludek, ale snažil se, aby jeho hlas zněl vyrovnaně. “Jo. A volské oko.”

Obličejem jí přelétl záblesk chladného úsměvu. Věděla, zeje podělaný strachy. Zbabělý negr. Ale stejně ho miluje. A čím dřív uklidí Carrii z cesty, tím lip.

Gino 1928

Upřímně řečeno, Gino nikdy v New Yorku neviděl takový dům. No teda, lhal by, protože viděl - ale jen ve filmu. Byla to impozantní rezidence. Byla ukryta za vysokým plotem a jen ze samotné fasády přímo křičely peníze.Na Gina to zapůsobilo mocným dojmem. Kdo ksakru vůbec je ta paní Clementine Dukeová? Nějaká bohatá potvora, to je jasné. Ale co to má za lubem? A kdo je její manžel?

Zkusmo cinkl u dveří, potom vytáhl hřeben a přičísl si vlasy podle svého odrazu na lesklém povrchu mosazného klepátka na dveřích. Nebylo by mu milé ukazovat se před paní Dukeovou, aniž by vypadal co nejlépe.

Masívní dveře otevřel postarší komorník a Ginovi to opět připomnělo hollywoodské filmy.

“Přejete si, pane?” otázal se komorník přezíravě.

Gino se napřímil, jak nejvíc mohl, a spražil chlapíka upřeným pohledem: “Hej, je tady někde paní Dukeová?”

Komorníkovi se zkřivila ústa. Byl zvyklý na návštěvy mladých mužů, ale rozhodně ne tohoto typu. “Vy jste paní Dukeovou očekáván, pane?”

“Jo, ona mě očekává.” Gino si přejel rukou husté černé vlasy a vzápětí toho litoval, protože měl ruku okamžitě pokrytou přebytkem pomády. Potajmu si ji otřel o kalhoty.

Komorníkovi tento pohybneušel. Rty semuzachvěly pohrdavým úsměškem. “Koho mám ohlásit, pane?”

“Řekněte jí Gino - Gino Santangelo. S-A-N-T-A-N-G-E-L-O.”

“Dobře, pane. Počkal byste, prosím, tady?”

Na moment si Gino myslel, že mu zavře dveře před nosem, ale nezavřel.

Gino si pohvizdoval a vyčkával, až se ten páprda ztratí z dohledu. Potom vkročil hlavním vchodem do haly. “No ne! To je ale bejvák!” brumlal si pro sebe. Luxus přímo bil do očí. Podlahy i schodiště z mramoru, křišťálové lustry, na stěnách drahé originály - a to byla teprve hala! Kristepane! Kdyby člověk střelil jen tu halu, mohl by si celé roky žít z toho zisku!

Staré vodnaté oči už byly zase zpět. “Paní Dukeová vás přijme, pane. Odložíte si plášť?”

“Jo. Proč ne.”Gino se vyvlékl z velbloudí srsti.

“Následujte mě, prosím.”

Šel komorníkovi v patách. Prošli mramorovou chodbou po mramorovém schodišti do pokoje, který se podobal venkovské zahradě. Komorník ho ohlásil a diskrétně se vzdálil.

Paní Dukeová seděla na židli s vysokým opěradlem, obklopené palmami a kapradím. Věnovala Ginovi dlouhý mrazivý pohled. “Jdete pozdě. Říkala jsem vám,že přijímám návštěvy mezi jedenáctou a dvanáctou, a teďje udělala pauzu a významně pohlédla na hodiny nad krbem, “přesně dvanáct čtyřiačtyřicet.”

“Jó?” Jeho nebude nikdo zastrašovat. “Co ode mě vlastně chcete? Mám jít - anebo tady zůstat?”

“Myslím, že byste měl spíš zůstat, když už jste tady.”

“No néé? Není nad to, než být skutečně vřele uvítán!”

Usmála se a to dodalo jejím ústům s lehce pokleslými koutky okouzlující nádech. Švihácký přešel k židli a posadil se.

“Jen si sedněte, pane Santangelo.”

“Můžete mi říkat Gino.”

“To je od vás velice laskavé.”

Bojovně pozorovali jeden druhého.

Vypadala starší, než se zdála v tlumeném osvětlení u Tlustého Larryho, ale i tak byla fantastická v krátké bílé plisované sukni, jež odhalovala dlouhé luxusní nohy, které si uměl představit ovinuté kolem svých boků… A v tenoučké blůzce s těmi bradavkami vystavenými na odiv - vykukovaly skrze ni, aby je nikdo nepřehlédl.

“Hej,” řekl rychle, “prý jste se mnou chtěla mluvit o nějakém kšeftu.” Přikývla a přitom žasla, kde proboha schrastil to úděsné oblečení, které má na sobě. Ani to však nemohlo skrýt, že měla pravdu - je to neobyčejně atraktivní mladý muž. “Ano, pane Santangelo “Gino,” přerušil ji.

“Gino. Myslela jsem si, že bychom možná mohli spolu podnikat.” Dala si nohu přes nohu.

Ginovy oči tento pohyb sledovaly.

Zachytila jeho pohled. On zrak neodvrátil.

Dala nohy do původní polohy. “Můžu vám nabídnout čaj, pane San … Gino?”

“Jo.”

Zazvonila zvonečkem, který ležel na stolku vedle její židle. Je to opravdu legrační. Ona - Clementine Dukeová, sedmatřicetiletá, světem protřelá, bohatá, lvice salónů, vdaná za miliardáře - je teď úplně rozklepaná před nějakým klukem i ulice. Panebože! On nemůže mít víc než devatenáct nebo dvacet.

Během těch týdnů si na něho mockrát vzpomněla. Vracela se k Tlustému Larrymu při černých příležitostech, ale on tam nikdy nebyl, zatraceně. Až nakonec spolkla svou hrdost a vzkázala po Larrym, že ji má Gino Santangelo zavolat. “Do čeho dělá?” zjišťovala jakoby mimochodem.

“Do pašování alkoholu,” odpověděl Tlustý Larry.

To je dobře. Opravdu by spolu mohli něco podniknout.

“Jak se vede vaší snoubence?” zeptala se Gina zdvořile.

“Je v pořádku. Proč?”

“Jenom mě zajímá, kdy pojedete do San Franciska.”

Nervózně se ošil. “Zatím ne… Mám spoustu věcí, kterým se musím věnovat tady. Já… no … Odložil jsem tu svatbu.”

Clementine přikývla: “Jste moc mladý na ženění.”

“Myslíte?”

“Ano, myslím si to. Nemůže vám být víc než “Dvaadvacet. A kolik je vám?”

Přelétl ji očima: “Kvůli tomu jsem přece přišel - paní.” Bestie jedna bohatá. Ale jemu se na kobylku nedostane.

“Můj manžel a já míváme často společnost. Tady rukou ukázala kolem, “ale většinou na našem sídle ve Westchestem.”

Přikývl. Ta dáma je bezesporu prachatá.

“Naši hosté si samozřejmě rádi dopřejí.”

Prý samozřejmě. Potlačil nutkání zasmát se.

“Dobré jídlo, hudbu, tanec,” udělala významnou pauzu, “a přirozeně dobré pití.”

Přirozeně. Co taky jiného u pana a paní Dukeových.

“Prozradím vám, že v minulosti jsme udělali určité… nedobré zkušenosti. Gin spíše na koupání, whisky křtěná vodou a něco, co vy byste pravděpodobně nazval pašovanou levnou kořalkou. Jen Bůh ví, jak jsme přežili některé z těch … jedů.”

“Ale přežili.”

“Jak vidíte.” Vstala a urovnala si sukni. “Pane Santangelo. Gino, měl byste zájem nás pravidelně zásobovat?”

“Ale začal.

“No, v drobném by to nebylo,” přerušila ho, “aspoň čtyřiadvacet beden měsíčně. A samozřejmě, bude-li to ta nejlepší kvalita, pak za ty nej vyšší ceny.” Prošla místností a on očima sledoval její nohy. “Vím samozřejmě, že je to malá objednávka, co se vašich obchodů týče, ale považovala bych ji za velikou laskavost. A jsem si jistá, že kdyby se vyskytlo cokoli, co by můj manžel mohl udělat pro vás…”

“A co dělá pan Duke?”

“Pan senátor Duke, to jsem vám neřekla?”

Gino naprázdno polkl. Tak senátor Duke. Kristepane! To jsem na té nejlepší cestě. “Poslyšte,” odpověděl kvapně, “ten chlast, který dostáváme je ten nejlepší - nejemnější materiál, co se vůbec dá sehnat. Bylo by mi… hm… potěšením … dodávat vám a… hm… panu senátorovi.”

“Ale!” To je přece absurdní. Cítila, jak se začíná červenat. “Gentleman se nikdy neptá dámy na věk.”

“Jo? Já jsem teda nikdy netvrdil, že jsem gentleman.”

S obtížemi se snažila získat ztracenou rovnováhu. “Snad byste se měl pokusit o to, abyste se jako gentleman choval.”

“Jo?” Jeho oči se výsměšně popásaly na jejích. “A proč?”

V té chvíli se vrátil komorník se stříbrným tácem. Opatrně ho položil na stolek vedle paní Dukeové.

“Davies mě požádal, abych vám připomněl, madam, že máte v jednu patnáct domluvenou schůzku na oběd,” šeptal uctivě.

“Děkuji, Scotte.”

Komorník se zase vzdálil a Clementine se otočila na židli. Začala nalévat čaj. “Nabídla bych vám něco ostřejšího,” řekla, “ale to je spíš vaše branže, ne?”

“Kdo vám to řekl?”

“Ale buďte bez obav, nejsem od policie ani od FBI, ani nic takového.” “To se divím. Já jsem vás tipoval na J. Edgara Hoovera v sukních.”

“Hm. Vy jste ale šprýmař.”

“Rád rozesmávám lidi.”

“V tomto obleku by to neměl být žádný problém.”

Zlobně na ni pohlédl: “Co má být s tím oblekem?”

Uvědomila si, že se ho dotkla, a odvětila jemně: “Není trošku křiklavý?” Co ona tak může vědět? Blbá ženská. Rychle se zasmál, aby ukázal, že její kritika na něho neměla vůbec žádný vliv. “A co má být, že je křiklavý? Mně se to tak líbí. Ať každý ví, že se vyskytuju poblíž.”

“Já bych řekla, že by to stejně všichni věděli.” Podala mu šálek čaje. “A teď, Gino, pár slov zase obchodně.”

Zatleskala dětsky rukama a toto nepatřičné gesto kontrastovalo s jejím dosavadním chováním. “To je výborné. Mám z toho opravdu radost.”

Postavil se a ona přistoupila k němu.Navysokých jehlových podpatcích byla téměř stejně velká. Stála od něho jen pár centimetrů. “Myslím, že si můžeme být vzájemně nápomocni,” řekla tiše a její zelené oči se vpíjely do jeho.

“Jo,” odpověděl a přitom si nebyl jist, jestli mu dělá návrhy. Vůbec by mu to nebylo proti mysli. Je to extratřída.

Náhle se od něho odvrátila, kráčela zpět ke své židli a posadila se. “O tomto víkendu,” řekla, “máme u nás večírek. Myslím, že budeme potřebovat dvě bedny

“Jistě, hned to napíšu.” Vzala ze stolku blok a pero, načmárala své požadavky,

pak ten list vytrhla, vstala, přistoupila k němu a podala mu ho. “Kdybyste mohl zařídit dodávku zboží na tuto adresu - kdykoli během soboty.”

Přeletěl papír očima. “A nešijete na mně boudu?”

Zasmála se: “Jak vás něco takového mohlo napadnout?”

“Mívám všelijaké nápady. Proto si raději pamatujte, že kdokoli podrazíGina Santangela, ten strká hlavu do oprátky. Chápete, co tůn myslím?”

“Ach ano, pochopila jsem vás.”

Měl silné podezření, že se mu zase posmívá. “Už musím jít,” řekl drsně. Mrkla na hodinky. “Já také.”

“Tak,” udělal gesto ohnutou paží, “myslím, že jsme dohodnutí.”

“Ano, domnívám se, že jsme.”

“A co placení?”

Olízla si úzké rty: “Myslela jsem si, že byste třeba mohl mít chuť ten večírek v sobotu navštívit. Mohlo by to být zábavné a já jsem si jistá, že by se vám tam líbilo.”

Je střelená? Zvát jeho, aby přišel na její večírek, kde bude její starý - senátor a plno dalších?

“Jo, jistě. Rád přijdu.”

“Tak ve Westchestem, v osm hodin. A kdybyste se necítil fit, abyste řídil cestou zpátky, máme tam spoustu pokojů pro hosty.”

Přikývl. Kristepane! On půjde na večírek, kde se to bude hemžit jen samými velkými zvířaty. On, Gino Santangelo.

“Mimochodem,” pokračovala, “chce to samozřejmě večerní oblečení. Máte jistě smoking, že?”

Přikývl. Jestli má smoking? Vždyť on ani neví, co to je.

Usmála se: “Tak na viděnou v sobotu.” Nakrčila svůj patricijský nos: “Mimochodem… Necítíte něco … nepříjemného?”

Zašklebil se: “Jo, psí hovno. Šlápl jsem do něho před barákem. No a co? Vy jste si myslela, že to já?”

“Samozřejmě ne.” Zdála se být v rozpacích. “Napadlo mě, že Scott asi pohnojil květiny nějakou novou… ehm … chemikálií.”

Jeho úsměv se rozšířil: “Ale ne, to je psí hovno. A víte, co se říká?” Zamrkal na ni: “Šlápni do hovna a štěstí tě neopustí. Myslím, žeje to pro nás dobré znamení, paní s velkým D.”

“Říkejte mi Clementino.”

“Jistě,proč ne.”

Gino odešel na schůzku s Aldem. Šel a pohupoval se svým typickým způsobem.

“Slyšels o tom požáru?” zeptal se ho Aido.

“Kde?”

“V tom činžáku, co bydlí Catto. Celá jeho rodina zařvala.”

Nechtěl věřit svému sluchu: “Cože?”

“No jo, byli tam jako v pasti. Jenom Catto a jeho fotr vyvázli, protože brzo ráno odjeli s popelářským autem. To je strašné, že?”

“Viděls Catta?”

“Ne.”

“Jdu tam.” Gino rázoval mírně se svažující ulicí a přemýšlel o Cattovi. Neviděl ho skoro rok, ale co na tom záleží, když se stane něco takového.

Hasičské stříkačky byly stále před domy, z nichž ještě stoupal kouř. Chodníky byly samá voda a sklo. Lidé v nočním prádle posedávali ve dveřích a na schodech. Ženy tiše plakaly, muži seje mamě snažili utěšit.

Gino zabořil ruce hluboko do kapes velbloudího kabátu a nemotorně se rozhlížel po Cattovi.

“Pane Santangelo. Promiňte, pane Santangelo.”

Kdosi ho vehementně tahal za rukáv. Otočil se a stál tváří v tvář Jacobu Cohenovi - klukovi, kterého vyhledal kvůli panu Pulaskimu. “Jo? Co je?” Setřásl mu ruku z kabátu.

“Měl jste vidět ty plameny!” vykřikoval Jacob a křivil špínou začeměný obličej. “Šlehaly tak vysoko k obloze, že jsem si myslel, že shoří celé město.” “A jak ses dostal ven ty?’

“Vyskočil jsem.”

“A vaši?”

“Je po nich.”

Nevypadalo to, že by ho to moc vzalo. Poškrábal se na nose. “Bude mi příští týden patnáct. Nechci, aby mě poslali do nějakého domova. Dokážu se o sebe postarat sám.”

Gino si povzdechl. Ten kluk mu připomíná jeho samého v tom věku. Chytrý jak sto čertů. “A co chceš ode mě, Jacobe?”

“Padesát doláčů. To stačí, abych odsud vypadl a našel si někde pokoj. Já si stačím sám. Nikoho nepotřebuju.”

“V domově se o tebe postarají. A až ti bude šestnáct, pustí tě.”

“Ale, prosím vás, pane Santangelo. Vy sám dobře víte, že já se do žádné školy nehodím. Půjčte mi ty peníze a já vám je v pořádku splatím. Dejte mně pár měsíců - a dostanete je zpátky i s úroky.”

Gino se zamračil: “No já nevím…”

Jacob naklonil hlavu na stranu: “Pane Santangelo, takový správný židovský kluk, jako jsem já, ten že by vás chtěl podvést?”

Gino hrábl do kapsy, nahmatal svazek bankovek a oddělil z nich pět dvacetidolarovek. “Tady máš stovku. Dávám ti půlroku. A nezapomeň na úroky.” Jacob ani nemohl uvěřit svému štěstí. Popadl peníze a už chtěl běžet, ale Gino ho zadržel: “Znáš Bonniovy?”

“Jasně.”

“Viděls Catta?”

“Jo. Jeho fotr dostal infarkt, když se to dozvěděl. Odvezli ho do nemocnice. Catto jel s ním.”

Gino odlepil další dvacetidolarovku z balíčku peněz a zastrčil ji Jacobovi za pásek. “To je pro tebe, mladej. Bezúročně.”

“Jéé, díky!”

Gino se za ním díval, jak chvátá pryč, a uvažoval, jak asi dopadne. Ale to přece není jeho problém. Otočil se na podpatku a zamířil k nemocnici.

Cindy se nudila. Ten malý byt už uklidila a vyčistila - ne sice moc vzorně, to je pravda, ale copak je - nějaká služka? Potom ubíjela čas tím, že si jedno po druhém zkoušela různé oblečení a obdivovala se v zrcadle.

Netrpěla falešnou skromností. Je přece neobyčejně hezká a muži na ni vždycky letěli. Stačilo se na ně jen zadívat širokýma modrýma holčičíma očima, pak šikovně našpulit růžové rtíky a pěkně vypnout ta malá pružná ňadýrka - tak tady mě máte! A nakonec se jim vysmeknout a utéct.

Muži jsou pitomci a holkám to pálí.

Cindy už něco o životě ví.

Zatočila se před zrcadlem a rozhodla se, že bude filmovou hvězdou. Určitě je stejně krásná jako většina z nich.

Když ji takové představy omrzely, padla na postel. Nevadilo by jí ani být špiónkou… půvabnou, svůdnou špiónkou, která se vrhá z jedné parádní postele do druhé. Dělala by ostatně cokoli, k čemu patří šoustání.

Zachichotala se nahlas. Ach jo, milování ona má tak ráááda.

Dostala chuť na sex, zalil ji takový ten příjemný pocit horka, jenž začíná v palcích u nohou a stoupá výš a výš až k nakulmované hlavě. Když si položila ruku mezi nohy, pocit se ještě vystupňoval.

Věděla, co by chtěla dělat dál - a nebyl tu nikdo, kdo by jí to překazil. Když žila s B anánem, bylo na denním pořádku, že uspokojovala sama sebe. On se nikdy nestaral o ženské touhy. On ho prostě do ní strčil, a pak zase vytáhl.

Jejím tělem otřásal smích, když ze sebe kvapně shazovala šaty. Na chviličku zatoužila, aby byl Gino doma. On je ten nejlepší. On bezpečně ví, co má dělat s každou součástí svého těla. Mizera! Kde je teď, když ho ona potřebuje? Od té doby, co je s ním, je to poprvé, co se musí uchýlit ke svým hrátkám.

Teď už měla obě ruce mezi nohama a přestala myslet na Banána, na Gina i na celou tu zatracenou bandu… Kdo vůbec potřebuje chlapy ? Kdo by potřeboval ty mizery?

Gino zahlédl Catta, jak odchází z nemocnice, a přispěchal k němu. Pokusil se svého přítele obejmout, ale Catto ho setřásl.

“Tak co,” vyptával se, “dostane se z toho tvůj tatík?”

V Cattově tváři se nepohnul ani sval. “Zemřel,” řekl tupě.

“Zemřel?” opakoval Gino nevěřícně, “ale vždyť tvůj fotr byl silný jako býk.”

Catto vykročil. Gino popocházel vedle něho a nevěděl, co by měl říct.

Tvořili zvláštní dvojici. Catto vysoký a hubený v záplatovaných texaskách a ošuntělém saku, Gino v plné parádě ve svém novém drahém kabátě z velbloudí srsti.

“Co budeš dělat?” zeptal se ustaraně.

Catto neodpověděl.

“Máš peníze?” Pěkně blbá otázka. Jak by Catto mohl mít peníze, když pořád přebírá odpadky? Kristepane, a jak v jednom kuse smrdí! “Víš co? Mohl bys bydlet v tom bejváku po mně. Já mám teď pěkný malý byt kousek od Čtyřicáté.”

Catto zavrtěl hlavou.

“Proč ne? Vždyť nemáš kam jít?”

“Jak ty to můžeš vědět?” utrhl se na něho Catto ostře. “Celé měsíce jsem tě neviděl. Co ty o mně vůbec víš?”

“Jsme přece přátelé..začal Gino.

“Hovno přátelé! Ty se bratříčkuješ s Banánem, atak nejsi žádnýmůj přítel.” “S Banánem jsem skončil, měls s ním pravdu.”

“Jasně. Teď máš najaté jiné zabijáky, kteří pro tebe pracují.”

Gino se zasmál: “Najaté zabijáky! Ty mluvíš jak z hladu.”

“Toho kluka, kterého si měla vzít moje sestra, zastřelila jedna banda, co dováží do města chlast. Jaký je v tom rozdíl, jestli to byla tvoje banda nebo ne?” Gina se to dotklo. “Ty …” začal.

“Máš u sebe bouchačku? To ji nosíš pod tím pěkným kabátem?”

“Jo. Mám ji, ale nikdy jsem ji ještě nevytáhl…” Teprve teď si uvědomil, že to vlastně není pravda. Přece tehdy v Chicagu. Ale proč by se ksakru musel Cattovi zpovídat? “Kristepane!” spustil hrubě, “já jsem tě hledal, protože jsem slyšel, co se ti stalo. A nestojím o tvoje zasrané urážky. Myslel jsem, že jsme přátelé z dřívějška. Mrzí mě, že jsem tě obtěžoval.” Zastavil se uprostřed ulice, vyhrnul si límec od kabátu, uhladil si vlasy a otočil se opačným směrem.

“Ty… Gino … promiň,” Catto se vrátil k němu, “já jsem ti vděčný, žes mě vyhledal.”

Stáli na ulici a dívali se jeden na druhého.

“No … teda…” Gino kopal do dlažby, “co budeš dělat?”

“Sednu na vlak a vypadnu odsud. Pojedu, kam mě první vlak zaveze.” “Nepotřebuješ peníze?”

“Ne.” Catto se poplácal po kapse. “Mám dost.” Měl přesně patnáct dolarů a dvaadvacet centů.

“Nic bych teda pro tebe nemohl udělat?”

“No, něco přece…”

“Tak mluv.”

“Kdybys mohl zařídit, aby je řádně pochovali.”

“Jako by se stalo.”

“Díky, Gino.”

“Ale - na to zapomeň.” Jak šoupal nohou o chodník, ovanul ho pach psího hovna. “Takže - snad se ještě někdy uvidíme…”

“To určitě.” Catto se obrátil a spěchal ulicí pryč.

Gino ho sledoval pohledem, a když mu přítel zmizel z dohledu, vydal se k Tlustému Larrymu, sedl si dopředu a objednal si dvojitou porci čokoládové zmrzliny s karamelovou polevou.

Ucítil, jak se nad ním sklání nějaký stín, a pomalu vzhlédl. Stál tam Růžový banán, po každém boku měl jednoho odporného nohsleda.

“Jak se vede, Banáne?” zeptal se ledabyle.

“Co ty se kurva vyptáváš?” vyjel Banán výhružně. “Slyšel jsem, že máš tu moji piču nakvartýrovanou u sebe.”

Gino se zaculil: “To jsem netušil, že ty nějakou máš. Ale když to říkáš…” Banán zrudl zlostí: “Ty čuráku! Ty si myslíš, jak nejsi kurvaposraně vtipný! Ale z tohodle se mně nevykroutíš!”

Gino se postavil. “A kdo mně v tom zabrání?” řekl odměřeně.

Banán přimhouřil oči: “Přijde taková jedna tmavá noc …”

“Jo. Už se mi klepou kolena.” Protlačil se mezi Banánem a jeho kumpány. Co kurva ještě pohledává v téhle staré čtvrti? Vždyť to tady smrdí.

“Miláčku?” oslovila ho Cindy, když si před zrcadlem krášlila vlasy.

“Jo,” ozval se Gino a dál zápasil se svým stojatým límečkem a motýlkem.

“Víš, co bych chtěla?”

“Co?” Motýlek mu vypadl z ruky.

“Chtěla bych se naučit řídit.”

“Ten zatracený motýlek!” zanadával, “já se z toho snad zblázním.”

Spěchala ho zvednout a odborně mu ho uvázala. “Tak můžu?”

“Řídit? A proč?”

“Jenom tak,” odpověděla vážně, “bylo by to prima a myslím si, že by to mohlo být i užitečné. Vezmi si třeba dnešek. Ty máš řídit celou tu cestu kamsi s Aldem. Dva chlapi s nákladem chlastu. Jestli vás policie zastaví, tak jste v tom. Ale kdyby řídila holka…”

Něco na tom bylo. Jenže ona nevěděla to, že chlast dovezli do Westchesteru už odpoledne. A dál nevěděla, že Aido v tuhle chvíli pořádá party na oslavu svého zasnoubení s Barbarou Riccaddiovou. A do třetice nevěděla, že Gino pojede do Westchesteru na večírek paní Dukeové sám jako zvaný host.

“Není to špatný nápad,” dumal nahlas, “dám ti pár lekcí.” Oblékl si svůj nový smoking a obdivné se prohlížel v zrcadle. Koupil ten oblek ve skutečně špičkovém obchodě na Páté avenue. Stál hodně, ale stál za ty peníze.

“Tak kdy?” domáhala se odpovědi.

“Brzo,” odpověděl nepřítomně a odstoupil od zrcadla. “Ty, mladá, co říkáš? Vypadám dobře?”

“Perfektně, Gino. Móóóc perfektně.”

Večírek 1928

“Já potřebuju dávku,” kňourala Carrie.

“Neboj se, ženská,” konejšil ji Whitejack. “Táta už plní stříkačku spoustou nádherného háčka. Brzo se budeš zase vznášet v oblacích.”

Netrpělivě si zase lehla na postel. Necítí se dobře. Whitejack je kraťas, že ji nechává tak čekat. Kdyby nebyla odkázaná na něho a na ty jeho kouzelné dávky, tak by tomu zkurvysynovi vyškrábala oči.

Neklidně se převalovala, už si vyhmularukáv od kimona anatáhlapřipravenou levou paži. “Rychle,” škemrala netrpělivě.

Zkontroloval tekutinu ve stříkačce. MaláCarrieje je už skutečně vygumovaná. Drží se drog jako pes kosti. Dolly má pravdu. Jestli se té malé brzy nezbaví, tak budou všichni v pěkném průseru. “Už je to tady, ženská,” zabručel.

Podržela ruku a utáhla si okolo ní pásek, až jí výrazně vystouply žíly. Paži už měla posetou spoustou drobných červených ranek, ale stále se našlo místo, kudy jehla pronikla hladce dovnitř. Hlasitě zasténala, když jehla zajela do žíly.

“Každým momentem se začneš cítit dobře, skutečně fajn a nádherně,” protahoval každé slovo, “a pak zvedneš ten svůj lenivý zadek z postele a začneš si upravovat vlasy a matlat všelijaký ten kosmetický hnůj na svoji pěknou tvářičku a všichni půjdeme na moc prima večírek.” Vytáhl jehlu.

Přetočila se na posteli a přitáhla si kolena k bradě. Whitejack stál nad ní a pozoroval ji. Postupně se narovnávala a nakonec se pohodlně protáhla. Bylo vidět, jak se proměňuje. Napětí z jejího obličeje odpadlo jako maska. Najednou se smála a toužebně k němu vztahovala paže. “Pojď ke mně, miláčku,” vzdychala, “udělejme si svůj vlastní večírek, jenom my dva.”

No vida! Cítí se tak báječně. A Whitejack je tak fantastický mužský. “Honem vstávej,” řekl příkře, “máš na to půl hodiny.” A odešel z pokoje. Slezla z postele, roztančila se po místnosti a prozpěvovala si třesoucím se hláskem: “Ty jsi jak šlehačka v mé kávě …”

Do pokoje přicupitala Lucille a zavřela za sebou dveře. “Co je to s tebou?” ptala se naléhavě. “Copak ty nevíš, co s tebou dělají?”

“A co?” zeptala se Carrie bezstarostně a tančila dál.

Lucille vrhla nervózní pohled na dveře. “Musíš odsud vypadnout,” šeptala úzkostlivě, “plánujou tě … se tě zbavit.”

Carrie zahlaholila smíchem: “Jen počkej, Lucille, až řeknu Whitejackovi.cos to povídala!”

“To já jenom dělám srandu,” couvla rychle Lucille a skousla si spodní ret tak silně, až jí vytryskla krev.

“Fakt, jóóó?” dobírala šiji Carrie, pobavená tůn, jak se to malé stvoření hrozně vyděsilo.

“No jasně,” potvrzovala Lucille a vyloudila na tváři pokřivený úsměv. Měla nahnáno. Vůbec nemá ponětí, co by měla udělat. Zaslechla Dolly a Whitejacka domlouvat se a plánovat, jak se zbaví Carrie. Náhodou stála za kuchyňskými dveřmi a všechno slyšela. Ale co má dělat? Tahle informace ohrožuje i její vlastní život.

“My jdeme na večůek,” prozpěvovala si Carrie. “Není to sranda, celá naše banda?” kroutila se smíchem.

“Chceš, abych ti vykartáčovala vlasy?” ptala se Lucille a v očích ji štípaly slzy.

“Jé, to by bylo nááád-her-nééé!”

Lucille vzala kartáč a začala přítelkyni upravovat vlasy.

Gino si to svištěl ve starém vylepšeném fordu se silnějším motorem. Plánoval, že si koupí nové auto, ale nějak se k tomu nedostal. Takže jel tím starým. Celou tu cestu až do Westchesteru. A jestli se to paní Dukeové nebude líbit - tak má zkrátka smůlu.

Očekával, že uvidí okázalý dům, ale sídlo, které uvítalo jeho oči, zdaleka předčilo všechny jeho představy. Bylo postaveno uprostřed šedesátiarového pozemku kypícího hojností a bylo osvíceno jako pohádkový palác.

Projel kolem řady zářících světel, rozžatých vpředu, a vjel dovnitř kovovou tepanou branou. Kolem cesty byla roztroušena skupina těch nejúžasnějších automobilů, které kdy Gino viděl. Nablýskané rolls-roycebyly zaparkovány vedle elegantních dvoj sedadlových sporťáků. Pak lesklý bronzový duesenberg s bílými pneumatikami. Vedle dalších skvělých značek i černobílý mercedes benz “SS”, pro který, jak si Gino lehce dovedl představit, by dokázal snad i zabít.

Nač mu bude nějaký večírek? On by byl úplně spokojený, kdyby si mohl prohlížet ty vozy.

Zaparkoval svého forda, vystoupil a odebral se za zábavou.

Clementine Dukeová byla výborná hostitelka. Věděla, jak docílit toho, aby se hosté cítili uvolněně a nenuceně. Zaplnila dům květinami, výborným jídlem, pohodlným nábytkem a pozorným služebnictvem.Podávala také prvotřídní pití (na rozdíl od toho, co napovídala Ginovi), zahraniční doutníky pro pány a domácí čokoládové bonbóny a lanýžky pro dámy.Úmyslně své hosty míchala - zábavné filmové hvězdy, politiky, spisovatele a džezové muzikanty. Všichni se nevázaně družili a bavili. Často vznikaly nové milostné románky.Ale hlavním důvodem, proč byly Clementininy večírky tak úspěšné, bylo to, že nikdy si nikdo nebyl zcela jist, co se chystá. Jednou koupání bez plavek v obrovském mramorovém bazénu, jindy taneční soutěž v charlestonu. Soukromé promítánínového filmu. Pravá džezová kapela. Clementine bývala vždycky první, která takovou událost uvedla.

“Co máš pro nás připraveno dnes, drahoušku Clemi?” chichotala se jedna z jejích přítelkyň.

“Počkej a uvidíš, Esther, jen počkej a uvidíš,” opakovala Clementine tajuplně.

Esther spráskla tlusté, prsteny ověšené ruce a její veliká ňadra - jasně viditelnápřes Sifonové šaty-poskočil a nedočkavostí. “Něco nestydatého? Doufám, že ano!” Chlípně se zasmála a odhalila nepěkně přečnívající zuby. “V kolik je to překvapení?”

“Už brzy,” odsekla Clementine a sama na sebe se čertila, protože se opět přistihla, jak prohlíží okolí, jestli už dorazil Gino.

“Nechápu, proč jsme museli vzít kšeft tak daleko, až kdesi na venkově,” stěžovala si Dolly, “vždyť přece stačí kroutit zadkem ve městě.” Seděla vpředu v bílém oldsmobilu vedle Whitejacka, který řídil.

“Do prrr… dele,” procedil mezi zuby. “Přestaň už kňučet, ženská. Už jsem ti to vysvětloval desetkrát, že je to něco extra. Mejdan samých hlavounů. Zabodujem tady a přirazíme na cenách.”

“Jo. A co když někdo z těch tvých hlavounů projeví onás větší zájem, než nám bude milé!”

“O čem to mluvíš, ženská?” zvýšil hlas. “Řekl jsem ti - dneska jenom zlehka. Jenom striptýz.”

“Jo. A co jestli začnou být zvědaví, kolik jí je let?” Píchla prstem do Carrie, která tiše seděla vzadu s Lucille. “A když se začnou zajímat o ty díry na jejích rukách?”

Whitejack prudce strhl vůz ke krajnici a trhavě zastavil. Zkřížil ruce na hrudi a hleděl přímo před sebe. “Já se snažím všemožně ti vyhovět, ženská. Ale jestli mně nepřestaneš srát na hlavu, já to fáro na fleku otočím a jedu zpátky do města.”

++++++++++++++

Gino se zastavil ve vstupní hale a letmo překontroloval svůj vzhled v nádherném benátském zrcadle, visícím na zdi. Hm … Nevypadá vůbec špatně… A ani se nevymyká tomuto prostředí, když má na sobě ten drahý smoking s motýlkem.

Rozhlédl se kolem. Jednu stěnu haly zabíral bar. Byl hojně zásoben a obsluhován barmany v upnutých bílých sakách a proužkovaných kalhotách. Za halou byla velká obytná místnost s francouzskými okny, která vedla na zakrytou terasu. Všude to tu bylo cítit spoustou peněz. Gino se zhluboka nadechl a usmál se. Tak tohle aroma se mu strašně zamlouvá.

“Ale ale, vy nic nepijete?” přitočila se k němu hřmotná dívka s nazrzlými vlnitými vlasy.

“Ještě jsem se k tomu nedostal.”

Zvědavě po něm pokukovala. “Vynikající šampaňské. To musíte určitě ochutnat.”

“Jo.” Otočil se jinam a odcházel. Nemá v plánu nechat se polapit hned první běhnou. To, co tady bylo shromážděno na jednom místě, se prostě muselo vidět, aby tomu člověk věřil. Aido by se posmolil, kdyby viděl tolik koček v jediném lokále. A všechny na úrovni.

Vzal si sklenku šampaňského od číšníka, který procházel kolem. Leonoře by to tady slušelo, ta by se sem přesně hodila.

Jebe Leonoru!

Kéž by ji byl aspoň pojebal.

Nesmí na ni myslet. Přece si slíbil, že už nebude. Už promrhal dost ze svého života, když byl do nícvok.

Clementine si ho všimla okamžitě, kdy ž vstoupil na zakrytou terasu. “Promiň, Bernarde,” řekla významnému divadelnímu manažerovi, “ale já musím přivítat toho nového hocha.”

Bernard Dimes souhlasně přikývl a otočil se zpět ke své elegantní společnici.

Clementine přešla přes terasu velice hbitě, aby tím odradila kohokoli z hostů od případného zdržování. Stála přímo proti Ginovi, dřív nežji vůbec zpozoroval. Tak dychtivě totiž hltal své okolí.

“Líbí se ti to tady?” zeptala se potichu.

Trhl sebou, až vy lil ze skleničky trochu šampaňského. Rychle však zase nabyl rovnováhy. “Je to úplný lokál.”

“Já bych tomu neříkala lokál.”

“Jo … teda … já … pro mě je to lokál.” Jeho oči se instinktivně stočily k jejím bradavkám. Ano, ty jsou pořád vystavené na odiv. Ty snad nikdy nezvadnou. V životě zatím neviděl ženu s trvale vztyčenými bradavkami.

Vzala ho za paži: “Představím tě tady kolem.”

Cítil, že ztrácí půdu pod nohama. Nechtěl, aby ho táhla za sebou jako nějakého domácího pejsánka. “Jistě, ale až později.” Vymanil se z jejího sevření a dal si doušek šampaňského. Neměl ho vůbec rád a zašklebil se.

Všimla si toho a kývla na číšníka. “Doneste panu Santangelovi skotskou,” řekla a šetrně mu vzala šampusku z ruky. “Líbí se mi tvůj smoking, Gino,” zašeptala a její hluboké zelené oči se zkoumavě zahleděly do jeho.

“Jo?” Cítil se jako pitomec. Nevěděl, co by jí měl říct. Nikdy v životě nevedl společenské řeči a nebude s tím začínat ani teď.

Esther Beckerová se rozpustile zahihňala a dloubla senátora Oswalda Dukea škádlivě do břicha. “Slyšela jsem, že to dnešní překvapení bude takové lechtivé,” vyhrkla.

Oswald se na ni nepřítomně podíval. Esther Beckerovou vlastně nikdy neměl rád. Pokládal ji za neupřímnou a přihlouplou.

“Já skutečně nevím,” řekl odměřeně, “to je Clementinino překvapení.”

“No jistě, tyjí přece vždycky dovolíš, aby bylo pojejím, že? “Esthernaněho významně mrkla svýma světlemodrýma očima. “Je to od tebe tak moderní, Oswalde, ale pak musíš mít jistě i takové velice moderní manželství.” Usmála se a ukázala při tom opravdu hrozné zuby. “Kdyby mně tak Gordon dopřál trochu víc volnosti “jen pomysli na ty věci, kterébychjamohla dělat, možná dokonce s tebou, Waldi!” Uličnicky a zachichotala.

Oswaldovi před očima vyvstal hrůzostrašný obraz nahé Esther Beckerové, jak se chystá si to s ním rozdat. Tyhle její představy o lechtivých věcech, no pěkně děkuju. Viditelně zbledl.

Ústa se jí roztáhla do širokého úsměvu: “Kohopak to teď Clementine polapila?”

Sledoval její pohled napne terasou a uviděl svou ženu, jak mluví s nějakým tmavovlasym chlapíkem.

Nabídl Esther rámě: “Půjdeme se tam podívat, drahá?”

Gino si zrovna vzal od číšníka pořádnou sklenici skotské, když Clementine polohlasně zaševelila: “Přichází sem můj manžel. Chovej se k němu hezky, může ti hodně prospět.”

Gino byl víc než zmatený. Ona tu stojí vedle něho, vysílá k němu tiché toužebné signály, které musí být jasné i největšímu idiotovi, a najednou ho bude představovat svému manželovi. Co se to tady děje?

Než se nad tím mohl víc zamyslet, byl manžel u nich a Clementine je navzájem poklidně představila, jako by se nechumelilo, jakoby jiný záměr nikdy neměla.

Pomyslel si, že možná ty její signály špatně pochopil.

“Těší mě, že vás poznávám,” řekl senátor Duke a okázale mu podával svou ochablou pravici. “Clementine teď o vás často mluví.”

Často? Gino rychle stáhl ruku zpět a studoval tu ženskou bytost, kterou měl senátor po boku. Jeho oči se okamžitě začaly topit ve svěšených prsou v podkasaném šifonu. Co je to s těma bohatýma pikslama? Z nějakého neznámého důvodu se tu všechny zadarmo vystavují.

Clementine ho mírně popostrčila: “Chtěla bych, abys šel sOswaldem a abyste vyřídili ty obchodní záležitosti, ať se potom můžete odreagovat a pobavit.” “Přesně tak,” souhlasil Oswald, “půjdeme do mé pracovny.”

Clementine a Esther sledovaly, jak odcházejí.

“Hmmm…” pochvalně mručela Esther, “kdes ale toho našla?” Clementine se pousmála: “To je moje tajemství.”

“Do prrr … dele!” vykřikl Whitejack. “Jen si to tady všichni pořádně omrkněte!”

Pohádkové sídlo před nimi neudělalo na Dolly žádný zvláštní dojem. Dřív už v takových domech byla. Hleděla lhostejně před sebe a nic neříkala.

Carrie si tichounce zpívala a ničeho kolem sebe si moc nevšímala.

Lucille cítila, že by asi měla nějak zareagovat. “Jejda! To je báječné!” rozplývala se nadšením.

“Jasně, že je, ženská. Neříkal jsem vám všem, že dneska večer to bude něco extra?”

“No tos teda říkal!” odpověděla Lucille a šťouchla do Carrie. “Dívej, zlatíčko, není to nádherné?”

Carrie pohlédla z okna. Samozřejmě, že to je nádherné, ale ona přece ani neočekávala nic jiného. Všecko je nádherné! Copak to Lucille neví?

Dolly bubnovala prsty na přístrojovou desku. “Kam to vlastně máme jít?” zeptala se netrpělivě. Chtěla mít už to vystoupení za sebou a rychle probůh vypadnout. Tyhle večírky bohatých jsou ze všeho nejhorší - plno opilců a ženských. Whitejack, ten ví hovno. Takový čemý trouba. On se nato dívá, jako by to byl nějaký další stupínek v životě.

Senátor Oswald Duke byl moula. Gino si to uvědomil okamžitě. Nezajímal se o žádné vyúčtování, jen se zeptal: “Kolik jsem dlužen?” A když mu to Gino řekl - přirazil si navíc dvě stovky pro štěstí - zaplatil v hotovosti. Gino shrábl peníze a cítil se vítězně. Je to zázrak, že ti bohatí vůbec můžou zůstat bohatými, jestli jsou všichni tak tupí, jako tenhle senátor.

“Víte, Gino,” řekl senátor, “možná budu někdy potřebovat malou službičku.”

“Jo?”

“Prostě něco, v čem se já sám osobně nemůžu angažovat.”

“Jako co?”

“No,” senátor máchl neurčitě rukou, “to je různé. Třeba mi někdo dluží peníze … a potřebuje trochu domluvit, aby je zaplatil. Nebo třeba mi bývalý zaměstnanec vyhrožuje, že mě bude vydírat kvůli něčemu, co si vymyslel. Jsou to triviální záležitosti, s nimiž se setkává každý, kdo zastává nějakou veřejnou funkci.” Udělal pauzu, zvedl ze svého stolu krabici s jemnými doutníky a nabídl Ginovi. “Kdybyste byl ochoten příležitostně mi vyjít vstříc, byl bych víc než rád a … řekněme… rád bych vám poradil ve vašich finančních záležitostech.”

“Co?”

“Nebudu chodit kolem horké kaše. Obchodujete přece ilegálně s alkoholem. Za hotové. Mám pravdu?”

Kristepane! Možná je ten starý plesnivec je jdna ruka s chlupatýma. Ale neřekl nic.

Senátor pokračoval: “Hotovost je velice vzácná komodita - ale stačí málo a nějaký zvědavy daňový úředník může člověka klepnout přes prsty.”

“Jo, to je pravda.”

Senátor si zapálil doutník apohlédl významněnaGina. “Já vám ty vaše peníze můžu legalizovat. A konec konců - když to udělám - můžu legalizovat i vás. Měl byste zájem?”

Přikývl. Ano, má zájem.

Komorník Scott se vynořil vedle Clementiny. “Ti… ehm - umělci právě dorazili, madam. Vpustil jsemje do modrého pokoje pro hosty, jak jste si přála.”

Clementine přikývla, její zelené oči zajiskřily. “Dej tejimněj aké občerstvení, Scotte.”

“Ano, madam.” Starý komorník se lehce uklonil a vzdálil se. Viděl už ve svém životě všelijaké zvláštní věci… ale tato cháska… Jenom by ho zajímalo, jestli madam vůbec ví, co je to za slátaninu. Zhluboka si povzdechl. Ona i sama paní Dukeová je poněkud zvláštní.

“Tak mi to pověz,” naléhala Esther Beckerová, “no tak, Clemi, nebuď protivná, řekni, co to chystáš za překvapení.”

Clementine se záhadně usmála. “Neprozradím ti, co to je. Jenom ti povím, že je to nechutně vulgární!”

Esther se zachvěla vzrušením: “To je božské! Já miluju všechno vulgární!”

Clementininy oči sjely na Estheřiny natřásající se prsa. “Ano, má drahá, to já vím.”

Carrie si zhluboka potáhla z marihuano vé cigarety, kteroují podal Whitej ack. Má velice ráda ten pocit bohatého kouře, když jí naplňuje plíce. Dodává jí to obrovskou energii.

Dolly na sebe obdivné pohlédla do zrcadla na toaletním stolku. Všechny platinové kudrlinky byly na svých místech. “Tak v kolik nastupujeme?” zeptala se Whitej acka.

Ten byl v sedmém nebi. Ležel na veliké dvojposteli pro hosty ve svém bílém obleku a v bílých polobotkách a přihýbal si z plné láhve té nejlepší skotské. “Komu na tom záleží, ženská?”

“Mně,” odsekla Dolly, “máme před sebou ještě dlouhou cestu zpátky. A ty by ses měl raděj postarat, ať nás zaplatí předem, ještě než začnem - ne až potom.”

“Byznys nechej na mně,” řekl a natáhl se po jednohubce s uzeným lososem.

Byznys! Dyť o něm ví hovno!

Večírek byl úspěšný-jako obvykle. Clementinepostávalastranouapozorovala, jak se hosté baví. Začala se podávat večeře. Pestře upravený švédský stůl se prohýbal pod množstvím šunky pečené na medu, kuřat, krůt na studeno, hovězího a celých čerstvých lososů.Dohlížela osobně na přípravu večeře, vybrala jednotlivé chody a objednala ty nej lepší kousky masa. A nakonec poletovala po kuchyni, zatímco její dva kuchaři se svými pomocníky všechno připravovali. Bylo teď pro ni skutečným zadostiučiněním, když viděla, s jakou nefalšovanou chutí se všichni krmí těmi dobrotami. A po jídle - bude zábava.Usmála se potutelně sama pro sebe. Velká blondýna. Malá černoška. A liliputánka. To je ale perfektní kombinace! Hned když se Oswald vrátil domů z večírku Arthura Stuyvesanta a vyprávěl jí o tom, okamžitě věděla, že je prostě musí získat na svůj příští večírek. V napjatém očekávání si olízla rty.

Tento večírek určitě bude společenskou událostí roku!

Když Gino opustil senátora, zabloudil ven na terasu. Ještě než měl možnost se nadechnout, byla mu v patách hřmotná dívka s nazrzlými vlnitými vlasy. “Kdo jste?” vyzvídala. “Jeden z Clementininých gangsterských přátel?”

Tak jeden z gangsterských přátel! “Hele,” řekl, “Chceš si zajebat?”

Zrudla v obličeji jako zralé rajče: “Co si to dovolujete?”

Bavilo ho to: “Tak ne?”

“Podle mého názoru jste absolutně nechutný!”

Všiml si, že stojí jako přikovaná a nijak se nemá k odchodu. “Tak co? Fakt nemáš chuť si zajebat?”

Oči sejí rozšířily a její dlouhý nos se uraženě zachvěl, ale jinak stála bez hnutí. “Jste zvrácený člověk,” řekla pevně, “když říkáte dámě něco tak pobuřujícího.”

“Neuvědomil jsem si, že mám co dělat s dámou.” Uviděl Clementinu a okamžitě ztratil zájem o pokračování této konverzace. “Nashle, mládě,” pokynul jí rozšafně a klestil si cestu ke Clementině a skupině lidí, se kterými mluvila. Najednou si uvědomil, žejeden znich jeCharlie Lucania. Kristepane! Hlavou mu proletělo několik myšlenek najednou, jako třeba: K čemu proboha potřebovala kvůli dodávkám chlastu jeho, když se přátelí s Lucaniou. Není to bomba - on a Lucania na stejném večírku?

“Á, Gino,” řekla Clementine, “ráda bych tě seznámila s některými svými přáteli.”

Všiml si Lucaniova překvapeného pohledu a napřímil se do své maximální výšky. “Hej, Charlie, jak se vede?” řekl apoplácal vyššího muže po rameni, jako by byli staří známí.

Scott podal Whitejackovi zalepenou obálku a měl se k odchodu.

“Hej vy, počkejte,” obořil se na něho Whitejack. “Ne tak rychle. Já si to musím přepočítat.”

Scott nespokojeně zafrkal. “Mohu vás ujistit… pane, že je tam všechno.”

Whitejack přimhouřil oči: “Takže nebude vadit, když si to zkontroluju.”

“Jistěže ne, pane.” Stál nehybně u dveří, zatímco Whitejack roztrhl obálku a začal počítat zbrusu nové stodolarovky.

Carrie se kněmu přitočila a se skelným výrazem v očích přešla donacvičeného nakrucování a pohupování v bocích. Lucille přistoupila k ní, vzala ji za ruku a odtáhla ji pryč s tichým špitáním: “Ještě ne, zlato.” Velká blondýna seděla u toaletního stolku a zlobně funěla.

Scott upřel zrakna strop a do mysli si vrýval úkol, žerná říct pokoj ské, ať tento pokoj nechá vydezinfikovat. Zápach, který tahle čtveřice stačila vytvořit, byl neskutečný.

EstherBeckerovásepřipojilakBemarduDimesoviajehospolečnici. “Bůhví jaké překvapenínámCIementinetentokrátpřipravila!” zvolala cestoudo tanečního sálu v zadnún traktu domu a zaklesla svou paži za Bernardovu. “Říkala, že to bude něco nestydatého. Vůbec si neumím představit, co by to mělo být. Vy ano?”

Bernard Dimes zavrtěl hlavou a zatoužil být doma ve své posteli. Lezla na něho chřipka a ani za máknestál o žádný večírek Clementine Dukeové. Ne, že by její večírky nebyly příjemné. To byly. Ale člověk musí být fit, aby se na nich mohl bavit, a Bernard Dimes se cítil mizerně. Byl to vysoký muž kolem pětatřicítky, lehce plešatějící, s jemným obličejem a uzoučkým knírkem. Byl uznávaným divadelním producentem a Esther Beckerová s manželem už nemálo investovali do jeho představení. Jen proto nesetřásl Estheřinu paži, jak by to normálně asi udělal. Naopak se usmál, přikývl a předstíral, že se výborně baví. Bernard Dimes byl bohatý muž, ale řídil se pravidlem, které pochopil už v počátcích své kariéry, a to znělo, že člověk nikdy nemá investovat do své vlastní produkce.

“Chci s tebou po programu mluvit,” zašeptala Clementine Ginovi do ucha, “tak nikam neodcházej, ano?”

Neměl v úmyslu nikam odcházet.

Stiskla mu paži a spokojeně se rozhlédla kolem, j ak se taneční sál plní hosty. Všechno je to tak vzrušující!Gino měl skutečně skvělou náladu. Setkat se s Lucaniou tváří v tvář jako rovný s rovným při takové příležitosti! A Lucania aby ho tak srdečně zdravil, to už kurva něco je!A setkání s tou Lucaniovou dámou. Vytáhlou rudovlasou modelkou přes metr osmdesát. Až to uslyší Aido - ani věřit tomu nebude!

A ten kšeft se senátorem Dukeem. Vezme jejich peníze a investuje je. Rázem bude všechno legální. Jistě, chce to ještě celé prověřit, ale Gino si myslí, že je dost chytrý, než aby se nechal napálit. A stejně - ten starý brach určitě nepotřebuje jeho peníze - zřejmě se v těch svých může koupat.Stoly rozestavěné kolem sálu se pomalu začaly zaplňovat. “Promiň,” šeptla Clementine Ginovi, “hned jsem zpátky.”

Whitejack stál za oponou a poslouchal vzrušený šum, který sem doléhal z druhé strany. Zašklebil se a štípl Dolly do tlustého zadku. “Slyšíš ten cvrkot, matko?”

Uhladila si červené saténové šaty, obepínající její kyprou postavu. “Slyším, černochu. Jedno číslo - a dost. Jenom striptýz, nic jiného. Řekls jim to tak, ne?”

V jeho očích se divoce zablýsklo: “Komu jsem to tak měl říct, ženská? Tomu sucharoví?” Ukázal na Scotta, který stál v bezpečné vzdálenosti od nich. “Dostali jsme zaplaceno - a uděláme si, co chcememy.”

“Jen ať si to pamatuješ.” Ukázala na gramofon, který byl postaven v rohu. “Jenom jednu desku.” Prosmýkla se kolem něho, aby zkontrolovala Carrii aLucille.ašokovaloji, když viděla, jakCarrie zřetelněupadádo letargie. “Podívej se na ni,” sykla, “vypadá, jako kdyby měla každou chvíli usnout.”

“Neboj se, ženská. Mám pro ni trochu koksu a ten jí dám, těsně než půjde na plac. Bude dobrá.”

Dolly se zamračila a dloubla Lucille necitlivě pod žebra. “Ty na ni dávej bacha,” zamručela hněvivě, “a pamatuj si - jedno číslo a pryč.”

“Ano, Dolly,” odpověděla Lucille vlídně. Ta obryně jí naháněla hrůzu. “Dělej všechno po mně, až budem před oponou,” zašeptala Carrii, “a bude to v pořádku.”

Carrie tupě přikývla. Oči sejí skelně leskly a neměla ani zdání, kde je a kdo je. Jenom cítila, že by chtěla zavřít oči a odplout někam daleko, kde by ji už nikdy nikdo nemohl obtěžovat.

Clementine nakoukla do prostoru za oponou a setkala se očima s Whitejackem.

Obdařil ji úsměvem, který pokládal za okouzlující.

Vylekalo ji to. Nikdo jí neřekl o skoro dvoumetrovém negrovi, který má zuby jako betonové kvádry a úplně lysou vyleštěnou hlavu.

Chvatně kývla, očima rychle přeletěla tři ženské postavy. Tvořily skutečně tu nej neobvyklejší trojici, jakou kdy spatřila. “Tak jakmile budete připraveni řekla.

“Madááám, to my jsme pořád připravení,” odpověděl Whitejack a úsměv mu takřka rozpůlil obličej.

Opět kývla a odešla. To jsou ale zjevy! Dokonce lepší, než předtím tušila.

Whitejack si pomlaskával: “Matko! Matko! Matko! Vidělas tu fůru šperrr… ků na té ženské?”

Dolly si natřásala svoje kudrlinky a nevšímala si jeho nadšení. “Pojďme na to a vypadněme, než jí začneš líbat zadek.”Zlostně na ni pohlédl, pak vyndal z kapsy malou krabičku s bílým práškem a stodolarovou bankovku. Zručně bankovku sroloval, do trubičky nasypal prášek a lákal k sobě Carrii: “No pojď k tátovi, holčičko, jen pojď, dáme nosánku dobrotku.”Carrie na něho prázdně znala. Dolly ji postrčila. Whitejack jí držel trubičku u nosu, ona automaticky vdechla a zhluboka si šňupla. “No vidíš, holka,” pobrukoval si polohlasně, “ten kouzelný prášek tě teď s sebou vezme na fantastickou projížďku!”

Otočil se ke gramofonu a hlasitě pustil hudbu v rytmu honky tonky. Potom postrčil Carrii před oponu.

Mírně zavrávorala na svých jehlových podpatcích a na chvilku se zdálo, že upadne. Našla však rovnováhu, a aniž by začala tančit, hned si svlékala šaty.

“Do prrr… dele,” zasténal Whitejack, který nakukoval skulinou v oponě. “Ta bude hotová dřív, než vůbec začne.” Popadl Lucille. “Hoď zadkem a běž ji přinutit, ať trochu tancuje!”

Téměř Lucille prohodil oponou. Uvítaly ji výkřiky a smích - většinou ženský. Okamžitě pochopila, proč měla Dolly tolik námitek. Smíšená společnost byla něco úplně jiného. Ženy - jisté si svými šperky a kožešinami - byly nepřátelské, protivné a zlomyslné.

Carrie už měla šaty dole a rukama si sahala za záda, aby si rozpenula podprsenku, kdyžnani Lucille sykla. “Tancuj, prosím tě! Propánaboha - tancuj!”

Carrie porozuměla a začala se apaticky vlnit. Lucille divoce mrskala svým drobným tělíčkem v rytmu odvázaného honky tonky. Představovaly ten nejnemožnější pár.

Publikum se smálo v rozpacích a v nevěřícném údivu.

Clementine cítila, jak jí tváře sálají ruměncem. Tohle není zábava, toje hrůza. A co toje s tou čemou dívkou? Vypadá to, jako by se měla každým okamžikem zhroutit. A i kdyby ta trpaslice tančila jako o život, nic tím nezachrání.

“Poslechni, Clemi,” zašeptala Esther, “co toto má znamenat?”

Nucené se usmála: “To se spraví.”

“To teda doufám! Zatím je to žalostné.”

V Clementině to vřelo vzteky. Pět set dolarů - a za tohle?

Napálili ji. Jen ať se Oswald těší, až se k němu dostane! Zbláznil se? Vykládat jí, jaký to byl bezvadný program.

Pak nastoupila Dolly. Velká blondýna Dolly, která měla představu, jak si získat sál. Situaci zachraňovala svým povedeným revuálním výstupem. Konečně aspoň někdo, kdo se umí pohybovat.

“Je to odporné,” zašeptal Bernard Dimes své přítelkyni. “Clementine se snad musela zbláznit. Toto je dobré tak nanejvýš pro partu opilců.” Zachmuřil se. Na té zbědované černé dívce mu bylo něco podivně povědomého. Měl pocit, jako by ji už někde viděl…

Teď se všechny tři pustily do striptýzu. Napřed podprsenka, pak srolované podvazky, potom punčochy, jedna po druhé, a nakonec kalhotky.

Gino se rozhlédl kolem sebe. Všichni tihle bohatí nafintění panáci se dívají na tři děvky, kterým by nedal ani na vlak. Kde je ksakru ta paní Dukeová splašila?

Hleděl na ta nahá těla a kromě nudy necítil absolutně nic. Zapálil si doutník, který předtím dostal od senátora, a pohlédl úkosem na Clementinu. Vypadala nervózní.Černá dívka se teď přiblížila k jejich stolu. Už si skoro všechno svlékla a její velká prsa neladila se zbytkem její vyzáblé postavy. Právě když si sundávala druhou punčochu, upadla. Jako kámen klesla k zemi, nohy necudně rozhozené od sebe.

“Proboha živého!” vykřikla Clementine.

Sálem proletěla vlna rozpačitého smíchu.Melodie honky tonky zněla dál. Velká blondýna pokračovala v tanci. Luliputánka chtěla přestat, ale stačil jeden mrazivý blondýnin pohled a už tančila dál.Gino honem přiskočil, popadl černou dívku pod pažemi a táhl ji ke dveřím. Přece ji tam nenechá jen tak ležet. U dveří narazil na Scotta a oba ji společně odnesli do haly. Byla v hlubokém bezvědomí.

“Je tady někde doktor?” vyptával se Gino. “Nevypadá to s ní moc dobře.”

“Myslím, že mezi hosty je i doktor,” řekl Scott upjatě a snažil se očima vyhnout nahému tělu, které mu leželo u nohou.

“Přeneseme ji do ložnice,” rozhodl Gino, sundal si sako od nového smokingu a přikryl ji.

“Musím se zeptat madam…” začal Scott.

“Řekl jsem, že ji přeneseme do ložnice.” V jeho očích se objevil tvrdý, drsný výraz. Výraz člověka, jemuž se neodporuje.

Oba současně zvedli bezvládnou dívku a vynesli ji nahoru po schodech do modré ložnice pro hosty. Tam ji uložili na postel. Na Scottově čele se perlil pot.

“Teď byste měl najít toho doktora,” nařídil Gino.

“Půjdu se zeptat paní Dukeové, co si bude přát, abych udělal,” odpověděl Scott přezíravě. Nezačne přece přijímat příkazy od tohoto… této … osoby.

“Jo? Tak to si radši kurva pospěšte, protože jestli nezavoláte doktora dost rychle, bude z ní moc pěkná mrtvolka. To řekněte paní Dukeové a uvidíte, co si paní Dukeová bude přát.”

Scott odchvátal.

Gino si prohlížel dívku, která nejevila známky života. Zvedl jí paži, aby nahmatal puls, ale vtom zpozoroval stopy po jehle. Samé droboučké červené stroupky s malými podlitinami. Puls měla znepokojivě slabý. Zvedl jíjedno víčko, zornička byla nápadně rozšířená. To děvče je ve špatném stavu. A je to ještě dítě - nemůže jí být víc než šestnáct nebo sedmnáct.

Někdo ji krmí drogami a nutí ji, aby si vydělávala na živobytí striptýzem. Gino cítil, jak ho naplňuje vztek. Nesnášel, když někdo tímto způsobem zneužíval mladé děvče.

Tak kde je kurva ten doktor?

Whitejack zasténal, když Carrie upadla, ale dál nechal hudbu hrát a ulevilo se mu, když ji někdo odtáhl z cesty a číslo pokračovalo, jako by se nic nestalo.

Slabý potlesk ohlásil, že je konec. Nahá Dolly se vřítila za oponu a odplivla si: “Ty přiblblý negre! Co teď uděláme?”

Whitejack nesnášel právě dobře, když mu někdo říkal negr, pokud to nebyl jeho rodný bratrnebo sestra. “Zavři tu svoji tlustou hubu, ty bílý zmetku!” zavrčel. “Popadnem Carrii a jede se.”

“To beru,” ušklíbla se Dolly a natáhla si kalhotky.

“Toto je doktor Reynolds,” řekla Clementine, když přispěchala do pokoje se šedovlasým mužem.

Gino odstoupil od postele. “Nezdá se mi, že by to vypadalo moc dobře, doktore.”

“Vy jste také lékař?” zeptal se doktor Reynolds uhlazeně.

“Jenom když není nikdo jiný po ruce.”

Clementine ho vzala za rameno. “Pojďme počkat venku,” zašeptala.

Gino vrhl na doktora tvrdý pohled. “Je to narkomanka,” řekl drsně, “podívejte se na její ruku.”

Clementine ho odvedla z místnosti. Vzdychla si: “To je ten nejhorší večírek, který jsem kdy pořádala.”

“Ale běž. Večírek je dobrý - jenoms nemohla vědět, že bude průšvih s těma všivýma striptérkama. Cos myslela? Že to jsou tanečnice?”

“Věděla jsem, že to jsou striptérky, a myslela jsem si, že jsou to dobré striptérky. Bylo mi řečeno, že mají výborné číslo. Já se teď tak… stydím. Budu všem pro smích.”

“Ale hovno.”

Její ruka se přimkla k jeho paži. “Právě to se mi na tobě líbí. Jsi takový bezprostřední a upřímný.”

Její zelené oči opět vysílaly signály a on na ně chtěl odpovědět. “Cemen-tino ..začal.

“Kde je moje sestřička?” halasil kdosi důrazně a nad schodištěm se objevili Whitajack s Dolly a Lucille, následováni Scottem.

Gino jim zastoupil cestu, aby se nedostali do ložnice pro hosty. “Ona je vaše sestra?” zeptal se hrubě Whitejacka, přeměřil si ho pohledem a udělal si obrázek, co je to zač.

“Jasně že je,” vybuchl Whitejack, “a já ji chci vidět.”

“Je u ní doktor, pane …” zmlkla Clementine s otázkou na rtech. Whitejack se neobtěžoval doplnit své jméno. “Ona nepotřebuje žádného doktora,” řekl příkře, “občas na ni přijde takový záchvat a omdlí. Není to nic vážného …” Pokusil se Gina obejít.

“Paní Dukeová řekla,” ozval se chladně Gino, “že je uní doktor. Tak čekejte.” Prokláli pohledem jeden druhého. Pak Whitejack pohodil rameny. “Jistě, jistě. Ale je to stejně ztráta času pro všecky tady. My bysme ji jenom vzali do auta, zavezli domů k mámě a zítra bude jako rybička.”

“Jo,” řekl Gino. “Rybička pro další kšeft, že?”

“Co?” nafoukl se Whitejack.

Vtom se do toho vložila Dolly. “Co kdybych se na ni teď jenom mrkla, vzala naše saky páky a pro ni bychom si přijeli zítra?”

Gino přikývl. Ta velká blondýna je pěkně mazaná. Cítí ve vzduchu trable a kouká rychle vypadnou.

“Ale tady ji nechat nemůžete!” vykřikla Clementine.

Gino se na ni užasle podíval. “A proč ne?” zeptal se. “Jestli je ta malá tak nemocná, že nemůže odcestovat, přece ji nevyhodíš na ulici.”

“Její bratr ji chce vzít domů.”

“Hovno bratr.”

Whitejack výhrůžně řekl: “Já nevím, kdo jste, ale jestli…”

Dolly ho přerušila a chňapla ho za ruku: “My počkáme v autě. Nechcem tu žádnou rvačku nebo tak.”

Táhla ho dolů po schodech, za nimi šla Lucille a všem jim v patách Scott, aby se přesvědčil, že nikde nebudou bloudit.

Clementine byla zmatená. “Co se to děje, Gino?”

“Odjíždějí, a to rychle.”

“Proč?”

“Protože teď každou chvilku ten tvůj přítel lékař začne vykřikovat pěkně nahlas o drogách, o nezletilých a dalších věcech, za které by mohli jít sedět.”

“Chceš tím říct, že oni ji zdrogovali?”

“To je jasné.”

“Svou vlastní sestru ?”

“Ale Clementino, nebuď naivní. Ona je jeho sestra asi tak, jako já jsem tvůj bratr.” Na chvíli se odmlčela. “Aha, už chápu.”

Beze slova čekali, než se objevil doktor.

“Ta dívka je narkomanka,” konstatoval suše, “byla předávkována. Musíme ji okamžitě dopravit do nemocnice.”

“Ach bože,” vyhrkla Clementine. “Sežeňte někdo Oswalda, ten si bude vědět rady.”

“To není žádný problém,” mínil Gino, “jednoduše zavoláme sanitku.”

“To nemůžeme! Dovedeš si představit, jak by to rozmázli v novinách? Zdrogovaná dívka na senátorově večírku. Kdepak, to prostě nejde.”

Gino přikývl. Ona má pravdu.

“Podívejte se,” řekl doktor Reynolds netrpělivě, “to děvče je na tom velice špatně, musí být hospitalizováno.”

“Odvezu ji,” rozhodl Gino.

“Ale když ji povezeš do nemocnice, nebudou si tam myslet, že máš něco společného s tím jejím stavem?” otázala se Clementine.

“To už nech na mně,” odvětil, “pojďme, dáme ji do mého vozu.”

“Děkuju ti,” zašeptala vděčně Clementine, “dospěls k rozhodnutí, kterého nikdy nebudeš litovat.”

Středa 13. července 1977,

New York a Filadelfie

“Myslím, že blouzním,” zasténala Lucky. “Buď to, anebo už začínám kurva bláznit. Pořád se mi zjevuje velká pohodlná postel a sklenice chlazeného pomerančového džusu.” Pohnula se na podlaze výtahu. “A ten můj zadek, ten už je na mraky. A co tvůj?”

Steven neodpověděl.

“V pořádku, děkuji,” napodobovala Lucky jeho hlas. “Samozřejmě že je. Ta tvoje prdel je asi ze surové kůže. Nedej bože, abys ty si na něco stěžoval.” Čekala jestli odpoví.

Neodpověděl.

“Tak bych ráda věděla,” pokračovala, “jestli člověk může mít proleženiny i ze sezení ve výtahu - jako proleženiny z postele nebo takového něco.”

Pořád stejné ticho.

“Proč se mnou nemluvil, ty zmetku?”

Zase ticho.

“Jsi srab. Víš to?” Zvedla se a protáhla se. Musí být fit. Kristepane, jestli takhle vypadá samovazba ve vězení, tak není divu, že se jim tam kurva bouří.

Dotkl a se špiček nohou a unaveně se zase posadila. Shodila ze sebe už veškeré šatstvo a udělala z něho hromádku, takže teď má na čem sedět. Chacha, to bude scénka, až je ráno budou zachraňovat. To bude panečku pastva pro oči pro hasiče nebo policajty nebo kdo je odsud přijde dostat. “NAHÁ ŽENA NALEZENA VE VÝTAHU S ČERNOCHEM.” Anebo ještě lip: “LUCKY SANTANGELOVÁ, DCERA PROSLULÉHO GINA SANTANGELA - OBJEVENA VE VÝTAHU S ČERNOCHEM NAHÁ.”

Gino. Do prdele. Proč na něho zase myslí?

Protože on se vrací, proto. A jak s tím sakra může něco dělat, když je chycená v tom zasraném výtahu jako v pasti?

Vřískající hoch vpadl do kuchyně a z úst se mu řinul neustávající proud oplzlostí. “Já tě najdu, ty čuráku! Já ti ty koule uřežu a budu s nima hrát tenis!”

Dario držel smrtící kuchyňský nůž napřažený v temnotě před sebou a sám se choulil ve své skrýši.

“Vylez ven, ty buzerante. Vím, že jsi tady, vím to.” Ozval se drásavý smích maniaka. “Já tě rozporcuju jak hovězí bok, pak si tvoji prdel upeču a sežeru ji!”

Na Carrii neulpěl ani jeden zvědavý pohled, když postávala před tržnicí na Stopětadvacáté ulici. Stála tam už aspoň hodinu, zbědovaná figurka.

Pomalují docházelo, že nikdo nepřijde. Je sama a bude sama. Ten výpadek proudu podle všeho způsobil, že vyděrač změnil své plány.

Na ulici hořelo několik úmyslně založených požárů a k nim se hlučně blížily požární vozy s vyjícími sirénami. Srotil se tu nepokojný dav, a když se hasiči pokoušeli dostat se k plamenům, snesla se na ně sprška lahví a plechovek.Carrii bylo na zvracení. Viděla, jak skupina výrostků zatáhla jakousi dívku do průchodu mezi domy. Viděl a staršího muže, který silně krvácel z rány n a hlavě, jak vrávoral s těžkou stereosoupravou. Viděla, jak muji dva chlapi vyrvali a ještě ho pořádně zmlátili.

Dala se na útěk.

Když se Gino té holky zbavil, zvedl telefon.

“Jaké číslo si přejete?” zeptala se operátorka.

Začal jí diktovat Kostovo newyorské číslo, ale potom si to rozmyslel. Raději nebude nikam volat. Proč by měl upozorňovat poldy, kde je? Je víc než pravděpodobné, že Kostův telefon odposlouchávají. “Ale nic, pusťte to z hlavy,” řekl operátorce.

Postavil se, rozepnul si zip u kalhot a už podruhé toho večera je svlékal. Nemohl se ubránit úsměvu. Kdo by si byl pomyslel, že Gino Kanec odmítne nahou ženskou? Ta jeho dobrá stará přezdívka. Už mu tak celé roky nikdo neřekl.

Oblékl si pyžamo, bouchačku vsunul pod polštář a pustil televizi.

Program Johnnyho Carsona.

Pohodlně se usadil a díval se.

Tak Johnny Carson.

Teď měl konečně pocit, že je zpátky v Americe.

“Hej,” mumlala Lucky, “na co myslíš? Myslíš, že se tady v té potímě můžeme udusitl Protože mně to tak připadá.”

“Je tu plno vzduchu, jenomže ten vzduch je horký.”

“Aha! Už zase mluvíš. Bohudíky!”

Povzdechl si a změnil svou polohu na výtahové podlaze.

Ano, Lucky. Zadek mám celý bolavý a záda mám ztuhlá a nohy mne trnou a chce se mně chcát a mám takovou žízeň, že bych vraždil.

Nahlas řekl: “Proč si myslíš, že pomůže, když budeme mluvit? Je nad slunce j asnější, že nemáme nic společného. Cítím se už tak dost nepnjemně a nepotřebuju žádnou hloupou konverzaci.”

“Děkuju pěkně. Aby se lidi hádali, musí být aspoň dva, víš?”

“Což je přesně ono, proč jsem mlčel.”

“Ty máš něco proti mně?” vymáhala odpověď.

“Vážená dámo, já vás neznám a ani vás nechci poznat.”

“Proč ne?”

“A jsme zase tam, kde jsme byli.”

Zívla. “Ale ty mě přece znáš.”

“Co tím chceš říct?”

“Že já tě znám.”

“Jak to?”

Ve tmě se šibalsky zasmála anasadila tón černošské ulice: “Cítím tvoje koule, chlape.”

Podařilo se jí ho uvést do rozpaků. Nastalo mrazivé ticho.

Nasála nosem vzduch. Pekelně to tu páchlo potem, jeho i jejím. Přesněji řečeno - smrdělo to tady. “Promiň mi to,” řekla něžně, “už mně to leze na mozek. Jak už jsme tu dlouho?”

Neodpověděl.

Dario zadržoval dech. Ten hoch už byl hrozně blízko, skoro na dosah. Ruce, v nichž svíral kuchyňský nůž, měl celé vlhké potem.

Hoch se teď pohyboval obezřetně, cítil, že je blízko své kořisti. Přestal vřískat a jenom si tiše prozpěvoval: “Hej, ty sráči… ty čuráku … ty píčo …”

Dario byl na něj připraven.

Carrie vběhla přímo do náruče policajtovi a ten ji hrubě zadržel: “Kam běžíš, černá hubo?”

Černá hubo jí nikdo neřekl už víc let, než byla ochotná si ze svého života připomínat. Zahleděla se do jeho odulého obličeje, pak se napřáhla a vrazila mu tu nejsilnější facku, jakou byla schopna dát.

Překvapilo ho to. “No tak teď teprve uvidíš, jaká jsem já bestie!”

Vytrhla se mu a dala se do běhu. Ale už nebyla žádná mladice, a tak ji snadno chytil.

“Půjdeš se mnou, ty čubko!” řekl a nasadil jí pouta. “Za napadení úřední osoby ve službě.”

“Vy to nechápete,” zajíkala se, “já jsem žena Elliotta Berkelyho.”

“No a co má být? Já jsem třeba Dolly Partonová-a taky to neznamená, že seru cukr.”

Dostrkal ji k policejnímu antonu, který stál u chodníku, a vecpal ji dovnitř. Auto bylo plné bědujících černochů a nebylo tam už jediné místo k sezení. Mačkala se rameno na rameno, stehno na stehno mezi svými spoluvězni.

“To je kurva potupa!” hulákal vyčouhlý muž. “Sebral jsem akorát jedny tenisky. Některé ty krysy nakradly šedesátidolarové lakýrky a já jedny zasrané tenisky!”

Krásná mladá Portoričanka se pohupovala ze strany na stranu a se zavřenýma očima opakovala mumlavě: “Por que ? Por que ?”

Carrie měla chuť položit tutéž otázku.

Asi o půl třetí v noci se ozvalo bouchání na dveře Ginova hotelového apartmá ve Filadelfii.

Pomalu se probral a uvažoval, kdo to ksakru může být. Zašátral po hodinkách, natáhl na sebe hedvábný župan a s pistolí v kapse šel ke dveřím. “Kdo je to?” zeptal se podezíravě. A myslel si - Co tu k čertu pohledávám? Sám v nějakém mizerném hotelu ve Filadelfii?

Je teď zase zpátky v Americe. A člověk se v Americe nemůže potloukat sám. Aspoň ne, když je Gino Santangelo, to teda určitě ne.

Gino 1934

Clementine Dukeová měla pravdu. Gino nikdy neměl důvod litovat svého rozhodnutí z té osudné říjnové noci v roce 1928, kdy byl na večírku u senátora Dukea a paní Dukeové. Byla to rozhodující křižovatka v jeho životě.Teď po šesti letech leží na téže posteli v modrém pokoji pro hosty ve westchesterském venkovském sídle a všechny ty vzpomínky jako povodeň zaplavují jeho mysl.Odvezl tenkrát tu malou černošku do nemocnice, vyklopil ji tam a vypadl dřív, než se ho kdokoli na cokoli mohl vyptávat. Co se s ní dělo potom, to už byl její problém - on měl dost svých starostí.Clementine Dukeová byla neobyčejně vděčná. Příští týden ho pozvala do svého domu ve městě, aby celou tu záležitost probrali. Na večeři, jak říkala. Ale když tam přišel, neměla vůbec na mysli večeři.Ten večer mu nikdy nevymizí z paměti. Jenom oni dva, žádné služebnictvo, žádný senátor. Salón, který vedl do zahrady, osvěcovaly svíčky, vzduch omamně prosycovaly hořící vonné tyčinky.

Clementine Dukeová měla na sobě průsvitnou bílou róbu. A ty její zatracené bradavky na něho zase hleděly. Pevně mu stiskla ruku a tiše řekla: “Předpokládám, že víš, že můj manžel je homosexuál.”

“Cože je?”

“Homosexuál. Člověk, který se nevzruší při pomyšlení na moje sněhobílá stehna, jak mu obemykají jeho poněkud obtloustlé břicho. Naopak - má rád muže. Má rád úzké ploché zadky. Nejlépe mladé. A nejlépe černé.”

“Chceš říct, že je teplouš?”

“No, ta tvoje hantýrka je mnohem výstižnější.”

“Kristepane!” Gino hvízdl přes zuby. “To si děláš srandu. Takoví se přece nežení.”

“Že ne? To bys měl říct manželovi. Myslím, že by měl tendenci se s tebou na toto téma přít.”

“A proč mně to všecko vykládáš?”

“Proč myslíš?” Přimhouřila své zelené oči jako kočka, vzala ho za ruku a položila mu ji na své ňadro.

Žádné další pobídky už nepotřeboval. Vždyť vlastně za tou bohatou a exkluzivní fasádou byla Clementine Dukeová jenom další běhna. Dobře jí to udělal. Přímo na místě při tom svíčkovém osvětlení.

Vzdychala a sténala a vykřikovala jeho jméno znovu a znovu, pokaždé když dosáhla orgasmu. Potom se usmála a řekla: “Věděla jsem, že budeš senzační. Sice trochu hrubý, ale když ty jsi ještě tak mladý.”

Urazil se. Nikdy předtím se nesetkal s žádnými stížnostmi. “Ty, co tím myslíš - tím hrubý?”

“Já ti to ukážu.” A taky ukázala. Probrala s ním krok za krokem všechno, co spolu předtím dělali. Ale tentokrát ho přiměla, aby všechno dělal velice, velice pomalu a velice, velice něžně.

“Místo toho, abys mně bradavky sál - lízej je,” navrhovala mu. “Podívej, jak je to příjemné, když to udělám já tobě.” Měla pravdu. “A když j si ve mně, zpomal a uvolni se, nepumpuješ u pumpy, oddáváš se své sexuálnosti.”

“Mé - co?”

“Tvé smyslnosti, sexuálním pudům.”

“Hej - mluv anglicky.”

Něžně se usmála. “Tak se mi zdá, že tys tak moc chtěl uspokojit ženu, žes zapomínal na svůj vlastní požitek.”

“Já z toho mám požitek …” bránil se.

“Pssst. Jistě že máš. Jediný divoký orgasmus. Ale já chci, aby tvoje vyvrcholení trvalo tak dlouho jako moje vydráždění.”

Štípl ji do hebkého bílého zadku: “Nechápu, o čem mluvíš.”

“Budeš. Budeš!”

A skutečně porozuměl. Zanedlouho.

Za pár měsíců bylo jejich milování tak úžasné, že už se nemohl ani dočkat, až se zase za týden setkají. To už věděl, co tenkrát myslela. Znal i některá slova, která užívala - erotický, hédonistický, sexuální. Jejich milování zahrnovalo všechny tyto pocity. Ať si předtím myslel sebevíc, jak je výborný, proti tomuhle to bývala jen dětská hra.

Když se měl setkat tváří v tvář se senátorem Dukeem, poté co se pomiloval s jeho ženou, trpíval pocity viny.

“Nebuď směšný,“plísnilaho Clementine. “Jemuje to jedno, má úplnějiné zájmy. A kromě toho tě má rád - myslí si, že jsi prozíravý. A pokud to udržíme v tajnosti…” Z tohoto důvodu naléhala, aby žil dál s Cindy jako svou stabilní partnerkou. “Nikdy bych na ni nemohla žárlit,” prohlásila pohrdavě, když se s ní setkala. “Jen ji měj u sebe a já aspoň vím, že ti má kdo každé ráno přichystat snídani.”

Dostával víc než snídani. Cindy se stala v jeho životě nepostradatelnou. Vařila mu a uklízela a taky udržovala jeho šatník v bezvadném pořádku. Vozila ho kamkoli, když to potřeboval, a hlavně - to bylo snad nejdůležitější ze všeho -vedla úhledný ručně psaný záznam o všech jeho rozmanitých obchodních transakcích. Kromě toho všeho byla pořád stejně hezká jako dřív.

V průběhu šesti rušných let se Gino Santangelo dostal až na špici. S menší podporou svých přátel.

Charlie Lucania - přijal teď jméno Lucky Luciano, protože se šťastně vrátil z jedné sebevražedné akce, z níž nemělo být návratu, a příjmení mu změnili kvůli snazší výslovnosti.

Enzio Bonnatti, uprchl z Chicaga a usadil se v New Yorku hned po nechvalně proslulém masakru na Svatého Valentina 14. února 1929. Sedm gangsterů bylo tehdy postaveno ke zdi v jedné garáži na Severní Clarkově ulici v Chicagu a postříleno z kulometu rivalským gengem. Našli se takoví, kteří tvrdili, že Enzio v tom měl prsty a že vypadl z města dřív, než by ho zasáhla odveta - ale to se nikdy neprokázalo.

Aido Dinunzio. Pilný a svědomitý pracovník s tou správnou mírou zlodějiny v krvi. Teď je ženatý s Barbarou Riccaddiovou, která ho věčně sekýruje. Mají dvě děti a třetí je na cestě.

A senátor Oswald Duke. Nejdůležitější přítel ze všech.

Nebýt senátora, kdovíj akby Gino Santangelo dopadl. Byl by to asi jen řadový grázlík, který si vydělává ilegálním dovozem alkoholu a krátkodobými kšeftíky. Taková malá ryba, která potom rozháže zisk za obleky, za auta, na večírcích a se ženskými.

Senátor Duke legalizoval Ginovy peníze, tak jak slíbil. Vzal pár tisíc tady -pár tisíc tam - a investoval je do solidních akcií.

Ginovi to nebylo po chuti. Měl rád peníze v hotovosti - v bankovní schránce, kde si na ně mohl sáhnout.

“Důvěřuj Oswaldovi,” radila mu Clementine, “udělá z tebe boháče.”

Postupně, když viděl na stránkách finančních novin Wall Street Journal, jak mu peníze narůstají, začal Clementině věřit. Dokonce se i přel, když na něho na jaře 1929 Oswald naléhal, aby část akcií prodal a peníze znovu investoval v zahraničí.

Vztekle potom Gino sledoval, jak jeho prodané akciejdou stále nahoru. “Do prdele,” stěžoval si senátorovi, “proč jste to musel prodávat?”

“Počkejte a uvidíte,” odpověděl Oswald.

A opravdu 29. října 1929 přišel krach na burze a to smetlo do propasti spoustu bohatých mužůi s jejich majetkem. Také to ohlásilo začátek velké americkékrize.

Jenomže Gino nebyl v krizi. Byl na tom víc než dobře.

Od onoho dne udělal úplně všechno, co mu kdy senátor ve finančních záležitostech poradil. Vyskytlo se samozřejmě za tu dobu i pár laskavostí, o které byl senátorem průběžně žádán, ale nebylo to nic vážného. Senátor mu lehce položil ruku na rameno a řekl jen: “Postarejte se o tu věc osobně, milý hochu, plně na vás spoléhám.” A Gino se postaral.

Jednou se jednalo o to, že bylo potřeba pohrozit mladému džezovému muzikantovi okamžitým vykastrováním, pokud by se senátorovi neklidil z cesty, jindy zase bylo nutno trošku přidusit jakéhosi pochybného novináře, který zamýšlel uveřejnit článek, jehož obsah Oswaldovi nevyhovoval.

Tyto laskavosti byly tak nicotné a tak řídké, že Gino jim ani nepřikládal žádnou důležitost. Nezáleželo mu na tom, co po něm ten staroch chce. Když se to tak vezme - on tomu chlápkovi souloží se ženou a ještě jeho přičiněníťn vydělává peníze. Co víc si může člověk přát?

Enzio Bonnatti se přestěhoval do New Yorku v pravý čas. Když zkrachovala burza a vypukla panika a strach, někdejší báječná dvacátá léta vrávoravě spěla ke svému konci. Peníze, jichž kdysi bylo dost, najednou chyběly. A podniky, kde byl k dostání pašovaný alkohol, se po celém městě zavíraly. Výsledkem toho všeho byly války gangů, jaké dřív neměly obdoby. V oběhu nebylo dost peněz, tak se každý chtěl zmocnit aspoň toho mála.

Hlavní válka vypukla mezi dvěma gangstery ze staré školy - říkalo se jim “VousatíPetrové”.BylitoGuiseppeJoezvanýšéfMasseriaaSalvatoreMaranzano.

Lucky Luciano, Enzio Bonnatti, Vito Genovese a Frank Costello - tedy mladá krev, stáli tehdy stranou a jenom přihlíželi. Pořád doufali, že ti dva se skolí navzájem.

Gino se držel na periférii. Byl Enziovou pravou rukou a později jeho partnerem.

Tato castellammarská válka zuřila několik let a vyvrcholila tím, že Masseria byl v dubnu 1931 zabit a Maranzano zemřel jen o několik měsíců později.

Když byli “Vousatí Petrové” z cesty, byl to Lucky Luciano, kdo se chystal se svými přáteli a společníky převzít otěže.

Luciano chtěl změnit tvář organizovaného zločinu a vytvořit celostátní syndikát, který by byl založen na smím a shodě. Sestavil komisi ze zástupců jednotlivých gangů a sám se postavil do jejího čela. Jen s těžkým srdcem přiznal všem členům stejné pravomoci.

Ginovi, členu této komise, se líbil jeho styl jednání. Obdivoval jeho sílu, mazanost a jeho obchodnické myšlení. Na jeho morálku se snažil nemyslet.

“Ten muž je vrah,” řekla jednoho dne Ginovi Clementine. “To on zosnoval, aby odstranili Masseriu. Seděl s ním u oběda a potom si zašel na záchod, zatímco dovnitř vpadli najatí vrazi a brutálně Masseriu zabili. Měli by ho zavřít. Já ho už víckrát na své večírky nepozvu.”

Gino nedokázal potlačit úsměv. Clementinina představa o tom, kdo je v pořádku a kdo ne, souvisela s tím, zda ho zvala na své večírky nebo ne. Ale stejně měl rozhovory s ní v oblibě. Určitě toho na ženskou hodně věděla. Od ženy, jakou je Clementine, se toho člověk může hodně přiučit. A ještě víc od jejího manžela.

Oswald informoval Gina už dlouho před tím, než byla v prosinci 1933 oficiálně zrušena prohibice. A tak, než se to stalo, byl už zaveden v jiném oboru - v hazardních hrách, lichvářském půjčování peněz a v sázkách na čísla. Odmítal se zaplést do prostituce a do drog, přestože na něho Enzio naléhal. Kvůli tomuto rozporu se jejich zájmy v lednu 1934 rozdělily a každý se dal vlastní cestou. Rozešli se jako nejlepší přátelé. Aido se rozhodl, že zůstane s Ginem, a ten to ocenil jako důkaz věrnosti. Vždycky spolu vycházeli dobře.

Ginův dávný nepřítel Růžový banán byl zapleten do nějakého pochybného kšeftu se smlouvami amusel pryč z města. Tůn ale nespadl kámen ze srdce Aldovi, který si stále představoval, že Banán jedné temné noci splní svůj slib pomsty.

Všechno Ginovo podnikání bylo výnosné i navzdory krizi. Sázení na čísla se líbilo každému od taxikáře, po bankovního ředitele. Bylo to něco napínavého, co lidem učarovalo. Vsadil se desetník nebo čtvrťák na nějaké číslo, a když vyšlo, mohl člověk vyhrát i dvě nebo tři stovky dolarů. I víc, to záviselo na výšce sázky.

Gino tomu říkal “Oslíčku, otřes se”. Oslíček se otřásal - a prachy se sypaly.

Měl přes padesát spojek, které obíhaly tri různé čtvrti a sbíraly sázky od zákazníků. Peníze se shromažďovaly v pěti ústředních sběrnách - obvykle obchodech se zvláštní místnostívzadu, kde byly zaznamenávány sázky aukládány peníze v hotovosti, aby šije Ginovi pokladníci mohli vyzvednout. Byl to opravdu výdělečný podnik.

Kromě těch peněz, které Gino předal senátoru Dukeovi, aby je investoval, vlastnil ještě v řadě měst v různých bankách plno bezpečnostních schránek přecpaných penězi.

Uvědomil si, že nemůže utrácet peníze, aniž by prokázal zdroj příjmů, a proto hned na začátku roku 1933 si koupil noční klub z peněz, o kterých prohlašoval, že je vyhrál na dostizích. No a než byla odvolána prohibice, byl už celý klub renovován a Gino se zbrusu novou licencí na prodej alkoholu byl připraven ihned slavnostně zahájit provoz. Podnik dostaljméno “Clemmies” abyl to okamžitě hit.

Konečně se mu podařilo přesvědčit Věru, aby nechala prostituce a šla pracovat k němu jako šatnářka. Souhlasila - protože jí to zajišťovalo vyšší a pravidelný příjem, a tím i možnost našetřit co nej víc, než se Paulo vrátí. Dostal pět let za ublížení na zdraví se smrtelným následkem, kterého se dopustil týden poté, co vyšel z vězení. Za ten týden se ji neobtěžoval navštívit. “Určitě toho měl hodně,” tvrdila a byla teď skálopevně přesvědčena, že Paulo je její jediná životní láska, a ne nějaký bezvýznamný nenapravitelný kriminálník.

“Ty ses asi zbláznila, že na něho čekáš,” prohlašoval Gino.

“Ty si žij svůj život - a já si budu žít svůj,” odpovídala Věra dotčeně.

Clementine byla samozřejmě potěšena, že podnik, jehož název byl odvozen od jejího jména, má takový úspěch. Její přítomnost v “Clemmies” působila na newyorskou smetánku jako magnet a návštěvnost tu hned vzrostla. Gino jako majitel podniku a vůdčí osobnost sestál uznávanýmmužem. Ženy ho zbožňovaly. Nový vývoj událostí Clementinu nijak nerozrušil. Sama přišla ostatně i s dalším nápadem, totiž aby se Gino oženil s Cindy. “To děvče o tobě ví všecko. Když budou kolem tebe čmuchat federální daňoví úředníci, musíš se prostě chránit.

Vezmi si ji za ženu - a ona by nemohla pak už proti tobě svědčit, kdyby na tebe cokoli měli.”

To bylo velice chytré. Jo,” řekl Gino, “myslím, že si ji vezmu.”

A takjetady vmodrémhostinském pokoji westchesterského sídla Dukeových, leží na posteli, kouří doutník a čeká na to, že se ožení.

¦ XX ¦

Čas nijak neublížil skvělé malé Cindy. Jen jí dodal do očí jiskru a šperky na všechny příslušné partie těla. Ani Diamantová Lil na ni nemá. A Gino? Je to velkorysý darebák. Kolik děvčat, která žijí s mužem na hromádce, by sneslo tolik nevěry? Moc by jich asi nebylo, to ne.

No dobře, nastěhovala se sním sem z vlastního rozhodnutí. Ale to neznamená, že ji musí obelhávat.Předstírat, že je zasnoubený, když celou tu dobu ta jeho květinka ze San Franciska byla už vdaná za jiného chlapa. Cindy se to dozvěděla, až když se narodilo dítě. Deset měsíců po tom, co se nastěhovala k Ginovi. Tu zprávu telefonoval Kosta. “Řekni Ginovi, že Leonora porodila holčičku.”

Už se nemohla dočkat. “Jé, Gino, miláčku, tvoje snoubenka si dnes pořídila miminko. Zdá se, že zasnoubení je zrušeno, co?”

Zbledl a beze slova odešel z bytu. Nikdy už o tom nemluvili, ale bylo jasné, že si nepřipouští ani myšlenku na svatbu s ní.

Cindy dál pracovala na tom, aby se postupně stávala nezbytnou součástí jeho života. Věděla, že on míří nahoru, a naplánovala si, že ho na této cestě bude doprovázet. A doprovázela. Prozatím velmi úspěšně.

A teď se budou brát. Je to ten poslední krůček a ona by měla být šťastná jako malé dítě. Ale není. Je rozladěná, nešťastná a úplně na dně.

Gino Santangelo se nechystá být její. On patří tělem, duší i ocasem té zasrané kurvě Dukeové.

Kosta Zennocotti váhavě zaklepal na dveře modrého pokoje pro hosty.

“Jo. Dále,” vyštěkl Gino.

Kosta vstoupil. V ruce držel balancující tácek se dvěma skleničkami, láhví bílého vína a talířkem sušenek.

Gino se posadil: “Ty, co to je za blbý fór, že neseš víno? Řekl jsem ti, abys mi přinesl něco k pití.”

“Paní Dukeová říkala, že si máš dát víno.”

“Seru na paní Dukeovou.”

Kosta položil tác na stůl: “Ona to řekla takhle ajá jsem se s ní nechtěl hádat.”

Gino se rozesmál. Co to je na té Clementině, že vzbuzuje takový respekt a oddanost u mladých mužů?

“Tak mi nalej skleničku,” řekl a kontroloval si čerstvě upravené nehty. “No, na co čekáš?”’

Kosta poslechl. Přijel do New Yorku už včera. Byl potěšen a polichocen tím, že si ho Gino vybral za svědka. Neviděli se od jeho výletuna Východ v roce 1928, a ačkoli byli stále v písemném styku, naprosto ho vyvedla z míry ta změna, která se s jeho přítelem udála. Kosta nebyl schopen přesně určit, v čem ta změna vlastně spočívá - ale změna to je. Gino má v sobě neotřesitelnou sebejistotu, která přichází s věkem - ale ne jako osmadvacetiletý, nýbrž jako úspěšný čtyřicetiletý nebo padesátiletý muž. Už to dávno není ten drsný kluk z ulice. Od hlavy až k patě je dokonalý.

Své vlasy černé jako uhel si přestal pomádovat, dal se ostříhat nakrátko a nechal vlasy, ať se kroutí do přirozených drobných vlnek. Taky se zdálo, že povyrostl. Kosta to nevěděl, ale tento úkaz způsobily ručně šité boty s vyššími podpatky.

Má na sobě vždycky jenom ty nejlepší šaty. Na míru šité tmavé obleky s vestou, košile z dováženého italského hedvábí, kvalitní kašmírové sportovní komplety, vlněné pláště. Ty tam jsou proužkované šaty a křiklavé košile, které nosíval kdysi.

Dokonce i šperky, které teď nosí, jsou vkusné a elegantní. Diamantový špendlík v kravatě. Masívní zlaté manžetové knoflíčky, které ladí s drahými hodinkami značky Cartier. A namalíčkujednoduchý růžový prsten - jen s jediným nádherně opracovaným diamantem.

Jenom ta jizva na tváři prozrazuje jeho začátky a pronikavé černé oči stále varují, že někde uvnitř v něm je ukryta nekontrolovatelná divokost.

Kosta se podíval na hodinky. “Ještě přesně půl hodiny,” řekl neklidně, “jak se cítíš?”

“Docela dobře, mladej.”

“A nejsi nervózní?”

“Co bych byl nervózní? Žiju s ní už šest roků.”

Kosta přikývl. Samozřejmě, že žije. Od té doby, co si Leonora vzala jiného…

Jako by četl jeho myšlenky, Gino se ladabyle zeptal: “Jak se má teď Leonora?”

Kostovi zacukalo v levém oku: “Ujde to.” Nechtěl mu prozradit, že Leonora pije, tahá se s mužskými a své malé dcerušce se vůbec nevěnuje.

“A co ta malá? Kolik jí teď je?”

“Skoro šest. Je hezoučká jako panenka.”

Ginovi se udělal v krku knedlík, ale dál se snažil udržovat nedbalý tón: “Jo. To se rozumí. A jak se jmenuje?”

“Maria.”

Uhasil doutník. “Pěkné jméno.” Napadlo ho, že by mohl Cindy okamžitě zbouchnout.

“Neměl by ses připravit?”

Gino se zvedl: “Máš pravdu.” Zadíval sena Koštu. Ten mladej vypadá dobře. Je jako ze škatulky, takový typický vzorný študák, který má za sebou tři roky práv a absolvoval je s vyznamenáním. Teď pracuje v kanceláři svého otce. “Máš už vážnou známost?”

Kosta se ušklíbl. “Ty nečteš moje dopisy?” podivil se.

“Ale jistěže čtu. Žádný nevynechám.”

“Tak proč se mě ptáš, jestli mám vážnou známost? Už před půl rokem jsem ti psal, že jsem se zasnoubil s Jennifer Brierlyovou.”

“To se ten dopis musel ztratit někde po cestě. Jak vypadá?”

“Jennifer? Vždyť ji přece znáš. To je ta přítelkyně naší I .eonory, která k nám přijela, kdyžs byl u nás. Pamatuješ?”

“Alejo…jistě. Fakt velice hezká.” Měl úplné okno, co se týkalo té Jennifer Jakési. Vůbec si na ni nepamatuje. “Kdy do toho chcete praštit?”

Kosta se zatvářil vážně. “Ještě nevím. Musíme počkat, až se postavím na vlastní nohy. Možná rok, možná dva.”

“Hej,” píchl si do něho škodolibě Gino, “pamatuješ si na ten bordýlek, jak jsme tam spolu šli? Tys to dělal tenkrát poprvé, že?” Rozesmál se. “Nikdy nezapomenu ten tvůj výraz, kdyžs vyšel ven. Tys vypadal, jako bys vynalezl zmrzlinu! Dal bych za to krk, že k ní ses už nikdy nevrátil.”

Kosta se zakřenil: “Ale vrátil!”

“Kristepane!”

Jejich vzpomínky byly přerušeny zaťukáním na dveře. Kosta otevřel.

Nachodbě stála Clementine, půvabná a elegantní ve světlerůžovém kostýmku typu Chanel s černými lemy. “Smím vstoupit?” otázala se sladce.

Kosta vyskočil. “Zajisté, paní Dukeová.”

“Jen mi říkej Clementino.” Proplula kolem něho k Ginovi. “Ahoj,” řekla něžně a vzala jeho ruce do svých. “Tak ženich je už skoro připraven?”

“Na co?”

Olízla si tenké ryt: “Na svatbu, samozřejmě.”

“Kolik mám ještě času?”

“Dvacet pět minut přesně.”

“Ty, Kosto,” řekl Gino jakoby mimochodem,” udělej mi tu laskavost a vrať se sem až za dvacet minut. Potřebuju si ještě soukromě promluvit s Clemi.”

“To se rozumí.” Kosta vrhl na Clementinu obdivný pohled a odešel.

“Ten mladej na tobě může oči nechat,” konstatoval Gino klidně.

Popošla k toaletnímu stolku a prohlížela si v zrcadle svůj perfektní maku up. “Opravdu?” utrousila bez zájmu.

“Na to můžeš vzít jed.” Šel za nik toaletnímu stolku a zezadu ji objal. “A já tě taky miluju - po svém.” Pomalu se začal kolébat dozadu a dopředu proti jejímu tělu.

“Opravdu?”

Kolébal se dál.

Přes šaty ucítila erekci jeho penisu. “Gino!”

Rozpínal si kalhoty: “Ještě jednou tě chci vymrdat, dokud jsem svobodný chlap.”

“Neblázni! Nemáme čas. Já jsem už úplně oblečená. A tady ne, to nejde.” “Všechno jde,” řekl a zápasil s háčkem ujejí sukně. “Tys mě to tak naučila.” Clementine si uvědomila, že nežertuje. “To je bláznovství. .namítala slabě.

“Jo? Myslíš?” Sundal jí sukni a hodil ji na postel. A pak jí svlékl růžové francouzské krajkové kalhotky.

“Dej pozor na můj make up… a na vlasy …”

“Ohni se přes stůl. Nezkřivím ti ani vlásek.”

Udělala to, jak jí řekl, a celým tělem se jí rozlilo nedočkavé očekávání. Vstoupil do ní zezadu. Pomaloučku, zlehounka, jako by se pro ně zastavil čas.

“Óóóó…” její dech byl vzrušený. “Ty ses to ale dobře naučil.”

“Měl jsem výbornou učitelku.”

Jak se tak za ní rozkošnicky komíhal, hlavou se mu honily myšlenky na manželství, na Cindy a na to, že chce mít dítě.

A poprvé po několika měsících myslel na Leonoru.

A když dosáhl vrcholu, byl to výbuch, který jím mocně otřásl a rázem smazal všechny vzpomínky na minulost.

Dnešek je jeho svatební den. Chce, aby to byl nový začátek.

Carrie 1928 -1934

Bylo to všecko jako ve snách. Doktoři, sestřičky, nemocnice, směsice obličejů a hlasů.

Kdo o ně stojí? Co je mi po nich? Ať je všechny vezme čert “Jak se jmenuješ, drahoušku?”

“Kdo jsi?”

“Kolik máš let?”

“Kdo ti to udělal?”

“Jak se jmenuješ?”

“Kde bydlíš?”

“Kde máš matku?”

“Kdo je tvůj otec?”

“Kolik máš let?”

Dotazy a dotazy a dotazy. Až křik a ječení, to teprve umlčelo ty beztvaré obličeje.

Nazítří to pokračovalo úplně stejně.

A celou tu dobuj i tělo bolelo a chtělo sej í z vracet a sténala aby la celá strnulá. Výkřiky. Křeče až k agónii. Zase křik a zase, až konečně jednoho dne ji zabalili do něčeho bílého a pevného a z nemocnice ji odvezli.

Byl to najednou jiný svět. Místnost, kde se nikdo nestaral o to, zda křičí nebo si rve vlasy či škrábe obličej.

Žádné dotazy.

Ale pořád ta agónie, křeče a pocit hrozícího mučení.

Žilajako zvíře, chňapala pojidle, kteréjínosili uniformovaní dozorci, hltala kusy chleba a ty ji pak tlačily v krku. Pila vodu jako pes z misky, která byla připevněna k podlaze.

Dva roky neměla o ničem ponětí. Byla mimo a její mysl byla úplně prázdná. Pak sejednou v noci vzbudila ve tři hodiny a by loj í úplně j asné, že sejmenuje Carrie. Ale proč není doma se svou rodinou?.

Utíkala k zamřížovaným dveřím a volala o pomoc. Ale nikdo nepřišel. Byla zmatená a vylekaná. Co se to s ní stalo?

Ráno, když přišel ošetřovatel s jídlem, spěchala ho pozdravit. “Co tady dělám?” vyzvídala. “A co je to tu zač?”

Ošetřovatel ucouvl. Tito nebezpeční psychopati byli nevyzpytatelní. Jeden nikdy neví, co udělají.

“Jez,” nařídil jí ostře a postavil misku na zem.

“Já nechci jíst,” ječela, “já chci jít domů!”

O několik hodin později přišel doktor, aby ji prohlédl. “Jak vidím, tak už mluvíme, co?”

Oči se jí rozšířily: “Samozřejmě, že mluvím.”

“Kdo jsi? Jak se jmenuješ?”

“Jmenuju se Carrie. Bydlím s našima ve Filadelfii. Je mně třináct.”

“Třináct?” Doktor tázavě zvedl obočí.

“Ano, třináct,” rozplakala se, “a chci domů za maminkou Sonny … chci svoji maminku …”

Carrii nepropustili, drželi ji tam dál. Ale teď, když už nebyla jako divoké zvíře, zapojili ji do práce. Uklízela pokoje, drhla podlahy, vařila jídlo a večer se připlížila do své postele v přeplněném oddělení, kam se zhroutila celá vyčerpaná. A tak plynuly roky.

Jednou měsíčně ji prohlédl doktor.

“Kolik máš let?”

“Třináct.”

“Kde bydlíš?”

“U našich ve Filadelfii.”

Nebylo možné, aby ji pustili.

Carrie nechápala, co se to děje. Po nocích plakala tak dlouho, až usnula. Stýskalo sejí po škole, po sourozencích, po kamarádech. Proč ji tady jen drží na takovém strašném místě?

Byli tady blázni. Nepříčetní a zuřivíblázni. Carrie senaučiladržet se od nich stranou.

Její třináct a musí si přece dát pozor na to, s kým se stýká.

Gino 1937

“Hej zvolal Gino, “ty jsi ale opravdu kus. Víš to?”

Rusovlasá hosteska Bee nehodlala kvůli tomu padnout na zadek. “Pane Santangelo, to vy přece říkátekaždé]”

S předstíraným zděšením rozhodil rukama: “Kdo? Já? To si určitě děláš legraci!” Bee si dovolila se pousmát a pohodila hřívou nádherných rusých vlasů. “Máte jistou … pověst.”

Doufám, že jenom dobrou.”

“To určitě.”

“Rád to slyším… moc rád to slyším.” Vstal od masívního mahagonového stolu a protáhl se. Tohle děvče chce mít, ale nehodlá se kvůli tomu postavit na hlavu. “Jak dlouho už umě pracuješ, Bee?”

Zachvěla se. Není to zimou? Anebo mánajednou strach, že dostane padáka? “Tři měsíce, pane Santangelo.”

“Líbí se ti tady?”

“Klub je pěkný.”

“Už ti zvýšili plat?”

“Ještě ne.” Takže takhle to je. Buď zvýšení platu, anebo vyhazov.

“Chceš, abych tě dnes večer odvezl domů? Můžeme si o tom popovídat.” “Ano.”

Zaculil se: “Ano - co?” Očima ji líně obhlédl od hlavy k patě. “A co tak říct - ano, prosím?”

“Ano, prosím, pane Santangelo.”

Jeho úsměv se rozšířil. Tak s touto si užije. Ty vlasy a ta bělostná pokožka. A velkolepá prsa.

“Víš co? Přijď ve dvanáct hodin ke mně do kanceláře.”

Obrátila se k odchodu.

“Jo, a - Bee, dej si ty vlasy nahoru. Nahoře si je sepni. A teď už běž,” dodal, aby bylo jasné, že ji propouští. “Musím si ještě vyřídit pár telefonátů.”

Odcházela a on hleděl na její velký zadek, jak se vykroutil ze dveří. Má rád velké zadky, aspoň je čeho se chytit. Clementinin prakticky neexistuje a Cindyin je vysoko, kulatý a malý - skoro jako chlapecký.

Cindy. S tou courou je ženatý už tři dlouhé roky a ani náznak, že by bylo na cestě děcko. Toho štve. Přísahala, ženicnedělá, aby se chránila, tak pročještěnení v tom?

Aido se přihrnul do kanceláře. Je mu jedenatřicet a je tlustý jako slon. “Kdy shodíš trochu toho sádla?” řekl Gino drsně.

“Když já tak rád jím. To je strašné.”

“Kdyby tě někdy někdo postřelil, asi se rozpustíš na kaluž tuku.”

“Co mám dělat, když Barbara je tak vynikající kuchařka?”

“A s čím jsi přišel?” zeptal se Gino úsečně.

Aido mu podal hlášení, co je nového.

Gino zazíval.Nenístavěný na to, aby seděl za stolem a hrabal peníze. Má rád, když se něco děje a když je vzrůšo. Jediná věc, která se v poslední době děje, jeto, že šoustá se ženskýma. A přece - má svým způsobem štěstí. Se senátorem Dukeem za zády je v bezpečí. Má přátele na vysokých postech a volně se mezi nimi pohybuje. Ale mít důležité a vlivné přátele ještě neznamená mít účinnou ochranu. Lucky Luciano - šéf jejich komise - taky skončil před rokem ve vězení. Narafičili na něho obvinění z pasáctví. Narafičené proto, že Luciano nikdy neměl nic společného s děvkami přímo na ulici. Řídil rozsáhlý zločinecký syndikát - jeden z kšeftů se týkal i organizování prostituce. Ale stejně ho, smolaře mizerného, neminul tvrdý rozsudek v rozmezí třiceti až padesáti let vězení. Gangsterské podsvětí se otřáslo strachem. Když mohli poslat do lochu Luckyho Luciana, koho odsoudí příště?

Gina uklidňovalo pomyšlení, že na něho nemůžou, protože od rozchodu s Bonnattim byla stejně většina jeho obchodů zcela zákonná. Neměl co do činění s narkotiky ani s prostitucí a násilí taky nebylo součástí jeho akcí. Sem tam pár výhrůžek prostřednictvím svých pochopů tu či onde, to se zdálo jako dostatečné, aby kšeft hladce běžel.

“Už máte všecko připravené na cestu?” zjišťoval Aido.

“Všecko. Odjíždíme zítra ráno. Cindy je ve městě a nakupuje, co nestihla koupit včera.”

“Ženské. Ty holt umí utrácet.”

“Mně to nemusíš povídat.” Cindy ho stojí úplný majlant: za oblečení, za kadeřníka, za šperky a kožešiny. Laciná žena to teda není. Ale co, může si to dovolit. Má teď majetek v ceně dobře přes milión dolarů, většinou samé investice. Díky senátom Dukeovi. Díky Clementině.

Z toho ovšem chce vycouvat. Paní Dukeová sice pořád vypadá fantasticky, ale už si s ní užil dost.

Ona to jistě jen tak nenechá. Když si našel výmluvu, ona stanovila náhradní čas. Řekl, že ani potom nemůže. Tak se ho zeptala, kdy může.Cítí sej ako v pasti. Jemujednatřicet, má ženu, milenku ařadu příležitostných známostí. A přesto je víc v pasti, než když mu bylo šestnáct a byl sám na ulici.

Chce něco víc. Ale neví co.

“Cesta do Friska ti prospěje,” poznamenal Aido a pohodlně se usadil v koženém křesle. “Moc se honíš. Dokonce si ani nenajdeš čas, abys k nám přišel na večeři. Barbara už to začíná brát osobně.”

“Až se vrátím.”

“Pamatuj, že tě chytím za slovo. Špagety a masové knedlíčky, ty moje Barbara umí nejlíp,” povzdechl si a labužnicky mlaskl. “Ááá, moje žena je fantastická kuchařka.”

Gino výmluvně hleděl na přítelovo objemné břicho, které mu přetékalo z kalhot. “To je vidět.”

Aido se sebevědomě zasmál: “Spokojené břicho ukazuje na spokojeného muže.”

“Spíš na tlusťocha, ty vole.”

“Prosím?”

“Tlusťocha!”

Jejich šprýmování bylo přerušeno zaklepáním na dveře kanceláře.

“Jo?” štěkl Gino.

“To jsem já, šéfe.” V tom hlase se nemohl zmýlit. Je to Jacob Cohen, teď známý jako Prcek Jaké. Anebo většinou jen Prcek, i když teď už mu táhlo na čtyřiadvacet. Tu přezdívku dostal, protože se zločinem začal v životě velice záhy. Se stovkou dolarů půjčky od Gina, aby ho nějak podpořil jako čtrnáctiletého sirotka, šel přímo na věc. Začal krást auta. Kde se co šiklo. A taky drzé podvody. “Kdo to udělal?” ptávaly se zdrcené oběti. “Ten Prcek,” zněla vždycky odpověď.

Gino ho vzal k sobě, když mu bylo šestnáct. A než dosáhl dvacítky, už měl na starosti vybírání peněz za sázky na čísla, vylepšené jeho vlastními výnosnými nápady.

“Pojď dál,” houkl Gino, “co to, že jsi najednou tak vychovaný?”

Jaké vrazil do místnosti s úsměvemnartech: “Nechtěljsem vás vyrušit, šéfe. Znám to nové nařízení - nejdřív zaklepat.”

“Jaké nové nařízení?”

Aido vypadal zmateně. “Já jsem si myslel…” začal, “teda zdálo se mně, že je to dobrý nápad …”

“Co kurva?” propukl Gino ve smích. Před týdnem Aido vstoupil dovnitř, právě když on oblažoval děvče od cigaret na svém pracovním stole. “Asi máš pravdu.”

“Kdyby Cindy snad neočekávaně přišla … nebo paní Dukeová…”

“Souhlasím,” řekl Gino a pořád se ještě usmíval. Třebaje to přesně to, co by chtěl - jedna nebo druhá aby ho při tom nachytala. A pak by měl od nich pokoj. Byl by volný.

Jake hodil na stůl velkou brašnu plnou peněz. “Myslím, žeGambino, teda ta velká cukrárna na Stopatnácté, asi krade.”

Gino zvedl obočí: “Víš to jistě?”

Jaké se poškrábal na střapaté hlavě: “Určitě. Když ne on, tak jeho stará. Ta jediná se dostane poblíž k penězům, než je vyzvednu.”

“Dej mu výstrahu. Jenom jednu.”

“Rozumím, šéfe.”

Gino se za stolem vztyčil. “Zítra jedu pryč, Jaku, ale jenom na týden. Kdyby byl nějaký problém, tak to prober s Aldem.”

Jaké pohlédl na tlusťocha a kývl. Proč ho Gino tak ponižuje a žádá ho, aby něco probíral s tím bílým srabem. Každý ví, že Dinunzio je posera, který se bojí i vlastního stínu. Je úplná záhada, proč ho Gino u sebe drží. Stejně jen sedí v kanceláři na té své tlusté prděli a hovno dělá. Ale jo, něco přece. Musí tu prděl zvednout, aby zamkl do sejfu peníze, které mu pokladníci přinesou. Dříči jako on, Jake. Ti praví, kteří jsou za každým Santangelovým kšeftem.

“Jinak je všecko v pořádku?” zeptal se Gino.

Jake sě znovu poškrábal ve vlasech a napadlo ho, jestli nechytil nějakou breberku od své poslední hoky. “Všecko klape bezvadně, šéfe.”

“Dobře. Za pár dní se uvidíme.”

Clementine Dukeová chladně hleděla na svého manžela. “Ani se mi nechce věřit tomu, co říkáš.” Hlas měla ledový. “Jaks mohl být tak pošetily?

Oswald strnule hleděl z okna své pracovny do prázdna. Hlas se mu chvěl: “Nikdy jsem se nesnažil něco před tebou skrývat. Vždycky jsi věděla, co jsem zač.”

Ostře se zasmála. “Vždycky ne, Oswalde. Pokud si vzpomínám, trvalo to dva roky, než jsem se o tobě dozvěděla pravdu.” Vyklepla si jednu cigaretu z balíčku camelek, který ležel na stole, zapálila si ji a řekla: “Tak - a napadá tě nějaké … řešení… tohoto … problému?”

“Gino Santangelo. Dluží mi ještě nějakou laskavost.”

Vyfoukla zamyšleně kouř ke stropu. “Toto by bylo víc než laskavost.”

“Já vím, ale on mi vděčí za všecko, co má. On to udělá.”

“Jsi si tím nějak příliš jistý ..

“On to musí udělat. A kdyby to neudělal, zničím ho.”

Olízla si rty. Svým způsobem je zřejmě Oswald tak nelítostný j ako kterýkoli pouliční gangster. Ale on má moc - a máji tolik, že může znemožnit kohokoli. “Kdy mu o tom řekneš?” vydechla.

“V ten den, kdy se vrátí ze San Franciska. Bude to perfektně načasované.” Beze slova přikývla. Odkdy je potřeba, aby byla ústní žádost o něčí vraždu perfektně načasovaná?

Bee seděla v uctivé vzdálenosti od Gina na zadním sedadle jeho černého cadillacu. Red auto řídil a Sam řečený Bokem se rozvaloval na předním sedadle.

Gino bafal doutník a naplňoval auto kouřem, na který si ovšem nikdo nestěžoval.

Bees vlasy pěkně sepnutými na temeni hlavy by lanervózníjako čert. Nebyla to už žádá nezkušená nanynka a dá se říct, že i s náruživými muži si své odbyla a uměla s nimi zacházet. Ale přece… Gino Santangelo … Nakonec je to její šéf… a ženatý muž… A má ve zvyku si se ženou užít a potom ji odložit s tím, že jí nechá nějakou cetku na památku…

Bee si nepřála být použita a odložena. Ale jak to udělat, aby byla jiná než všechna ta ostatní děvčata?

“Kristepane!” vykřikl Gino a přetrhl tyto její úvahy. “Pročs mě neřekla, že bydlíš kdesi v zahraničí?”

“Už jenom čtyři bloky a jsme tam.”

“No to je načase.” Zívl a byl zvědavý, jestli to cestování vůbec bude stát za to. Zase další den a zase další ženská. A stejně jsou všechny stejné.

Ale zítra to bude jiné. Zítra jede do San Franciska jako svědek Kostovi na svatbu. Zítra uvidí Leonoru.

To pomyšlení ho znepokojovalo. Jak se bude cítit on? A jak ona se bude cítit? Původně měl nutkání Koštu odmítnout.

“To nemůžeš udělat,” nesouhlasně tvrdila Cindy. “Slíbilsmu, když on šel za svědka nám, že mu to oplatíš.”

To byla pravda. A tak se z toho nedalo vykroutit. Navíc už je načase, aby se Leonoře přestal vyhýbat. Pro jistotu si bere Cindy s sebou.

“Jsme tady,” ohlásila Bee.

Red zastavil Cadillac před honosným činžákem.

“Půjdete dovnitř, šéfe?” zeptal se Sam Bokem.

“Jo,” odpověděl Gino. Co si ten idiot myslí? Že sem jel celou cestu, aby seděl v autě?

Sam Bokem vystoupil a zkontroloval ulici zjedné i druhé strany. Pak otevřel zadní dvířka auta. Nejprve vylezla ven Bee a za ní Gino.

Vedla ho vnějším schodištěm do bytu v prvním patře. Byl prostý a skromný, ale nebyl špatný. “Ty tu bydlíš sama?” zeptal se.

Na vteřinku zaváhala, a pak řekla: “Ano.”

Začal bloumat po pokoji. “Udělej mi skotskou,” přikázal jí, “máš led?”

“Bohužel. Nemám ani skotskou.”

“A co máš?”

“Nic. Já … nepiju.” .

“Nepiješ? A jak to teda děláš v klubu, propánakrále?”

“Servírky mi nosí obarvenou vodu.”

Zasmál se: “A ti blbci platí za šampaňské.”

Zasmála se spolu s ním: “Tak nějak!”

Protáhl se: “Kristepane, to je ale život!”

Bee stála a dívala se na něho. “Mám si… Mám si sundat šaty?”

Svezl se do křesla. “A to ty děláš, místo abys roznášela pití?”

“Jestli to tak chcete?”

Ta mladá má něco do sebe. Dal si ruce za hlavu a opřel se v křesle. “Tak do toho.”

Srdce jí teď divoce tlouklo. Už má plán, jak ho přinutit, aby si ji zapamatoval … Bud to bude fungovat, anebo o tu práci v jeho klubu přijde. Aleje to pořád lepší než být jenom jednou z té řady jeho děvčat.

Pomalu se začala svlékat. Ani na chvíli z ní nespustil své černé oči. Odložila všechno, co měla na sobě, nechala si jenom boty s vysokými podpatky, černé hedvábné punčochy a červené podvazky.

Hleděl na ni s uznáním. Ta má ale figuru. Je vysoká, bílá a hladká. Velká světlá prsa, zakončená velkorysými bradavkami. Dlouhé pevné nohy. Ploché břicho. A vůbec se mu líbí. Tady to asi bude stát za druhou návštěvu.

Tlak, který cítil v kalhotách, už začal být nesnesitelný. Vstal a kráčel k ní. Zhluboka se nadechla a začala rychle mluvit: “Pane Santangelo, něco bych vám asi měla říct. Já se doléčuji z … z pohlavní nemoci.’

Zůstal jako opařený.

“Doktor mi říkal, že teď se už můžu… klidně milovat… Ale myslela jsem si, že bude fér, když vám o tom povím.”

“Tys chytla kapavku,” řekl bezbarvě a zhroutil se zpátky do křesla. “Doprčic! Ty máš kapavku a já jsem tě už málem vypíchal.” Vyskočil z křesla, jako by mu najednou došlo, že by to mohl chytit i přes šaty. “Pročs mi to neřekla už dřív?”

“Jsem přece vyléčená.”

“Kristepane! Já se vláčím až sem do té zasrané díry a ty jsi nakažená!”

“Byla jsem,” opravila ho.

“Kristepane!” Zle na ni pohlédl. “Hoď si něco na sebe.”

Vsoukala se zase do šatů, zatímco on mířil ke dveřím.

“Doufám, že jsem vás nerozzlobila, pane Santangelo.”

“Mě - a rozzlobit? Ne, mladá. Jenže tak tvrdého jsem ho už neměl celé měsíce - a tys to pokazila. Nashle.” A byl pryč.

Napětí zní spadlo. Konečně si ji teď zapamatuje a doufejme, že se ještě vrátí. Obelhala ho, že měla pohlavní nemoc. Jediná nemoc, kterou kdy v životě měla, byly plané neštovice, když jí bylo deset. Musela se pousmát. Ten měl ale výraz, když mu o tom řekla!

Potichu po špičkách se vkradla do ložnice. Její sedmiletý syn Marco spal v prostorné manželské posteli. Přikryla ho a zlehka ho políbila na čelo. Jestli se má Bee zaplést s Ginem Santangelem, tak to bude buď pořádně, anebo vůbec. Už teď vystoupila z řady.

Ten na ni tak honem nezapomene.

Cindy ležela v posteli, ale nespala a uvažovala, komu její manžel dnes v noci prokazuje svou přízeň. Možná drahé Clementině. Však on teď taky na celý týden odjede a co si tady bez něho ta stará coura počne?

Neboje to snad některá z holek v klubu? Jedna z těch bezduchých, hloupých hostesek, které se domnívají, že ona, Cindy, nemá tušení, co se děje? Gino Kanec. No jistě. ‘Všude jinde, jenom ne doma. Jak potom může čekat, že ona otěhotní, když se k ní skoro ani nepřiblíží?

Když se klub “Clemmies” otevíral, bylo to něco, čemu se hodně věnovali oba dva. Byla tam denně se zedníky, malíři a návrháři, aby klub byl včas připraven k otevření. Zpočátku sama najímala i všechna děvčata - hostesky, šatnářky, pohledné prodavačky cigaret. Žádné děvky, ale šikovná děvčata, která byla ochotná tvrdě pracovat a vydělat si. Když ona byla nablízku, Gino se nikdy na žádnou žádostivě nepodíval. Vždyť nakonec měl tu vychrtlou Clementinu, se kterou se vydováděl.

Od samého začátku se Cindy pevně rozhodla, že bude tuto aféru přehlížet. Byla natolik chytrá, aby pochopila, že s tím nemůže nic udělat. A kromě toho … výhody z přátelských vztahů se senátorem Dukeem a paní Dukeovou převažovaly nad nevýhodami. Věděla, že Gino se toho časem nabaží. Co ale nepředpokládala, bylo to, že až k tomu dojde, bude si systematicky a bez okolků prošoustávat cestu přes veškerý ženský personál u “Clemmies”. V době, kdy to začalo, se ona už při řízení chodu klubu neangažovala. Vzdala se najímání i propouštění děvčat už po roce a do podniku přišla, jenom když chtěla být viděna. Paní Gina Santangela u svého obvyklého stolu. Obklopovala ji hrstka blbečků, kteří kolem ní čenichali jako psi větřící hárající fenu, ale kteří se strachy neodhodlali k žádnému činu.

Nikdo nechtěl riskovat víc než nevinný flirt s paní Santangelovou. Ne, že by nevěděli, co je pro ně dobré, ale neriskovali.

Nepokojně sebou házela na velké posteli. Manželka Gina Santangela. Má šaty, šperky, luxusní apartmá na Park avenue, ale nikoho, kdo by ji v noci k sobě přitiskl, nikoho, koho by ksakru pomilovala. A vůbec nic se s tím nedá dělat. Nic, pokud chce zůstat vdaná za něho. Protože Ginojíjasněřekl jedno: Bude mu věrná, jinak … Tak je to.

Natáhla se pro sklenici vody na nočním stolku a přemýšlela o té cestě. Je to něco, na co se těší už celé týdny. Být jenom sami dva, ujet z New Yorku a z klubu. Když budou od tohoto všeho daleko, možná se jí podaří přimět ho, aby si uvědomil, že přes všechny ty zálety má doma ve své vlastní posteli pořád ještě tu pravou ženu.

Bouchly domovní dveře a ona se po očku koukla na hodiny. Jedna hodina. To je na Gina brzy. Teď půjde do ledničky, naloží si zmrzlinu, a pak půjde přímo do své pracovny, kde teď obvykle spává.

Dnes ho nebude obtěžovat. Někdy za ním chodívá v novém negližé a pokouší se vzbudit jeho zájem. Obvykle bezvýsledně. Teď leží na břiše a pěstí si ucpává ústa. Spi, poroučí sama sobě, spi.

Když už usínala, přišel do ložnice a vlezl si za ní do postele. Rukama začal šátrat pod její noční košilí a ona cítila, jak jeho tvrdý, dychtivý úd se k ní zezadu tiskne.

“Gino,” zašeptala a tělem jí projela vlna náhlé rozkoše.

Než stačila to jméno vyslovit, už byl v ní. Gino. Kdysi tak pozorný a ohleduplný milenec. Teď zřejmě dychtil uspokojit jenom svou tělesnou potřebu.

Bylo to krátké, prudké a skončilo to rychle, aniž by si vyměnili jediné slovo.

Cindy ležela zničená a zmatená. Dala by za to krk, že takhle by si nedovolil jednat s žádnou ze svých přítelkyň a už vůbec ne s paní Dukeovou.

Ten bídák! Jestli se jeho způsob chování k ní rychle nezmění, tak mu bude nucena ukázat, zač je toho loket. To teda ano! Už ví, jak dostane Gina, toho zasraného sobeckého Santangela, na kolena!

Carrie 1937

Na začátku roku 1937 byla Carrie propuštěna z ústavu, kde strávila devět dlouhých let.

Už si o sobě nemyslela, že je třináctileté děvče. Už věděla, kdo je a čím byla. Všechno se jí to vrátilo v jasných, i když útržkovitých výsecích. Úplně všechno. Od mámy Sonny přes bábu Ellu a Leroye a dál až k Whitejackovi.

Naposled si pamatovala krátké období s Whitejackem a potom se její vzpomínky náhle ztrácely. Vzpomíná si, že s ním a s Lucille odešla od Madam Mae … pak si vybavuje džezové lokály a že to bylo prima … a pak … nic.

Způsobily to samozřejmě ty drogy. Ví, co se s ní stalo. Doktoři jí pověděli všechno o její závislosti - a obzvlášť doktor Holland, který v posledních dvou letech měljejípřípad na starosti. Od něho věděla, že tanejvětšíbitva, kterou bude muset svést, ji čeká po odchodu z nemocnice.

Dožadoval se jejího propuštění po celý rok. “To děvče není blázen. Držíte ji tu jenom jako levnou pracovní sílu.”

Nakonec donutil vedení ústavu, aby mu dali za pravdu.

Carrii teď bylo třiadvacet let. Byla štíhlá s velkými ňadry, pozoruhodně dlouhými černými vlasy a zvláštníma smutnýma orientálníma očima.

Toho dne, kdy odcházela, na sobě měla obnošený šedý kabát, darovaný dobročinnou organizací, hnědou sukni a žlutou blůzku. Vlasy měla pevně stažené dozadu a obličej bez jediné stopy líčidla.

V peněžence měla pětadvacet dolarů a na proužku papíru jméno a adresu ženy, která jí nabízela práci služebné.

Doktor Holland se sní rozloučil u ústavní brány: “Nebudeš to mít jednoduché, Carrie, ono nikdy nic není jednoduché. Ale chci, abys to zkusila, a kdyby toho na tebe bylo moc, prosím tě - já jsem kdykoli k dispozici, abych to s tebou probral. Ano?”

Nevýrazně přikývla. Tento doktor je hodný člověk, který si myslí, jakou jí dělá laskavost, když ji pouští zase do světa. Ale kčertu, ona nechce nic jiného než se někde schoulit do koutku a nemuset se s ničím už potýkat.

Měla zvláštní pocit prázdna a nespokojenosti, když opustila ústav a jela autobusem do centra města. Všechno bylo tak jiné. Možná by udělala lip, kdyby zůstala, kde byla. Tam to šlo všechno samo. Na nic nemusela myslet.

V autobuse se na ni mlsně díval nějaký muž, a tak se zahalila do kabátu a odvrátila oči.Jaksi tušila, že muži jsou jejími hlavními nepřáteli.Dveře domu na Park avenue otevřel komorník.

“Jsem Carrie,” zamumlala v šoku, protože si právě uvědomila, že tento dům byl jenom přes tři domy od rezidence pana Dimese, kde kdysi pracovala. “Ta nová služebná,” dodala na vysvětlenou.

Komorník se zamračil: “Proč nejdete zadním vchodem?”

“Promiňte … neuvědomila jsem si..

Pohoršené zasykl a neochotněji vpustil dovnitř. “Pojďte za mnou.” Poslechla ho a šla za ním po schodech dolů do velké kuchyně, kde jakási tlustá černoška něco míchala na plotně.

“Paní Smithová,” řekl komorník, “toto jeCarrie, tanová služebná. Postarejte se o ni. Paní Beckerová ji zřejmě bude chtít vidět, než se u nás ubytuje.”

“Jasná věc, pane Beale.” Otočila se ke Carrii a jižanským způsobem protahovala: “Už jsi někdy sloužila, drahá?”

Carrie přikývla.

“Tak to všechno znáš a víš, že to není ani žádná hrůza, ani žádnej med.”

Tak zase jako služka. Zase ten stejný kolotoč. Stlát postele. Utírat prach. Drhnout podlahy. Čistit záchody. Cídit vany. Vkleče leštit mramorové podlahy. Prát. Žehlit.

Pracovat začínala Carrie v šest hodin ráno a někdy neskončila dřív než v deset nebo v jedenáct večer. A za to dostávala ani ne sto dolarů měsíčně, což bylo u služky ubytované v domě pokládáno za maximální výdělek.

Práce sama o sobě jí ani tak moc nevadila. Alespoň odváděla její pozornost od jiných věcí-abylo jí dobře, když se měla čím zaměstnat. Jednou za měsíc měla volný den. Neměla představu, co by si měla počít s volným časem, a tak obvykle zůstala doma.

Jen zřídkakdy se setkala se svými zaměstnavateli - pan Beckerbyl velice bohatý, tak ji aspoň informovala paní Smithová, a fotografie paní Beckerové se často objevovaly ve společenských časopisech. “Jednou tě vezmu do její šatny, až bude pryč - ta musí mít víc než třicet párů bot!” slibovala jí paní Smithová.

Whitejack. Jeho jméno jí problesklo hlavou. On taky měl tolik bot.

Whitejack. Takový vysoký a prudce elegantní a svítivě černý. Byl tak neodolatelný. Vzpomněla siná jeho třiadvacet obleků, nato, jak se naparoval, na jeho úsměv.

Whitejack. Ten ji málem oddělal.Přemítala, kde teď je, co dělá a jestli má nějakou ženu.Whitejack. Co by udělala, kdyby ho ještě někdy potkala?

Zabila by toho zmetka.

Gino 1937

Na večírku při zapíjení Kostovy svobody se Gino necítil ve své kůži. Seděl u stolu a pozoroval dění kolem j akoby zastřenýma černýma očima. Parta studentíků-hlučí tu a smějí se a polévají se pitím a hážou po sobě pečivo.

Když se z obrovského bílého dortu, jak to bylo zvykem, vynořila nahá dívka, měl Gino dojem,že těch čtyřiatřicet bývalých spolužáků bude mít čtyřiatřicet orgasmů současně! Kristepane! Člověk by si myslel, že ještě nikdy neviděli nahou ženskou.

Už předtím si zjistil, který je Leonořin manžel, a dobře si ho prohlédl. Jeho životní láska si vzala pěkného troubu. Jmenoval se Edward Phillip Grazione. Opravdový pitomec, který je zaměstnaný v otcově bance, má vlasy barvy slámy a vypoulené oči. I když postavu má jako hvězda amerického fotbalu - a něčím takovým taky kdysi ve škole byl, když si bral Leonoru.

Gino měl nutkavou touhuji zase uvidět. Už při pomyšlenína to se začal potit nervozitou. Dovádělo ho to k zuřivosti. Tohle už má mít přece dávno za sebou.

Taky že má. Jenom by si přál, aby se podle toho chovalo i jeho tělo.

“Jennifer - stůj na místě!” nařizovala Leonora. “Jak ti to proboha můžu zapnout, když lítáš po celé místnosti.”

“Promiň. Už budu hodná. Slibuju.” Jennifer Brierlyová, Kostova snoubenka

- stála klidně uprostřed své ložnice, zatímco ji Leonora nad pasem zapínala korzetový živůtek. “Je to moc těsné!” stěžovala si, jen to Leonora dokončila. “Málem nemůžu dýchat!”

“Však nemusíš dýchat,” odsekla Leonora břitce, “myslím, že si zasloužíme trochu šampaňského, ne?”

“Vždyť je teprve jedenáct hodin dopoledne.”

“Ale je taky tvůj svatební den. Co kdybych skočila dolů a vzala tam jednu flašku?”

Jennifer přikývla. Chudák Leonora.- Věděla, že její přítelkyně pije, ale začínat už dopoledne?

“Tady ji nesu!” vrátila se Leonora triumfálně za pět minut. Držela plnou láhev šampaňského a dvě skleničky. “Voila!” Zručně láhev otevřela, aniž by víno vypěnilo ven, a naplnila skleničky. Jednu podala Jennifer. “Tak na tvoji svatbu,” řekla s trpkostí v hlase, “a ať ti manželství vzkvétá.”

Jennifer si usrkla bublinek a odložila skleničku na stůl.

Zato Leonora se své skleničky držela, dopřála si několik pořádných hltů a znovu si nalila. “Doufám, že si uvědomuješ, do čeho se řítíš,” řekla znovu s trpkostí v hlase.

“Já se do ničeho neřítím,” odpověděla jemně Jennifer. “Já se vdávám za muže, kterého miluju.”

“Láska brzy zmizí,” řekla pohrdavě Leonora, “jen co se staneš jeho vlastnictvím.”

“Kosta mě nebude vlastnit, ani já nebudu vlastnit jeho. Budeme spolu, protože to oba chceme.”

“Pche,” Leonora si znovu usrkla šampaňského, “to si řeknem za dva roky, až bude fuč ta romantika. Manželka se stane vlastnictvím - když to dopustí.”

“Ach, Leonoro, prosím tě, nechci s tebou vést tyhle diskuse zrovna dnes. Vím, že tobě to s Edwardem moc neklape, ale to přece neznamená, že každé manželství je předurčeno k něčemu podobnému jako tvoje.”

“To máš pravdu, máš pravdu.” Leonora vzala láhev a zase si nalila. “Na chvíli si odskočím.” Rychle odešla z ložnice, protože nechtěla, aby ji přítelkyně viděla plakat. Byl to přece jenom Jennifeřin svatební den a ona jí ho nechtěla zkazit.

Myslela celý den na Gina Santangela a znervózňovalo ji to. Jak ted vypadá? Stejně? Zádumčivý, snědý a nebezpečně přitažlivý? Anebo se změnil tak jako ona?

Ví, že teď už není to někdejší děvče, do kterého se zamiloval. Když se na sebe podívá do zrcadla, vidí vrásky, neklamné stopy stárnutí a pohrdavou křivku úst. Proč, ach proč jenom na něho nečekala? Nebylo to zaviněno těmi jeho dopisy, tak trapně romantickými a nebo podobnými jeho nátuře? Anebo snad tím, že tu bylo tolik dalších mladíků, s nimiž se to dalo vyzkoušet? A když vyzkoušela jednoho - už by to ani nebylo fér, aby nedala šanci i ostatním.

Pak přišel Edward, potom Maria. A potom pití. A potom milenci.

Leonora se zamračila. Gino Santangelo. První dívčí pobláznění. Co vůbecna něm viděla zvláštního?

“Ty darebáku!” smál se Gino. “Ty do toho fakt půjdeš, co?”

Kosta se zašklebil: “Fakt půjdu.”

Seděli v limuzíně, která je vezla ke kostelu. “Už by mi to ostatně dělalo trochu potíže, teď se z toho vykroutit,“dodal Kosta, “a navíc je Jennifer fantastická holka.”

“Když si ji bereš ty, mladej, tak určitě je.”

“Není teda závratně krásná nebo tak,” pokračoval vážně Kosta, “nějak jako Cindy.”

Gino vybuchl smíchy: “Cindy! Prý závratně krásná! Mladej - ta by ti zlíbala nohy, kdybych jí řekl, cos teď prohlásil.”

“Mně Jennifer vyhovuje,” vysvětloval vážně Kosta, “pro mě je to ta nejskvělejší holka. Nevím, proč mi to tak dlouho trvalo,než jsem si to uvědomil, když to přitom byla Leonořina nejlepší kamarádka.”

Jméno Leonora zůstalo viset ve vzduchu.

Brzy dorazí do kostela.

Brzy ji Gino zase uvidí.

Těžce polkl a podíval se z okénka.

Cindy jela do kostela taxíkem. Měla na sobě bílý hedvábný kostýmek šitý na míru, který těsně obepínal její postavu a obkresloval všechnyjejí nádherné křivky. Přes něj měla kolem ramen nedbale přehozenou štolu z bílé lišky. Světlé blond vlasy mělanakrátko ostříhané a upravenédo módního chlapeckého účesu ananich naaranžovaný bílý kulatý klobouček. I když si sama o sobě moc myslela - muselo sejí to nechat-skutečně vypadalajako filmová hvězda. Kdybyji tak zahlédl Clark Gable, musel by omdlít!

“Budete se vdávat, nebo tak něco, krasotinko?” ozval se taxikář.

“Jsem svatební host,” odpověděla povýšeně. Zaplatila mu a vešla do kostela.

To je ale úroveň, muset jet na svatbu taxíkem. Gino pro ni mohl udělat aspoň to málo, že by jí zajistil vůz. Když si na to postěžovala, řekl jenom: “Zapomněl jsem.”

Docela pohledný uvaděč si ji uznale prohlédl. “Nevěsta, nebo ženich?” zeptal se.

“Cože?” Zamrkala dětsky modrýma očima a vykulila je na něho.

“Nevěsta, nebo ženicht?” opakoval.

Byla úplně zmatená.

Přiskočil další uvaděč s postavou tak vypracovanou, že by dělala čest i řeckému bohu, a s vlasy, které tuto představu vhodně dokreslovaly.

“Jste příbuzná nebo známá ze strany nevěsty, anebo ženicha?”

“Proč?” zeptala se Cindy a v duchu uvažovala, jak tento řecký bůh vypadá svlečený.

“Protože potřebujeme vědět, ke komu patříte, abychom věděli, na kterou stranu kostela vás máme usadit,” usmál se.

“Ach tak,” začervenala se. Není nad to, když člověk vypadá jako blbec. “Kosta je dávný přítel.”

Uvaděč ji s úsměvem vzal za paži: “Ten Kosta má ale štěstí!”

¦ ¦

Jennifer Brierlyová důstojně kráčela chrámovou lodí jako královna. Vedla se s otcem, který jí nabídl rámě, a pevně se ho držela.

Před ní kráčela Leonora, počestná vdaná žena, a v čele tři družičky a Maria, Leonořina devítiletá dcera.

Bylo to procesí vskutku královské a nikdo si ani nevšiml Leonořiny poněkud nejisté chůze.

Kosta stál v první řadě a cítil, jak ho celého zalévá pot. Chtělo se mu na záchod. Chtělo se mu kouřit. Potřeboval se napít.

Gino po jeho boku byl navenek klidný. Vynakládal však veškeré úsilí, aby se neotočil a nehleděl dozadu do chrámové lodi. Nebyla to nevěsta, kterou si přál vidět. Byla to Leonora, o které věděl, že kráčí těsně před nevěstou.

“Nějak se necítím dobře,” zamumlal Kosta tlumeně.

“To bude v pořádku, mladej, jenom vydrž.”

A potom se v jejich zorném poli objevila Jennifer se svým otcem a Kosta postoupil dopředu, aby se k nim přidal. Gino se držel kousek za ním. Ohlédl se. Žaludek mu udělal kotrmelec. Ta je kurva pořád stejná! To viděl dokonce i v mlhavém přítmí kostela.

Stála k němu profilem, s hlavou mírně nakloněnou na stranu, zářivýma křišťálově modrýma očima a zvlněnými světlými vlasy. Na sobě měla nazdobené růžové šaty, které jemně zvýrazňovaly křivku jejích prsou i štíhlost jejího pasu a splývaly v měkkých záhybech k podlaze.

V ústech mu vyschlo.

Odtrhl od ní oči a zíral přímo před sebe. Svatební obřad už začíná a on ho nechce propást.

Co se Gina týkalo, uběhl mu zbytek dne jako v polosnu. Konala se svatební hostina, přijímaly se dary a četly se blahopřejné telegramy. Šampaňské. Jídlo. Přípitky. Proslovy.

Franklin Zennocotti se na něho díval stejně nedůvěřivým zlým pohledem jako kdysi. Mary Zennocottiová přátelsky a mateřsky.

Cindy vypadala jako drahá děvka a flirtovala všude kolem s každým mladším chlapem, který po ní toužebně zavzdychal - včetně Leonořina manžela, ze kterého se vyklubal přesně takový blbec, na jakého vypadal.

Kosta a Jennifer ze sebe nespustili oči. Tajuplně se na sebe usmívali a drželi se pevně za mce.

A potom tu byla ještě ta dáma sama.Leonora.Už žádné děvčátko, ale osmadvacetiletá žena.

Gino - ledabyle: “Jak se máš?”

Leonora - ještě ledabyleji: “Prima. A ty?”

Gino: “Jde to.”

Leonora: “To je dobře.”

Ticho. Velice dlouhé ticho.

Gino - se zaujetím: “Slyšel jsem, že máš krásnou holčičku.”

Leonora - bez zaujetí: “Ano, Mariu.”

Zase ticho.

Gino: “Já děti nemám.”

Leonora: “Ne?”

Stáli na okraji tanečního parketu a kolem nich kroužily páry.

Gino: “Myslím, že bychom si měli zatančit. Svědek se svědkyní, víš?” Leonora: “Tak ať to máme za sebou.”

Byla v jeho náručí lehká jako pírko. Držel ji s mírným odstupem a vznášeli se po parketě za zvuků melodie Penízky z nebe.

Cítil se j ako v sedmém nebi a špatně a hloupě a bezvadně zároveň. Reagovala by, kdyby něco řekl? Opravdu by chtěl riskovat, že bude před ní vypadat jako hlupák? Propánakrále, vždyť on je přece Gino Santangelo, je významný muž. Může mít každou ženu, kterou si zamane. V New Yorku se ho bojí, důvěřují mu a váží si ho. Mezi svépřátele počítái senátory, soudce a politiky. A s jejich ženami šoustá.

“Už toho mám dost,” řekla náhle, “chci se napít.”

“Jistě.”

Vytočil se s ní mimo parket. “Leonoro?” začal.

“Ano?” Její zářivě křišťálové oči byly ledové a mrazily.

Vysere se na ni. Ona nemá ani tolik slušnosti, aby se pokusila mu to nějak vysvětlit, omluvit se, cokoli.“Co chceš k pití? Přinesu ti to.”

“To není třeba.” Vymanila se mu. “Manžel mi pití donese.” Odešla bez jediného dalšího slova.

Cítil se, jako by byl nějaká špína, jako by ho nenáviděla. Co on jí kurva kdy udělal, kromě toho, že na ni čekal jako věrný mamlas?

“Ahoj.” Před ním stála nějaká dívenka. Malá devítiletá kopie své matky. “Maria?”

“Ano.”

To je ale nádherné děcko. Stejné oči. Stejné vlasy.

“Jak víš, jak se jmenuju?” Hlavička se zvědavě naklonila na stranu.

Usmál se. “Vždyť ty jsi úplná hvězda?”

“Opravdu sem?”

“Opravdu si.”

“To je dobře. Protože já jsem chtěla, aby sis se mnou zatancoval. Svědek přecemá provést družičky.” Uchopila ho stydlivě záruku: “Ateďjsemnařadějá!” “Bude mi potěšením, malá slečno.”

Důstojně rozpřáhl paže a ona velmi způsobně zaujala držení.A už tančili.

Carrie 1937

“Pan Bernard Dimes, co má dům tady kousek od nás, bude pořádat příští pondělí večírek. Paní Beckerovánás obvykle nechá, ať tam pomůžem v kuchyni. Chceš jít? Platí fakt dobře.” Paní Smithová netrpělivě hleděla na Carrii: “Tak co říkáš? Musím to povědět jeho hospodyni.”

Carrie nevěděla, co má odpovědět. Bylo by to jako krok zpátky, do minulosti. Ale přesto - budou to peníze navíc. Šetřila každičký dolar, který mohla, i když se ještě nerozhodla, k Čemu je použije. “Půjdu tam,” souhlasila, “aspoň to bude změna.”

Pracovala v domácnosti u Beckerů už půl roku a dům opouštěla, jedině když šla na trh. A jedinou výjimkou bylo, že jednou navštívila v ústavu doktora Hollanda. Měl radost z jejích pokroků. “Být zpátky v New Yorku se všemi jeho svody, to je teprve ta pravá zkouška. Zdá se, že tys ji zvládla na výbornou.”

Opravdu zvládla?Copakjeto zvládnutína výbornou, že se schovává vesvém pokoji, když má volno? Anebo se jenom schovává před pokušením?

Asi by měla vyjít na ulici - zajít si do kina nebo do divadla. Nebo chodit jenom tak a podívat se po obchodech.

Půjde - jednou. Až bude mít pocit, že je na to připravená.

V pondělí v pět hodin odpoledne se paní Smithová a Carrie vydaly k Dimesově rezidenci. Paní Smithová si pro tuto příležitost oblékla své nejlepší květované šaty, ale Carrie měla na sobě jenom obvyklou uniformu. Dlouhé čemé vlasy si svázala a zapletla do copu.

“Ty nemáš na sebe nic jiného?” vyčítavěji řekla paní Smithová.

“Toto jsou moje pracovní šaty,” odpověděla Carrie zarputile.

Paní Churchová, hospodyně pana Dimeseje uvítala v kuchyňských dveřích. Carrie s úlevou zjistila, že to není tatáž žena, co byla v domě, když ona tu kdysi pracovala.

Kuchyň byla nově zařízená a zmodernizovaná. Ale stejně se Carrii zachvělo srdce, když vstoupila a rozhlédla se. Připomnělo jí to tu nevinnou dívenku tehdy před mnoha, mnoha lety …

V kuchyni panoval shon. Nějaká robustní Švédka, oblečená do úboru servírky, se vrtěla na židli a čekala, až jí bude potřeba. Dva barmani spěšně připravovali led a víno, služka pomáhala komorníkovi. Šéfkuchař v plné parádě měl napilno s výrobou zapékaných miniatur s kuřecím masem.

Carrie tiše vykonávala pomocné práce.

V sedm se začali sjíždět hosté a shora sem doléhaly tóny hudby a smích. Barmani a švédská servírka zmizeli za svými povinnostmi a sem tam přišli utrousit nějaký klípek o slavných tvářích, které tento večírek poctily účastí. Jak večírek pokračoval, začínalo se hromadit špinavé nádobí. Carrie měla ruce celé červené a bolavé, jak je pořád máčela v horké mydlinkové vodě.

V půl jedenácté se ve dveřích objevil komorník. Rozhlédl se po pomocném personálu a oči mu padly na Carrii: “Uměla bys podávat kabáty?”

“Co?”

“Ale nic. Nemůžeš být asi horší než to děvče, co mi poslali. Pojď se mnou.”

Utřela si ruce do utěrky a následovala komorníka po známých schodech.

“Tady,” poručil jí a mírněji postrčil do samy plné kožichů. “A když ti řeknu, co chci - hleď, abys to našla - a hlavně rychle.”

Bylo to lepší než umývat nádobí.

Esther a Gordon Beckerovi se měli k odchodu až mezi posledními hosty. “Drahý Bernarde, byl to báječný večírek,” rozplývala se Esther.

Bernard se usmál: “Děkuji. Jsem rád, že jste se bavili.”

“Já moc, a co teprve Gordon. Že, miláčku?”

Gordon sebou trhl a zjišťoval, o čem je řeč. Obdivoval totiž tu černou dívku, která podávala komorníkovi kabáty. Je tak prostá a obyčejná se svými dlouhými černými vlasy, zapletenými vzadu. Něco mu přitom na ní bylo mlhavě povědomé …

“Carrie!” spustila najednou Esther, “ty jsi ještě tady? Jak to chceš proboha zítra všechno zvládnout?”

“Kdo to je?” zeptal se Gordon.

“Naše služka, miláčku.” Esther pištěla smíchy. “On už ani nepozná své vlastní služebnictvo! Věřil bys tomu, Bernarde?” Její dvojitá brada se natřásala podobně jako její mamutí prsa.

“Kdo by to služebnictvo rozeznal?” Gordon se přidal k manželčině smíchu, aby nevypadal jako hlupák. “Vždyť přicházejí a odcházejí-jako králíci!”

Precizní mozek Bemarda Dimese jakoby zatikal. Carrie? To jméno mu cosi vzdáleně připomínalo. I obličej té dívky mu byl povědomý. Carrie? Nesnáší, když si na něco nemůže vzpomenout. “Nevadilo by ti, kdyby tu ještě chvilku zůstala?” zeptal se Esther.

“Jistěže ne! Vždyť já jsem jenom žertovala! Carrie je ráno pokaždé jako rybička bez ohledu na to, kdy jde spát.” Hodila na ni blahosklonný pohled: “Že, drahoušku?” A potom hlasitě zašeptala, aby to všichni slyšeli: “To děvče je poklad! Dře jako negr!” A zase chichotání á další chichotání. “Ale fuj! Musím si dávat pozor na jazyk!”

Carrie se na místě rozhodla, že si najde práci jidne. Paní Esther Beckerová si může uklízet svůj svinčík sama.

O hodně později, když už se odporoučel poslední host, seděl Bernard Dimes sám ve své pracovně a vychutnával skleničku svého oblíbeného koňaku. Zazvonil na komorníka. “Rogere, jestli tu ještě je to děvče, co vám pomáhalo v šatně, přiveďte ji sem ke mně.”

“Ano, pane. Ona je opravdu moc šikovná,” poznamenal Roger. “Právě takovou služebnou bychom potřebovali.”

Bernard se tvářil pobaveně: “Chcete snad, abych se zeptal paní Beckerové, jestli by sejí vzdala?”

“To je výborný nápad, pane.”

Bernard se hlasitě rozesmál: “Vy mě překvapujete, Rogere. Krást personál, to není zrovna váš styl.”

S Rogerem to ani nepohnulo: “Já vím, pane. Ale někdy je to jediná možnost.”

++++++++++++++++

Dole v kuchyni se podnapile pohupovala paní Smithová a balila si do papírového sáčku chutný výběr ze zbylých předkrmů, aby šije mohla vzít domů. Takové zbytky jídla a pití byly další výhodou večera.

Oba barmani skládali prázdné lahve do beden a švédská servírka, teď už převlečená do odvážných žlutých šatů, seděla u zadních dveří a četla si filmový magazín. Její manžel, šéfkuchař, si balil své náčiní.

Carrie rovnala čisté nádobí do kredence.

Jeden z barmanů se k ní přitočil: “Nechtěla by si hezká holka jako ty někdy večer zašpásovat?”

Zaraženě na něho pohlédla.

“Tak co?” naléhal.

Zavrtěla hlavou.

Chystal se dorážet dál, když tu se objevil komorník. “Pan Dimes by s tebou rád mluvil, nahoře, Carrie. A teď hned.”

Gino 1937

Ginovi se výlet do San Franciska nelíbil. Ta svatby taky neměl dobrý pocit. Vadilo mu, že byl s Cindy zavřený v hotelu, a po hádce, která mezi nimi vzplála, se vrátili do New Yorku dřív a téměř spolu nemluvili.

Cindy zuřila. Gino jí opět potvrdil, že ji bere jen jako další položku svého majetku - stejně jako své obleky a auta. No - doslova tak to neřekl. Ale ona to ví. Vysmál sejí, protože podlejeho názoru se na svatbě zesměšnila. Tak zesměšnila - to teda určitě! Co on o tom ví! Každému muži, který ji tam viděl, se o ní asi ještě i teď zdají mokré sny!

“Neměla sis brát bílé šaty,” konstatoval.

“A proč ne?”

“Protože bílá je pro nevěstu.”

“Aha. A to říká kdo?”

“Já to říkám. Je to prostě etiketa nebo něco tak.”

“Etiketa! Etiketa! To jsem ani nevěděla, že takové slovo znáš!”

Plesk! Bylo to poprvé, co ji kdy udeřil. Vrhla se na něho jako divoká tygřice, kousala a škrábala.

Odstrčil ji a odešel. Nechal ji, aby se v hotelu trápila úvahami, sám zašel do nejbližšího baru a zpil se do němoty. To nemíval ve zvyku. Normálně zastával názor, že člověk se má umět kontrolovat a má zůstat střízlivý. Byl ale příliš zmatený. Cindy - aby mu ukázala - se chová jako kurvička a vrtí svou číčou před každým chlapem v dohledu. A Franklin Zennocotti s ním pořádještě zachází, jako by byl nějaký uličník, který hovno ví.

A pak tuje Leonora. Měl s tím být vyrovnaný už před lety - ale to si jenom namlouval. Ona je najednou tady - s těma svýma očima, těmi vlasy, tou postavou - a znovu ho to stejně bolí jako kdysi.

A je tak chladná a tak ho shazuje - jako by on něco hrozného udělal jí, ačkoli to bylo úplně opačně. On tomu prostě nerozumí.

Už se nemůže dočkat, až bude zpátky v New Yorku.

Aido žvýkal stroužek česneku a řekl: “Díky bohu, že jsi tady.”

Gino chodil po kanceláři a z každého jeho kroku čišela zlost. “Ježíšikriste! Já na pár dní odjedu a vrátím se do takového bordelu.” Zvýšil hlas: “To si s ničím nedokážeš poradit sám?”

Aido zbrunátněl. “Ty trable přišly úplně nečekaně. Jinak všechno běželo hladce.”

“Jasně. Podmazávám dost lidí na to, abych si tím ksakru mohl být jistý.” Prudce praštil pěstí do stolu. “Kde je kurva ten Prcek?”

“Je těžce raněný, Gino. Dali mu pořádnou nakládačku.”

Ginovy oči dostaly skelný tvrdý lesk: “Ten zasraný fakan. Jak to, že jezdil sám?”

“To on tak vždycky jezdí.”

Jo. Jacob Cohen. Jake. Prcek. Rád dělá věci po svém. Nezávisle. Je ostrý jak uražené hrdlo od flašky. Možná až moc ostrý.

“Zopakuj mi fakta,” zavrčel.

“Ale už jsem ti přece řekl..

“Opakuj to. ”

Aido už neoponoval, protože viděl, jak se Gina zmocňují návaly vzteku. “Tak on vybírá v sobotu prachy jako obvykle. Nasedá do auta na té Stopatnácté ulici blízko té cukrárny …”

“U Gambina?” přerušil ho Gino.

“Jo, tam. No a … zrovna když nasedá do auta, přepadnou ho zezadu tři chlapi..

“Takže on je neviděl.”

“Ne. Dostali ho zezadu, pořádně ho ztloukli, sebrali mu pistoli, tu brašnu s prachama a utekli.”

“Kam?”

“Co?”

“No kterým směrem utíkali?”

Aido pokrčil rameny: “To nevím.”

“Šedesát papírů z mých peněz - a ty nevíš.”

“Já vím jenom to, co mně Prcek řekl.”

“Tak to on přišel přímo sem?”

•“Ano. Krvácel - třásl se - a tak jsem poslal Reda, aby ho odvezl domů.”

“A aby ho zabalil do peřinky a ohřál mu sklínku mlíka?”

Aido vypadal vyjeveně. “Prcek je u nás už sedm roků. Přece mu věříš?” “Věřímjenom tomu, že se aspoň jednou týdně musím vysrat - a to je všechno, čemu věřím.”

Představa, že Gino má možná pravdu, se pomalu usidlovala v Aldově mysli, pak jeho hořící tváře ztemněly a hlas mu zdrsněl. “Proč ten špinavý židák …” “Nech toho,” řekl Gino ostře, “nestal se z něho špinavý židák jenom proto, že nás okrádá. Tak jako ze mně se nestane špinavý talián, když ti rozbiju palici baseballovou pálkou. Když na to přijde - není to ani tak špatný nápad - potřebuješ trochu provětrat mozek. Chci tím říct-kristepane- že ten Prcek na tebe ušil boudu. Říkáš, že se to stalo včera? O co se vsadíš, že už není doma a nečeká na mě, až se sem vrátím?” Zmlkl a zaškaredil se. “Nebo ne. Já se vsadím, že se Prcek s mýma šedesáti papírama vypařil. A ty, vole, ho’ještě necháš odvézt domů.”

Aido neřekl nic. Pomalu mu to všechno došlo.

“Ověřím si to sám,” vyštěkl Gino a spěšně vyšel před kancelář. “Same, Rede, jdeme. Chci Prcka poctít návštěvou. Možná mu vezmu kytku nebo tak něco…”

Sam a Red si vyměnili zasvěcenépohledy. Jake mohl oblbnout Aida-ale toho mohl oblbnout každý. Oni věděli od začátku, že je to bouda. Kdokoli by se k Jakeovi přiblížil na sto yardů s něj akým nekalým úmyslem, dostal by kulku pár čísel nad prděl. Jaké byl daleko široko nejrychlejší střelec. To oni přece vědí. A Gino to ví taky. Není už na čase, aby někdo dal Aldovi za vyučenou?

Samozřejmě se ukázalo, že Gino měl pravdu.

Jacobova bytná řekla, že se vystěhoval. Náhle. A nenechal ani adresu, kam mu posílat poštu. “Byl to milý chlapec,” řekla zamyšleně, “takový tichý, žádné potíže s ním nebyly a vždycky platil nájemné včas.”

“A nemáte ani ponětí, kam odjel?” zeptal se Gino.

Zavrtěla hlavou.

“A co tak přítelkyně?”

Sešpulila rty a rezervovaně prohlásila: “U mně mají nájemníci právo na soukromí.”

Strčil jí dvacetidolarovku.

“Přítelkyň měl spoustu. Každý týden jinou.”

“A nějakou stálejší?”

“Ne. Každá přišla a zas odešla,” popotáhla nosem, “mladá krev jako on se nepotřebuje vázat.”

Gino přikývl. Až najde Jacoba, usmaží mu koule na dřevěném uhlí a nakrmí s nimi holuby.

Gina Santangela nebude nikdo okrádat. Nikdo.

“Musíme tam jít?” naříkala Cindy.

“Ano,” odpověděl Gino krátce. Od té doby, co se vrátili ze San Františka, byla jeho nálada, mírně řečeno, pod psa.

“A to asi znamená, že tam zůstaneme přes víkend,” zasténala.

“Ano.” Ani on, stejnějako ona, nebyl právě nadšený nadcházejícím večírkem senátora Dukea a paní Dukeové. Ale bylo to u příležitosti sedmadvacátého výročí jejich svatby a tomu se nedalo vyhnout. Sama Clementine naléhala svým hedvábným hlasem po telefonu: “Jestli nepřijdeš, Gino, budu si myslet, že se mně vyhýbáš. Chyběls už minule a o samotě jsem se s tebou nesetkala víc než tři týdnyNásledovala pauza. “Já bych sinerada myslela, že semně vyhýbáš. A byla bych nerada, aby si to myslel Oswald…”

Je to myšleno jako skrytá výhrůžka? Gino se zasmál. Žádná výhrůžka. Tojen on má velkou představivost. Kdyby je už nikdy nechtěl vidět, nic s tím prostě nemůžou dělat.

Jenomže senátor Duke toho hodně ví. O sázkách na čísla. O penězích ulitých z klubu. O hazardu. O velkých sumách v hotovosti.

Senátor Duke by ho mohl vyřídit, kdyby chtěl, jediným telefonátem na berní úřad, který stejně pořád čenichá kolem.

Ale hodný senátor to nikdy neudělá, protože hodný senátor má sám dost másla na hlavě. Úplatky, které rozdal kvůli Ginovi. Transakce na burze, které nejsou vždycky tak docela v pořádku. Společnosti, které patří Ginovi a kde senátor shrabuje tučné ředitelské platy jako finanční poradce.

Ach, ano, svým způsobem jsou partneři.

Ještě jeden večírek, rozhodl se Gino, ten jim dluží. A na večírku řekne Clementině - Bylo to prima … ale všechno má svůj konec … tak už to chodí.

Mezitímmána starosti ještě další věci. Ten zasraný Jaké. Takhlemu zdrhnout s jeho penězi. Už jsou to dva dni a zem se po něm slehla - aza odměnu tisíc doláčů by většina lidí udala i vlastní matku.

Zmizel. Beze stopy. Fracek jeden. Ale až se vynoří, dostane svoje - co se do něho vleze.

“Co si mám na ten večírek obléct?” zeptala se Cindy.

“Co chceš,” odpověděl Gino bez zájmu.

“Třeba ty červené hedvábné …”

“V červeném vypadáš jako děvka.”

“Díky. Ty teda umíš ženu potěšit.”

“Tak se mě neptej.”

Tak se nebudu ptát, pomyslela si, vezmu si přesně to, co chci, i když to bude červené hedvábí - i když v lom opravdu budu vypadal jako děvka.

Nahlas řekla: “Ví se něco nového o Prckovi?” Bylo jí jasné, že se neví nic, ale chtěla vidět, jak se bude vztekat.

“Ne,” odpověděl krátce. “Jdu do klubu.”

“Možná, že taky přijdu. Já…”

“Dnes ne. Mám schůzku.”

“S kým?”

Zmrazil ji pohledem.

Pokrčila rameny. Ví, kdy má ztichnout. A stejně se mu pomstí. Už se to rozbíhá. Brzy bude otěže držet ona.

V “Clemmies” bylo narváno. Ten podnik si vůbec nevede špatně.

Gino se zastavil u šatny, protože si chtěl promluvit s Věrou. Vypadala lip než jiné dny. Dokonce se zdála i střízlivá. “Hádej, co je nového?” Oči jí zářily.

“Co?”

“Pustí ho.”

“Jo?” Nemusel se ani ptát koho. Žaludek se mu zvedl při tom pomyšlení.

“To je senzační, že?”

Mdle přikývl. Co jí má na to říct? Že si přeje, aby toho odporného hajzla zavřeli navždycky?

“Gino,” Věra mu stiskla paži, “já vím, že to mezi várna dvěma nebylo nic moc..

Ha - ha to ale sakra přehnala.

“Ale pro mě je důležité, abyste spolu vycházeli. Paulo se změnil. Když je člověk tak dlouho zavřený, to se, myslím, změní každý.” Udělala pauzu, zhluboka se nadechla a pokračovala. “Opravdu tě obdivuje. Hodně o tobě mluví a je na tebe pyšný, skutečně pyšný.”

Jo. Jasně, že je. Natolik je Paulo chytrý, aby si uvědomil, z které strany je krajíc namazaný.

“Myslela jsem si,” pokračovala váhavě Věra, “že vy dva byste se mohli dát dohromady a pohovořit si.” Pak zadrmolila: “Bude potřebovat práci. Něco pořádného. A teď, když utekl Jaké …”

Gino si uvědomil, co po něm chce. “Na to zapomeň,” řekl s nevěřícným úžasem, “prostě na to zapomeň.”

“Ale jdi, nebuď takový, je to přece tvůj otec. To určitě pro tebe něco znamená.”

Na svou čest mohl prohlásit, že to pro něho neznamená nic. “Kdy ho pustí?” zeptal se chladně.

“Za pár týdnů.”

“A podle toho, co říkáš, tak ho chceš vzít k sobě.”

“No samozřejmě…”

Zavrtěl hlavou. “Ty jsi hloupá, Věro, víš to? Vždyť už to znáš, co se stane. Budeš ho vodit za ručičku, dokud tě nezmlátí tak, že z tebe budou lítat cucky.”

“Říkám ti, že se změnil…”

“Uvidíme. Ale sem ho netahej. Nechci ho vidět, ani o něm slyšet.”

Zamračila se. “Někdy dovedeš být bezcitný zmetek, víš to?”

“Jasně. Jak si myslíš, že jsem se dostal tam, kde dneska jsem?” Vstoupil do klubu a jeho tvrdé černé oči kontrolovaly, co se tam děje. Zběžně kývl na známé a přátele. Všiml si, že Bee sedí u stolu s další hosteskou a se dvěma muži. Zachy tila jeho pohled a odvrátila oči.

Myslí mu proletěla vzpomínka, j ak před ním stála nahá v botách na vysokých podpatcích a v punčochách. Velké bílé hladké tělo. Člověk by si myslel, že mu řekne o té kapavce předtím, než se svleče. Krásná ňadra. Velice krásná ňadra.

Přešel k hostesce, které říkali America. Havraní vlasy a dlouhé nohy. Jednou ji už poctil. Nebyla to nezapomenutelná zkušenost, ale ušlo to. U jejího stolu se zastavil, naklonil se nad ni a řekl: “Dnes večer tě zavezu domů. Přijď za mnou ve dvanáct do kanceláře.”

Celá zářila. “Ano, pane! “Zřejmě to pronibylopozoruhodnějšínežpro něho.

Coury. Za desetník je jich tucet. Všechny jsou stejné, ať už na sobě mají francouzské hedvábí, anebo laciné hadry do společnosti.

Cindy si na večírek u Dukeových naschvál oblékla ty šaty z červeného hedvábí. Měly hluboký dekolt, odvážně odhalující ňadra, volná záda a vpředu rozparek. Její světlé vlasy splývaly kolem pěkného obličeje v jemných vlnkách a najedná straně byly sepnuté umělou květinou.

Gino přešel její vzhled bez komentáře, ale jeho pohled říkal všechno.

Nezáleželo j í na tom. Pohodila světlými kadeřemi a začala bezuzdně flirtovat s každým mužem v dohledu.

Clementine - chic celá v černém - vzala Gina stranou. “Myslím, že by sis měl se svou ženou promluvit,” zašeptala. “Zdá se, že naše malá Cindy si začíná hrát s ohněm.”

“Jo?” Jeho oči byly netečné, když pohlédl stejným směrem jako Clementine a viděl, co jeho žena dělá. “Když se chce bavit, mně je to jedno.”

Clementine spolkla svou nelibost. “Ale tobě by to nemělo být jedno. Její chování je i tvojí vizitkou. Pak vypadáš ty jako hlupák.”

“Aha. Jestli je to tak, jak potom musí díky tvému chování vypadat Oswald?”

Snažila se, aby udržela hlas stejně klidný. Tak Gino se do ní naváží - zmetek - do ní, která se vždycky ovládala. “To je něco jiného.”

“Proč?”

“Ty víš, proč.”

“Jasně. Já to vím. Ale myslel jsem si, že to, že on je na chlapečky, se má pečlivě tajit.”

“Neříkej to tak.”

“Dřív ti to nevadilo.”

“Ano. Tobě taky dřív nevadilo trávit čas se mnou. Co se stalo, Gino?”

Pokrčil rameny. “Byl jsem pryč. To víš.”

Ano, to ví. Ale taky ví, že sejí vyhýbal už předtím, než odjel. A žádný muž se dosud Clementině Dukeové nevyhýbal. Ne, pokud si to sama nepřála.

Už neměla chuť pokračovat v tomto hovoru. “Cigaretu,” požádala chladně.

“Nemám. Můžu ti nabídnout doutník.”

Nehezky se na něho podívala. Ten malý drzý zmetek. Kdyby nebylo Oswalda a jí, potloukal by se někde po ulicích a kradl desetníky. Dali mu všechno. Postavení. Uznání. Společenské styky.

S trpkostí si uvědomila, že ho má ráda. Láska není procházka rájem.

Láska je žárlivost a touha vlastnit druhého a trápení, které člověka sžírá zevnitř.

On už ji nechce. Ví to stejně dobře jako to, že Oswald je buzerant.

“Gino,” řekla pevně, “Oswald má něco, o čem si s tebou chce promluvit. Snad ti bude vyhovovat, abys ho navštívil v jeho pracovně zítra v deset dopoledne. Je to velice… soukromá věc. Vezmu Cindy s sebou na nákupy.”

Vypadal překvapeně. Co je tak velice soukromé, že se to nedá vyřídit ve městě? “Jistě,” řekl netečně.

“Tak … já musím zase jít mezi své hosty … Omluvíš mě, že?”

Díval se za nijak odchází. Pořád je to ještě kus.

Zpovzdálí pozoroval Cindy. Na večírku byla nejhezčí ze všech.

Samotnému mu bylo divné, že ani jedna z nich v něm nevyvolává absolutně žádné sexuální touhy. Možná se vším začal trochu moc brzy. Vystřídal příliš mnoho žen a teď toho už má dost, protože už i holky na jednu noc ho začínají otravovat. Kdysi - milovat se bylo jako vzrušující hra. Teď - je to nuda. Ano, nuda.

A možná je to jeho chyba.

Zabručel. A myslel na Jakea. A my slel n a to, co mu udělá. A usmál se. Protože ten Prcek má kuráž. A to se mu líbí. Zdravou dávku.

Jo. Až dá Prckovi pořádnou lekci, dovolí mu, aby se zase vrátil do rodiny.

“Přece bychom mohli spolu poobědvat,” žadonil Henry Moufflin Jr. už potřetí.

Cindy naklonila hlavu na jednu stranu a koketně se na něho zadívala: “Jenom bych nechtěla být svědkem toho, jak tě Gino rozžvýká a vyplivne.”

“To je k smíchu!” zvolal Henry. Dávno už to nebyl ten neopeřený mladíček, který se tolik let po čtyřech plazil za Clementinou Dukeovou. Teď mu bylo j edn atřicet, akné se mu ztratilo a po svém zesnulém otci zdědil nikoli nepodstatný majetek.

“To jsou odvážná slova, Henry,” předla Cindy a potěšena sledovala, jak mu oči stále klouzaly do jejího výstřihu.

“Já to myslím d… d… doopravdy,” zdůrazňoval. Jeho koktání bylo stále patrné, navzdory mnoha rokům nápravné terapie. “Ch… ch… chci tě pozvat na oběd, jenom na oběd. Coje na tom zlého, když ti slibuji, že se budu chovat slušně?”

Pomyslela na tu zprávu soukromého detektiva, kterou má schovanou doma pod matrací. “Pan Santangelo odjel z “Clemmies” přibližně deset minut po půlnoci. Byl doprovázen dvěma muži, z nichž jeden řídil limuzínu. Doprovázela ho rovněž nějaká mladá dáma. Vysoká, s havraními vlasy. Odjeli do …”

“Tak, ano?” naléhal.

“Ano,” rozhodla se Cindy, až ji to samotnou udivilo. “Proč ne?”

Henry celý zářil. Opravdu, proč ne? Překypoval radostí. Žena Gina Santangela přijala jeho pozvání na oběd. Bude to muset být v hotelu Plaza, pochopitelně. Květiny. Šampaňské. A pro všechny případy nahoře zamluvené apartmá. Anebo - to jé ještě lepší - soukromý oběd podávaný v apartmá. “V pondělí?” zeptal se nedočkavě.

“V úterý,” odpověděla a sama žasla, do čeho se to pouští, ovšem už rozhodnutá, že to riskne.

“To bude senzační.”

Zaculila se: “Taky doufám.”

Gino chodil sem a tam po senátorově pracovně. Vzpomínal na to, jak seprávě v této místnosti sešli poprvé. Vzpomínal na to, jak si myslel, že Oswald je moula a hlupák. Jo, hloupý asi tak jako liška.

Roztržitě zvedl stříbrný nůž na otevírání dopisů a potěžkal ho v dlani. Senátor vešel dovnitř.

“Včera to byl pěkný večírek,” řekl Gino radostně.

Oswald přikýval. Zdálo se, že těžké váčky pod očima táhnou celý jeho obličej dolů. Neměl náladu na zdvořilosti. “Gino,” začal a mířil přímo k věci, “ty laskavosti, které jsem od tebe žádal v minulosti, byly jen drobnosti, které se daly hravě vyřešit.”

Gino opatrně odložil stříbrný nůž na dopisy zpátky. Nelíbilo se mu, jak Oswald spěchá, á ani to, jak s ním mluví - přes rameno a jakoby se vyhýbal jeho očím. “Ano,” souhlasil obezřetně.

“Zmiňoval jsem se taky, že může přijít doba, kdy tě budu žádat o… velkou laskavost.”

Okamžitě byl ve střehu: “Jak velkou?”

“Velice velkou.”

Mezi oběma muži se rozhostilo mlčení.

“Tak dál,” řekl konečně Gino.

Senátor si odkašlal. “Chci dát jednoho člověka zabít,” řekl pomalu,” a chci, aby ses toho ujal ty osobně.”

Carrie 1937

Bernard Dimes seděl v kožené polstrované židli ve své pracovně, kde Carrie kdysi utírala prach. Její oči rychle prolétly pokojem - a zjišťovaly, co se tu změnilo. Stříbrné rámečky s portréty slavných osobností byly stále na svém místě. Na zdi dál visely zarámované plakáty. Velký stůl byl jako vždy pokryt stohy rozházených papírů, kterých se nikdo nesměl dotknout.

Otočil se směrem k ní, hned když ji komorník přivedl do místnosti.

“Mám zůstat, pane?” zeptal se Roger diskrétně.

“Ne, ne. To je v pořádku. Zazvoním, až vás budu potřebovat,” odpověděl Bernard a pokynul mu rukou. “Sedněte si, Carrie,” ukázal na židli.

Sedla si a oči upřela na své ruce, způsobně složené v klíně.

“Já vás přece znám, že?” zeptal se Bernard jemně.

Překvapeně zvedla oči: “Ano.”

“Na obličeje mám velice dobrou paměť,” řekl. “Jak jednou vidím, nikdy nezapomenu. Ale když nejsem schopen nějakou tvář zařadit, dovádí mě to doslova k šílenství! Tak - kde jsem se vlastně potkal s vámi?”

“P… prosím?” zakoktala užasle.

“Kde to bylo?”

“Tady,” odpověděla ve zmatku.

“Tady?”

“Ano, pane. Byla jsem tady ve službě.”

“Opravdu?” Byl tím překvapen. “A kdy?”

“Ale, to bylo už před několika lety,” mumlala neurčitě, “to jsem byla ještě moc mladá.”

Zíral na ni a čelo se mu zkrabatilo do zmatených vrásek.

“Ne … tady ne … To bylo někde jinde.”

“Ale jájsem pracovala tady.”

Nepřesvědčilo ho to.

“Pane Dimesi, jájsem pracovala u vás v tomto domě - no někdy v roce 1926. Musela jsem tenkrát narychlo odejít kvůli… rodinným důvodům.”

Vrásky na čele se mu ještě prohloubily.

“Ano,” pokračovalanaléhavě. “Copak si to už nepamatujete? Setkala jsem se s vámi v italské restauraci. Její majitel mě k vám přivedl a vy jste mně dal tu práci. Přece si na to vzpomínáte?”

Pamatoval si na takové hubené malé děvčátko - určitě ne na tuto ženu, která sedí proti němu. Ano - teď má vlasy spletené do copu, nevábě oblečení a tvář zbavenou make upu, ale Bernard Dimes by nebyl dvaatřicet let producentem, aby nerozpoznal krásnou ženu, když takovou vidí. “Tak?” zeptal se, “a to po tolika letech jste pořád spokojená, že jste jenom služka?”

Vpíjela se očima do vzorku na koberci. “Asi ano.”

“Co je to s vámi, Carrie? To nemáte žádnou ctižádost?”

Překvapeně k němu vzhlédla. Mluvil k nijako k plnohodnotnému člověku. “Ano, mám ctižádost,” řekla, až ji to samotnou zarazilo, “ale není snadné sehnat jinou práci.” Upřeněji pozoroval apakřekl: “Máte asi pravdu. Ale vy jste velice atraktivní dívka. Měla byste se snažit dosáhnout v životě něčeho víc.”

Pokrčila rameny: “To vím…”

Znovu na ni zamyšleně pohlédl. Pak náhle vstal ze židle, přistoupil k ní a podal jí vizitku. “Přijďte do Shubertova divadla, zítra dopoledne v deset. Třeba se tam pro vás něco najde vesboru.”Vážněsenanizadíval: “Nechcetepřece zůstat celý život služkou, že ne?”

Zavrtěla hlavou.

“S Beckerovými to vyřídím. Nedělejte si starosti.” Zazvonil a komorník okamžitě vstoupil. “Rogere, doprovoďte Carrii dolů.”

Opouštěla místnost v šoku.

Bernard se za ní díval, jak odchází. Byl vývojem situace překvapen stejně jako ona. Přál si tu dívku znovu vidět, protože mu dál vrtalo hlavou, kam tu tvář zařadit. A potom… když seděl ve své pracovně a díval se na ni zblízka, přepadl ho zvláštní pocit. Sálala z ní skrytá sexualita, která ho okouzlovala. Proč nedat takové dívce v životě šanci?

ŠANCE

Zapálil si cigaretu a vyfukoval kroužky kouře ke stropu. Pořád ho ještě něco znepokojovalo … Někdy dřív ji už musel vidět, ale nebylo to tehdy, když pro něho pracovala.

Lámal si hlavu, ale nepřišel na to. Však on si nakonec vzpomene. Když o nějaké věci uvažoval hodně dlouho, vždycky jí zatím přišel na kloub.

Ředitel se šťáral v zubech kouskem dřívka z krabičky od zápalek. “Kdes na ni narazil?” zeptal se.

“Pracuje pro jednoho mého přítele,” odpověděl Bernard neurčitě.

“Ta ale opravdu vypadá dobře.”

Oba dva pozorovali Carrii z anonymity sedadel v přízemí. Stála na jevišti, oslepená světly, nervózní a upocená, oblečená do vypůjčeného trikotu.

“Co chceš, abych zahrál, kotě?” ptal sejí mladý pianista.

“Já nevím,” mumlala.

“Budeš napřed zpívat, anebo tancovat?”

“No … myslím tancovat.”

“Co tak Penízky z nebe?”

“A co tak nějaké honky tonky?”

“No vidíš - jak si báječně rozumíme!” Začal nadšeně hrát - nefalšované neworleanské podání “Neoblomné Hany”. Carrie se pustila do tance.

“Pane na nebi!” zvolal ředitel. “Ona se pohybuje jako nějaká striptérka!”

Bernard seděl strnule vzpřímený, jako by spolkl pravítko.

Opravdu tak tančí.

Večírek Clementiny Dukeové.

Ve Westchesteru v roce 1928.

Věděl, že si nakonec přece jenom vzpomene.

Gino 1937

Gino řídil černý Cadillac zcela nesoustředěné.

Cindy na předním sedadle vsunula nohy pod sebe a zeptala se: “Ty jsi opilý - nebo co?”

“Co to zas má být za vtip?”

“Aspoň tak řídíš.”

“Zasraný senátor. Myslí si, že rozhoduje o všem. Ale já nebudu skákat, jak někdo zahvízdá.”

“A kdo říká, že máš?”

Pohlédl rychle na svoji ženu a v duchu se ptal sám sebe, jestli jí o tom má říct. Ne. Proč by ji zasvěcoval do senátorových ponižujících řečí. Vždyť s ním mluvil, jako by před sebou měl nějakého podřadného kriminálníka. Dokonce snad očekával, že mu řekne - Jo, budu pro vás klidně vraždit, jenom mně řekněte kde a kdy. Čurák jeden. A to si myslel, že jsou přátelé. loje k popukání!

“Ale nic,” zamumlal.

“No jasně, že nic - tak proto jsme odtud my dva vystřelili, jako kdyby nás honili. Ta tvoje frajerka nebyla nadšená.”

“Není to moje frajerka. Říkal jsem ti to už stokrát.”

“Jasně,” zívla Cindy, “a Jean Harlowová si neodbarvuje vlasy.”

Zbytek cesty jeli mlčky. Gino zuřil na sebe i na celý svět. Ve skutečnosti mu neřekl jasné ne. Poslechl si ho a řekl: “Já můžu zařídit, aby se to stalo.”

A senátor odpověděl - “To musíš udělat ty sám, Gino, nikdo jiný o tom nesmí vědět.”

To je teda na posrání. Seděl tam a nechal ze sebe dělat laciného nájemného zabijáka. On jepodnikatel - anekriminálník, co se živíbouchačkou. Ale seděl tam, zatímco Oswald před ním rozpřádal detaily. Je v tom vydírání, samozřejmě. Sexuální motiv, samozřejmě. Bylo by to prý dlouhé povídání.

Senátor Duke mu ve skutečnosti neřekl - “Jestli se o to nepostaráš osobně, zničím tě.” Ale ta slova visela ve vzduchu.

A je Gino schopen se o to postarat? Asi ano. Má na to. Jistěže - když o tom tak přemýšlel - nebylo to od něho v minulosti moc moudré, když zasvětil senátora Dukea tak podrobně do svého počínání. Ale jak se tomu dá zabránit? Senátor je ředitelem většiny akciových společnostní, které on vlastní, a jeho právník se stará o veškeré právní dokumenty. Jeho bankovní agent se zase stará o Ginovy investice. Jediné, o čem senátor neví, jsou ty bezpečnostní schránky v bankách po celém městě.

Tak - co má udělat? Odprásknout nějakého toho vyděračského buzika? A když to udělá - Oswald Duke na něho bude mít ještě víc.

Anebo - vykašlat se na celou tu věc a držet se svého kopyta?

Gino mě v hlavě zmatek.

Nebyl to dobrý týden.

A bylo ještě hůř.

Hned další den někdo přepadl tři jeho výběrčí přímo na ulici. Dva byli zbiti a jeden postřelen. Dalších patnáct táců fuč. Prcek Jaké začal úřadovat.

Gino se dvakrát nerozmýšlel. Dá Prcka oddělat. Mít kuráž je jedna věc - a dělat z Gina Santangela idiota je věc druhá.

V poledne telefonoval senátor Duke. “Tak rozhodl ses?” zašeptal.

“Jo,” odpověděl Gino, “nestarejte se, už se na tom pracuje.” Ano, udělá to, ale podle své hlavy.

Později propustil na zbytek večera Reda i Sama Bokem, z podzemní garáže v klubu si vzal svůj starý ford a jel na adresu, kterou mu Oswald dal.

Vůz šlapal jako hodinky. To by taky měl, pořádještěsi s ním jednou měsíčně láskyplně pohraje.

Adresa ho zavedla do čtvrti Greenwich Village. Byla to díra. Zaparkoval vůz u vedlejšího bloku a šel k budově pěšky. Přehlédl jména naškrábaná pod zvonky a našel Kincaid Z. Druhé poschodí.

Byly dvě po půlnoci. Ale dům se otřádal randálem, jak džezovala nějaká kapela.

Zaklepal na dveře označené Kincaid Z. Nějaký černý chlapec mu otevřel téměř okamžitě, jako kdyby někoho očekával.

Gino vrazil nohu mezi dveře a vklouzl dovnitř.

Chlapec nervózně couval do kouta, aniž řekl jediné slovo. Měl divoce nakadeřené vlasy a oči narkomana. Byl našminkovaný zářivě červenou rtěnkou a na sobě měl květovaný župan.

“Jsi Zefra Kincaid?”

“Kdo se ptá?” reagoval chlapec podivně vysokým hlasem.

“Tak jsi?” zavrtaly se do něho pronikavé Ginovy oči.

“Ano,” zašeptal hoch.

“Chci ty dopisy.”

“Jaké dopisy?”

Jediným svižným krokem se Gino ocitl u něho. Dlaní hmátl pod chlapcovu bradu a tlačil mu hlavu dozadu. Koleno mu prudce zabořil do břicha.

“Já… chci… ty … senátorovy … dopisy … a hned.”

“Ano,” chlapec třeštil oči hrůzou a bolestí, “já je donesu.”

Gino ho pustil a vydechl si. Instinkt ho nikdy neklame. Není potřeba, aby zabíjel tuhle vyplašenou zrůdičku. Stačí ho jenom na smrt vyděsit několika šikovnými výhrůžkami, pak ho strčit do vlaku a pryč s ním.

Když šel chlapec ke skříni v rohu, třásl se jako osika.

Gino maně uvažoval, jak ho Oswald našel. Kde se mohly zkřížit jejich cesty-senátora a mladistvého přihřátého narkomana?

Chlapec otevřel skříň a z ní se s divokým výkřikem vyřítilo příšerné zjevení. Stoosmdesáticentimetrový nepříčetný maniak v paruce, který mával řeznickým nožem a mířil s ním na Gina.

Namomentbyl Gino ochromen hrůzou. A právě v tommomentě maniak bodl-nůž zajel hluboko do Ginova ramene.

Čtvrtek 14. července 1977\

New York a Filadelfie

Lucky upadala do spánku a zase se budila. Už nebyla vůči Stevenovi agresivní -jenom chtěla ven. Byli už ve výtahu uvězněni dlouhých devět hodin a všechna bojovnost z ní vyprchala. Cítila se strašně špinavá. Rty, ústa i krk měla vyprahlé, bolela ji hlava, žaludek sejí svíral. Chtělo sejí zvracet a zároveň umírala hlady.

“Jsi vzhůru?” zamumlala.

“Nemůžu spát,” odpověděl Steven.

“Já taky ne.”

Měl soucit s ní i sám se sebou. A byl naštvaný, že v New Yorku v roce 1977 může někdo zůstat celé hodiny ve výtahu, aniž by s tím někdo něco udělal.

“Co uděláš, až se odsud dostaneš?” zeptala se Lucky.

Nedalo mu to, aby se ve tmě neusmál. Byla jako opuštěné malé dítě, které se těší, až ho pustí z vězení.

“Vykoupu se.”

Tlumeně se zasmála. “Já taky - napustím si horkou vodu a budu tam dlouho a taky si dám sklenku studeného bílého vína. A pustím si muziku - třeba Donnu Summerovou nebo Stevie Wondera.”

“A co tak Millie Jacksonovou nebolsaaca Hayese?”

“Tobě se taková hudba líbí?”

“Ano, líbí.”

“Fakt.”

“Tebe to překvapuje?”

“Netipovala jsem tě na borce, který má rád soul.”

“A na co jsi mě tipovala?”

“Ále, ani nevím. Asi střední proud. Herb Alpert, Barry Manilow.”

“To teda pěkně děkuju.”

“Nebylo by bezva, kdybychom tady měli muziku?”

“Marvina Gaye.”

“Ala Greena.”

“Willieho Hutche.”

“Otise Reddinga.”

Začali se smát. “Hej - “ začala, “my máme přece jenom něco společného.” “Posloucháš někdy staré šlágry? Billie Holidayovou, Ninu Simoneovou?” “Jasně. Přímo je miluju.”

“Opravdu?” Najednou diskutovali o hudbě a chovali se k sobě jako staří přátelé. Byli do toho natolik zabraní, že málem přeslechli hlas, který volal výtahovou šachtou - “Je tam někdo?”

“Počkej!” Lucky vyskočila na nohy. “Myslím, že nás našli.”

Steven také vyskočil. “Tady jsme!” hulákal. “Jsme tady dva. Můžete nás odsud dostat?”

Dario už měl tělo strnulé od toho, j ak se krčil na podlaze v kuchyni svého bytu. Slyšel jedině to, že ten kluk si pořád mrmlá oplzlé nadávky a přibližuje se víc a víc … Blíž k noži, který čněl z Dariových potících se rukou.

“Ty sráči… ty čuráku… ty pičo… “ Hlas už byl skoro nad ním. “Ty sráči … ty čuráku … ty … áááchchrrr … “

Ten kluk se napíchl na nůž. Dario se ani nepohnul. Ten kluk se na něj prostě sám napíchl.

Ticho.

Dariovy ruce neslyšně sklouzly z rukojeti. Dělalo se mu špatně. Zabil ho?

+++++++++++

Carriino ponížení bylo dokonáno. Byla dovlečena na policejní stanici ve špinavém antonu, přeplněném vzteklou hordou lidských tvorů. “Spodina společnosti,” řekl by Elliott. A co by řekl, kdyby mezi nimi našel i ji?

Zavřela oči a pokoušela se na to nemyslet. Dovedla by si tu scénu živě představit. Jak se jeho aristokratické rysy vraští překvapením: “Ale jak ses proboha ocitla v Harlemu, Carrie? Tomu nerozumím.”

Původně mu řekla, že zaskočí navštívit Stevena. “Nebudu tam dlouho,” prohodila. Steven bydlel jen o tři bloky dál. Elliott, který sledoval film v televizi, nepřítomně přikývl. A jak dlouho to trvá opravdu? Celé hodiny. Elliott bude nepříčetný. Bude telefonovat Stevenovi, a jakmile zjistí, že tam vůbec nedorazila … Budou oba nepříčetní.

Zoufale namáhala mozek, aby si vymyslela nějakou výmluvu. A když na takovou připadla, bylo to dokonalé. Tomu uvěří každý.

“Ptám se, kdo je tam?” opakoval Gino chraplavě.

“Pane Santangelo … To jsemjá, Jill. Myslela jsem si, že jste třeba změnil názor.”

Bože! Ty ženské! Je půl třetí ráno a ona už mu zase buší na dveře. “Na to zapomeňte,” zavrčel.

“Otevřetedveřejenomnachviličku “žadonila, “musím se vás jenom na něco zeptat. Pěkně prosím.”

Vždycky byl měkota, když ho pěkně prosily. Strčil bouchačku do kapsy županu a otočil zámkem na dveřích. Možná přece jen cítil, že má na ni trošičku chuť. Proč jí teda neudělat tu laskavost?

Už když otevíral dveře, začal mluvit: “Hej - teď poslouchej, mladá - co..

Jeho slova přešla v přiškrcené zaklení. Do očí mu ostře zasvítil blesk fotoaparátu.

Stropní panel výtahu byl s námahou odstraněn a muž v montérkách prostrčil dovnitř baterku. Namířil ji přímo Lucky do obličeje.

“Prokristapána,” rozhořčila se, zvedla ruku a zakryla si oči.

Světelný kužel baterky pátral kolem a zachytil Stevena, který se kvapně oblékal. “Odkloňte to světlo,” přikazoval. “Jsme tu devět hodin v úplné tmě a nemáme zájem, aby nám někdo svítil baterkou do očí.”

Muž v montérkách se neurvale zasmál a světlo zhasl. “Vy dva teda vypadáte! Zrovna jsem vyndal deset lidí z výtahu v Shermanově centru. Krucinál - ti tam ale byli narvaní!” A tlachal dál: “Potili se tamjak stádo dobytka… a toho smradu! Já…”

“Můžete nás teď dostat odsud?” požádal Steven stručně.

Muž zapraskal klouby na prstech: “Kvůli tomu jsem tady.”

“Tak nechte těch řečí a dělejte,” řekl Steven ostře. “Vy jste od hasičů?” “Ne,” odfrkl muž. “Hasiče odvolali jinam. Celé město je vzhůru nohama. Já patřím od údržby výtahů.”

“Neříkejte mi, že v celém městě je výpadek proudu.”

“Uhodl jste.”

Lucky se soukala do svých šatů. “Hlavně už vypadněme odsud,” zasyčela. “Ano,” odpověděl Steven a obrátil se k muži na stropě výtahu. “Jak to uděláte vypáčíte dveře?”

“To nepůjde. Jste mezi poschodími. Každý, kdo zůstane trčet ve výtahu, musí být vždycky mezi poschodími.”

“Tak jak…”

“S lanem kolem pasu. Vytáhnu vás.”

“Můj bože!” vzdychla si Lucky. “To se mi nějak nezdá.”

“Tak aby bylo jasno,” řekl Steven, “my si utáhneme kolem sebe lano a vy nás vytáhnete nahoru na výtah. Je to tak?”

“Přesně tak. Žádné strachy. Je to bezpečné jako vytrhnout zuby.”

“Co je na trhání zubů bezpečného?” reagovala podrážděně Lucky, přece jen Hochu povzbuzená nadějí na záchranu.

“Nemusíte se, paní, nechat vytahovat. Můžete tady zůstat, dokud nezapnou proud, jestli chcete. Mně je to jedno.”

“Tak jdeme na to,” rozhodl Steven, “když on říká, zeje to bezpečné - tak je lo bezpečné.”

“Och - když on to říká,” odsekla pohrdavě Lucky, “kdo to sakra je - onT “Podívej se,” navázal Steven trpělivě, “já teda jdu. Jestli tu chceš zůstat, je lo tvoje věc.”

“No to je ohromné. Fakt ohromné. Tak ty chceš říct, že bys mě tady nechal samotnou?”

“Že vám skáču do řeči, vážení,” ozval se údržbář ze střechy výtahu, “co kdybych tak přišel později? V této budově mám zkontrolovat ještě šest dalších výtahů - možná tam dokonce najdu lidi, co ven polezou.”

“Lezem,” řekl Steven ponuře, “hoďte nám sem ta lana.”

Dřív než mohl Dario vstát, sesul se hoch na něj. Zděšeně se otřásl, opřel se a tlačil, až ho odkulil. Chvěl se po celém těle.

Zavrávoral a vyběhl z kuchyně. On někoho zabil. Musí se dostat k telefonu. Musí okamžitě zavolat Kostovi.

Byt byl spoře osvětlen měsícem. To mu umožnilo najít cestu k telefonu. Zuřivě popadl přístroj a začal rázně mačkat čísla.

A právě tehdy zaslechl ten zvuk. Byl to skřípavý a dloubavý zvuk z vnější strany jeho domovních dveří.

Někdo se pokouší dostat se do jeho bytu.

Na přeplněné policejní stanici nebylo snadné upoutat pozornost. Byla tam ostatně jen další černou tváří, zabásnutou se smečkou jiných. Ale Carrie se už zase ovládala. Rychle a jasně spředla pavučinu lží a přednesla ji pevným hlasem. “Prosím vás, zatelefonujte mému muži,” úpěnlivě žádala nakonci svého příběhu, “ať si pro mě přijede a odveze mě.” Policajt, se kterým mluvila, přikývl. Byla to pravděpodobná historka a snadno se to dalo ověřit. Na štěstí pro Carrii opravdu zatelefonoval aběhem hodiny dorazil Elliott Berkely i se svým právním zástupcem. Vypadal nepříčetný, přesně jak Carrie předpokládala. Do patnácti minut byla propuštěna, dostalo sejí omluvy - a už seděla v autě s Elliottem.

“Bože všemohoucí! Toto je ale město!” vybuchl. “Teď zatýkají oběti, zatímco zločinci volně pobíhají po ulicích.” Nastartoval vůz a poklepal manželce konejšivě na koleno. “Co všechno jsi musela vytrpět. Jsi určitě v pořádku?”

“Jenom ty uši…”

“Neboj se, jedeme rovnou k doktoru Mitchelovi. Ten se na tebe podívá. Můj bože, já jsem měl takový strach. Chtěl jsem…”

Přestala poslouchat a on mluvil stále a stále dokola. V duchu uvažovala, jaký bude další krok toho vyděrače. Elliott tu její historku spolkl, vlastně to byla částečně pravda. Opravďw jí ukradli auto. Opravuj i přepadli a okradli. Vymyslela si jenom to, že ti dvamladíci jí skočili do vozuna Čtyřiašedesáté ulici, když čekala při červeněna křižovatce. Pistolíji přinutili, abyjelado Harlemu, a tamji vyhodili z vozu. Dostala se do davu tropícího výtržnosti a byla zatčena. To bylo naprosto věrohodné.

Elliott řídil pomalu svůj lincoln Continental neosvětlenými ulicemi, v nichž stále drancovali výtržníci jako pominutí a kde tu a tam hořelo. “To je ale peklo,” mumlal si. “Podívej se na ně - jsou j ako zvěř. Díky bohu, žes by 1 a zatčená - to bylo asi bezpečnější než zůstat venku na ulici. Verbež,” vyjelo z něho, “jenom se s nimi nemazlit!”

Elliott nikdy nebyl velkorysý.

Carriiným tělem projel mráz, když si představila, co by se stalo, kdyby se dozvěděl o její minulosti.

“Co kurva …” vybuchl Gino a pokoušel se zavřít dveře.

“Malé interview, pane Santangelo,” naléhal obhroublý hlas muže, který nohou blokoval dveře, “prosím vás, jenom několik otázek.”

Gino rozeznal letušku Jill a vedle ní nějaký zjev s foťákem zavěšeným kolem krku. Oba byli opilí, to by poznal i idiot.

“Vypadněte kurva odsud,” zahřměl Gino, “a ty tu zasranou nohu dej pryč od dveří, než ti ji urazím.”

Hejsek s fotoaparátem couvl. “Myslím, žes říkala, že se s ním dá mluvit,” zasyčel podrážděně směrem k Jill.

Opile pohodila rameny: “Já jsem ti říkala, že tě k němu zavedu-neřeklajsem, že ti dá pac a pusu.”

Fotograf to zkusil ještě jednou. “Pane Santangelo - promluvte si teď se mnou - a nebudete zítra muset mluvit s dalšími dvaceti.”

Gino přibouchl dveře. Na takové sračky je už moc starý.

Gino 1937

Měl jedinou myšlenku. Zabít.Tma ho obestírá v nekontrolovatelných vlnách.Samozřejmě to bolí. Ale bolesti si nemusí všímat.Nakopne toho maniaka s parukou kolenem do kulí.

Pozoruje jako ve zpomaleném filmu, jak paruka padá a jak se ten obr hroutí. Úleva netrvá dlouho.

Květinový župan mu skočí na záda.Vzbudí to v něm slepou zuřivost.Cítí, jak mu krev prýští z rány.

Z hrdla se mu derou skřeky. Zvířecí skřeky.Mrští květinovým županem o zeď. Zpod rtěnky je vidět divoce vyceněné

Kopanec.Rána.Teď po něm jdou oba.Sáhne po bouchačce.Ocitá se na zemi pod nimi.

Zmáčkne spoušť. Jednou. Podruhé.Ucítí na sobě tíhu bezvládného těla.

Někdo se mu sápe na obličej.

Rozdírá mu tvář. Chce mu vyškrábat oči.Znovu zmáčkne spoušť.Už jenom jednou.

Na jedné straně velké pohodlné postele tvrdě spala Bee, na dmhé její sedmiletý syn Marco.

Klepání na domovní dveře se stalo součástí jejího snu. Byla na loďce, slunce svítilo a vtom ten žralok - plave přímo k loďce a tluče do ní… a tluče … a tluče…

Vylekaně se v posteli posadila. To opravdu někdo klepe na dveře. Rychle mrkla na budík. Bylo půl třetí v noci. Pohlédla na Marca. Spokojeně spal s palcem v puse. Spěšně se zvedla z postele, navlékla na sebe župan a bosky ťapala ke dveřím.

“Kdo je tam?” zašeptala nazlobeně.

“Pusť mě dovnitř,” zněla odpověď.

Byl to mužský hlas, který téměř rozpoznala, ale nebyla si tím úplně jistá.

“Kdo je to?” zeptala se znovu.

“Gino Santangelo.”

Žaludek sejí sevřel. Copak ho minule dost nevystrašila?

“Otevři kurva ty dveře,” zavrčel naléhavě.

Měla dvojí možnost. Pustit ho dovnitř a nějak se z toho dostat, anebo ho nepustit a přijít o práci.

Tu práci potřebuje. Liknavě odsunula zástrčku, ale ještě než mohla úplně otevřít dveře, vpadl jí do bytu.

“Ježíšmarjá!” potlačovala výkřik, “co se vám to stalo?’

Byl celý od krve. Krev byla všude. Obličej měl jako jedinou rudou masku. Sako měl krví prosáklé skrz naskrz.

V první chvíli málem zpanikařila. Ale potom zvítězil zdravý rozum a ona ho takřka vtáhla dovnitř, aby mohla pořádně zavřít dveře.

“Dej mi nějaký drink,” zasténal.

“Já… Nic tady nemám..vykoktala.

“Ajo… Už si vzpomínám…” chabě se zasmál, “ty jsi ta… conechlastá.” “Potřebujete doktora,” řekla rozhodně, “komu mám zavolat?”

Zasténal. “Já ne… potře… buju doktora… O mě… se můžeš… postarat… ty.”

“Ale já to neumím.”

“Ale umíš. To … nebude… tak … zlé … jak … to … vypadá.” Přitáhla si župan těsněji k tělu. Co kdyby umřel? Tady u ní na podlaze. “Postřelili vás?” zeptala se úzkostlivě.

“Bodli nožem,” podařilo se mu říct. “Nic moc. Pomoz mně sundat ty šaty.” Pomyslela na Marca, který spal v ložnici. “Pane Santangelo,” zaprosila, “dovolte mi, abych někomu zavolala. Panu Dinunziovi nebo vaší paní. Oni budou vědět, co je potřeba udělat, já totiž …”

“Žádné telefonování,” přerušil ji, “pět tisíc doláčů za to, že se o mně postaráš a budeš držet jazyk za zuby.”

Pět tisíc dolarů! Však by věděla, co s nimi! Zaplatila by Marcovi školy. Oběma by koupila nové oblečení. A malé auto. A jeli by na dovolenou.

“Co chcete, abych udělala?” zeptala se rychle.

+++++++++++++++

Cindy se probudila časně a byla naštvaná, když zjistila, že Gino se ani neobtěžoval přijít domů.

“No a co?” brblala si polohlasně sama pro sebe. Blažilo ji pomyšlení, že pravidelně každý týden v pátek bude dostávat písemnou zprávu o aktivitách svého muže. Když a jestliže se rozhodne dát se s ním rozvést, bude ona držet v ruce všechny trumfy. Každá kurvička, se kterou se vyspal, se mu započítá. Nemohla se ubránit tomu, aby se hlasitě nezahihňala. Gino si myslí, že je chytrý. Ale ona je chytřejší. To je prostě fakt.

Pečlivě se oblékla a těšila se na oběd s Henrym Moufflinem Jr. Až doposud věrně plnila Ginovu zásadu. Žádné šoustání bokem, pokud jsi moje žena.

To je mi ale pěkná zásada. A on sám se může chovat přesně naopak.

Teď už toho měla plné zuby. Podnikla kroky, aby se pojistila a aby sama sobě zabezpečila po čertech dobrou budoucnost.

A jestli se to Ginovi nebude líbit - má smůlu on.

Pomalu se probral a zřetelně si uvědomoval záškuby bolesti v rameni. Když zvedl levou ruku a dotkl se obličeje, měl ho jako smirkový papír. Ti zmetci mu roztrhli starou jizvu. Prostěradlo, které měl upevněno kolem ramene, bylo nasáklé krví. V jasném denním světle si uvědomil, že bude muset k doktorovi a nechat si to sešít.

Ztěžka se pokusil posadit se, ale prudké návaly bolesti ho donutili, aby sezase položil. Je to skutečně zázrak, že se vůbec kdy dostal živý z toho úděsného pokojíku Zefry Kincaida. Proto zabíjel. Kdyby nezabil on, zabili by ho oni.

Ďas aby to spral! Odporný úkol Oswalda Dukea byl splněn. Je tam dokonce jedna mrtvola přihozená navíc, jaksi pro štěstí.

A ty dopisy tam byly. Deset nebo dvanáct ve svazečku zastrčeném pod polštář. Na každém typický rukopis senátora Dukea. Gino je nacpal do kapsy a vyvrávoral z bytu. Za zavřenými dveřmi stále ještě na plné pecky swingovali džezmeni. Nikdo nic nezpozoroval. Podařilo se mu dostat se do svého vozu a tam, když se zhroutil za volant, si uvědomil, že řídit celou cestu zpátky do města není v jeho silách. Naštěstí si vzpomněl na tu hostesku s kapavkou… Bee… Ta bydlí poblíž. Je to jen o pár ulic dál. Podařilo se mu tam dojet.

‘‘Dobré ráno,” řekla Bee vážně, když vešla do ložnice a zastavila se u postele. “Jak se cítíte?”

Všiml si její laskavosti. Je to laskavost, která přišla se slibem pěti tisíc doláčů. “Jako by mě přejel vlak.”

“Mhmm…” dívala se na něho mlčky. Kdyby se mohl vidět, uvědomil by si, jak pravdivéje tojeho tvrzení. Obě oči měl opuchlé a samou podlitinu. Obličej měl pokrytý škrábanci, stará jizva se odpudivě rozšklebila a pohromadě ji držel jen velký strup ze zaschlé krve. Rty měl široké a zduřelé.

Nechtěla ani pomyslet na tu ránu, co má na rameni. Když mu v noci rozstřihla sako a košili, krev vystříkla proudem. Byl to pro ni takový šok, že nahlas vykřikla.

Potom vběhl do místnosti Marco. “Mami, mami! Co se stalo? Kdo je ten pán?”

Gino pohlédl na chlapce a pak na ni. Neřekl ani slovo.

“To je jenom maminčin kamarád, miláčku,” utěšovala ho, “běž zase spinkat.”

Malý chlapec se rozpačitě vzdálil. Později ho přenesla na gauč a pomohla Ginovi na postel. Sama spala, jak se dalo, v křesle.

Ráno rychle vypravilaMarcado školy, než jí mohl klást další zvědavé otázky. Doufala, že Gino už bude pryč, až se syn ze školy vrátí.

“Chci, abys za mě vyřídila pár telefonátů,” zamumlal.

“Ano, samozřejmě.”

“Ale nikomu o tom do telefonu neříkej.”

“Chápu.”

“Zavolej Aldovi. Řekni mu, že sním nutně potřebuju mluvit - a dej mu svoji adresu.”

“Dobře.”

“Řekni mu, ať s sebou vezme doktora Harrisona.”

Vytáhla kousek papim a zapsala si číslo, které jí nadiktoval. “Můžete se na mě spolehnout.”

A přesně to udělal. Dalších deset dní byl na ni úplně odkázán. Koupala ho, krmila ho, seděla u něho ve dne v noci a pozorovala, jak se zotavuje.

Byl silný jako kůň. Za deset dní byl schopen jít domů. Doktor tvrdil, že každému jinému by trvalo týdny, než by se postavil nanohy. “Ztratil jste obrovské množství krve a - zcela upřímně řečeno - máte štěstí, že jste to přežil.”

Asi má opravdu štěstí. Nikdo se od něho nedozvěděl, co se tenkrát v noci doopravdy stalo. Dokonce ani Aido. “Šel jsem navštívit Bee,” řekl mu Gino, “a nějací dva spratci mě na ulici přepadli. Nevěděli ani, kdo jsem. Vzali mně prachy a zdrhli.”

Bee nevysvětloval vůbec nic a ona se taky na nic neptala. To se mu líbilo. Během těch několika dnů se spřátelili. Byla výborná kuchařka a báječně mastila karty. Ten malý byl taky fajn. Takový správný klučina, který ho obveseloval školními vtipy.

“A kde má tatíka?” zeptal sejí Gino jednou.

Začervenala se. “Nikdy žádného neměl.”

“Ale jdi. Tak ses prostě nevdala, no a co. Ale nějaký mužský tu být musel.” “Ano. Byl tu mužský. Bylo mu dvaapadesát a mně patnáct. Běžná otřepaná historka. Znásilnil mě. Ale byl to jeden z přátel mého otce, a tak mi nikdo nevěřil. Vyhodili mě z baráku, proto jsem přišla do New Yorku, a od té doby jsem tady.” “A vedeš si celkem dobře.”

“No, můžu to tak říct. A starám se o syna. Doják, co?”

“Jo. Pravda taková bývá.”

Nikdy sejí ani nedotkl s postranními úmysly, ačkoli, když se mu vracely síly, byl v takovém pokušení.

“Tys opravdu měla kapavku?” zeptal se jednoho dne.

Usmála se “Néé. Ale chtěla jsem si vás držet od těla.”

“A tak. Ale proč?”

“Protože - která holka má zájem být jenom jednou z řady?”

Pomyslel na to, že ji popadne a svalí k sobě do postele. Ale rozmyslil si to. Jsou přátelé. Proč by to měl všechno pokazit?

Den po svém odchodu jí poslal obálku. Obsahovala patnáct tisíc dolarů a naškrábaný vzkaz. Zněl takto: Pro starého troubu jsi byla senzační ošetřovatelka. Těch pět tisíc jsem slíbil - deset uložit do banky pro Marca.

Byla unešená. Podle ní nemůže Gino Santangelo udělat nic špatného. A tak zasunula vesvé mysli do sféry zapomnění dvojnásobnou vraždu v jejich sousedství, ke které došlo přesně té noci, kdy se k ní připotácel celý od krve.

Poprvé obědvá s Henrym Moufflinem Jr. Baví se.

Obědvá podruhé. V zrušuje ji to.

Potřetí. Je to úchvatné.

Počtvrté. Dojde k pohlavnímu spojení vysoké intenzity.

Juchú! Jsou jakou vytržení. Henry Moufflin Jr. je zamilovaný a Cindy se toho nemůže nabažit.

On je loutka z nejvyšší společnosti, která poskakuje, jak ona tahá za provázky. On ji chce zasypat šperky, kožichy a dárky.On ji chce utopit v šampaňském a udávit kaviárem.On chce, aby se rozvedla s Ginem a vzala si jeho.Ona zvažuje pro a proti.Gino ji ignoruje.Henry ji zbožňuje.Gino jí zahýbá.Henry by jí byl navždy věrný.Gino se na ni díval svrchu.Henry jí staví pomník.Gino nemá žádné chování.Henry jím oplývá.

Ale zase -

Gino je tvrdý chlap a dobře vypadá.Henry je tak trochu třasořitka.Gino má moc i peníze.Gino - když chce - je úžasný milenec.Henry se musí ještě moc učit.

Ale ona ho to naučí. Bude to legrace ukazovat mu, co má dělat s prsty, s jazykem a se svou poněkud nejistou erekcí.

Už se rozhodla - a při tom ji značně ovlivnila okolnost, že Gino, jak řekl Aido, musel neočekávaně odjet za tajným posláním. A přece podle detektivovy zprávy byl Gino nakvartýrovaný v bytě u nějaké coury kdesi v Greenwich Village.

Ještě jednou očima proběhla tu zprávu. Uvádělo se tam, že Gino navštívil dvě štětky ve Villagi za jednu noc. Jedna už je pro něho zřejmě málo. Vypotácel se z prvního baráku opilý a potom šel do jiného bytu, kde mu kunda natolik zachutnala, že se tam schoval. Hajzl jeden.

No, nevadí, z ní už blbce dělat nebude. Ona se s ním rozvede a vezme si Henryho.

Čím dřív tím lip.

Gino našel celou kupu vzkazů, že se má spojit se senátorem Dukeem, hned jak se vrátí domů.

Tam ho dovezl Aido. Bylo pět hodin odpoledne, ale jediná osoba, která na něho v bytě čekala, byla služebná.

“Kde je Cindy?”

Aido pokrčil rameny a vyhýbal se jeho pohledu. On přece nebude Ginovi říkat, že jeho žena se tahá po městě s jiným mužským, však on to brzy zjistí sám.

“Hej,” obrátil se Gino na služebnou, “kde je paní Santangelová?”

Nervózně sebou cukla. Už jenom pohled do obličeje jejího pána jí nedělal dobře. “Já … já … nevím, pane. Nic neříkala.”

Zaškaredil se. “Řekls jí, že se dneska vrátím?” zeptal se Aida.

“Ano, řekl jsem jí to. Ale možná jsi jí měl zavolat sám … Nebyla moc nadšená, žes jen tak vypadl…”

“Na to kašlu, že nebyla nadšená. Je to kruci moje žena a má být tady.”

Aido nervózně šoupal nohama. Možná by měl radši varovat Gina, co se děje. “Poslouchej,” začal.

“Necítím se zrovna dobře,” přemšil ho Gino, “myslím, že bych si měl jít lehnout. Máš pro mě všechny kalkulace?”

Aido přikývl, sáhl do náprsní kapsy a předal mu štůsek papírů.

“Něco nového s Prckem?”

“Nic. Zdekoval se. Ale nakonec stejně bude muset vylézt. Neboj se, dostaneme ho.”

“Kdo se kurva bojí?”

Oběd byl výborný. Do pokoje jim přinesli studeného humra, chlazené šampaňské a jahody se šlehačkou.

Henry Moufflin Jr. zařídil apartmá plné červených růží, romantické hudby z gramofonu a malou tajuplnou krabičku, potaženou černým sametem, kterou směla Cindy otevřít až po obědě.

“Ach Henry,” kňourala, “ty jsi na mě tak strašně hodnýl”

Zajíkl se štěstím: “A ty jsi zase t… t… tak hodná na mě, miláčku.”

Zhltla humra, loklasi párkrát šampaňského ajahodyjednupodruhénaházela do své srny sině pootevřené pusy. “A teď, drahoušku?” řekla celá rozrušená. “Může to tvoje zlatíčko už otevřít?”

“T … t… teď už ano.”

Její velké modré oči zářily, když chňapla po malé krabičce jako hladový pejsek, který se vrhá na svoji první kůstku. Měla spoustu šperků. Ale těch žádná žena nikdy nemá dost.

Otevřela krabičku a vyjekla překvapením. Na podložce z černého sametu hrdě spočíval tak nádherný prsten, že jí oči málem vypadly z důlků. Byl to obrovský rubín, zasazený klasickým způsobem mezi diamanty a smaragdy. Neuvěřitelně krásný a honosný. Zastínil všecko, co dosud vlastnila.

“Proboha, Henry,” šeptla něžně, “proboha.”

“L… l… líbí se ti?” ptal se úzkostlivě.

“Líbí? Jestli se mi líbí! Jsem zněho celá pryčl” Vyskočila, vrhlase mu kolem krku a zasypala ho polibky.

Začervenal se radostí. Nebylo snadné vymámit rodinný klenot, který měla v držení jeho patricijská matka.

Cindy si navlékla prsten na prst, mávala rukou ve vzduchu a stále ho obdivovala.

Celé tojejí počínání Henryho tak vzrušilo, že začal chvatně strhávat oblečení ze svého neochmýřeného těla. Netrvalo dlouho a stál před Cindy nahý se svým neúplně ztopořeným údem.

Ona stále ještě obdivovala prsten. Myslí jí probíhaly bleskové matematické výpočty, jimiž se snažila určit jeho hodnotu.

“Cindy,” zažadonil naříkavě Henry.

Úplně na něho zapomněla. “Jejda,” vykřikla, “můj chlapeček Henry si se mnou chce trošku pohrát?”

“Ano,” vyhrkl dychtivě.

“Dobře, tak můj mazlíček Henry si hezky hačne a bude se dívat.” Postrčila ho do křesla, dala na gramofon desku, počkala, až začne hrát, a do tónů melodie Mám svou lásku, která mě hřeje si začla provokativně svlékat šaty.

Henry byl v sedmém nebi.

Gino byl ve svém luxusním bytě sám a znovu si pročítal dopisy senátora Dukea. Ten chlap může být finanční génius, ale jinak je taky výstavní blbec.

Dvanáct dopisů napsaných v rozmezí dvanácti týdnů.

Dvanáct usvědčujících, kompromitujících dopisů, které Zefrovi Kincaidovi psal senátor Oswald v době, kdy po něm umíral touhou v jižní Francii, kde si nechtěně prodloužil dovolenou poté, co si zlomil nohu při vyjížďce na jachtě.

Z těch dopisů si Gino kousek po kousku poskládal celou historii. Zefra Kincaid. Mladý hoch, kterého senátor našel při svých nočních toulkách podsvětím homosexuální komunity. Chlapec - úplný mladíček, senátor - boháč.

Zrodil se vztah, setkávali se týden co týden. Scházeli se v bezvýznamném hotýlku v Západní čtvrti, kde se na nic nevyptávají. Vztah trval celé tři roky. Tomu hochovi bylo patnáct, když to začalo.

Senátor si nepochybně toho hocha vydržoval, ale když Zefra začal dospívat v muže, senátorovi se omrzel.

Zbytek si Gino dovedl představit. Vydírání. A senátor povolal Gina, aby mu udělal laskavost. A přesně tu laskavost mu Gino udělal.

Těch dvou zabitých si tisk moc nevšímal. Oběťmi byli ostatně černoši, takže z toho nemohl být žádný trhák na první stranu. “DVOJNÁSOBNÁ VRAŽDA NARKOMANŮ” byl titulek nad malým sloupkem. Gino si povzdechl. Společnost tím nic moc neztratila.

Podíval se na hodinky a začal v něm pozvolna kypět vztek. Bylo devět večer a Cindy nikde. Telefonoval už do “Clemmies”, ale tam nebyla. Telefon vzala Věra a začala ho přemlouvat, aby Paulovi dal práci, až vyjde z vězení. “Potřebuje mít oporu,” bědovala plačtivě.

Jo. On už mu dá oporu. Stejnou, j akou měl u Paula, když byl kluk.

Vstal z postele a šel se do koupelny podívat na svůj obličej. Nebyl na něj pěkný pohled. Doktor Harrison otevřel tu staroujizvuapakji znova pečlivě sešil. Až se vytáhnou ty černé stehy, nebude to vypadat tak hrozně. “Vybledne to do původní podoby,” řekl doktor.

Škrábance po celém obličeji už také pomalu mizely, i když stále ještě vytvářely nehezký ornament. Projel si rukou černé vlnité vlasy a přivřel oči. Kristepane! Kdyby ho teď tak strčili do nějakého gangsterského filmu, vyjímal by se tam i bez líčení!

Hlasitě se zasmál. Nestěžuje si. Zřejmě se narodil k tomu, aby ze všeho vyvázl.

Senátorovy dopisy tvořily na posteli úhlednou hromádku. Vzal ji a zamkl je do sejfu. V žádném případě je od něho kamarád Oswald nedostane zpátky. Ani omylem. Je to totiž jeho pojistka proti případným dalším laskavostem.

Clementine se usmála na Beckerovy, zamávala Bernardu Dimesovi a naléhavě zašeptala Oswaldovi, dneska aspoň podesáté: “Proč si myslíš, že se nám vyhýbá?”

Oswald kývl na číšníka, aby mu znovu nalil koňak. “Já nevím,” odpověděl taky šeptem. Byli na premiéře nového muzikálu od Rodgerse a Harta Babes In Arm a během přestávky se snažili zapojit se do společenského šumu u baru.

Nebylo to snadných deset dnů. Gino jim sice tu laskavost prokázal, ale potom už se s nimi nespojil.

“Neočekávaně musel odjet,” informoval Aido senátora.

“Pan Santangelo je pryč,” řekla služebná v jeho bytě.

“Jak mám vědět, kde je?Jsem jenom jeho žena,” reagovala ironicky Cindy.

“Jednou se přece musí vrátit,” uvažovala Clementine.

“Určitě se vrátí,” přitakal Oswald.

“Jak nám to mohl jen udělat?”

“Nevím, drahá. Je to trapné.”

“To tedy je.”

Clementine dumala nad tím, že už jí nepatří jeho tělo. Jeho silné ruce. Jeho pronikavé oči. Způsob, jak ji přiváděl k orgasmu, tak výjimečně, tak nádherně, tak…

“Ahoj, vy tady!” Stála před nimi Cindy a měla na sobě růžové krepdešínové šaty anarůžovo obarvenou lišku. Na ruce se jí blýskal slavný rubín Moufflinovy rodiny.

“D… d… dobrý večer, Clementino, senátore,” vykoktal Henry. Tváře mu zrudly, protože ho škrtil stojatý límeček.

Clementine se podívala z jednoho na druhého. Copak se ta holka zbláznila? U Ginají rozhodně neprojde, že z něho veřejně dělá paroháče.

“Cindy,” pokývla chladně hlavou na přivítanou, “Henry.”

“To je nádherné představení, že?” jásala nadšeně Cindy a přiložila si ruku k obličeji, aby si prstenu všichni všimli.

“Nádherné,” odpověděla suše Clementine. “Nemáš nějaké zprávy o tom, kdy se Gino vrátí?”

Cindy se ušklíbla. Ať se ta nafoukaná Dukeová jde vycpat. Ležérně pohodila rameny: “Však znáte Gin a. Ten přichází a odchází, jak se mu zlíbí. Asi se zabydlel u některé ze svých ženských.” To si nenechá ujít, aby se podívala, jak to s tou důležitou madam mává.

Clementine byla vzteky bez sebe. Ta mrcha. Kdyby tak věděla, kdo naléhal na Gina, aby si ji vzal! Ostentativně se otočila zády.

Cindy se zahihňala a hlasitě šeptala Henrymu, aby to bylo slyšet na všechny strany: “Ta stará škatule žárlí, protože tě teď mám já, zlato.”

Henry byl navýsost polichocen. “Opravdu si to m … m… myslíš?”

“Že váháš!”

Přehoupla se půlnoc - a Cindy nikde.

Gino chodil po bytě jako tygr a klel. Jedna hodina, dvě hodiny, tři ráno. A Cindy pořád nikde.

Nakonec přece jenom usnul, ukolébán bujnými představami, co jí udělá. Jeho žena se nebude chodit nikam kurvit. Zmítal sebou a otáčel se a sem tam se budil, aby se podíval, kolik je hodin. Zdálo se mu o Leonoře, o Bee, o Prckovi Jakeovi a Zefrovi Kincaidovi, a když se v sedm hodin vzbudil, bolelo ho břicho, škubalo mu v rameni, stehy na tváři mu nepříjemně stahovaly ránu.

Služebná mu přinesla černou kávu, čerstvou pomerančovou šťávu a ranní noviny. Ležel tu obklopen přepychem, ale přesto toužebně vzpomínána skromný útulný byteček u Bee, kde se snídaně skládá z čerstvých, ještě teplých rohlíků a čaje s mlékem a kde ke čtení je F. Scott Fitzgerald. Jo, u Bee to bylo poprvé v životě. Přečetl knihu. Velkého Gatsbyho od začátku až do konce. A pak znovu. Číst vůbec není k zahození. Uvažoval, proč to nikdy dřív nezkusil. Dovede se ztotožnit s chlápkem, jako je Gatsby, samotářem, záhadnou postavou.

Zazvonil telefon. Ozvala se Clementine, stísněná aplnáobav. “Díky bohu, že ses vrátil.”

Cindy a Henry se přeli.

“Ale já ch … ch … chci jít s t… t… tebou,” naléhal.

“Ne,” řekla neústupně.

“Já se n … n … nebojím tvého m… m… manžela.”

“To ráda slyším, ale můžu tě ujistit, že on dovede lidi pořádně vyděsit. Je to darebák, hrubec a nehraje fér.”

“Ale C … C … Cindy.”

Vyskočila z postele a svižně se protáhla. “Já to zvládnu, miláčku. Já dokážu hrát j/e/ne nefér jako on.” Naháobtančila hotelový pokoj a obdivovala svůj prsten.

Henry se v posteli posadil. “Moje matka se už nemůže dočkat, až tě pozná. Myslel jsem, že by to možná šlo příští víkend.”

Vykopla vysoko nohu, aby mohl vychutnat všechny její skryté krásy. “To se hodí. Dnes dopoledne to řeknu Ginovi, odpoledne se odstěhuju a potom už bude co nevidět rozvod. To ti slibuju.”

“D … d … dobře,” koktal, “p… p… pojď ještě do p… p… postele, miláčku. Jenom jednou, než p … p … půjdeš.”

Uchichtla se. Člověk by si myslel, že mu ještě žádná nedala hlavu do klína. Skočila na postel, odhodila pokrývky a uviděla, že na ni čeká jeho poloztopořený úd. To je ale opravdu pozoruhodný orgán. Velice dlouhý a tenký, bez pevného jádra, žádný pořádný klacek. To ale určitě není její chyba. Láskyplně si ho vzala do úst.

Zasténal. “Ááá… Cindy … ááá…”

Gino zamyšleně zavěsil telefon. Čemé oči mu plály, když vzal noviny a nalistoval rubriku společenských klípků Waltera Winchella.

Bylo to tam, přesně jak to říkala Clementine. Čemé na bílém. Ať to všichni vidí. A čtou. A posmívají se.

“Cindy Santangelová, manželka známého majitele klubu Gina - Kance Santangela, se včera večer po prohlídce pamětihodností města zúčastnilapremiéry muzikálu Babes In Arms v doprovodu Henryho Moufflina Jr.”

To bylo všechno.Ale stačilo to.Mrštil novinami vztekle na zem.

Cindy dorazila domů v pravé poledne. Rázně vešla do bytu, ale na přespříliš vysokých pod patcích měla poněkud nejistý krok. Byla zavinutá od hlavy k patě do hleděrůžové lišky.

Služebná ji přivítala nervózní úklonou. “Pan Santangelo je doma, madam. Je v ložnici.”

“Děkuj i,” řekla Cindy bohorovně, “dneska už máš volno.” Vplula do ložnice a byla připravena na hádku, která se určitě strhne. Pohled na Gina ji však zaskočil. “Co se ti sakra stalo?”

“Měl jsou bouračku.”

“Kecáš.” Přikročila blíž k posteli a prohlížela si ho: “Ty teda vypadáš strašně.”

“Sama nevypadáš nejlíp. Kdes byla?”

Shodila ze sebe kožich. “Ha! On si zmizínadeset dní - a mě se ptá, kdejsem hýla já. Ty teda máš náturu.” Okázale přešla k toaletnímu stolku, posadila se a opatrně si sundávala klobouček z lišky.

“Cindy,” oslovil ji mírně, skoro šeptem, “čteš denní tisk?” Hodil jí noviny tak, že jí přistály u nohou. Byly přeložené a otevřené na Winchellově rubrice ze společnosti.

Zkřivila obličej a na chvíli ji napadlo, že ty noviny nezvedne. Ale zvědavost zvítězila, tak šije nakonec z podlahy podala.

Četla pomalu a s námahou. Čtení nikdy nebyla její silná stránka. Když uviděla své jméno ve Winchellově rubrice, kmitl jí v tváři úsměv. Je slavná. No ne? No ne?!

Dočetla a odložila noviny opatrně na toaletní stolek. Možná by si měla začít dělat album výstřižků.

Ginobyljejím postojem rozhořčen na nej vyšší mim. “No tak?” dožadoval se odpovědi, “jak mi to celé vysvětlíš? A jak mi vysvětlíš, kdes byla celou noc?”

“S Henrym,” odpověděla klidně, “a dneska s ním budu zase.”

Nechtělo se mu věřit vlastnímu sluchu. “Ty kurvo!”

“Tak jsem kurva. A ty mi v tom nezabráníš.”

“Že ne?” zvedal se z postele.

“To teda ne.” Stála proti němu nebojácně s rukama v bok a s pohrdavým výrazem nártech. “Ne, pokud si uvědomuješ, co je dobré i pro tebe.”

“Co?” rozesmál se. Ta ženská se zbláznila. S kým si krucinál zahrává? Myslí ,fj, jak není chytrá. Jenom si, Cindy, moc nevyskakuj.

“Já toho mám na tebe spoustu, Gino Santangelo,” řekla, “S-P-O-U-S-T-U.” “O čem to kurva mluvíš?”

Ve tváři se jí rozhostil vítězný výraz. “Nechalajsem tě sledovat soukromým detektivem. Vím všechno. Tak. I o těch deseti dnech ve Village a o té pitomé kundě. Mám to všecko písemně. Když nás rozvedou, měl bys být na mě velice hodný, nebo shrábnu úplně všecko. Posloucháš mě?”

Jeho hlas byl smrtelně ledový. “Tys… mě … nechala … sledovat?” “To si piš,” řekla spokojeně, “a řekla bych, že teď je jasné, kdo si bude diktovat podmínky.” Zmlkla, aby se nadechla, a potom pokračovala: “A ještě něco. Když jsi tu nebyl, čmuchali tu zase ti chlapi z berňáku. Jestli mně nepůjdeš na ruku, miláčku, zavedu je pěkně do každé banky ve městě a ukážu jim ty tvoje bezpečnostní schránky. A kopie účetních knih, které mám.” Načechrala si své platinové vlasy. “Chci se rozvést, Gino. Mám toho na tebe víc než dost, a tak předpokládám, že mi nebudeš dělat žádné potíže.”

Carrie 1938

Carrie ani nemohla uvěřit svému štěstí. Dostala místo ve sboru v novém muzikálu Bernarda Dimese. V jejím životě to bylo už podruhé, co se objevil v rozhodujícím momentě.

Řekl Beckerovým, že ona od nich odchází, a osobněji odvezl do malého bytu v Greenwich Village, který j í zajistil a o který se dělila ještě s jednou dívkou ze sborn.

“Proč to pro mě všecko děláte?” zeptala se.

“Protože každý si zaslouží, aby v životě dostal šanci. A já mám takový pocit, že vám se těch šancí zrovna moc nenaskytlo.”

Měla chuť ho obejmout, ale místo toho řekla: “Udělám všecko, abych vás nezklamala.”

To bylo v prosinci. Teď je srpen. Ten muzikál, ve kterém hraje, má úspěch a Carrie je šťastná. T vrdě pracuje v oboru, který ji baví, a Goldie, ta dívka, se kterou bydlí, je prima. Jediná věc, ve které se neshodnou, jsou muži. Goldie má plno přátel. Carrie nechce žádného.

“Ty nejsi normální,” dělává si z ní Goldie legraci, “jak to, že ses nestala jeptiškou?”

“Kdysi jsem chodila s chlapcem,” lhala Carrie, “ale on umřel.”

Goldie s ní okamžitě měla soucit a nechala ji nějaký čas na pokoji. Ale ne na dlouho. Většina chlapců, s nimiž ona mívala schůzky, měla totiž vždycky kamaráda, který by si taky rád něco smluvil, a tak ji Goldie pořád lákala a přemlouvala, aby šla Carrie s nimi. Carrie stále odmítala. Noční kluby, džezové lokály a večírky, to bylo něco, čemu se pečlivě vyhýbala. Byla si jistá, že už dokáže odolat pokušení… ale být si jistý ještě nestačí…

Každou sobotu večer se Bernard Dimes objevil v zákulisí. Přišel na krátkou návštěvu. Obvyklebyl doprovázen nějakou elegantní společnicí, ale to neodradilo většinu děvčat ze sboru, aby po něm totálně nebláznily.

Goldie ho zbožňovala. “Je to ten nejatraktivnější muž, jakého jsem kdy viděla!” vzdychala. “Takový světák. Kdyby mě tak pozval na rande.”

Carrie si představila Goldieniny obvyklé známosti. Mohutné svalnaté typy mezi dvacítkou a třicítkou. “Ani se mi nezdá, že by to byl tvůj typ,” nadhodila Carrie.

“To je právě to,” řekla nadšeně Goldie, “je jiný. Vsadila bych se, že se taky úplně jinak miluje!”

Při svých sobotních návštěvách zákulisí divadla vždycky Bernard Dimes našel pro Carrii laskavé slovo. Jak sejí vede? Je všecko v pořádku? Vypadalo to, že má stejný zájem o každou členku sborn - vždyť tak se taky dozvěděl, že Goldie hledá spolubydlící.

Svým způsobem z něho měla Carrie strach. Byl takovou autoritou. Vždycky byl pánem situace. Nikoho nenechával na pochybách, že má běh svého života zcela pod kontrolou.

Ve skrytu duše věděla, že na něho myslí až příliš často. Je do něho - jako všechna ostatní děvčata ze sborn - tak trochu zamilovaná?

Bernard Dimes - se svými penězi, uhlazeným chováním a těmi svými nádhernými vysokými společnicemi. Ten po ní nezatouží ani za milión let.

Bernardu Dimesovi bylo pětačtyřicet let, byl svobodný, mimořádně úspěšný a v podstatě velice osamělý muž. Měl mnoho známých, ale jen několik takových, které pokládal za skutečné přátele. Rád si občas dopřál příležitostné sexuální spojení, ale měl neobyčejně vysoké nároky a jen málo žen dokázalo udržet jeho zájem.

Krásným ženám přikládal velkou důležitost. Pokud byly vtipné a inteligentní, bylo to něco navíc. Bernard totiž zjistil, že má-li po boku elegantní společnici,představuje to určité plus při shánění dalších peněz na financování nového představení. Měl celou stáj žen, které povolával pro různé příležitosti. Každá z nich ho zbožňovala a tajně pomýšlela na sňatek. Taková možnost Bernardovi nikdy nepřišla na mysl. Koneckonců - jaké zjevné výhody by mu manželství přineslo? Vždyť mu ženy poskytovaly to nejlepší, co mohly, tak jako tak.

Pak do jeho života vstoupila Carrie. Černoška bez domova, s neobvykle exotickým výrazem v obličeji, hlubokýma výraznýma očima a smolně černými hedvábnými vlasy, které si uměl živě představit, jak se mu ometají o hruď…

Nejdřív ho zajímalo, kde ji už viděl. Jenom tak ze zvědavosti. A pak, když s ní hovořil, měl velice neobvyklý pocit. Měl nutkavou potřebu jí pomoci…

A pak mu svitlo. Je to ta dívka z večírku Clementine Dukeové. To ubohé nadrogované stvoření, které se zhroutilo uprostřed svého trapného tance.

Nezmínil se jí o tom, že si vzpomněl na tuto událost, protože měl obavy, aby jí to nebylo trapné, ale když si u hospodyně Esther Beckerové ověřil, odkud k nim Carrie přišla, zjistil, že byla pěkných pár let v ústavu.

Má zoufalé nutkání se jí na její život zeptat. V těch jejích krásných očích je tolik smutku, ba až beznaděje. On by ji chtěl znát blíž, vědět o ní víc.

Pokaždé v sobotu, když navštívil divadlo, si říkal - ano - dnes ji požádám, abychom si spolu někam vyšli. Ale nikdy to neudělal. Jen se zdvořile usmál, zeptal se na to, jak sejí daří, a beznadějně si lámal hlavu tím, jaká by byla žena jejího typu v posteli.

Poprvé v životě byl Bernard Dimes zamilovaný. A poprvé v životě se ocitl v situaci, se kterou si nevěděl rady.

Jednou v sobotu měla Goldie jednadvacáté narozeniny. Smluvila si schůzku se svým milencem - Melem a ten si měl s sebou přivést svého přítele - Freddyho Lestera. Bylo po představení a dívka, která svolila, že bude Freddymu dělat společnost, si vyvrtla kotník. Kulhala a naříkala bolestí.

Goldie se prosebně zahleděla na Carrii. “Prosím tě,” škemrala.

Carrii nenapadla žádná přijatelná omluva. Navíc to byly Goldieniny narozeniny. A stejně - někdy se už musí naučit věřit sama sobě - nemůže žít celý zbytek života jako v ulitě. “Tak dobře,” svolila zdráhavé.

“Výborně se pobavíme,” slibovala nadšeně Goldie. “Mel je opravdu ten nejzábavnější kluk, s kterým jsem kdy chodila, a když ten říká, že Freddy je sekáč, můžeš na to vsadit sukni, že je.”

Carrie přikývla. Sekáč. To bylo oblíbené Goldienino hodnocení každého ftniiského, který jen trochu slušně vypadal. Sekáč. Potmě je to jedno.

“Půjčím ti něco na sebe,” pokračovala rozjařené Goldie. Otočila se a začala probírat oblečení, jímž byla přeplněna šatna, kterou sdílely spolu s dalšími čtyřmi dívkami ze sboru. “Susie, může si Carrie půjčit tvoji sukni? A Mabel, ty tvoje páskové boty - ty s těmi osmicentimetrovými podpatky. Prosííím, prosííím.”

Goldie dokázala přesvědčit každého. Carrie tedy skončila v Susiině úzké černé sukni s rozparkem, Mabeliných podpatcích a Goldiině bílé halence v velikým lodičkovým výstřihem.

“Hmmm …” Goldie odstoupila, aby si ji mohla prohlédnout. “Je to moc hezké. Sexy a má to švih. A musíš pořád ty vlasy nosit vzadu svázané? Nemůžeš si je rozpustit?”

Carrie poslechla. Proč ne? Ve skutečnosti ji pomyšlení na dnešní večer už začínalo vzrušovat. Vykartáčovala si dlouhé černé vlasy, které j í sahaly až popás, a sepnula šije na jedné straně obličeje bílou květinou.

“Ty vypadáš fantasticky,” hodnotila ji Goldie, “jenom ruce pryč od Mela!”

Zdvořilé zaklepání na dveře šatny ohlásilo sobotní příchod Bernarda Dimese. Usmál se, pokývl hlavou na pozdrav všem v malé přecpané místnosti a podal (Joldie luxusně zabalený dárek.

Rozbalila ho se spoustou ááá a jééé, přestože věděla, že to bude bonboniéra. Nikdy na žádné narozeniny nezapomněl a vždycky přinesl bonboniéru. Otevřela ji a ochutnala z ní. “Ta je výborná. Moc děkuju.” Zamrkala na něho svými dlouhými řasami: “Odrazí se mi to ale na postavě - a zrovna tam, kde to člověk nechce.”

Pohlédl na Carrii. Vypadala docela jinak. Vtom si uvědomil, že je zřejmě připravena někam si vyjít. Zklamalo ho to, protože si předtím umiňoval, že ji dnes už opravdu pozve na tu večeři. Ale co… Měsíce se na to chystal, tak ten jeden týden navíc snad na věci nic nezmění.

Venku před vchodem pro zaměstnance divadla už netrpělivě postával Mel.

Jeho přítel Freddy, který skutečně vypadal velice dobře a byl si toho také vědom, spustil: “Doufám, že má aspoň metr osmdesát. Vždycky jsem letěl na vysoké holky.”

“Co na tom záleží. Hlavně že ti dá,” odpověděl Mel rozhodně. “Jestli je něco jako Goldie, tak stačí dvě skleničky a je celá tvoje.”

“Už se nemůžu dočkat. Dva dny jsem si nezapíchal.”

Goldie a Carrie se vynořily z divadla. “Nezapomeň si poručit šampaňské,” zašeptala jí Goldie, “budou si tě aspoň považovat.”

Mel a Freddy kvapně postoupili dopředu.

“Ahoj, kluci,” pozdravila je Goldie hlasem, kterým se pokoušela napodobit líbeznost Mae Westové.

“Všechno nejlepší k narozeninám, andělí,” přál jí Mel, pevněji objal a lačně ji líbal na ústa.

Carrie a Freddy na sebe ostražitě hleděli.

“No tááák!” ozvala se Goldie a odstrkovala Mela od sebe. “Rozmažeš mi rtěnku, ty nemehlo.” Usmála se na Freddyho. “Ahoj, jáj semGoldie, jestli to nevíš. A to je Carrie - pro dnešek dívka tvých snů. Ty máš ale štěstí?”

Freddyho výraz vůbec nenasvědčoval tomu, že by nějaké štěstí pociťoval. Jen úsečně na Carrii kývl a pak všichni čtyři vyrazili uličkou k Melovu autu.

Když k němu došli, pootvíral Mel dveře. Goldie si vlezla dopředu, Carrie. dozadu. Mel a Freddy zůstali stát venku.

“Co je to s tebou?” slyšela Carrie Mela, jak se ptá svého přítele. “Prokristapána,” odpovídal Freddy rádoby šeptem, “vždyť je to jakási zasraná černá bakelitka.”

“A co?” opáčil Mel věcně, “ještě jsi nikdy neslyšel, jaké mají černé šunky?” “Jistě,” řekl Freddy, “ale nikdy jsem je netahal mezi lidi.”

“Ale no táák,” smál se Mel. “Pojďme to roztočit.” Vlezli do vozu.

Vzadu Carrie zdrceně civěla z okna. Ta jejich hnusná slova jí zněla v uších -… zasraná černá bakelitka … černé šunky …

Oči sejí zalily slanými slzami a tyjí tiše kanuly po tvářích. Záměrně držela hlavu stále otočenou k oknu, aby nikdo nezpozoroval, jak je na tom špatně.

Goldie a Mel vesele klebetili na předních sedadlech. Vzadu seděl poněkud strnule Freddy. Párkrát si odkašlal a nakonec promluvil: “Tak ty a Goldie bydlíte spolu v bytě?”

“Ano,” odpověděla Carrie a vynakládala veškeré úsilí, aby její hlas zněl normálně a vyrovnaně. On nesmí za žádnou cenu poznat, že se jí něco dotklo. Kdybypoznal,žetoslyšela,bylobytoještěhorší.Rozhodlase,žehonecháplavat. “Nějak strašně mě rozbolela hlava,” ohlásila. “Radši bych měla jet domů.” Goldie okamžitě zareagovala: “V žádném případě! Vždyť mně to trvalo půl roku, než jsem tě vytáhla ven, tak tady budeš. A už ani slovo. Že, Mele?” Odpovědí jí bylo jednoznačné: “Samo!”

Carrie zničeně klesla zpátky do sedadla. Z tohoto není úniku.

Začali v malém džezovém lokále na Dvaapadesáté ulici. Hrálo tam malé koinbo, šampaňské teklo proudem.

Goldie byla skvěle naladěná a celá žhavá si pořádně užít. A když Carrie |iiohlásila, že chce zůstat u džusu, řekla jí to na plnou pusu. “Tak poslouchej, kotě. loto jsou moje narozeniny a já se chci bavit. Jestli tady chceš sedět jako pecka a protahovat ksicht, všecko pokazíš. T eď si dej proboha šampaňské a trochu se usměj!”

Carrie poslechla. Už zapomnělana výraznouchuťšampaňského, ikdyžkdysi, pokud byl Whitejack při penězích, kupoval ho snad po vědrech. Řekla si, že jedna sk lenička jí jistě neublíží. A nějak ten večer přece musí přežít.

Zjedná skleničky byly dvě, potom tři a potom se šlo do jiného klubu a pěnivé bílé daquari bylo tak lahodné, že si ho dala aspoň čtyřikrát. Když se to tak vezme, vždyť jsou to jenom malé skleničky. Tyjí přece nic neudělají.

V době, kdy vpadli do “Clemmies”, by li už všichni pod párou. Carrie a Freddy byli nejlepší přátelé, hihňali se, hlučně se smáli a tancovali. A když jeho ruce víckrát jakoby náhodou zavadily o její prsa, vůbec jí to nevadilo. Cítila se najednou tak volná, plná života. Jeto poprvé po mnoha letech, kdy může opravdu i ťct, že žije.

“Ty seš fakt senza, víš to?” řekl opile Freddy.

Reagovala tak, že ho objala, zaklesla mu své ruce za krkem a dívala se mu přímo do očí. Zasraná černá bakelitka už byla dávno zapomenuta. “Děkuju,” mumlala upřímně. Už dávno jí nikdo nic takového neřekl.

“Né, ale vážně,” řekl Freddy naléhavě, jako by očekával její námitky. “Opravdu si to myslím.”

“Ty,” začala si Goldie dobírat Carrie, “vidíš tamhle toho chlapa? To je ten slavný Gino Santangelo. Ten lokál tady mu patří. Jednou jsem se s ním setkala. Je lo fakt bezva chlap.”

Carriiny oči se stočily tím směrem. “Kdy si jsem měla takových bezva chlapů, kolik jsem chtěla,” chlubila se.

“Carrie!” vykřikla se smíchem Goldie, “takovou jsem tě ještě nezažila!”

“Jó. Ty toho nevíš.”

Goldie strčila do Mela: “Taje ale sťatá.”

Mel se ušklíbl: “A nechtěla by sis vydělat padesát doláčů, Carrie?”

“Jak to myslíš, hošánku?”

“Vsadím se o půl kila, že si to nerozdáš se samotným velkým panem Santan gelem.”

“Jó?“Oči se jí zaleskly. “Tak tu sázku máš prohranou.”

Dřív než ji někdo mohl zadržet, byla na nohou a poněkud nejistým krokem proplouvala přeplněným klubem.

Goldie se v nevíře plácla přes ústa: “Proboha, Mele! Cos to udělal? To vůbec není ona!”

Opovržlivě se zasmál: “No tak, kočičko, ona přece nebude dělat nic jiného, než co dělala předtím stokrát.”

“Ne, ne,” pokoušela se oponovat Goldie přes zjevné alkoholické omámení, “ona není ten typ …”

Mel ji umlčel důkladným vášnivým polibkem a začal jí šeptem do ucha slibovat, co s ní později všechno bude dělat.

Goldie pustila Carrii z hlavy a soustředila se na to, co se týkalo jí samé.

Freddy se opile zašklebil. “To ti teda, kámo, mockrát děkuju,” stěžoval si, ale očima už studoval vysokou brunetu, která seděla sama o dva stoly dál.

Když Carrie kráčela napříč lokálem, už zase stála na vlastních nohách.

Gino 1938

Gino seděl u stolku, kde obvykle sedával. Jako velký šéf. Nepřetržitý proud hostů procházel kolem, aby mu vzdali hold.

Jak už měl ve zvyku, byl oblečen do tmavého obleku s vestou, bílé hedvábné košile a decentní vázanky. Černé vlasy měl pečlivě uhlazené. Velký diamantový prsten na malíčku sem tam odrazil paprsek světla a velkolepě zazářil. Jenom jizva na tváři mu dodávala poněkud zlověstný výraz.

Toto a ještě jeho pronikavé černé oči, které jedna žena nedávno přirovnala k očím Rudolpha Valentina. Ta poklona se mu líbila. Rudolph Valentino. To jo.

Už skoro rok chodí v černém. Tak to přece patří, ne? Je to důkaz úcty k jeho drahé zesnulé manželce Cindy. Uklouzla a vypadla z okna jejich luxusního bytu v pětadvacátém poschodí. Byla to strašná tragédie. A Gino v té době ani nebyl ve městě. Byl ve Westchesteru u svých’dobrých přátel senátora Dukea a paní Dukeové. Ano, byla to úplná katastrofa. Byla to pro něho hrozná rána, že se stal vdovcem ve svých dvaatřiceti letech.

Uspořádal jí velkolepý pohřeb s nevídanou spoustou významných smutečních hostů.

Cindy by to jistě ocenila.

Henry Moufflin Jr. se pohřbu naneštěstí nemohl zúčastnit. Měl těžkou autohavárii a zotavoval se z ní v Evropě. Proslýchalo se, že si Evropu tak oblíbil, že se patrně do Států ani nevrátí.

Tentýž týden vypukl požár v kanceláři SamaLawsona-soukromého detektiva. Uhořel tam i se všemi svými papíry. Shodou náhod byl Sam Lawson ten soukromý detektiv, jehož služeb užívala Cindy. Gino pokládal za svou morální povinnost, aby mu poslal smuteční věnec jako výraz úcty k nešťastně zesnulému. Cindy by s títmo gestem jistě souhlasila.

Usrkl si skotské s ledem a prohlížel si ženu, která mířila přímo k němu. Byla černá, exotického vzhledu a měla prsa, která by dokázala zastavit dopravu.

Když přišla k jeho stolu, zastavila se a usmála se.

“Vy jste pan Santangelo?”

“Ano.”

“Slyšela jsem, že jste majitelem tohoto podniku. Tak jsem si řekla, že se tu zastavím a povím vám, že podle mě je to klasa.”

Usmál se. Měl rád odvážné ženy. Někdy. “Posaďte se a dejte si se mnou skleničku.”

Carrie usedla. Měla báječný pocit. Vypila toho právě tolik, aby sejí zdálo, že jí celý svět leží u nohou.

“Šampaňské?” zeptal se.

“Přirozeně.”

Luskl prsty a číšník byl okamžitě u něho.

“Láhev nejlepšího šampaňského.”

“Ano, hned to bude, pane Santangelo.”

Gino šiji zkoumavě prohlížel. Vyzařovalazní zvláštní, neobvyklá krása. Dá si s ní jednu skleničku a odveze si ji domů.

Ještě jednu skleničku a ona s ním pojede.

“Ještě, dělej mi to ještě,” sténala Carrie, “mhmmm… prosím.”

Lízal ji. Trpělivě kmital jazykem dovnitř a zase ven s rutinou znalce. Už to je dávno, co nějakou ženu takto francouzský miloval. Ale tato je tak šťavnatá a chtivá… skoro to vypadá, jako by už roky neměla chlapa. A to se mu líbí. To dokáže vybičovat sexuální chtíče naplno.

Ne, že by teď tělesně strádal a nebyl dost sexuálně vytížen. Jednak tu byla Bee - vždycky po ruce - hřejivá a výborná. Jednak tu byla ta zpěvačka z klubu - velice přitažlivá, ale vzbuzovala podezření, že se nekoupe tak často, jak by bylo záhodno.

Domů.

Kde není žádná koupelna. Kde v noci běhají krysy. Kde se v létě potí zdi a v zimě zatéká.

A přece to je pro ni a pro Stevena domov. A dva roky sejí už daří opatřit dost peněz, aby se uživili.

Ale snadné to nebylo. Po těžkém porodu byla vyčerpaná. V nemocnici jí však nedopřáli dlouhého odpočinku. Po dvou týdnech byla na ulici, jenom s podporou pro chudé v kapse a s děckem v náručí. Našla si ženu, která se během dne o Stevena starala, a vrátila sena dřívější místo pokladní v restauraci. Nepobyla tam dlouho. Teď, když už neměla velké břicho, začala šéfa zajímat. Byl starý, měl žluté kostnaté ruce, které se jí hnusily, a ženu, která ho střežila jako jestřáb. Jednou odpoledne se na ni vzadu ve skladu vrhl a svýma žlutýma rukama ji ohmatával úplně všude. Odešla ještě téhož dne.

Už dva roky jsou to pořád stejné fleky. A vždycky nějaký šéf a vždycky to samé. Co na níje, že po ní chlapi tak jedou? To si myslí, že když je ženská černá, musí být taky povolná?

Nedovede si to vysvětlit, Vlasy nosí pořád vzadu sepnuté, nelíčí se, obléká se do obyčejných šatů. A přesto je to neodradí.

Když tak střídala jedno místo za druhým a snažila se, aby přece jenom nějak vyšli, napadlo ji, že je hloupá. Mužští na ni tolik letí - tak proč by si za to nedala zaplatit? Za jednu noc by si tělem vydělala víc než v práci za týden.

Aleje schopná zase prodávat své tělo? Je schopná snést ten pocit, že už není člověk, ale jenom něco, prostě kus masa…

Drogy by jí samozřejmě pomohly, aby se přes to přenesla …

Rozhodla se, že takové myšlenky si nebude připouštět. Musí brát ohled na malého Stevena. A chce mu dát víc než nějaká taky matka, kteráje kurva a feťačka.

Nové místo v tančímě “Fun Palace”, která v dalších slovech názvu zvala na “Taneček za desetník” a která byla poblíž Times Square, bylo něco docela jiného. Za prvé chtěla Carrie noční zaměstnání, aby mohla trávit dny se Stevenem, a za druhé jediné dostupné denní zaměstnání bylo drhnout podlahy nebo sloužit u nějaké líné bělošky.

Věděla, že se vystavuje nebezpečí, že na ni mužští budou najíždět, ale co. Stejně je musí odhánět. Na přecpaném parketě při tanečku to bude hračka.

Čiperná Mexičanka jménem Suzitaji poučila, jak má postupovat. “Dýš sena tébe moc lépit - kopnout je mézi nohy. Ráááz, dva, ták. A sou pryč záto táta.”

Carrie zjistila, že Suzita má pravdu. Pohotový zásah kolenem měl mnohem lepší účinek než stokrát říkat ne.

Suzita si vydělávala ještě bokem. Zákazníkovi, který se jí líbil, poskytovala “zvláštní” služby. “Tóóó je príma,” sdělovala Carrii, “táák si já sébrat a výbrat. Proč ty tak táky ne? Ty potřebovat éxtra peníze. A tó sou léhko peníze. Jénom si výbrat, kdo se ti líbit.”

Carrie zavrtěla hlavou.

Suzita se zasmála: “Tý si to budeš rozmyslet. Já vím to.”

Tři týdny po této rozmluvě onemocněl Steven neznámou virózou. Téměř přes noc se dvouletý cvalík změnil ve vyloženě churavé dítě. Carrie s ním poběhala všelijaké doktory a specialisty, ale zdálo se, že žádný z nich není schopen zjistit, co mu vlastně je.

Po několika týdnech jí navrhli, aby ho dala do nemocnice na pozorování. To už byla Carrie celá bez sebe. Už předtím sejí dařilo protloukat se jen tak tak - a teď to najednoujsou účty, účty a zase účty. Když bude pracovat jako tanečnice za desetník, sotva ty účty může platit.

Suzita s ní měla soucit a podala jí pomocnou ruku. Vzala s sebou Carrii do hotelu, kam sama chodila, seznámila ji s recepčním a řekla jí svou zvláštní hatlamatilkou: “Tó se ti líbit, Cárrie. To néni špátný práce. Móóóc práchy

Carrie jenom přikývla.

Toho večera si dala na oblečení obzvlášť záležet. Dokonce i na pana Wardlea to udělalo dojem. “Sám bych si s tebou, holka, dal za desetník taneček,” řekl, když se klátil kolem.

Trochu to s ní otřáslo. Třeba se na to zase dá, ale musí to být podle jejího. Bude jako Suzita - bude si vybírat.

Ten večer alenebylo zrovna zčeho si vybírat. Nakonec si vyhlídlanenápadného mužíčka se směšně malými brejličkami, které mu poskakovaly na špičce nosu. “Co tak si zajít tady za roh do jednoho hotelu, kde to znám?” zeptala se, když se ploužili po parketu za zvuků utahaného tanga.

Dělal, že ji neslyší, ale nervózní tik v jeho obličeji prozradil, že slyšel. Po dvou tancích sebral všechnu odvahu a sotva slyšitelně sejí zeptal: “Kolik?”

Carrie se přiměla k tomu, aby myslela na hromadící se účty od doktorů. “Pětadvacet,” odpověděla.

“Ano,” polkl naprázdno.

Čekal venku před tančímou, až se objeví. Chtěla utéct a nechat ho tam v těch jeho pitomých brejličkách stát. Toužebně si přála, aby měla po ruce něco, co by jí zatemnilo mysl. Mlčky kráčeli k hotelu.

Recepční na ni mrkl a řekl si o deset dolarů. Muž bez diskuse zaplatil. Recepční podal Carrii klíč a zase na ni mrkl. Nesmí potom zapomenout strčit mu bůra, až budou odcházet.

Za oknem hotelového pokoje blikala neónová reklama. Na úzké posteli ležela šedivá deka. V koberci byla díra.

Stáli uprostřed pokoje a ve vzduchu houstla trapnost. Vzpamatovala seařekla si o peníze.

Podal jí patnáct dolarů.

“Pětadvacet,” řekla rychle.

“Ale pokoj stál deset,” namítl neprůbojně.

“Pětadvacet, nebo nebude…” další slova se vytratila.

Přidal ještě deset dolarů. Přetáhla si šaty přes hlavu, rozepnula si podprsenku a sundala si kalhotky.

Otočil se zády a svlékl si kalhoty.

Položila se na postel. Jako tenkrát zastara.

Opatrně si vylezl na ni. Měl tak malý penis, že ho v sobě ani necítila. Za pět minut bylo po všem, on se oblékl a vymázl jako vylekaný králík.

Carrie ležela na posteli a zírala do stropu. Tak už je zase ve starých kolejích. Tento den si musí zapamatovat. Sedmý prosinec, stejný den, kdy Japonci bombardovali Pearl Harbor. Příštího dne vyhlásila Amerika Japonsku válku.

Amerika vyhlásila válku. A ona je zase děvka.

Vydělávat si vlastním tělem bylo něco, co znala skrz naskrz. I když to nenáviděla, dělala to jako profesionálka. A brzy se každý kunčoft, kterého měla, začínal vracet zase a znovu.

Na Suzitu to udělalo velkolepý dojem. “Tý to umět rýchle náučit se. Tó mi se líbit.”

Panu Wardleovi - majiteli tančímy Fun Palace - se to nelíbilo. Jednou večer si ji zavolal do své stísněné kanceláře a řekl jí: “Ty si tady u mě sháníš amanty. Když to chceš dělat - fajn, ale já chci svůj podíl.”

“Strčte si ten svůj flek někam,” odpověděla mu.

“Tak máš padáka, holka.”

“Nemůžete vyrazit někoho, kdo už odešel.”

Malý Steven se začal zotavovat. Ale tam, kdebyli doma, mu to už nesvědčilo. Potřeboval bydlet někde, kde je sucho a kde je třeba malá terasa, aby se mohl nadýchat čerstvého vzduchu. CarrienavrhlaSuzitě,žebysispolumohli pronajmout byt a začít provozovat malý nevěstinec. Suzita souhlasila. Za pár týdnů pro ně Carrie sehnala prostorný byt kdesi na Šestatřicáté ulici. Byt byl dost velký na to, aby tam Steven mohl být odděleně. Najala šestnáctiletou černošku, aby se o něho starala.

Veměstě se to hemžilo vojáky, námořníky z obchodního i válečného loďstva a všichni se poohlíželi po pořádné zábavě. Většina z nich mířila do Evropy, a tak si chtěli ještě naposled vyhodit z kopýtka. Válka kšeftu přála, brzy se začaly sypat peníze. Přidala se k nim ještě vysoká rusovláska jménem Silver.

Netrvalo dlouho a staly se nejoblíbenějším nevěstincem široko daleko.

Gino 1947

“Máš to všecko, Santangelo?” zeptal se vězeňský dozorce.

Jo. Všecko má.

“Tak si myslím řeknem sbohem.”

Jo. Tohle teda je sbohem. Strávit sedm let ve vězení za čin, který nikdy nespáchal, by bylo pro každého hodně dlouho. Sedm dlouhých let plných jednotvárnosti, nudy a mizerného jídla. Bez žen a s dozorci sadisty a vězeňskými vzpourami - a přitom člověk nemůže kurva dělat vůbec nic.

Gino si přejel jizvu na tváři a kráčel k vězeňským vratům.

Ten správce je podlá svině. Věděl, že lidi od novin budou obléhat vězení jako kobylky, ale odmítl Ginovi vystavit povolení, aby ho propustili tajně uprostřed noci. Zmetek jeden.

Ale Gino je silný, zvládne to. Vězení ho nezlomilo. Jenom ti nej schopnější vytrvají. A on je přece v té zasrané spoustě na špici.

Houpavě se nadnášel, když kráčel k vratům. Ale bolelo ho břicho aměl sto chutí rozbít pár lidem držku. Tak třeba té irskékundě, té Margaret 0’Shaunessyové s těma jejíma vypoulenýma očima a tenkým dětským hláskem. Ve slavném procesu ve věci Santangelovy vraždy byla hlavním svědkem obžaloby. “SYN ZAVRAŽDIL SVÉHO OTCE” křičely titulky. Tisk ho soudil a shledal vinným ještě dřív, než vychladlo Paulovo tělo. A k tomu zkázonosný hlásek Margaret 0’Shaunessyové: “Slyšelajsem nějakou ženu, jak křičí - Proč jsi to udělal, Gino? - “

A potom ta slaboduchá Věra. Ještě než policajti ukončili její výslech, byla skálopevně přesvědčena, že on, Gino, zmáčkl spoušť. Neuvěřitelné!

Je pravda, že díky Michaelovi Flannerymu vtrhli dovnitř policajti a našli ho, jak stojí nad mrtvým tělem s vražednou zbraní v ruce. A je taky pravda, že zpočátku nepopsal pravdivě, co se stalo. Z nějakého pitomého důvodu si myslel) že tím bude chránit Věru. Ale nakonec přece jen pravdu řekl. A nikdo mu nevěřil. Nikdo. Dostal punc vraha - zabijáka - už dávno předtím, než byl zahájen soudní proces. Jaký člověk asi usmrtí svého vlastního otce?

Jeho právníci, to byla smečka dobře placených tupců. Byli ochotni ho horentní sumy hájit, ale nebyli ochotni mu uvěřit. A pro něho bylo jaksi ze všelitl j nejdůležitější, aby mu někdo věřil.

Přátelé se začali hned jeden po druhém vytrácet. Dukeovi zmizeli do Jižní Ameriky a svým právním zástupcům dali pokyn, aby ukončili veškeré partnerské vztahy s Ginem Santangelem. To se mu hodilo. On zase dal svým právníkům pokyn, aby skoupili všechny akcieOswaldaDukea. Stálo ho to veškeré hotovostní fondy, které měl k dispozici, a musel prodat podstatnou část nemovitostí, ale udělal to.

Soudci, politikové, společenská smetánka, ti všichni se vytratili zjeho života, zatímco on ve vězení kouřil jednu cigárem za druhou a čekal na přelíčení.

Jeho spojenci mu však zůstali věrni. Posílali zprávy a snažili se zařídit, aby se měl co nejlíp. Aido… Enzio Bonnatti… To byli spolehliví přátelé.

A Bee. Ta ho navštěvovala každý týden i přesto, že kolem ní novináři pořád ‘ kroužili jako jestřábi.

Jako přítel ze všech nejvěmější se ukázal Kosta Zennocotti. Nechal být vzkvétající právnickou praxi v San Francisku a přiletěl do New Yorku i se svou ženou Jennifer. “Přebírám tvůj případ,” sdělil Ginovi lakonicky.

“Hej - poslyš…” začal namítat Gino. To gesto oceňoval, ale co může takový Kosta vědět o obhajobě v případě vraždy?

“Mám na to,” řekl Kosta, “a co víc - já ti věřím.”

Kouzelná věta.

A kdyby Kosta za něho nebojoval v soudní síni s takovou výmluvností, kdo ví, co by se bylo stalo. Ale tak se obvinění z vraždy změnilo v obvinění za zabití a on byl odsouzen k deseti letům vězení.

Nakonec ještě předtím, než Věra zemřela na otravu alkoholem, se Kostovi podařilo vydolovat zní písemné a svědky ověřené přiznání. Přišlo však se sedmiletým zpožděním. Ginovi trest prominuli a učinili mu směšnou nabídku na náhradu škody. Jaká peněžní částka může asi tak nahradit sedm let lidského života?

Když jednoho jarního rána roku 1947 vyšel z vězení, byl z něho zatrpklý muž. Proseděl válku, proseděl smrt Franklina D. Roosevelta, proseděl nové lipry, nové hry a novou módu. Proseděl vůni trávy a květin i to, aby se jen tak Mel po Páté avenue.

Proseděl sedm let života.

“Co to máš sakra na sobě?” zeptal se Gino.

B ee se usmála. “To se teď nosí,” odpověděla, “říká se tomu nový vzhled .Tobě se to nelíbí?”

“A co bylo špatného na tom starém vzhledu?”

Pokrčila rameny. “Přece nechceš, abych vypadala staromódně, co?”

Čtvrt hodiny teď už byl ve svém bytě a cítil se úplně dezorientovaný. Kosta Trpěl k vězeňským vratům se dvěma tělesnými strážci, aby si proklestili cestu “ordou fotografů a reportérů. Gino neřekl ani slovo. Nevšímal si blesků a mikro-‘ - i které mu nastrkovali k bradě, a nechal mluvit Koštu. “Nemá vám co říct, ieši. no comment. Podívejte - nechte ho vydechnout.”

Ještě víc reportérů ček alo před bytem na Park avenue. A zase totéž. Nemá těm tí ziíkům co říct, ať si tisknou, co je napadne - stejně to dělají.

Kosta ho doprovodil nahoru a Bee ho přiběhla přivítat.

“Nechám vás dva o samotě,” řekl Kosta. “A Gino, můžeme se zítra ráno sejít? Točž jestli se na to cítíš.”

“Jo, jo. Zítra ráno se mi to hodí.” Jestli se prý na to cítí. Co si oni myslí, že Nějaký zasraný invalida, prokristapána? Je mu přece teprv jedenačtyřicet. “Mám ti namíchat drink?” zeptala se Bee snaživě.

“Skotskou. A hodně ledu. A dej mi to do té broušené skleničky.” Jakýsi nový trend. Vždyť jí ani na nohy nevidí. To je teda móda.

Přinesla mu pití a pohladila ho po tváři. Téměř ho to dohánělo k šílenství.

“Svlékni si ty zatracené šaty,” nařídil jí. “Chci tě jenom v punčochách, podvazkovém pásu a na vysokých podpatcích.”

Mírně se usmála. “Už jsem si myslela, že si o to snad nikdy neřekneš.” Zavřel oči a už jenom pomyšlení na to, že je nahá, u něho vyvolalo mocnou erakci. Sedm roků nemít ženu.Někteří chlapi nechtěli čekat. Někteří z nich se vrhli na slabringry, hned jak přišli do vězení, a už jim ho cpali do zadku, snad ještě dřív,než stačili vytáhnout kartáček na zuby.

To, že on byl Gino Santangelo, znamenalo, že okamžitě vzbudil respekt. Někdy si říkal, jak by to byl snášel, kdyby nebyl tím, co je.

Bee se vrátila do pokoje. Splnila jeho pokyny do puntíku, dokonce si sepnula nádherné msé vlasy nahoru.

“Hej - “ řekl něžně, “trochu se tu projdi. Chci se na tebe podívat.”

Má úžasnou pokožku. Hladkou a bílou. A na jejích velkých prsou, kulatých jako pomeranč, není vidět ani náznak toho, že by poklesla.

Čemý pod vážkový pás ji pevně obepínal kolem boků a všelij aké ty cancourky seplazily pojejích rozkošnických stehnech a přidržovaly černé hedvábné punčochy na patřičném místě. Nanohou měla nádherné páskové boty na vysokém podpatku. Líbilo semujakpodvazkovýpás zdůrazňujejejítrojúhelníkzchloupků. To hebké bílé břicho, to nazrzlé huňaté bludiště níž. “Otoč se,” pokynul jí hlasem plným touhy.

Poslechla ho a on obdivoval její velkou bílou zadnici. Nebude na nic spěchat. Čekal příliš dlouho na to, než aby to teď do ní za pět minut nastříkal.

“Hej - “ začal. “Pamatuješ si, kdy ses přede mnou poprvé svlíkla?”

Otočila se a usmála se. “Jak bych na to mohla zapomenout? T ys byl tak vzteklý!”

Zasmál se: “A cos čekala? Kdyžs mi řekla, že máš kapavku. To nebylo zrovna k popukání.”

Zvedla ruce nad hlavu a protáhla se. Viděl, jak sejí napjala prsa, a věděl, že to už dlouho nevydrží.

“A co kdybych tě svlíkla?” navrhla, jako by četla jeho myšlenky.

“Jasně.”

Popošla k němu. “Zvedni se.”

Vstal. Na těch svých podpatcích z dovozu byla vyšší než on. Zblízka si všiml droboučkých vrásek kolem jejích očí, které dřív neměla. Ani ona po těch sedm let neměla na růžích ustláno. Materiálně se o ni sice postaral, ale co ty noci o samotě.

Když mu svlékala šaty, zeptal sejí: “Mělas někoho, když jsem byl pryč?”

“Gino,” oslovila ho nadmíru něžně, “pro mě není nikdo jiný jenom ty.”

Nebyla to přesná odpověď na jeho otázku, ale on se s ní spokojil.

Vyzula mu boty, stáhla ponožky a potom mu začala líbat prsty nohou. Odtud vystřelovaly vlny vzrušení do celého jeho těla.

“Kde ses to naučila?” zajímal se.

“Ty jsi dneska samá otázka.”

Sáhl jí na prsa a začal mnout bradavky mezi prsty, až ztuhly. Pak se k nim přitiskl a lízal je. Začala sténat. “Gino …” zašeptala, “já už to asi nevydržím. Pojďme… do ložnice.”

XXXXXXXXXXX

Rád by jí vyhověl. Pták mu stál, ale rozum mu ještě velel počkat. Ruce jí nechal na prsou a začal ji líbat na ústa. Měla úžasné rty, široké a smyslné, a její dech vždycky vzdáleně voněl mátou. Její jazyk se střelhbitě dotkl jeho.

Když tak cítil v dlaních její velká ňadra a jazykem jí rejdil v puse, připadal si jako v ráji. Pletivo jejích bradavek bylo jako surové hedvábí. Už úplně zapomněl, jaké to je dotýkat se ženy, a nehodlal přestat, dokud mu to zase nebude tak důvěrně známé jako kdysi.

Najednou se celé její tělo napjalo a z úst se jí draly přitlumené výkřiky vzrušení. Dospěla už k orgasmu a to sejí ještě ani nedotkl kouzelného hrbolku.

“Hej“zeptal se něžně,“kamtak spěcháš?Máme na sebe plných čtyřiadvacet hodin.”

XXXXXXXXXXXX

“Tak co?” zeptala se Jennifer Zennocottiová. “Šlo to všecko hladce?” Deset let manželství udělalo z pihovatého děvčete přitažlivou zralou ženu. Ve svých devětatřiceti, byť byla jen o pár měsíců starší než její manžel, působila dojmem ještě výrazně starší dámy. Vyzařovala z ní hřejivá laskavost.

Kosta nikdy nelitoval, že si ji vzal, i když manželství zůstalo bezdětné a oba je to nemálo trápilo. “Zavezli jsme ho domů. Reportéři byli všude, ale jemu to nevadilo.”

Kosta pracoval rád. Od té doby, co přijel do New Yorku, aby hájil Gina, si vzal jeden týden dovolené, a to aby navštívil letecky San Francisko a oznámil lííci. že už zůstane na Východě a zavede si tam praxi. Franklin Zennocotti se strašně rozčilil.

“Tvoje místo je tady,” bouřil, “vždyť musíš nakonec převzít celou moji právnickou firmu. Co víc ještě chceš?”

Kosta nechtěl působit nevděčně, ale přál si být sám sebou. A kromě toho cítil svou povinnost dál obhajovat Gina. To, jak noviny prezentovaly celý případ,bylo ostudné. Gino Kanec Santangelo. Mafián. Kriminálník. A i když se už Věra přiznala, noviny dělaly narážky na to, že za to dostala zaplaceno. Kosta jí nikdy nedal ani jediný cent. Byl jí však celé roky v patách a prosil ji, aby řekla pravdu.

Převzal také plnou moc, aby mohl Ginovým jménem zařizovat jeho četné obchodnídní záležitosti. Pod jeho schopným vedením zákonný obchod jenom kvetl.

Odmítal však mít něco společného s jakoukoli podezřelejší činností a klub , herny i sázení na čísla přenechal Aldovi. Když Aido narukoval a poslali ho za moře, převzal to po něm - s Ginovým svolením - Enzio Bonnatti.

“Tak mi to vyhovuje,” vzkazoval Gino z vězeňské cely, “aspoň vím, že je o všechno postaráno, a až se odsud dostanu ven, můžu to zase převzít.”

Klub “Clemmies” zavřelo o rok později protinarkotické komando. Přes vězeňskou šeptandu nechal Bonnatti vzkázat Ginovi, že se moc omlouvá. Gino by naštvaný - ale těžko s tím ve svém postavení mohl něco udělat.

Přibližně ve stejnou dobu přikulhal Aido z války v Evropě. Střelil se do nohy, aby se vyhnul další činné službě. “A víš co?” řekl Ginovi, když ho přišel navštívit. “Stálo to za to. Teď jsem kurva hrdina!”

Kostu k armádě nepovolali, protože měl těžké astma. Enzio se této komplikaci zase vyhnul tím, že rozeslal na všechna příslušná místa velké sumy. “Mám ploché nohy,” vysvětloval, když se ho náhodou někdo zeptal. Ale moc se jich neptalo.

“Jak ho přivítala Bee?” ptala se Jennifer.

“Celá vyšňořená a šťastná jako blecha.”

“To si umím představit. Ta žena je úplná světice. Čekat na muže takovou dobu, navíc když to není její manžel.”

Kosta se neubránil úsměvu. “Neřekl bych zrovna, že Bee je světice.”

XXXXXXXXXX

“Máš teď větší zadek.”

“To neříkej!”

“Větší a lepší.”

“Ty to říkáš jenom proto, žes měl půst.”

“Jo. To si myslíš ty!”

Uchopil ji za obě půlky, jak si tak líně hověli v posteli.

“Gino! Už ne!”

Zabručel a vklouzl do ní zezadu.

Zvedla svůj velký bílý zadek do výše a on bez námahy zajížděl do ní a zase ven. Bylo to už potřetí, ale prožitek byl stále stejně silný.

V tichém bytě zůstali v posteli celé odpoledne, rušilo je jenom ustavičné vyzvánění telefonu. Nakonec ho vyvěsil.

“Víš co?” řekl, když skončili. “Možná bychom mohli uvažovat o tom, že se vezmeme.”

Bee mlčela.

“Hej - “ nadhodil. “Jak to že neslyším žádné překvapené vzdechy a takové to - Ach Gino, to jsem si vždycky přála?”

Promluvila nesmírně pomalu: “Já jsem si to ale vždycky přála. Však ty to víš.”

“Tak - V čem je problém?”

“V našem vztahu.”

“V našem vztahu?”

“Ano. Já tě miluju. A říkám ti to. Ale tys mně to nikdy neřekl.”

“Ale běž, mladá. Už j sem tě teď třikrát vyšoustal. Jestli to není milování, tak co to potom je?”

Povzdechla si. “Ty mně nerozumíš. Šoustat není to co milovat.”

“Poslyš. Jsme spolu už pěkných pár let. Dávám ti všecko, co chceš - je to tak?” “Ano. Jistěže dáváš, ale…”

“Platím na Marca, aby mohl chodit do nóbl školy. Teď už z něho musí být málem chlap. Potřeboval by sourozence. Už chápeš, odkud vítr vane?”

“Ty chceš, abychom se vzali a měli děti?”

Vyskočil z postele a začal vzrušeně přecházet po pokoji. “Tys to uhodla! A proč ne! Mladší už nebude ani jeden z nás. Moc jsem o tom v lochu přemýšlel. Chci děti, Bee, a my spolu budeme mít senzační děcka.”

Podepřela si hlavu jednou rukou a po tváři sejí rozlil úsměv: “Ano …” “No jasně že ano! Už je před sebou vidím. Malé roztomilé fakany, co mají zrzavé vlasy a baculaté zadečky!”

Rozesmála se.

“Chceš mít ještě děti, ne? Není snad tak pozdě.”

“Je mně dvaatřicet. Až se přestanu chránit, budou se, myslím sypat, jako králíci!” Teď už se smáli oba.

“Uděláme to jaksepatří,” řekl, “zítra tě vezmu k Tiffanymu a koupím ti ten největší a nejzářivější prsten, jaký jsi kdy viděla. Zasnoubíme se. Chceš to tak? A potom - až tě zbouchu, tak si vyřídíme papíry a budeme svoji.”

“Chceš tím říct, že napřed musím otěhotnět?” zarazila se.

“Ano. Ale jedno ti slibuju - že si spolu ještě hodně užijeme, abychom si mohli být jisti, že jsi v tom!”

XXXXXXXXX

Druhého dne ráno se Gino přihrnul do správní budovy plný energie. Měl tak skvělounáladu, že těm hochům od tisku, kteří se shromáždili jak před jeho bytem, lak před správní budovou, zamával a usmál se na ně. Den předtím hodně pozdě večer se s ním spojil Kosta a sdělil mu, že mu telefonovali ze San Franciska. “Franklin má infrakt. Letím na západní pobřeží.”

“Nedělej si žádné starosti - já si už nějak poradím,” ujistil ho Gino.

Slečna Marchmontová, Kostova neobyčejně schopná sekretářka, už stála v pozoru, aby ho přivítala a ukázala mu libovolné listiny nebo účetní knihy, které by si snad přál prohlédnout. Zběžně si pár věcí proletěl. To, že skoupil akcie Oswalda Dukea, byl ten nejlepší tah, který kdy udělal. Všechny transakce, do kterých se spolu kdysi pustili, se teď ukazují jako velice úspěšné.

Začalo ho znepokojovat, že sedí v místnosti se sedmnácti sekretářkami a všechny bez výjimky se snaží na něho aspoň kradmo pohlédnout. Kosta tu zavedl promyšlený systém. Za každou jednotlivou obchodní operaci odpovídá určitá osoba a on na to na všechno dohlíží.

Sedm let ve vězení, pomyslel si Gino, a teď jsem větší boháč než předtím. Je to určitě lepší než pracovat.

Ze slečny Marchmontové je celý nesvůj. Z výrazu její tváře má neodbytný dojem, že on jí nejde pod nos.

“Uf - tak už jsem viděl všechno, co jsem potřeboval,” řekl po několika hodinách. “Kdyby bylo něco potřeba, budu v restauraci u Riccaddiových.”

Vlastně upláchl. Nelíbí se mu vysedávat po kancelářích. A navíc už se nemůže dočkat, až bude zase s Aldem.

Do restaurace ho vezl jeho někdejší šofér a tělesná stráž současně - Red. Red pracoval pro Enzia Bonnattiho, ale sotva se dozvěděl, že Gina propustili, požádal, aby se mohl vrátit na staré místo. Je výborný řidič. Setřásl reportéry, kteří je pronásledovali, už na šesté křižovatce.

“Paráda!” smál se Gino.

“Nesnáším ten pytel blech,” zamručel Red. “Píšou jenom lži a hážou špínu na čestný lidi.”

“Jo,” souhlasil Gino. V duchu si udělal poznámku, že se má podívat, kolik Redovi platí, a dát mu prémie.

U Riccaddiových byla malá nenápadná italská restaurace, zastrčená mezi čistírnou a pohřebním ústavem. Aido ji koupil Barbaře v roce 1945. Byla to pro něho perfektní zástěrka, aby mohl dál provozovat svoje odlišné obchodní aktivity. Barbara vařilaapekla,jejíbratrobsluhovalubaruacelý ten podnik vedl. Toto byla Ginova první návštěva.

Aido ho přišel přivítat až ke dveřím. Bylo to dojemné setkání, oba muži si padli do námče. Potom přiběhla Barbara a po jejím jindy rozhodném obličeji se kutálely slzy. “Gino! To je dobře, že jsi zase tady. To je strašně dobře!”

Uvedli ho dovnitř, všude kolem stáli přátelé a známí, drželi se v pozadí a usmívali se. Byl tam Enzio Bonnatti, Jennifer … Bee … a Marco, hezký sedmnáctiletý mladík.

“Kristepane! Co to má znamenat?”

“Ale nic, vůbec nic,” uklidňovala ho Barbara.

Transparent na zdi hlásal: “VÍTEJ, GINO, MEZI NÁMI”.

Měl z toho radost, cítil se v rozpacích i na vrcholku blaha. Obcházel je, tiskl si s nimi ruce, líbal je na tváře a připíjel si s nimi vínem, zatímco z hracího automatu se linuly tóny italskéopery.VzalsiBeestranou:“Pročsměneupozomila?”

Jenom se pousmála a stiskla mu ruku.

Čtyři děti Aida a Barbary pobíhaly kolem, prozpěvovaly si a chystaly na stůl. Aldovi se to teda s dětmi vydařilo - dvě holky a dva kluci. Byli to sami Ginovi kmotřenci, byly to hezké děti a velice přísná Barbara je držela zkrátka. Jako předkrm začaly nosit na stůl matčinu domácí lasagnu, jako hlavní chod horké špagety s Ginovými oblíbenými masovými knedlíčky a jako zákusek lahodný šlehaný krém zvaný zabaglione.

Gino seděl u stolu s Enziem, Aldem a s dalším mužským osazenstvem. Pomlaskl si a řekl: “Barbaro, ty jsi ta nejlepší kuchařka na světě!” Všichni s ním souhlasili.

Později odpoledne, když si muži zapálili doutníky a hodili do sebe po malé skleničce silné sambuky, zapředli hovor o svých obchodních záležitostech. Tyto otázky se týkaly všech. Gino samozřejmě věděl, co se dělo v jeho nepřítomnosti, protože vězeňská šuškanda skýtala víc informací než newyorské Sunday Times. Aleje to stejně dobrý pocit, mít zase v rukou moc, být v takovém postavení, žejeho názor je vyhledáván a ctěn.

Enzio a Aido se nedávno zúčastnili setkání v Havaně, kde Lucky Luciano, teď už zase na svobodě, předsedal shromážděnínejdůležitěj ších šéfů podsvětí z celých Spojených států. Mluvilo se tam o vzájemné spolupráci - že je prostě potřeba skoncovat s veškerou řevnivostí, krevními mstami a vybíjením gangů, protože to jim na veřejnosti nedělá dobrou reklamu.

“Tos měl vidět Růžového banána,” vzpomněl si Aido, “má na sobě víc diamantů, než mají ve zlatnickém kšeftě!”

Růžový banán teď byl velké zvíře ve Filadelfii, velké zvíře přes narkotika, prostituci a vraždy na zakázku.

“Jo?” Ginův zájem o Růžového banána byl pranepatrný.

Hovor se stočil jinam, a když se loučili, bylo už dost pozdě.

Gino nakonec od Riccaddiových odešel v devět. Byl nacpaný pizzou a spokojený. Jednání ho povzbudilo a Aido s Enziem nepochybně odvedli kus dobré práce, když pečovali ojeho zájmy po dobu jeho nepřítomnosti. Odvážel si s sebou několik pytlíků napěchovaných penězi - bylo to přes tři sta tisíc dolarů v hotovosti - a ještě víc toho bylo na cestě. Bee se mu láskyplně vinula k paži. “To je tak prima, že tě mám doma, Gino,” řekla vřele.

Jo. On to taky tak nějak cítí.

Čtvrtek 14. července 1977,

New York a Filadelfie

Steven utáhl Lucky lana pod pažemi a zaklesl ruce tak, aby se na ně mohla postavit jako na schůdek a dosáhnout rukama k otvoru ve stropě výtahu.

Celou dobu naříkala: “Panebože! Pomoc! Nejsem přece kurva žádná akrobatka.”

Jakfnile ji údržbář zachytil za horní část trupu, Steven jí pevně podložil ruce pod zadek a tlačil.

“Dávejte pozor!” vyjekla. Ustrašeně se krčila na střeše výtahu a nezřetelně drmolila stísněným hlasem: “Já…jsem … strašně bojácný … člověk.”

“Není se čeho bát,” uklidňoval ji údržbář a kontroloval, zda má lana dobře upevněná. Potom zahulákal nahoru: “Tahej, Georgi!” George někde v nedohlednu poslechl. A zatímco poletovala ze strany na stranu jako loutka na provázku, vy tahoval ji dobezpečí sedmačtyřicátého poschodí. George a další dva muži, kteří mu pomáhali, si ji tam zvědavě prohlíželi.

“Fuj!” oddechla si. “Buďte tak hodní a odvažte mi ty provazy.”

Beze slova ji poslechli.

“Má někdo něco k pití?” zeptala se.

Jeden z mužů hodil hlavou směrem k vodovodnímu kohoutku. Kvapně tam odběhla a vypila tři plné papírové kelímky zteplalé vody. Pak se rozhlédla po chodbě osvětlené svíčkami. “Pořád bez světla, co?”

Muži byli zaneprázdněni tím, že házeli lana Stevenovi. Lucky si vzala jednu svíčku a zamířila na dámskou toaletu.-Postavila svíčku na umyvadlo a prohlížela se v zrcadla.

“Kristepane! vykřikla. “Úplná čarodějnice!” Napustila do umyvadla trochu vody a opláchla si obličej. Byl to skvostný pocit.

Přála si teď jenom jedno: dostat se domů, vykoupat se a celý týden prospat.

XXXXXXXXXX

Dario ztuhl. Někdo se snaží dostat do bytu. Přestal mačkat čísla na tlačítkovém telefonu a poohlížel se kolem sebe po něčem, co by se dalo použít jako zbraň. Vybral si těžkou bronzovou sošku a postavil se k domovním dveřím. “Kdo je to?” zeptal se co nejodhodlaněji.

Dloubání a skřípání neustávalo.

Dario zvedl sošku a byl připraven udeřit.

Najednou se dveře s klapnutím otevřely, a jak máchl rukou se soškou dolů, něco se stalo. Někdo ho popadl, nadhodil a přišpendlil k podlaze. Nevyužitá soška neškodně spadla na zem. Několik bleskových hmatů ho naprosto odzbrojilo.

“Co je …” začal, ale když ucítil mezi očima dotyk chladné oceli, rychle zmlkl.

Někdo ho ohrožuje pistolí.

Znovu je vězněm ve vlastním bytě.

Doktor Mitchell ošetřil Carrii uši, nakrmil ji sedativy a Elliott ji odvezl domů.

Po schodech vyšlapali ke svému luxusnímu bytu v sedmnáctém poschodí v doprovodu chlapce s baterkou, který vodil lidi nahoru za jednodolarový poplatek. “Svobodné podnikání!” zažertoval Elliott a dal chlapci za námahu pět dolarů.

Sedativa začínala působit. Carrie se cítila ospalá… velice ospalá… “Ještě musím zavolat Stevenovi,” mumlala.

“Projednou pusť Stevena z hlavy,” doporučoval jí Elliott suše. “Půjdeš do postele a basta.”

Neoponovala mu.

Gino nemohl usnout. Byl rozladěný z incidentu s tím fotografem a tou hloupou letuškou. Přijdou si ke dveřím a chtějí ho fotit uprostřed noci. Kde je soukromí? A lidská práva?

Snažil se spát, ale hlavou se mu honily myšlenky na Lucky, na Daria a na starého dobrého bracha Koštu. Strašně by je chtěl zase vidět, zvláště Lucky, tu svou krásnou divokou dceru, hlavně Lucky … Sedm roků je dlouhá doba … Možná až příliš dlouhá …

Nakonec přece jenom usnul.

Lucky vyšla z toalety právě v tom okamžiku, když Stevena vytáhli do sedmačtyřicátého poschodí.

Vděčně poplácal své zachránce po zádech a překotně jim děkoval, když mu odvazovali lana.

Lucky na něho užasle hleděla. Ten musí určitě hrát fotbalovou ligu O. J. Simpsona - to bylo znát i v mihotavém světle svíček. “Ahoj,” řekla, “jsem ráda, že tě vidím.”

Podíval se na ni a taky byl překvapený. Kde je ta zubatá a prsatá blondýna, kterou si představoval? Tato štíhlá mladá žena s bujnými černými kadeřemi a přímým pohledem je skutečně velice přitažlivá.

Zazubil se: “Říkal jsem, že se nám to podaří.”

Opětovala jeho úsměv: “A jsme celí.”

“Vůbec nevypadáš, jak jsem ti tě …”

“Ani ty ne,” skočila mu do řeči. “Hej - jak se z toho baráku dostaneme ven?” “Slezeme snad po nouzovém schodišti.”

Steven se otočil ke Georgovi, který teď právě vytahoval nahoru údržbáře. “Odsud se dá dostat jenom pěšky, že?”

“Pokud nechcete skočit z okna.”

“Děkuju vám, hoši, velice si cením toho, co jste pro nás udělali.”

George ohrnul spodní ret: “Nakolik si toho ceníte, šéfe?”

“Opravdu strašně moc.”

“Dej mu nějaké peníze,” sykla Lucky, “a jdeme.”

“Aha!” Steven zalovil v zadní kapse u kalhot a vytáhl desetidolarovou bankovku. “Tady máte - dejte si na mě skleničku.”

George vzal tu bankovku, nevěřícně na ni zíral a pak ji znechuceně předal údržbáři a sarkasticky řekl: “Deset doláčů za takovou dřinu. To si, myslím, koupíme ze dvě pivča a rozdělíme si je mezi nás čtyři.”

Lucky otevřela peněženku a vylovila dvě padesátky. “Tumáte, hoši.” Potom chytila Stevena pod paží a řekla: “Pojďme už, proboha.”

Zamiřil s ní k nouzovému východu, a jen za nimi zaklaply dveře, zastavil se a řekl nasupeně: “Tys mě teď shodila.”

“Co?”

“Žes jim dala tolik peněz. Jsou za tu práci placení, nezasloužili si ani těch deset.” “Nač ty kecy, jestli si něco zasloužili nebo ne. Prostě nás zachránili - vytáhli nás proboha z té zasrané černé díry. Zaslouží si cokoliv, co j sem ochotná jim dát.”

“Deset stačilo,” řekl umíněně.

“Deset byla urážka,” odpověděla.

Zlobně na ni pohlédl. Ať je přitažlivá nebo ne, pořád mu leze na nervy.

“Tak co,” pobídlaho, “půjdeme po těch schodech dolů, nebo tady budeme stát a hádat se?”

“Můžeš si dělat, co chceš, tady už nejsme odkázaní jeden na druhého.”

Vztekle si ho přeměřila. Jeden z nejhezčích chlapů, jakého kdy viděla, a přitom takový škrobený suchar. “Dobře, tak tedy sbohem.” Hodila si kabelku přes rameno a zahájila dlouhý sestup dolů.

Stál na betonové plošince v meziposchodí a modrošedým okenním sklem pronikaly první paprsky ranního světla.

“Jo, abych nezapomněla,” hulákala Lucky zdola, “máš rozepnutý poklopec.”

Podíval se na sebe. A opravdu měl.

Zatracená ženská.

Dario se neodvážil ani pohnout. Pistole se mu zavrtávala do čela a on měl pocit, že se pozvrací.

“Kdo jsi?” zavrčel nějaký hlas.

Kdo je? Co se to tu děje? “Dario Santangelo …” vypravil ze sebe.

“Měl bys to radši dokázat,” houkl ten hlas a pustil ho. Když se postavil na nohy, ozářilo ho ostré světlo z baterky. “Tak dokaž to,” vyžadoval ten hlas.

Dokaž to, dokaž to. Ale jak to má udělat?

“Já… já tady bydlím,” zakoktal. Pak ho napadlo, že ho možná chce někdo nechat zabít, a když jednou prokáže svou totožnost…

Úplně mu to vypnulo. Je toho na něj už moc. Jestli má být zavražděný, tak ať. Se zoufalým výkřikem se vrhl vpřed.

Carrie upadla do neklidného spánku. Měla divoké sny a probudila se časně ráno celá propocená.

Elliott spal ve své vlastní ložnici na protější straně haly.

Zkusila rozsvítit lampičku u postele, ale zjistila, že proud ještě nejde. V ušních lalůčcích jí cukalo a tělo měla úplně ztuhlé.

Vklouzladožupanuapotichuťapalapo schodech do kuchyně. Malékuchyňské hodiny nabaterie, které měla vedle sporáku, ukazovaly tři čtvrtěna sedm. Otevřela ledničku a nalila si skleničku teplého grapefruitového džusu. To je ten moderní život. Nemůže si ani udělat topinku.

Není to na Stevena moc brzo?Normálněmu volávala každé ráno v půl deváté, ale copak dneska není výjimečný den?

A le co mu řekne? Má mu říct o tom, že včera večer zažila úžasné dobrodružství? Steven by asi dostal záchvat. Svým způsobem jeještě konzervativnější než Elliott.

Znepokojilaji náhlá bolest v levé ruce. To je artritida, řekl jí doktor Mitchell, když si na to před několika měsíci postěžovala poprvé - “Koneckonců, paní Berkelyová, už nejste žádná mladice.”

Vřelé díky, doktore Milchelli. Je jí čtyřiašedesát, vypadá na osmačtyřicet a v žádném případě se necítí stará.

Artritida! Tak takhle to končívá - pochroumaná stará paní - kosti a klouby tuhé a bolavé.

Módní časopis Vogue na ni v žádném případě nepohlíží jako na starou paní. Nedávno tam otiskli její celostránkovou fotografii s titulkem “Přes šedesát… a stále plná života”. Text začínal slovy - “Paní Berkleyová - jedna z nejlepších hostitelek a věhlasná exotická kráska naší doby …”

Když usrkávala z grapefruitového džusu, všimla si, že se jí třese ruka. Postavila sklenici na stůl a začala přecházet po svém vkusně zařízeném a naprosto originálně pojatém deseti pokojovém bytě. “Vkusně zařízený … originálně pojaty’ - to byly citáty z reportáže ve Vogue.

Protřela si oči a řekla si, že si půjde zase lehnout, i když věděla, že sotva dokáže usnout.

Kdy ten vyděrač zase udeří? Bude žít ve strachu, dokud se to nedozví.

V devět ráno byl už Gino osprchovaný, oblečený a nachystaný vypadnout z té proklaté Filadelfie. Absolvoval nervózní telefonát s Kostou a domluvil s ním, že se sejdou v hotelu Pierre. Potom sešel dolů, kde na něho s omluvným výrazem čekal ředitel hotelu.

“Pane Santangelo, velice lituji, co se v noci stalo. Auto, kteréjste si objednal, je už připraveno. Mohl bych pro vás ještě něco udělat …” Šel vedle Gina k otočným dveřím. Venku čekala skupina reportérů a fotografů.

“Ksakru,” vyhrkl Gino, “co je zase toto?”

“Jste naše senzace,“konstatovalředitelhoteluomluvněadoprovodilslavného hosta až k přistavené limuzíně.

Gino si zakrýval obličej, jak jen mohl. “Výpadek proudu v celém New Yorku je senzace, Jackie Onassisováje senzace, já jsem jenom starý unavený člověk, který chce strávit zbytek života ve své vlasti - v klidu, nerušeně.”

Jeho slova zůstala viset ve vzduchu. Nemluvil pravdu. A všichni to věděli.

Carrie 1943

Carrie měla narozeniny. Bylo jí třicet.

Suzita, Silver a další dvě děvčata, která teď s nimi bydlela v bytě, jí upekly velký čokoládový dort, ozdobený třiceti hořícími svíčkami. Chtělo sejí plakat. Byl to její první dort, který dostala k narozeninám.

Malý Steven v bílém hedvábném oblečku nadšeně poskakoval okolo, zatímco děvčata ho škádlila a hýčkala. Stále přitom vykřikovala: “Není to ten nejkrásnější chlapeček na světě?” Opravdu byl hezoučký, měl pleť barvy mléčné čokolády, černé kudrnaté vlasy, nosík pršáček a velké zelené oči. Carrie na něho láskyplně hleděla.To,že měla Stevena,dávalo najednou jejímu životu smysl;bylarozhodnutá, že mu poskytne jen to nejlepší.

Měli teď už taky domácí ochranku. Značnou část týdenní tržby dávali jejich výběrčímu. “Mý se tády s gángsteráma néperéme,” tvrdila Suzita, když je před dvěma lety navštívil zdvořilý mladík s touto nabídkou.

Carrie však tu nabídku přijala, přestože měla nejprve nutkání ho poslat k čertu.

“Řekni!” švitořila Suzita a postavila Stevena na stůl vedle dortu. “Ty zázpivat pro mámi Happy Birthday jako hóóódny chlapec.”

Jedna z dívek ho vyfotografovala, jak se culil a odhaloval chybějící mléčné zuby. Začal šišlavě zpívat.

Carrii se oči naplnily slzami. Je ráda, že ani samaneví, kdo jejeho otcem. Je jaksi o to víc její.

Bernard Dimes seděl v divadelním přítmí a pozoroval herce a herečky při zkoušení. Nácvik jeho nové show probíhal hladce.

Režisér vyhlásil desetiminutovou přestávku a přišel k Bernardovi. Přátelsky probírali některé pracovní záležitosti - kostýmy, herecké výkony, ubytování ve Filadelfii a v jiných městech, kam mají vbrzku namířeno. “Měl jsem onehdy zajímavý zážitek,” nadhodil režisér jakoby mimochodem.

“A co?” zeptal se Bernard zdvořile.

“Sakra, ani nevím, jestli se ti mám svěřit.”

Bernard upíjel kávu z tenkého papírového kelímku.

“Ale myslím, že tobě to říct můžu, protože ty stejně víš, že j á mám perverzní choutky.”

Bernard se usmál. Celé divadlo o režisérových perverzních choutkách vědělo.

“Zašel jsem si do bordelu na Šestatřicáté ulici. Někdo mi říkal, že je tam taková divoká Mexičanka, která se specializuje na to, co jámám rád. A hádej, kdo to tam vede.”

“Kdo?”

“To černé kůzle, co jsme před několika lety měli ve sboru. Ta, co od nás utekla … Bydlela s Goldie. Vzpomínáš si?”

“Carrie,” konstatoval Bernard a žaludek se mu sevřel.

“To je ona! Carrie! Povídám jí - co tady dělá takové hezké děvče jako ty? A víš co? Tvářila se, že mě nezná. Co bys tomu řekl?”

“Jaká byla taMexičanka?” zeptal se Bernard a snažil se vypadat nezúčastněně.

“Divoška. Proč? To přece není tvoje gusto.”

“Mám sponzora, který by se dal přesvědčit, aby oželel ještě větší částku v hotovosti, kdybych mu mohl doporučit něco takového.”

“Fakt? Kdo je to?”

“Finanční stránku přenech mně. Jenom mi napiš adresu pro případ, že by ji chtěl.”

Režisér na něho pochybovačně pohlédl, ale stejně to na navštívenku, kterou mu Bernard podal, naškrábal.

Bernardji zastrčil do kapsy a nevytáhl ji dřív než večer doma. Když ji pak vytáhl, prohlížel si ji a vrýval si ji do paměti. Umiňoval si přitom, že tam v životě nepůjde. Myslel teď na Carrie tak, jak na ni myslel celé ty roky od doby, co se ztratila.

Goldie mu v jeho pátrání ani za mák nepomohla. “Já teda nevím, proč utekla. Večer jsme si vyrazili - já, můj hoch a jeho výborný kamarád. Ona ale byla divná.”

Ano, ona je taková. Jiná, zvláštní.

Bernard se rozhodl. Vzal auto ajel k činžákuna Šestatřicáté ulici, zaparkoval před ním a pozoroval ten dům. Plynuly minuty, pak hodiny. Viděl, jak dovnitř vcházejí různí lidé a zase potom vycházejí. Byli to většinou muži. Nepřetržitý proud mužů.

Byl tam až do rozbřesku, krk mu strnul a celé tělo ho bolelo. Pakjel pomalu domů.

To, co se Carrie naučila u Florence Williamsové a Madam Mae, jí zůstalo. Madam má být příjemná, přátelská a tak trochu přísná. Má se k mužům chovat j ako k hostům na rozpustilém veřírku. Znát jejich oblíbenou značku cigaret nebo doutníků. Vědět, co rádi pijí, znát, jaké mají sexuální choutky. Má hostům umět navrhnout, se kterou z dívek by to měli zkusit. A vítat je při každé návštěvě jako znovunalezenépřátele.Madammfafynenabízí vlastní sexuální služby. Obšťastňuje jenom pečlivě vybrané klienty. Vyšoustat madam je jako dostat v restauraci nej lepší stůl.

Suzita neměla vůbec žádné námitky, když se Carrie ujala vedení. “Hodit se mi ták,” řekla a pohodila svými pěkně tvarovanými rameny. “Ty mít samá práce, já mít samá zábava!”

Carrie se snažila dělat všechno na profesionální úrovni. Děvčata úzkostlivě dbala na čistotu, nikdy jim nebylo míň než šestnáct a by la svému řemeslu oddaná. To byly hlavní důvody, proč podnik získal tak dobré jméno.

Po počátečním střetu s policií se Carrie naučila i podplácet, a tak jí už víc neobtěžovali. S ohledem na ochranku a policii se mohlo zdát, že životnění nic než věčné podmazávání, ale přesto byl jejich příjem víc než dostatečný. Pronajala si ve stejném domě ještě jeden malý byt a tam přestěhovala Stevena společně s děvčetem, které se o něho staralo. Čím je od její činnosti dál, tím lip.

Každý den v poledne ho brávala na procházku. Seděl si ve sporťáku, šťastný jak blecha, putovali spolu po Páté avenue a prohlíželi si výklady. Steven společné procházky miloval a ona ho nikdy nezklamala. Steven je ostatně její jediný smysl života.

Bernard Dimes trávíval teď spoustu času tím, že v autě vysedával před domem na Šestatřicáté ulici. Ani pořádně nevěděl, proč to dělá, něco ho k tomu prostě nutilo.

Nepromeškal jedinou příležitost, aby kolem aspoň neprojel. Ráno cestou na zkoušku, v polední pauze, večer, kdyžjel domů, anakonec po večeři parkoval před domem a jenom tak tam seděl.

Co se to s ním děje? Nepřichází snad o rozum? Jemu přes padesát, ale připadá si jako patnáctiletý. Je příliš bojácný na to, aby vstoupil a navštívil ji, málo silný na to, aby se držel stranou.

“Bemarde, drahoušku, tyj si teď poslední dobou strašně nedůtklivý,” stěžovala si jedna zjeho udržovaných pohledných blondýnek, “něco tě trápí?”

Ano, něco ho trápí. Je zamilovaný do někoho, koho ani nezná. Je zamilovaný do smutných exotických očí a ladného černého těla. Je tím úplně posedlý.

Carrie se usmála na Enzia Bonnattiho. Je tu podruhé. Zřejmě se mu to s ní poprvé líbilo. Podala mu skotskou, namíchanou přesně tak, jak to má rád, se dvěma kostkami ledu a jenom troškou vody.

Ležel v jejím pokoji na posteli a hovořil o své ženě - Francesce. Bylo znát, že má o ní vysoké mínění. Byla podle něho mladá, krásná, chápavá a inteligentní.

Jestli je opravdu taková, jak je možné, že on nesedí doma u ní?

Carrie se naučila na nic se nevyptávat. Jenom přikývnout a zamumlat něco povzbudivého, jako třeba: “Chápu.”

Enzio byl úplně oblečený, ale když začal do nejmenších detailů líčit milostné praktiky své ženy, měl větší a větší erekci.

Francesca je perfektní žena. Perfektní matka. Máperfektní figuru. Aperfektní kundu. Jenomže Francesca odmítá jít před ním na kolena.

Carrie přesně věděla, kdy mumá rozepnout kalhoty a vzít si ho do úst. To bylo taky všechno, co po ní Bonnatti chtěl. Nic víc, nic míň. Neplatil. On platit nemusí. Enzio Bonnatti má pod kontrolou všechny nevěstince v širokém okolí.

“Jsi šikovné děvče,” řekl jí jen tak mezi řečí, když se vracela od umyvadla v rohu pokoje. “Ale správná děvka to polyká.”

“Příště,” řekla kvapně.

“Proč si myslíš, že bude nějaké příště?”

“Já… Já doufám.”

Zasmál se. “Chci, abys mi trochu píchla s rozprodáváním drog, je to takové slabé šňupání, nic moc, ale negři se po tommůžou utlouct a ti vygumo vání študáci taky.”

Cítila, že sejí ve tváři zračí zmatek. “No… pane Bonnatti… já nevím…”

“Ty nevíš?” soustředěněji pozoroval, “alejá vím”. Ten způsob, jakým řekl “Ale já vím”, byl mírný jen zdánlivě.

“Já … bych radši…” zakoktala a nevěděla, jak to zaonačit.

“A já bych radši, abys neodmítala. Pošlu ti sem jednoho ze svých hochů s nějakým materiálem. Jenom dávej pozorná to, komu to nabízíš. A schovej to na nějaké bezpečné místo.”

Rozrušilo ji to. “Když tu udělají šťáru, budu zavřená za přechovávání drog.”

Enzio vstal. “Myslel jsem si, že jsi šikovná. Kdyby tu nějaká šťára byla, měla bys to přece vědět předem. A měla bys spoustu času se toho zboží zbavit.”

Tupě přikývla. Přišel čas, kdy bude muset všeho nechat.

“Máš pěkné děcko,” poznamenal Enzio, jako by jí četl myšlenky. “Sám mám taky kluky. Chceš se přece o něho dobře postarat - v tomto městě není vždycky právě bezpečno.”

Kdy ten vůbec mohl vidět Stevena? Naplnila ji beznadějná zuřivost.

Enzio byl teď už u dveří ložnice. “Nemysli si, že mě podfoukneš, kotě. Líbí se mi, jak to tu vedeš. Jen dál odváděj dobrou práci a mladému ani tobě se nic nestane.”

Hajzl! Hajzl! Už zase uvízla v pasti.

“To by mě ani nenapdalo, pane Bonnatti,” řekla způsobně.

“Samozřejmě ne. Vždyť já jsem říkal hned, že jsi šikovná.”

To je ona. To si nemohl splést. Ta rozhodná chůze a ty smolně černé dlouhé vlasy. Tlačila před sebou kočárek a Bernard v nadšení málem vrazil do vozu před ním.

Zajel s autem na parkoviště a dál ji sledoval pěšky.

Kráčela svěže, tu a tam se zastavila a podívala se do výkladu. Zkracoval vzdálenostmezi nimi, ažjíbyl skoro v patách. Promluv na ni - důrazného nabádal nějaký vnitřní hlas - řekni něco - cokoli. Poklepal j í na rameno a ona se otočila j ako vyplašené hříbě. “Carrie!” zvolal, “myí/djsem si, že jste to vy!”

Chabě se usmála: “Pane Dimesi…”

“To je ale náhoda, takhle na vás narazit!” Sám si říkal, jestli to nepřehání.

Oči jí těkaly sem a tam, jako by hledala záchytný bod.

“Jak se máte? A kdo je tento človíček?” Naklonil se nad kočárek.

Byla jako omráčená. Bernard Dimes. Po takové dlouhé době. “To je můj syn,” vyhrkla, “no … proto jsem tak nečekaně utekla. Vdala jsem se.”

Spěšně mrkl na její prsteníček. Byl prázdný. “To vám blahopřeji.”

“Děkuji.”

Nastalo trapné mlčení. Jak jí mohl říct - Chtěl bych být s vámi - když se na něho dívá tak, jako by byl ten poslední na světě, koho by si přála potkat? “Možná bychom mohli spolu někdy povečeřet,” řekl nakonec stísněným hlasem. “Moc bych o to stál.”

Zavrtěla hlavou. “Vždyť už jsem vám řekla, že jsem vdaná. Ale stejně vám děkuji.”

“Tak možná vy a váš manžel byste chtěli navštívit premiém mojí nové show. Příštích šest týdnů jsme na zájezdě, ale potom bude týden předpremiér a…”

“Ne!” Ani ho neposlouchala. Tak se styděla a byla v rozpacích. Bože! Kdyby tak někdy zjistil, čím ona je … “Už musím jít,” skočila mu do řeči.

“Jistěže.” Naléhavě se jí zadíval do očí: “Kdybystemě snad někdy potřebovala, bydlím pořád tam, kde jsem bydlel.”

“Na shledanou.” Odkvapila po ulici a kočárek zběsile tlačila před sebou.

“Mami! Mami! Mami! To je moc lychle!” povykoval Steven. Zvolnila a myslela na to setkání. Bernard Dimes ji chce. Výraz v jeho očích to neomylně říkal. Bernard Dimes jako všichni ostatní. Ale on je jiný. A je to velice bohatý člověk.

“Cukloví,” dožadoval se Steven. “Plosím, mami, plosím.”

Zastavila se u cukrárny a koupila mu čokoládu. “Ale budeš mít špatné zuby,” hudrovala, když mu ji podávala.

“Žuby! Žuby! Žuby!” povykoval Steven.

Povzdechla si. Bernard Dimes chce její tělo, tak je to. Ten by jí v ničem nepomohl. Bonnatti už poslal zásilku narkotik, kterou má rozprodat, a ona se teď musí starat hlavně o toto. Tak už není jen děvka a madam, už je i překupnice.

Dívala se, jak Stevenovi teče čokoláda po bradě, a ucítila ledové sevření u srdce. Musí něco udělat. Ale co?

Gino 1948 -1949

Gino dodržel slovo. Koupil Bee největší diamantový zásnubní prsten, jaký se dal najít, a pak už jenom trpělivě čekal; až otěhotní. A čekal… a čekal… a čekal…

“Doktor tvrdí, že to může trvat i několik měsíců,” vysvětlovala mu. “Pokaždé to nejde jenom tak. Musíme to dělat v určitou dobu a stále to zkoušet.”

Milovat se ve stanovenou dobu Gina právě nenadchlo. Ve skutečnosti měl menšíamenší chuť, přesněv závislostina tom, jakBeepovzbudivěnapochodovala do postele s průpovídkou “Teď je ta správná doba”. “Nejsem kurva opice,” utrhl se na ni. “Dělám to, jenom když chci.”

Zarazilo ji to. “Doktor říká..

Má chuť toho zasraného doktora zabít.

Jednou ráno byla Bee v kuchyni a připravovala snídani. Nevypadala zrovna přitažlivě s lesknoucím se obličejem a rozcuchanými vlasy.

Marco seděl u stolu a četl hodně ohmataný exemplář knihy Mickey Spillanea “Já, porota”.

Gino mu ji vyrazil z ruky. “Neutrácím majlant na tvoje vzdělání, abys tu vysedával a četl takové sračky.”

Marco zrudl: “Ale, Gino, toto je dobré čtivo.”

“Čti Fitzgeralda, Hemingwaye, cokoli pořádného.”

“Kolik chceš vajíček?” zeptala se věcně Bee, přesně jako manželka.

Podíval se po rozlehlé pohodlné kuchyni a usoudil, že tento byt v Greenwich Village nenávidí. Je to díra. A co tu vůbec dělá?

Bee se otočila, aby se ho ještě jednou zeptala, kolik chce vajíček, a sluneční paprsky, pronikající oknem, jí dopadly na tvář. Vypadala unavená a stará. Kristepane! Když teď vypadá takhle …

“Nechci žádné vajíčka. Nic. Mám spoustu práce.”

A takto odešel z bytu i z jejího života. Už nikdy ji neviděl, ačkoli dál platil všechny její účty a dovolil jí, aby si nechala ten diamantový prsten. Za pár let se doslechl, že si vzala nějakého účetního a přesídlila do Nového Mexika. S Marcem se stýkal dál.

Už rok je z vězení venku. A taky venku ze vztahu s Bee. Obchody vzkvétají a hezké kočky má po ruce, kam se jen otočí.

Gino se zaměřil na to, že se bude mít dobře.

Situace v Las Vegas se mu zamlouvala. Las Vegas - kdysi zapadákov v poušti, který objevil Bugsy Siegel a otevřel tu v prosinci 1946 ten pověstný hotel Flamingo. Za to, co si nadrobil, hov červnu 1947 zabili. Chytili ho, jak si ulíval peníze, které patřily gangu, a za to je jenom jeden trest.

Rok po Siegelově odchodu financoval Meyer Lánský výstavbu dalšího luxusního hotelu a kasina Thunderbird. Brzy poté bylo vyprojektováno několik dalších velkých hotelů.

Gino se držel zásady, že do vlaku se má nasedat, ještě než se rozjede. A měl syndikát investorů, celých žhavých jít do toho. Měl tušení, že v Las Vegas to bude. čím dál víc ono. Kde jinde má člověk pohromadě slunce, písek a legální hazard?

A to jen pár hodin jízdy od Los Angeles.

Prcek Jake byl na pobřeží docela velké zvíře. Navázal tam, kde Bugsy Siegel skončil. Byl fešák, měl vyřídilku a přátelil se s filmovými hvězdami.

Hollywood. Pro mnoho lidí magické jméno. Tam byl Prcek doma. V Beverly Hills měl palác se zahradou, posetou palmami, a v posteli filmovou hvězdičku jménem Pippa Sanchezová.

Jednoho vlahého rána dorazil Gino. Prcek mu přijel naproti v bílé lagondě se sklápěcí střechou a odvezl ho přímo do svého domu. Pro hosty tam bylo vyčleněno celé křídlo a v tom měl teď Gino bydlet. Dokonalý Hollywood. Podlahy z mramoru, bílý nábytek, v koupelně zlaté kohoutky.

Gino přijel prodiskutovat, že jeho syndikát bude financovat hotel, který Jaké hodlal postavit ve Vegas. Jaké byl v balíku, ale ne zase takovém balíku, aby stavbu několikamiliónového hotelu mohl uhradit sám. Potřeboval Gina - a potřeboval ho nutně. “Tenhle bude největší a nejlepší ze všech!” rozplýval se Jaké. “Chci, aby se jmenoval Mirage. Až to budeme otevírat, přijedou všechny hvězdy z Hollywoodu. Bude to ten nejlepší hotel na celém zasraném světě!”

To Ginovi znělo dobře. Líbí se mu Prckovo nadšení i jeho styl. Za ta léta se už stali přáteli. Prcek ho dokonce několikrát navštívil ve vězení, když byl na bleskové obchodní cestě na Východě. “Za všecko, co mám, vděčím tobě, Gino,” zdůrazňoval s oblibou, “to tys mi dal mých prvních sto doláčů.”

Pippa Sanchezová sezvalana počest jeho příjezdu houf svých přítelkyň k bazénu.

“Můžeš si vybrat,” řekl Jaké světácky, “blondýnu, brunetu, rusovlásku. Nevěděl jsem, jaké máš gusto.”

Gino přeletěl zrakem nabídku vdavekchtivých ženských vnad, pohozených v plavkách a v různých pozicích, mladá těla pečlivě natřená olejem na opalování. “Všechny se mi zdají dobré,” řekl.

Jake se zasmál a pomlaskl si. “Dej si poradit a vyzkoušej nějakou tu blondýnku z Kalifornie. Těm se jiné ženské nevyrovnají. Ty když se vzruší, tak z nich na mou duši vytéká ten opalovací olej.”

“Ty usmolené začátky máme už dávno za sebou, co?”

“To teda jo!”

Gino cítil, jak se ve svém obleku s vestou začíná potit. “Chci se osprchovat a trochu si odpočinout.”

Jaké si uvědomil, že je hostitel. “Jistě, jistě, pošlu ti tam jednu holku s pitím. A potom si třeba můžeme sednout k bazénu. Chceš přece nachytat trochu bronzu, když už jsi tady, ne?”

“Chci především vyřídit obchodní záležitosti,” řekl Gino stroze. “Cos zařídil ohledně Vegas? Chtěl bych co možná nejdřív vidět to místo.”

“Všechno je připraveno. Tiny Martino mi půjčí svoje soukromé letadlo. Poletíme tam dopoledne, noc strávíme ve Flamingu a další dopoledne se vrátíme.”

“Kdo? Tiny Martino?” To na Gina udělalo dojem. Viděl Tinyho Martina mockrát v televizi. Bee vždycky říkala, zeje legračnější než Chaplin. “A on poletí s námi?”

“Možná jo. Je to můj kámoš. Už mně totiž slíbil, že nám v Mirage zahájí sezónu.”

Podle toho, jak Jaké mluvil, byl už hotel postavený se vším všudy. Gino ale ještě neviděl ani plány.

Napříč terasou se k nim přivlnila Pippa Sanchezová. Byla malá, měla pružné tělo a vlasy samou tmavou kudrlinku. Na sobě měla bílé plavky a bílé letní střevíčky s vysokými podpatky. Měla přirozeně snědou pleť. Ve svém rodném Mexiku byla hvězda, ale v Hollywoodu jenom jedna z mnoha hvězdiček, kterým se dávaly příležitostně smlouvy. Prcek Jaké byl do ní úplný blázen.

“Tak,” řekla dramaticky a natáhla ruku, “vy jste ten Gino Santangelo, o kterém jsem toho tolik slyšela?”

Přijal nabízenou ruku a stiskl ji. “To jsem já.”

Zkoumala ho skrzehustéřasy tmavých očí. “Konečně vás poznávám osobně,” řekla poněkud chraplavě.

“Taky mě to těší.” V duchu přemítal, zda ta nabídka koček se vztahuje i na ni. Jestli ano, tak chce tuto.

Jaké mu snad četl myšlenky, protože kvapně připojil: “Pippa je moje přítelkyně. Jsme spolu už - jak dlouho, zlato?”

“No už nějaký ten pátek,” odpověděla nedbale.

“A jednoho krásného dne se vezmem!” zasmál se.

“Jasně. Jednoho krásného dne, až naprší a uschne,” zareagovala na to Pippa.

“Ty herečky!” zahlaholil Jaké. “Drž se od nich dál, Gino.”

“Ano,” souhlasila Pippa svým hlubokým hrdelním hlasem. “Jen se od nich držte dál. My totiž koušem, víte?”

Gino se usmál. Má rád ženy, které si umějí pohrát se slovíčky.

Od pohřbu to byla Kostova šestá cesta domů. Po Franklinově smrti musel vyřešit dilema. Co má udělat? Zůstat v New Yorku a hájit Ginovy zájmy, anebo se vrátit do San Franciska a starat se o matku, Leonoru a rodinnou právnickou firmu?

Když došlo na rozhodování, Jennifer mu moc nepomohla. “Musíš se rozhodnout sám podle sebe,” zdůrazňovala mu. “Jestli se vrátíš do Friska, budou se tam na tebe pořád dívat jako na synáčka Franklina Zennocottiho. A když budeme bydlet s tvou matkou, začne být na tobě příliš závislá. Ani Leonora určitě nestrpí nějaké zasahování do jejího života. Její osmatřicet. Pokud chce pít a… ehm… mít mužské, jak ty jí v tom chceš zabránit. Zvlášť když si s tím neví rady ani její manžel.”

Kosta musel připustit, že Jennifer bude mít zřejmě pravdu, ale přesto si připadal provinilý, když jednou měsíčně přijížděl domů na návštěvu. To byl také jeden z důvodů, proč schvaloval Ginovo podnikání v Las Vegas. Když bude mít Kostanapobřežíobchodníjednání, budemožné, aby tam strávil i nějaký čas navíc.

Při této návštěvě ho Jennifer nedoprovázela. Hodilo semu to, protože podvou dnech plánoval odjet do Los Angeles a setkat se tam s Ginem. Na to všechno myslel, když vezl matku na společnou rodinnou večeři.

Leonora a její manžel Edward bydleli v rozlehlém domě rančového typu, uspořádaném bez ladu a skladu. Dveře jim otevřela služebná v černém úboru a zavedla je do obývacího pokoje, obloženého dubovým dřevem. Leonora seděla na barové stoličce. Ke svému kdysi štíhlému a pružnému tělu přidala pěkných pár kilogramů. Měla na sobě dlouhé kalhoty a blůzku, v ruce držela sklenici martini, kterou, jak si Kosta všiml, snad nikdy nepouštěla z ruky.

Edward stál za barem a otráveně připravoval led. Taky hodně ztloustl a hezký obličej měl brunátný a odulý.

Kdysi mohli tvořit krásný pár - ale to bylo už dávno.

“Á, návštěva z New Yorku,” poznamenala Leonora kousavě. “Nepochopím, jak se ti podaří se tak často odlepit od toho svého kámoše kriminálníka. Že on ti to vůbec trpí?”

Kosta si jí nevšímal. Věčně se jenom navážela do Gina, asi z toho měla jakousi zvrácenou radost.

Edward vyšel zpoza barového pultu. Oba si podali mce.

“Jak jdou obchody?” tázal se Kosta.

“Bankovnictvíje nekonečná nuda. Nej radši bych toho nechal a trávil celé dny na golfu.”

“Tááák?” protáhla sarkasticky Leonora, “myslelaj sem si, že už to tak děláš.”

V té chvíli vešla do místnosti Maria. Hezké něžné dvacetileté děvče. Kostovi připomínala Leonoru, když byla stejně stará. Jenomže Maria měla úplně jinou povahu než její matka. Byla stydlivá, uzavřená a až mile staromódní.

“Dobrý večer, strýčku a babičko.” Oba je vřele políbila na tvář.

“Ach bože!” vykřikla Leonora. “To snad není pravda! Ty jsi zase na večeři doma? Chodíš vůbec někdy na rande? Kdyžjsem já byla ve tvém věku, stáli moji nápadníci u dveří ve frontě!”

“Když ti bylo tolik co jí, tak užjsi byla vdaná,” podotkl klidně Kosta.

“To mě nemohlo zastavit!” Leonora prstem zahrozila dceři: “To přece není normální, abys vůbec nechodila ven. Co je to s tebou?”

Maria se začervenala: “Se mnou, matko, není nic.”

“Nezahrávej si semnou, slečinko!” zaječela Leonora. “No slyšelsji, Eddie? Slyšels ji?”

“Ale buď ticho,” odsekl Edward.

Leonora napodobila jeho hlas: “Ale buď ticho. Ona si až do konce života bude vysedávat ve svém pokoji a vyleze ven, jenom když mě bude chtít urazit. A tobě to je všecko jedno.”

“Prosím tě, Leonoro …”

Maria se rychle podívala na Koštu a na babičku. Za chování svých rodičů se velice styděla a bylo to na ní vidět.

Zhluboka se nadechl a pokoušel se přerušit hádající se pár: “Jennifer má výborný nápad. Co tak - jako dárek k Mariiným jedenadvacátým narozeninám -aby přijela na měsíc k nám do New Yorku.”

Mariin obličej se rozzářil.

“Do New Yorku?” opovržlivě řekla Leonora. “Mezi všechny ty tvoje gangsterské přátele? To teda ne.”

“Ale maminko!” žadonila Maria. “Prosím tě!”

“Nebude se stýkat se žádnými gangstery,” vysvětloval trpělivě Kosta. “Jennifer má řadu příjemných přátel, zná spoustu ctihodných rodin, kde mají syny na ženění.” Leonora ohrnula rty. “Sama jsem ještě nikdy v New Yorku nebyla.”

“Tys ani nikdy nechtěla,” vyštěkl Edward.

“Snad kdybychom jeli taky my …”

“Já si nemůžu vzít měsíc dovolené. Otce by z toho ranila mrtvice.” “Uvidíme…” uzavřela neochotně Leonora.

Kosta mrkl na Mariu a nehlučněji signalizoval: “To bude OK.”

Vděčně se na něj usmála.

“Kde je sakra ta večeře,” rozkřikla se Leonora. “Přísahám, že vyhodím tu pitomou káču, co se tady plouží po baráku a předstírá, že je služebná!”

Kosta si povzdychl. Další báječný večer u Leonory.

Pouštní slunce žhnulo, když procházeli pozemkem, který Jaké vybral pro Mirage.

“Hned, jak budou peníze, můžeme začít stavět. Na parcelu už mám kupní smlouvu. Architekti připravili projekty a stavitelé jsou v pohotovosti. Ted’ už potřebujujenom tvoje ano. Je to tutovka. Bude to jako postavit banku!” nadšeně řečnil Jaké.

Gino se už rozhodl. Chytlo ho to. Ale ať se Prcek ještě trochu podusí ve vlastní šťávě. “Máš ty projekty tady?”

“Jasně, jasně.” Jaké luskl prsty na poskoka, který se držel nablízku. “Dones mi z auta aktovku.”

Vzal Gina za paži a kráčeli spolu po zaprášeném a vyprahlém pruhu země. “Tadyhle bude padesátka bazén, nebo třeba jich bude několik, aby sem taky děcka mohly chodit. Maminka s dětmi si bude hrát na sluníčku, zatímco starý prohraje rodinné úspory.”

“Tak se mi to líbí.”

Jakeův poskok přiběhl s aktovnou. Prcekji převzal, otevřel a vytáhl projekty. Klekl si na zem a začal je rozkládat.

“Nech to být. Podívám se na ně později,” řekl Gino.

Jake - ještě na kolenou - začal mluvit: “Myslel jsem si, že bys chtěl vidět…” Pak si to rozmyslel, zvedl se a nechal svého osobního strážce plány poskládat a uložit zase do aktovky.

Gino mezitím poodešel. Jaké plný úzkosti běžel za ním. “A támhle bude řada tenisových kurtů.”

“Tenisové kurty? To myslím není dobrý nápad.”

“Proč ne?”

“Budou mít plno všelijaké zábavy jinde a nedostanou se k hazardu. Jen hazardní hry a opalování. Nic jiného.”

“Máš pravdu, nic jiného.”

“Kromě večerní show. S nějakou hvězdou, co má jméno. To je sem přiláká v první řadě.”

“A krásné holky.”

“Děvky?”

“Néé. Servírky, aby jim mohly nosit drinky, když budou prohrávat. A tanečnice. Děvek jen několik, ale musí to být extratřída. Ty bude mít k dispozici šéf pokojské obsluhy.”

“Jo, ale ty je potřeba osobně vybrat.”

“Sám je vyberu!”

“Kristepane! To je horko.”

“Chceš se vrátit do auta?”

“Proč ne. Už jsem viděl, co jsem potřeboval.”

Jaké se potil, ale ne tak z horka jako z toho, jak malý zájem Gino projevuje.

Když vzadu v autě zapadli do pohodlných sedadel, vyjelo z něho: “Tak co, plácneme si?”

Gino se usmál. “Ta blondýnka včera nebyla špatná, ale už jsem měl lepší.”

“Seženu ti dneska něco lepšího. Pippa má přítelkyně, kterés ještě ani neviděl.”

“Pippa.”

“Co?”

“Ona je tvoje výlučné vlastnictví?”

Jakeův úsměv vyprchal. “Tak nějak. Jsme už nějakou tu chvíli spolu …” Zmlkl a na čele se mu zaperlily kapičky potu. “Samozřejmě, jestli ji chceš, tak si posluž.”

Gino se zakřenil. “Říkejme tomu půjčka na jednu noc, platí?”

Jaké se kysele usmál: “Platí.”

“Kdyžjsi tehdy utekl se šedesáti papírama,byla to taky jenom takovápůjčka,ne?”

Jaké ponuře kývl. Pippa Sanchezová je jediná ženská, ke které kdy něco v životě cítil. Ostatní jsou coury.

“Tak já si Pippu půjčím. Na jednu noc. A bude to jenom fér, co říkáš? Něco jako vyrovnání účtů.”

“Jistě, Gino.” Jakeův hlas zněl stísněně. Ten hajzl ho má v hrsti a oba to dobře ví. “Máš ji mít.”

Carrie 1943

Přecházela sem a tam po ložnici a pociťovala nutkání, o kterém si myslela, Je už je dávno pryč. Ve skříni byly vzadu schované drogy. Jen při samotném pomyšlení na ně jí celým tělem projíždělo chvění.

Říkala si, jestli Bonnatti ví o její dřívější závislosti. Jestli si je toho vědom, proč by jí posílal dodávku na prodej? Že by byl tak krutý? Anebo snad hloupý?

Samozřejmé, že nic neví. Její minulost je přece jenom jejím tajemstvím. Nebo snad ne?

Bylo teprve navečer a zatím přišlo jen pár klientů. Bytem se linul hlas Franka Slnatry. Od té doby, co děvčata začala společně chodit se na něho dívat, jak zpívá

v divadle Paramount, všechny se doněho zbláznily. A jeho nahrávky představovaly neměnnou kulisu k příchodům a odchodům zákazníků.

Carrie osobně měla radši něco víc bluesového. Bessii Smithovou nebo Billie Holidayovou. Často ji napadlo, jestli to není ta Billie Holidayová, se kterou byla u Florence Williamsové. A jednou, když její fotku uviděla v časopise, uvědomila si celá rozrušená, že to skutečně je totéž děvče. To tajemství si nechávala pro sebe. Kdo by jí to věřil, kdyby chodila a chlubila se: “Já znám Billie Holidayovou - kdysi jsme pracovaly spolu ve stejném nevěstinci.”

Na dveře zaklepala Suzi ta. “Ptát se po tébe cízi kocour. Já népustit ho dovnitř. On říkat, žé tvůj dobrý přítel. Mně vypadat jako pásák.”

“Já se ho zbavím,” odpověděla, uhladila si přiléhavé žluté šaty a vyšla z pokoje.

Špehýrkou ve dveřích si prohlédla toho Suzitina “pásáka”. Byl to vysoký hubený černoch v nemožném proužkovaném obleku a s velkým kloboukem. Černochů k nim moc nechodilo. Ti, které přijímaly, byli obvykle muzikanti. Černé ani nesháněly, protože bílí kunčofti to neměli rádi.

Otevřela dveře jenom na pár centimetrů a pevný pojistný řetěz nechala zaklesnutý. “Co si přeješ, zlato?” řekla protáhle po jižansku. Pomocí šarmu se obvykle vyřídilo víc než velkým křikem. Jestli si tenhle čemý kocour chce zadovádět, pošle ho k Madam Zoe na Čtyřiadevadesátou ulici, kde ho jistě uvítají s rozevřenýma nohama.

“Chci mluvit s Carrií,” dožadoval se kňučivě.

“Já jsem Carrie, zlato. A jsem už zadaná na týdny a měsíce. Ale vím, kde seženeš tu nejhezčí prdelku…”

Hleděl na ni přes skromně osvětlenou škvíru ve dveřích. “Do prdele u sta hoven! Ty jsi Carrie?” Jeho hlas byl plný překvapení.

“Ano, jsem. Ale teď poslyš, kámo ..

“Já jsem Leroy,” zajásal. “Ty si mě přece pamatuješ, holka. Jsem tvůj strýček/”

Myslela, že omdlí. Prostě sebou na místě praští na zem. Leroy. To přece nemůže být on. Leroy. To není možné. Leroy. Ten mizera musí být už přece mrtvý.

Jen samo to jméno v ní rozvířilo vzpomníky, které chtěla navždy pohřbít. Leroy. Ten hnusák. Ten hajzl.

“Nevím, o čem to mluvíte,” řekla klidně, ale srdce jí tlouklo tak rychle, že měla obavy, aby to i on neslyšel.

“Le-roy!” zvolal vzrušeně. “Tvůj strýc, holka!”

“To jste se musel splést, pane. Bude nejlíp, když odsud zmizíte, než zavolám poldy.”

“Nikdam nejdu. Zavolej si poldů, kolik chceš. Já tady zůstanu.”

Rychle přemýšlela. Mohl by to opravdu být on? A pokud ano, jak by mohl poznat, že je to ona? Je to už aspoň šestnáct nebo sedmnáct let, kdy ji viděl naposledy. Byla tenkrát ještě dítě - trošku odrostlejší děcko. “Pane, odprejskněte odsud!” “Proč?” odsekl jí. “Já chci děvče. A mám peníze. A můžu si zaplatit.” “Řeknu vám, kam máte jít a kde vás rádi přivítají. Všechny moje holky jsou zadané…”

“Já počkám.”

“To nemůžete.”

“Já si počkám.”

Hnusný tvrdohlavý hajzl. Toje přesně Leroy.Nikdy nezapomene na ten jeho sobecký kňučivý hlas.

Suzita přišla za ní ke dveřím. “Mám závolat naší ochranka?” zašeptala. “Ano.” Co on tak může říct, aby jí tím uškodil. Zabouchla mu dveře před nosem a šla se Suzitou zavolat někoho z Bonnattiho bandy.

“On mýslet, že tébe znát?” zeptala se Suzita zvědavě.

“Asi ano.”

“Úž ho tý někdy vidět?”

Nenuceně pohodila rameny: “Nikdy v životě jsem ho neviděla.”

Suzita se rozhihňala: “On fakt výpadat jak hnusný pásák.”

“Ano,” souhlasila Carrie. Tím asi pořád ještě je. Hnusný pasák. Její strýc. Její jediný příbuzný. Jak naschvál! Vešla do pokoje a namíchala si drink.

Suzita odběhla k domovním dveřím a zůstala tam s okem přilepeným ke špehýrce, dokud dva Bonnattiho lidé nepřišli a Leroye násilím neodvedli. “Tén už népřijít,” chichotala se. “Oni zbít ho címprcámpr.”

Jak týdny plynuly, podařilo se Carrii na Leroye zapomenout. Měla příliš mnoho práce, než aby se v myšlenkách probírala tím, že tady někde venku pobíhá. Ta nakládačka ho stejně musela zastrašit. Vždycky byl zbabělý prašivec. Kdyby ho tak byli ti dva Bonnattiho těžkotonážním rozsekali a naházeli to jeho vyzáblé černé tělo po kouscích do vody Východní řeky. Ten, kdo donutí třináctileté děvče, aby dělalo děvku a vydělávalo mu tak prachy, ten si nezaslouží žít. Jestli se vrátí, sama ho zabije.

Tato myšlenka ji nadchla. Koupila si od jednoho ze svých zákazníků malý revolver a mívala ho stále po ruce. Dodával jí pocit moci. Kdykoli si nějaký muž

užíval jejího těla, byla to ona, která měla navrch. Nějaký bílý kořen leží na ní a přiráží - a mohl to být třeba ten nejdůležitější chlap v Americe, ale kdyžji šoustá, je jenom centimetry od možné smrti. Dávala si ostře nabitý revolver pod postel. Kromě ní o něm nevěděl nikdo. Vůbec nikdo. A dokonce když obšťastňovala Bonnattiho - jednoho z nejmocnějších kriminálníků v New Yorku, měla revolver hned po ruce.

Ten kdyby to tak věděl!.Enzio Bonnatti, který se nikam nehne bez trojice tělesných strážců. Enzio Bonnatti, který má lidi na ochutnávání jídla, než začne jíst. Enzio Bonnatti. Prase. Všichni jsou prasata. Všichni jsou stejní. Nemůžou se dočkat, až budou moct dělat ty svoje prasámičky.

Muži jsou kurvy. Žena má aspoň důvod, proč to dělá.

Ta černá bestie! To je přece ona, jak si to tak elegantně vykračuje s těma velkýma kozama. I když už není žádný děcko, on ji bezpečně pozná. Není přece žádný tupec.

Zpočátku si nebyl jistý. Nemohl si ji přes tu škvíru ve dveřích dobře prohlídnout. Mrcha jedna! Ani neotevřela dveře a nepustila ho do toho svého bordelu. Co je to s tebou, Carrie ? Černé péro už ti není dost dobré? Pamatuje časy, kdy takové černé péro bylo všechno, co měla. A bylo jich hodně.

To přece ví každý - černé péro je větší než bílé péro. Taky lip chutná a víc vydrží.

Leroy se pochechtával, když se na ulici krčil a kličkoval za Carrií. Udržoval si odstup. Nesmí se nechat zmerčit. Stala se z ní teda fešanda. Nohy jako vy soustruhované a vlasy až po zadek. Kruci!! To, žejinašel, jenej větší terno, které za celá léta udělal!

Vytáhl z pusy sežmoulanou žvýkačku a nahradil ji čerstvou. To měl štěstí, že šel před několika týdny do toho džezového lokálu, posadil se tam s nějakými muzikanty, aby si vykouřil trochu trávy. Měl štěstí, protože hovor se stočil na kočky, a když se jim pokoušel nabídnout na ochutnání šestnáctiletou Švédku, se kterou žil a která se opravdu vyzná, přišla řeč na Carriin podnik - bordel na Šestatřicáté ulici, kde jsou holky, po jakých sechlapi můžou utlouct. Holky, které jsou ochotné udělat cokoli - zapřiměřenou cenu - a vůbec je to spolek nejkrásněj ších kurviček ve městě.

To jméno mu nedalo pokoj. Carrie. To přece nemůže být ona. Nebo ano? To jméno není zas tak běžné … A zjistil, že ta minda, která to tam vede, je černá. Carrie… To by herdek bylo fantastické štěstí, kdyby to byla ona.

Tak teď si to ověřil… Je to ona. U sta hoven, to teda na něco kápl!

Jak si to tak šinul po ulici, pískal si a přežvykoval. Poslední dobou se to s ním nějak vezlo z kopce. Po deseti pěkných slunných létech v Kalifornii, kde obchodoval s děvčaty, následovalo šest smolných let ve vězení San Quentin, kam ho zavřeli mezi přihřáté osazenstvo. Když ho propustili, upláchl z tohoto státu dřív, než ho mohli povolat do armády. Utekl zpátky do starého dobrého New Yorku a trávil čas tím, že se potuloval po barech a putykách. Švédskou krásku objevil, když servírovala v laciné restauraci poblíž Times Square kuře po královsku. Teď byla u něho a prodávala svůj zadek - ovšem právě jenom za tolik, že je to tak tak drželo při životě v malém přízemním bytě v Harlemu, do kterého se chodilo přímozulice. Toteda vůbec neníživotní styl, jaký siLeroy představoval. V Kalifornii jezdil prokrista v cadillacu a šéfoval deseti holkám. Teď mu je šestatřicet a má nej vyšší čas, aby se postaral o budoucnost. A jak jemu se to jeví, Carrie je tajeho budoucnost. On ji ostatněnaučil všechno, co umí. Není tedy ona jeho dlužnicí? Podle jeho účetnictví to tak je.

Zastavil se za zády nějaké statné ženy, zatímco Carrie postávala u výkladní skříně. Bestie! Nechala ho zmlátit jako psa. To si vypije. Nemá rád, když se ti bílí špinavci páří s jeho rasou. Člověk tak klidně může přijít k úrazu.

Příště na ni půjde úplně jinak. Příště k němu přileze ona, bude mu líbat nohy a dokonce lízat koule, kdyby si to přál.

Má už plán.

Ten určitě vyjde.

Odtrhla se od výkladu, opřela se do modrého sporťáčku s hezkým malým špuntem a odcházela.

Leroy vykročil za nimi a přitom si pro sebe potichu pískal.

Gino 1949

Po modré obloze, kterou zažil v Los Angeles, bylo v New Yorku v červenci horko, vlhko a působilo to tam skličujícím dojmem. Poprvé v životě pomyslel Gino na to, že by koupil dům. Takového něco rozlehlejšího mimo město, s kusem pozemku a s bazénem. Něco, kde by mohl trávit víkendy. Třeba na Long Islandu.

Už mu bylo jasné, proč se Prckovi líbí v Los Angeles. Žije si tam jako král, obklopený krásnými ženskými a vším, co si úspěšný člověk může dopřát. Podobně jako před ním k Bugsymu Siegelovi přistupovali i k němu se směsicí úcty a strachu. Jeho pověst kolem něho vytvářela aureolu záhadnosti. A v Hollywoodu, když je člověk záhadný, tak ho berou.

Pippa Sanchezová Ginovi svěřila, že Prcek má rád kolem sebe spoustu žen. Lhostejně pokrčila rameny, když sejí zeptal, jestli jí to vadí. “Proč by mi to mělo vadit? Když žiju s Jakeem, jsou mého jména plné noviny. Je to lepší než randit s něj akým pitomým hercem. A kromě toho, jemu ani tak nejde o postel, má prostě pocit, že je … někdo.”

“Někdo, hm?” Rozhodl se, že Prcek bude potřebovat dozor. Vrazil přece do Mirage spoustu peněz a chce přesně vědět, kam půjde každý cent. Zdá se, že Pippa je ideální na to, aby ho o tom zpravovala. Navrhl jí to. Zda by výměnou za jistou sumu byla ochotná rozdělit svou oddanost.

Ano, je ochotná. Bude žít dál s Jakeem a Ginovi bude jednou týdně telefonicky podávat zprávy.

Nepřijde ho to lacino.

To si on taky nikdy nemyslel.

Strávili spolu dlouhou nevýraznou noc. Její tlumená smyslnost ho nevzrušila tak, jak si myslel. Další noc byla už zase zpátky v Prckově posteli a Gino vyzkoušel ještě několik hollywoodských blondýnek, než odletěl s Kostou zpět do New Yorku.

Už se rozhodl. Žádné další dlouhé známosti. Není na světě taková žena, se kterou by byl ochoten strávit souvisle celý týden, a už vůbec ne měsíc nebo dva.

Myšlenka na koupi domu ho přitahovala. Takové sídlo ve stylu Velkého Gatsbyho, kam by mohl zvát hosty. Postrádal klub “Clemmies” a to, aby si mohl hrát na hostitele. Dělalo mu dobře, kdy ž uněho nasávali důležití lidé a cpali sejeho jídlem. Jo, mohl by pořádat velkolepé večírky, tak jak to dělávala Clementine Dukeová. Teď, když je zase venku z vězení, plně se zapojil do práce a hýří nadšením, by nebyl žádný problém mít přátele mezi významnými lidmi. Všichni stejně přilezli zpátky jako stádo a je jich teď ještě víc než dřív. Někdy uvažoval, jestli je mezi nimi nějaký opravdový přítel. Ale ví, že není. Za peníze si člověk může koupit spoustu věcí - ale opravdové přátelství není na prodej. Tajemstvím jeho úspěchu je - nikdy nikomu nevěřit. Tak se aspoň člověk nemůže zklamat.

Gino se přesvědčil, že jiná cesta není.

XXXXXXXXXX

Jennifer a Kosta Zennocottiovi si pronajali na léto dům na Montauku. Nebylo to nic přepychového, jen pohodlný a prostorný dům blízko pláže, s houpačkou na provoněné zahradě a se dvěma domácími psy. Jennifer se tam moc líbilo. Svlékla si newyorské róby a pohybovala se tam jenom v lemích bavlněných šatech a bosky.

Kosta tam trávil víkendy. Zjsitil, že si tam krásně odpočine. Od momentu, kdy tam v pátek večer přijel, cítil, jak postupně z jeho těla opadá veškeré napětí. A pracovat s Ginem znamenalo žít v napětí neustále. Ten chlap je jako poháněný dynamem a mysl má ostrou jako břitva. Když se vezme například ta transakce v Las Vegas. Gino nepotřeboval žádné papíry. Všechno to měl v hlavě. Papíry samozřejmě existují, legální dokumenty podepsané Ginem a Prckem. Celá akce bude stát spoustu peněz. Ale pokud by se mělo soudit podle Flaminga a Thunderbirdu, otevřít Mirage bude něco jako otevřít banku.

Třetí týden v srpnu k nim přijela Maria. Byla nadšen íra úplně bez sebe, měla plno otázek a viditelněji těšilo, že mohla vypadnout z domova.

“Jak se daří Leonoře?” zeptala se Jennifer. “Už jsem ji tak dlouho neviděla.”

“Matce se daří dobře,” odpověděla Maria a vzpomněla si na tu hádku plnou křiku mezi rodiči, kterou vyslechla před odjezdem.

“Na tvoje narozeniny uspořádám velkou party,” rozhodla Jennifer. “Bude legrace. Je tu plno mladých lidí, se kterými bych tě ráda seznámila.”

Maria vesele přikývla a přitom si přála, aby Jennifer na její narozeniny radši zapomněla. Vůbec nemá chuť, aby sejí připomínalo, že už bude mít jedenadvacet. Člověk v jedenadvaceti se už musí rozhodnout, jak v životě dál, a Maria nemá nejmenší ponětí, co bude dělat.

XXXXXXXXXX

Celý červenec a srpen si Gino o víkendech prohlížel nejrůznější domy. Velké, malé, ostrovní chatky, vesnická stavení, rozlehlá sídla. Od zelených pastvin Connecticutu až po zdivočelé pobřeží Long Islandu nenašel nic, co by ho uspokojilo.

Už toho hledání měl plné zuby a agenti realimích kanceláří měli zase plné zuby jeho.

Poslední neděli v srpnu si vyjel jenom sám bez řidiče a osobního strážce. Prohlížel si rozsáhlý pozemek s domkem ve Východním Hamptonu. Agentka z realimí kanceláře ho s pýchou prováděla kolem. “Myslím, pane Santangelo, že tohle je přesně dům, jaký hledáte.”

Velice pečlivě si to tam všecko prohlédl. Možná má pravdu. Byl to starý dům v dost špamérn stavu, ale dá se odhadnout, jak by mohl vypadat. A on má na to přece peněz dost.

Jádro bylo viktoriánské, bílá barva už oprýskávala ze sloupů a balkónů, které byly opatřeny omamentálníin mřížovím. Místnosti byly prostorné a by loj ich dost, mnohé s velkými arkýři a kolem celého prvního poschodí se táhla veranda. “Líbí se mi to,” řekl.

“Je to opravdu jedinečné,” odpověděla agentka, “zrovna teď nám to přišlo, protože ta stará dáma, která tady celý život bydlela, zemřela a její rodina to chce prodat.” “Je to málem ruina.”

“To ano, ale brali jsme to v úvahu při stanovení ceny. A až se to opraví, bude to velkolepé.”

Nedovedl se rozhodnout. Viděl už tolik všelijakých domů, že z nich měl v hlavě zmatek. Otráveně kopal nazemi do střepů ze skleníku, který se rozprostíral vzadu za domem. “Musel bych do toho vrazit fůru peněz.”

“To ano, ale já jsem si jistá, že to určitě stojí za to.” Žena se podívala na hodinky. Před deseti minutami už měla být na jiné schůzce. “Tak, pane Santangelo, co myshte?” “Ještě nevím. Jestli se rozhodnu, že ano, pošlu vám v pondělí nabídku.” “Ale viděli to i jiní zájemci.”

“Až v pondělí.”

“Samozřejmě.” Podívala se znovu významně na hodinky. “Já už opravdu musím jít, pane Santangelo. Stačilo vám to?”

“Jistě. Můžete jít. Já se jenom projdu po zahradě.”

Když v dálce utichl zvuk motoru odjíždějícího auta, uvědomil si, jak je to místo tiché. Zpívají jen ptáci, jinak není slyšet nic. Na co všechno to ticho potřebuje? Možná je to tady až příliš klidné.

Procházel se po zahradě, díval se na přebujelou trávu a růže, které tu divoce rostly. Pokoušel se představit si, jak by to vypadalo, kdyby to tu bylo všechno upravené. Možná by se dala udělat velká mramorová terasa, která by vedla podél skleníku, potom tenisové kurty a veliký modrý bazén v hollywoodském stylu. Jo, tohlemísto by mohlo vypadat senzačně. A přece sejaksi pořád nemohl rozhodnout, a tak ho napadlo, že by se potřeboval zeptat na názor někoho jiného. Košty a Jennifer. Zvlášť Jennifer má dobrý vkus a dovedena první pohled odhadnout, jak by to tu mohlo vypadat. A nakonec není ani tak daleko od Montauku. Mohl by zajet k tomu jejich pronajatému domu a přivézt je sem.

XXXXXXXXXXXX

Maria skočila do bazénu, v rychlém tempu ho desetkrát přeplavala, vylezla a sesula se na lehátko. Cítila se bezvadně. Šest dní u Jennifer a Košty byla úplná pohádka. Žádné dlouhé pijácké tahy. Jen pohoda a soulad dvou lidí, kterým na sobě velice, velice záleží.

Přehodila svoje dlouhé světlé vlasy přes okraj lehátka, zavřela oči a nastavila obličej i tělo slunci. Kosta i Jennifer odjeli na jeden den navštívit své přátele. Chtěli, aby jela s nimi, ale odmítla to pozvání s výmluvou na bolení hlavy. Ale hlava ji nebolela, měla jenom chuť strávit jeden den o samotě. Jeden ze dvou psů začal štěkat.Natáhla ruku a něžně zavolala: “Pojďsem,ty kluku jeden, pojď!”

Pes rychle přiběhl a vrtěl ocasem.

XXXXXXXXXXXX

Gino zaparkoval svůj mercedes se sklopnou střechou před domem na Montauku. Slyšel, jak štěká pes, ale na příjedové cestě nebyl žádný jiný vůz. Vystoupil z auta a několikrát rázně stiskl zvonek. Když se nic nedělo, začal obcházetmalýdomek, netrpělivěsimkouzastiňovaločianahliželdo oken. Potom přešel dozadu, kde na něho na přivítanou skočil dlouhosrstý kokršpaněl.

A potom ji uviděl ležet u bazénu. Leonoru. Jeho Leonoru. Srdce mu začalo bít dvojnásobnou rychlostí a na celém těle mu vyrazil pot. V krku mu úplně vyschlo.

Stál jako zařezaný a zíral. Jako užaslé děcko. Jako vesnický buran. Ostrá bolest mu sevřela vnitřnosti, když potichoučku řekl: “Leonoro.”

“Co?” Sundala si ruku z očí a posadila se. Nebyla to Leonora, byla to dívka, která vypadala přesnějako ona.

A vtom si uvědomil, že to musíbýt jedině její dcera. Maria. Kosta něco říkal o tom, že to děvče k nim přijede.

Cítil se jako hlupák. Jak si jenom mohl myslet, že …

“Vy jste Gino Santangelo, že?” řekla, vstala a rychle si přehodila přes plavky koupací plášť z froté.

Hluboce se nadechl. “Ano. Jak to víte?”

“Viděla jsem v novinách vaše fotky. A jednou jsme se setkali, když měli Kosta s Jennifer svatbu,” zasmála se sebevědomě. “To jsem byla ještě malá - vy si mě nebudete pamatovat. Já jsem Maria, Leonořina dcera.”

“Jo. Tys teda ale vyrostla.” Byl celý nesvůj a nevěděl proč.

Ještě víc se zabalila do pláště a řekla: “Jsou pryč.”

“Kdo?” zeptal se hloupě.

“Jennifer a Kosta.”

“Aha. Jo.” Upřeně na ni hleděl. Podobnost s Leonorou, když se s ní setkal poprvé, byla neuvěřitelná. A přece - něco na ní bylo j iné. Něco, co z téhle dívenky dělalo víc než pouhý zrcadlový obraz matky.

Jako by četlajeho myšlenky, řekla: “Vy jste si asi myslel, že jsem mamka, že?”

“To sakra ne.” To sakra jo.

Mile se usmála a odhodila si z čela pramínek mokrých vlasů. “To nevadí. Já jsem na to zvyklá. Spousta lidí je tou podobou ohromená. Těch lidí, kteří znali mámu dřív … Ona teď vypadá … trošku jinak …”

Přejel si prstem přes jizvu na tváři. “Co kdyby ses se mnou zajela podívat na dům?”

“Na jaký dům?”

“Na takový, co možná koupím.” Neměl nejmenší potuchy, proč ji o to požádal. “Běž se oblíct. Potřeboval bych, aby mi někdo jiný řekl svůj názor.”

“Je to daleko?”

“Vždyť na tom nezáleží. Stejně tady jenom ležíš a nic neděláš!”

Přikývla a cítila se podivné rozechvělá.

“Tak dělej.”

“Ano.”

Pospíchala do domu. Vyběhla po schodech do ložnice a rychle vklouzla do bavlněných šatů. Pak si vykartáčovala mokré vlasy a s údivem přemýšlela, proč vůbec jede.

Ten velký zlý Gino Santangelo. Vrah. Gangster. Rváč. Úplněji pobláznil, když ji tehdy jako devítiletou vytáčel na parketu, a od té doby celá ta léta o něm čítala v novinách. Pověstměl hroznou. Jejímatkamuříkala lump a pořádnadávala Kostovi, že mu dělá právníka.

“Tak jdeš už?” houkl nahoru.

“Ano, už.” Spěšně vy šla ze svého pokoj e a klapala po schodech v nemotorných sandálech.

“Vyplenil jsem vám kuchyň,” oznamoval. “Snad to Jen nebude vadit.”

Vzal nějakou cocacolu, bochník bílého chleba a balíček šunky. “Poobědváme tam.”

“Měla bych jim tu nechat vzkaz,” rozhodla Maria, “pro případ, kdyby se snad vrátili dřív.”

“To je dobrý nápad.”

Díval se na ni, jak škrábe vzkaz a jak jí dlouhé vlasy padají přes neuvěřitelně krásnou tvář. Je tak čistá, nevinná a nádherná. Přesně jako Leonora před těmi dlouhými lety … Úplně jako Leonora …

Carrine 1943

Vyzáblá dorostenka kolem patnácti, s velikýma očima, vzdorovitými ústy a zubatě zastřiženými světlými vlasy barvy lnu, zírala na Leroye plná hrůzy. “Já se přece nemůžu starat o ňáké děcko, chlape! Ty ses zbláznil, nebo co?”

Leroy stál nad ní zeširoka rozkročený, rozmáchl se a vlepil jí takovou facku, že snad bylo slyšet i ozvěnu. “Ty budeš dělat, co chci já. Rozumil, holka?” Zašklebila se na něho a snažila se neplakat.

“Ty burane,” zašeptala.

“Cos to říkala?”

“Řeklajsem-ano, Leroyi. Jestli to chceš slyšet. Ale jak budu pracovat, když tu bude to děcko?”

Poškrábal se na břiše. “Ty náno. My se o to děcko budem starat jen den dva. Potom ta bestie zaplatí, aby ho dostala zpátky, a my vypadneme někam na lepší.” “Na Floridu?” Její telecí obličej se rozzářil. “Vždycky jsem tam chtěla.” “Toje jasné.” Hovno na Floridu. V žádném případě nikam na jih. Ale to je jedno, co si ta švédská coura přeje. Jakmile bude mít peníze, dá jí kopačky - a to rych e. Stejně je na nic. Má moc velké potěšení ze své práce. Kunčofti se jí povalují v posteli celé hodiny. To není jako s Carrií. Té přišli a za pět minut byli pryč. A to odcházeli s úsměvem na tváři. Nikdy ji neměl prodávat, teď by si vyvaloval zadek v přepychu. Ale prodal ji, bohužel, a ta bestie je mu dlužná. On si vezme, co mu patří. Peníze, spoustu peněz.

“Vrátím se za pár hodin,” řekl. “Všecko připrav tak, abys nemusela aspoň týden nikam chodit.”

“Říkals myslím dva dny.”

Leroy si povzdychl. “Když to nepůjde tak, jak jsme si to naplánovali, může to trvat i o nějaký ten den dýl. Musíme se na to připravit. A teď pohni zadkem.” “Já ne …”

Nečekal na to, až dopoví, dal jí další facku a zopakoval: “Pohni tím svým líným zadkem.”

Poslechla.

Leroy se ušklíbl. On ví nejlíp, jak je držet na uzdě.

XXXXXXXXXXXX

Opatrovnice malého Slevena byla hřmotná nemotorná černoška, pro kterou byl každý byt malý. Vlasy měla samou neposlušnou kudrlinku, zuby jí zdobilarovnátka a na nose jí seděly brýly jako na bidýlku. Jeden z hlavních důvodů, proč ji Carrie najala, byl právě její vzhled. Chtěla, aby Steven měl co nejjednotnější výchovu, a tím, že zaměstná nehezkou opatrovnici, se pojišťovala proti tomu, aby sejí děvče nevdálo a neuteklo.

Leroy se kolem této dívky už několik týdnů točil, když chodila na trh nakupovat. Leroy měl šarm, kterého dosud nikdy nevyužil, ale teď jím přímo sršel, aby Stevenovu opatrovnici okouzlil.

Byla tím neuvěřitelně polichocená, přihlouple se usmívala, začala držet dietu a kupovat si nové šaty.

Když měla v neděli večer volno, Leroy ji brával někam si zatančit nebo do kina. Přitom zjistil o Carrii a o Stevenovi všechno, co potřeboval vědět.

Unést Stevena bude pro něho hračka.

XXXXXXXXXXXX

Carrie se ve .spánku zavrtěla a najednou se probudila. Natáhla se po budíku u postele a překvapilo ji, že je teprve deset dopledne. Obvykle spávala až do půl dvanácté, takže pak měla právě tak čas, aby se osprchovala, oblékla a vypravila se na svou polední procházku se Stevenem.

Zase si lehla, protáhla se, až sejí celé tělo napjalo jako luk. Další den je tady. A další dřina.

Dneska toho má hodně. Každé pondělí jí Enzio Bonnatti posílá jednoho ze svých mužů, aby vybral peníze a doplnil zásobu drog. Každé pondělí ve tři sem chodí jeden policejní detektiv. Každé pondělí se tady odnáší prádlo a je to výplatní den poldy, co chodí na obchůzku.

Převalovala se v posteli a pokoušela se znovu usnout. Nešlo to. Má takový … divný pocit. Nedovede říct, co to je.

Myslela jako každé ráno na drogy uložené ve skříni. Bylo by to tak jednoduché začít den tím, že se člověk propadne do mlžného oparu mariánky. A potom večer trošku kokainu, aby lip zvládla dlouhou noční šichtu.

Je to tak snadné… A tak nebezpečné… Ona ví, kam to vede.

Leroy zezadu dívku polechtal, tím ji vylekal, ale současně způsobil, že dovádivě vypískla.

“Ráno jako panenka, přesně taková.”

Hleděla na něho přes silná skla brýlí a pohupovala modrým kočárkem, kde spokojeně seděl Steven a cucal si prsty.

Stáli uprostřed ulice a povídali si o všem možném. Potom Leroy zcela přirozeně převzal kočárek. “Mám pro tebe veliké překvapení,” řekl.

“Co?”

“Nevím, jestli ti mám věřit.”

“Co? Co?” Na konci nosu jí poskočily brýle a ona šije zase posunula zpátky.

“Tak dobře,” zasmál se. “Přál bych si, abys…”

X¦ ¦X

Carrie se pomalu oblékala. Ten stísněný pocit ji neopouštěl. Snažila se ho ze sebe setřást, ale nešlo to.

K ranní kávě si pustila svou oblíbenou Bessii Smithovou a jako obvykle uvažovala nad různými způsoby, jak se z toho všeho vymanit. Ale nic se neobejde bez peněz. Ona si sice šetří,-ale chce to čas.

Do kuchyně vstoupila Suzita a svezla se do židle. “Zláto, já vic únavéna něž dyš šlápat chodník.”

Carrii nebylo do řeči. Těšila se na Stevena. Jak přivine jeho teplé tělíčko k sobě a bude vstřebávat všechno to dobro a nevinnost. Brzy mu bude pět.

Podaří sejí někdy uniknou z toho života, j aký teď vede, aniž by on zjisti, čím si vydělávala?

XXXXXXXXXXXX

Stevenova opatrovnice Leroye nezklamala. Nechala ho s dítětem, jako by se znali léta, a odkolébala se do zlatmictví, kde na ni údajně mělo čekat slíbené překvapení, jen co řekne prodavači za pultem, jak se jmenuje.

To bude teda překvapení! Veliké překvapení, až se vymotá z obchodu a zjistí, že on a Steven jsou pryč.

Hlasitě se zařehtal, rozjel se s kočárkem a přidal hodně, ale hodně do kroku.

“Moc lychle, moc lychle,” štěbetal Steven.

“Buď ticho, malý,” zabrblal Leroy. “Teď tě mám na starosti já. A to ti říkám, zavři tu zatracenou pusu, než po ní dostaneš.”

Gino 1949

Jennifer otevřela domovní dveře a přes celý dům se k ní velkými skoky přihnali psi, aby ji pozdravili. Sedla si na podlahu a drbala je za ušima s pocitem lítosti, že už brzy budou muset odjet z domu na Montauku a vrátit se do města.

“Kosto, nemohli bychom mít psa?” zaprosila.

Uvažoval nad tím. “Jestli chceš psa, není důvod, proč ho nekoupit.”

“Myslela jsem třeba francouzského pudla nebo možná některého z těch legračních dlouhých jezevčíků.”

“Toje dobrý nápad,” pohladil ji vzadu po krku. “A co tak si dát ledovou kávu a čokoládový dort?”

“Snad už nemáš hald! Je teprve pět hodin a spořádals k obědu pořádnou porci,” divila se.

“Mám hlad.”

Oba se smíchem odešli do kuchyně a psi se trousili za nimi.

“Kde je Maria?” zeptal se Kosta a vtom uviděl vzkaz. Vzal ho, přečetl a zamračil se. Mlčky ho podal Jennifer.

Rychle ho přelétla očima a řekla: “A jéje!” V souvislosti s Mariinou cestou na Východ měla Leonora jedinou nesmlouvavou výhradu. Za žádných okolností se Maria nesmí setkat s Ginem Santangelem. “Co budeme dělat?” zaúpěla.

Kosta pokrčil rameny: “Já nevím.” Znovu si přečetl vzkaz. Mariiným úhledným rukopisem tam stálo: ‘“Odjela jsem s panem Santangelem podívat se na jeden dům. Vrátím se později. Doufám, že jste se měli dobře. Zdraví a líbá M.” Položil lístek opatrně na stůl a uhladil ho prstem. “To teda nevím.”

Jennifer se rozzlobeně ozvala: “Teď ale fakt. Co myslíš, že se stalo. Objevil se tu jen tak zničeho nic?”

“Jak znám Gina, tak ano.”

“Ale přece jsme ho zvali celé léto a on nikdy nepřijel.”

“To já vím.”

Podívali se jeden na druhého.

“Do prdele!” vybuchla Jennifer.

Kosta se mohl potrhat smíchy. “Do prdele! Tys řekla do prdele! Za celou dobu, co jsme svoji, jsem tě ještě nikdy neslyšel zaklít!”

“Tak teď jsi mě slyšel. Jak to jenom mohl udělat? Leonora bude nepříčetná.”

“Poslyš,” řekl rychle Kosta, “nemusí se to přece dozvědět. Vysvětlíme tu situaci Marii… Ona to pochopí… Ona ví, jaká její matka je.”

Jennifer přikývla. “Řekneš jí to ty.”

“Jistě, to nebude žádný problém.”

Jennifer se usmála: “To nebude žádný problém.”

“Řekni ještě jednou do prdele. Líbí se mi, když mluvíš sprostě.”

“Kosto, ty!”

XXXXXXXXXXX

Gino vyrazil boční dveře, aby se dostali do domu.

“To se přece nesmí,” napomenula ho Maria.

“Ale já jsem to udělal,” smál se.

“No, to teda udělal,” zasmála se s ním. “Můžu se tu porozhlédnout?” “Jistě. Jsi mým hostem.”

Marii se ten starý dům mimořádně líbil. Pobíhala sem a tam, vykřikovala to a ono, tvářejí hořely a oči jí zářily. “To musíte koupit,” naléhala, “je to ten úplně nejlepší dům, jaký jsem kdy viděla!”

“Opravdu?”

“To teda určitě.”

Začal se na ten starý dům dívat jejíma nadšenýma očima. Když jí řekl, že plánuje vybudovat tu velkou mramorovou terasu a přepychový hollywoodský bazén, zděšeně zašermovala rukama. “Ne! Všechno to pokazíte! Když už musíte mít bazén, tak ať je jednoduchý. Přece všechnu tu přirozenou krásu neponičíte! Tady se nesmí nic měnit - jenom je potřeba to všechno bfle natřít a tu a tam poopravit.” Vtom si uvědomila, že je asi drzá, když se vnucuje se svými názory, jako by na jejím mínění záleželo. “Promiňte, pane Santangelo,” řekla a přestala poletovat po domějako vítr. “Asi jsem se nechala unést… Toho si nevšímejte.” Nechtělo se mu ani věřit, že je jí dvacet. Vypadala spíš na šesnáct - tak byla svěží a nezkažená. “Hej -” zvolal a nemohl od ní odtrhnout oči, “říkej mně Gino!” Měl stejný pocit, jako když s ním poprvé mluvila Clementine Dukeová při jeho první návštěvě v jejím domě. Kristepane, on už stárne. Je mu přesně třiačtyřicet. A přece hluboko v nitru se cítí pořád stejně. Co se jeho týče, bude mu vždycky dvacet.

“Tak dobře … Gino,” řekla váhavě.

“Tak je to lepší.” Potěšilo ho to.

Jejich oči se setkaly v tom horkém letním odpoledni a Maria by mohla |)iísahat, žejínohy samy podklesly nějakouzvlášmíslabostí. Cítilasenaomdlení. Hc/děky natáhla ruku a lehce se dotkla jeho jizvy na tváři. “Kde se ti to stalo?” ptala se něžně.

Už léta se ho na to nikdo neodvážil zeptat - a přesto mu to nevadilo. “Ve rvačce,” řekl neurčitě. “Strašně dávno.” A vzpomněl si přitom na Cindy, na tu vzdálenou nádherně blonďatou Cindy. A na moment zalitoval, že to skončilo tak, jak to skončilo. “Proč to chceš vědět?”

Rychle ucukla rukou. “Jenom jsem byla zvědavá.”

“Zvědavost zabila kočku …”

“… a její ukojení ji oživlo,”zasmála se jako dítě.Ale ona už není žádné dítě, je to žena, o které podvědomě tuší, že by ho dovedla ukojit. A on ji chce tak, jak už dlouho žádnou jinou ženu nechtěl.

Dívala se na něho tázavě, téměř jako by čekala, že on udělá další krok. Vzal ji záruku a zavedl ji do zahrady. “Pojďme se najíst,” řekl. “Ty si tu sedni a já zatím přinesu z auta jídlo.”

Poslušně si sedla na trávu a své dlouhé opálené nohy způsobně složila pod sebe. Přinesl bochník bílého chleba, plátky šunky a zteplalou coca colu. Seděli na zahradě a hltavě si dopřávali jídla.

“Jak dlouho už jsi u Kosty a u Jen?” zeptal se ve snaze o lehkou konverzaci. “Přesně šest dní. Je to nádherné.”

“Jo. Oni jsou opravdu senzační dvojice.”

“Tó ano. Jsou báječní.”

Zkoumal její tvář. Jemnou pokožku, lehce dotýkanou sluncem, obrovské modré křišťálové oči, vroubené vějířem řas, ta hřejivá štědrá ústa. A ničeho se make up ani nedotkl. “Takže se s nimi vracíš příští týden do New Yorku?” “Ano. Jennifer je celá žhavá, aby připravila oslavu mých narozenin.” “Oslavu tvých narozenin?” řekl překvapeně. “A jak dlouho tu ještě budeš?” “Jenom do konce září.”

Gino si přihnul z láhve coly. “Nebude ta oslava trochu předčasná? Ty máš přece narozeniny v prosinci, ne?”

“Budu mít jednadvacet patnáctého září.”

“Prosince.”

“Ne, září.”

Zmlkl, aby mohl tuto informaci vstřebat. Pokud se Maria narodila v září, znamená to, že když se Leonora vdávala, byla už těhotná] Když jí on vylíval srdce a duši v milostných dopisech a byl jí věrný - ona se nechala ošoustávat. To je teda skvělé! Výborné! Na posrání. Není divu, že mu to Kosta nechtěl říct.

Aleje to už všechno tak dávno … Na tom teď přece nezáleží…

“Proč sis myslel, že mám narozeniny v prosinci?” ptala se zvědavě. “Spletl jsem se,” pokrčil rameny.

Prsty zaměstnala Otrháváním trávy. “Ty a moje maminka… hmm… Byla někdy tvoje děvče?” Srdcejí divoce bušilo, protože věděla, že tak důvěrnou otázku by mu neměla klást. Ale musela to prostě vědět.

“Jak tě to napadlo?” zeptal se obezřetně.

“No, já nevún… Mamka nikdy nic neříkala… ale tu a tam jsem něco pochytila.”

“Tak tos pochytila špamě. Já jsem tvou matku znal. Přijel jsem za Kostou-a byli jsme přátelé. To je všecko.”

“Ale teď už přátelé nejste. Vůbec o tobě nemá dobré mínění. Ve skutečnosti o tom nemám vědět, ale jedna z podmínek, abych sem mohla jet, byla, že se s tebou nesmím setkat.”

“Opravdu?”

Přikývla a podívala se mu zpříma do očí. Pak zvedla odhodlaně ruku k jeho jizvě a prohlásila: “Ale já jsem ráda, že jsme se setkali.”

Zdálo se být jenom přirozeným pokračováním, že jí vzal mku ze své tváře a přitiskl ji na své rty. “Jsi krásná,” zašeptal. Nebyl to prázdný kompliment. Myslel to doopravdy.

“Děkuju.” I ona jenom šeptala.

Obklopilo je ticho. Dál ji držel za ruku. Její velké modré oči se na něho tázavě upíraly. *

Velice pomalu se k ní natáhl a začal jí rozepínat knoflíčky na tenkých bavlněných šatech. Neříkala nic. Letmo si vzpomněl, jak poprvé políbil Leonoru. Koupali se v zálivu v San Francisku. Voda byla studená a hustá jako olej a její třesoucí se mladé tělo se k němu tisklo.

Toto není Leonora.

Toto je Maria.

Porozpínal jí knoflíky až do pasu a vsunul rukupod lehoučkou látku. Její prsa byla teple vlhká. Neměla podprsenku a to ho vzmšovlo.

“Nepolíbíš mě napřed?” zeptala se polohlasně.

Vytáhl ruku zpod šatů a vzal jí obličej do dlaní. Potomji začal velice pomalu líbat. Jazykem vklouzl do jejích úst a ona to nesměle opětovala, napodobovala všechno po něm. Když zajel dál, zajela také, když přestal, přestala.

Její ústa i rty byly tak sladké - jako šťavnaté ovoce.

“Chtěla bych políbit tvou jizvu,” šeptala a ani si neuvědomovala, co říká. Nejprve objížděla její obrys prsty a vzápětí totéž svými něžnými úchvatnými rty.

Slunce, jak tak do nich pálilo, bylo velice, velice žhavé.

Gino se snažil zbavit se oblečení. Svlékl ze sebe všecko kromě trenýrek. Byl rád, že se mu podařilo udržet si stále dobrou postavu. Ani deko tuku navíc.

Když jí šetrně stáhl šaty z ramenou, vyhoupla se dokonalá ňadra. Sklonil se k nim a líbal je.

Přijímala to mlčky, ani nehlesla a dovolila mu, aby dělal cokoli, co chtěl. Začal jí rozepínat spodní část šatů. Pak jí svlékl kalhotky a zabořil hlavu do hebkého blonďatého klína. Odtáhla se. “Ne, ne, prosím tě, to ne.”

Zlehka ji pohladil a položil ji na trávu.

Vypadá jako Leonora. Ale je to Maria. Nedělá mu potíže, aby si to uvědomil. “Jsi velice krásná,” zašeptal. Jak mluvil, zbavoval se trenýrek a snažil se překulit na ni. “… krásná …”

Její dlouhé nohy se rozevřely a on byl tak pevný jako kdysi, ale přesto měl potíže se do ní dostat. “Ježíš Kriste!” vyhrkl najednou a svezl se z ní dolů. “Tys to ještě nikdy nedělala, že?”

“To přece nevadí,” zašeptala. “Já to chci.”

“Ach kristepane!” Ležel na zádech a hleděl na bezmračnou oblohu. To, že je panna, ho jako mávnutím kouzelného proutku vrátilo zpátky na zem. Vždyť ona je proboha Leonořina dcera! Co si kurva myslí, že dělá. Mstí se snad sám sobě? Podal si trenýrky a natáhl si je.

“Co je?” sedla si a instinktivně si zakryla ňadra.

To gesto bylo milé a připomnělo mu, že ona je slušné, nevinné děvče a co on se s ní sakra chystal provádět. “Udělal jsem chybu,” zašeptal, “je mi to líto. Obleč se, holčičko.”

Na tváři jí vyskočil sytý ruměnec. “Já nejsem holčička. Jsem žena. A co jsme tu dneska dělali, je podle mě ůpbě normální.”

“Jo? Ale podle mě to normální není. Tak buď rozumné děvče, obleč se a já tě odvezu zpátky.”

Oči sejí naplnily zlostnými slzami. “Vy mě urážíte - pane Santangelo.” “Hej - o čem to mluvíš?”

“Kdybyste věděl vůbec něco o ženách, bylo by vám j asné, že takhle se mnou nemůžete zacházet.”

“Jak - takhle?”

“No takhle. Třeba říkat mi holčičko.i rozumné děvče. Vím, co dělám. A chci to dělat.” Vztáhla k němu mce a velice něžně zašeptala: “Prosím.”

“Podívej se, hol… ehm … Mario. To je něco, co bychom neměli.” Zorničky sejírozšffily: “Proč?”

“Protože jsem mnohem starší než ty.” Měl pocit, že jenom v trenýrkách vypadá směšně. Chtěl se obléct a jet. Prostě si přál, aby Maria zmizela z jeho života.

“Chceš po mně, abych ti věřila, že ses nikdy nemiloval s mladou ženou?” ptala se nevěřícně.

“To netvrdím.”

“Tak … co?” Hleděla na něho s upřímnou nechápavostí.

On zase hleděl na ni. Je to nejkrásnější stvoření, které kdy viděl.

Vycítila lačnost v jeho očích a položila se zase na trávu. “Já nevím, co je to láska,” řekla něžně, “ale vím to, že chci, abys byl prvním mužem v mém životě. Chci to moc, strašně moc.”

Vzpomněl si na San Francisko. Vzpomněl si, jak Leonora říkala; “… nemusíme čekat, Gino …” Ale on na tom trval, že? Blábolil žvásty o tom, jak si mají milování uchránit, až se vezmou… Dělal ze sebe svatouška od začátku až do konce … A teď začíná zase …

“Mario,” řekl drsně, “jestli to doopravdy chceš…”

Vztáhla k němu mce: “Ano, Gino … ano …”

XXXXXXXXXXX

Jennifer a Kosta slyšeli přijet auto před dům téměř současně.

Jennifer svírala ústa do tenké nazlobené linky. Podívala se na hodinky, jenom aby se ujistila, že je opravdu dvanáct v noci.

“Teď buď klidná,” naléhal Kosta. “Už se vrátila a víckrát se to nesmí opakovat. S Ginem si promluvím, neboj se.”

“Jak mám být klidná?” odsekla Jennifer. “Jsem vzteky bez sebe. Ani nám nezavolala, že bude do půlnoci venku.”

Kosta si položil prst na ústa: “Pssst.”

Slyšeli, jak bouchly dveře, a potom vešli Maria a Gino. Kostovy nejhorší obavy se potvrdily. Oba zářili jako vánoční stromeček. Gino měl v obličeji připitomělý úsměv a Maria byla celá uzardělá a oči sejí leskly.

“Hej - hej - hej!” zvolal Gino. “Jak se mají moje oblíbená manželata?” Jennifer se ani nepohnula, když se k ní sklonil, aby ji políbil na tvář. Kosta chladně řekl: “Proč jste nezatelefonovali? Už jsme měli obavy.” Maria se zatvářila provinile: “Nechala jsem tady přece vzkaz, strýčku.” “Ano,” odtušil Kosta, “vzkaz, který naznačoval, že budeš pryč tak hodinku dvě. A víš, kolik je teď?”

“Vzal jsemji do restaurace s mořskými lahůdkami,” řekl bodře Gino. “Měli jsme toho nejlepšího humra, jakého jsem kdy jedl.”

“To ano!” souhlasila Maria. “Bylo to nádherné!” Podívala se na něho a usmála se.

Její úsměv opětoval a mrkl na ni.

Kosta si povzdychl: “Co kdybys tak šla na kutě, Mario. Pan Santangelo a já máme ještě nějaké jednání.”

“Nemusíš to s tou zd voniostí tak přehánět,” řekla drze. “Mám dovoleno mu říkat Gino.”

Jennifer se zvedla. “Pojď semnou, dej dobrou noc, chci si s tebou taky ještě promluvit.”

Maria se něžně usmála na Gina. “Dobrou noc … a… děkuju.”

Zazubil se: “Dnešek se nám vydařil, co?”

Zářila štěstím: “Opravdu velice vydařil.”

Kosta čekal, až obě ženy odejdou, a potom se ostře zeptal: “Chceš se napít?” Gino se pohodlně usadil do křesla. “Jo, dal bych si koňak.”

Kosta šel k baru a mlčky nalil do napoleonky nazlátlou tekutinu. Podal ji Ginovi a řekl: “Tak o co jde, kamaráde?”

“Co?” zatvářil se Gino nechápavě.

Kosta se opravdu rozčilil: “Nehraj to na mě. Znám tě moc dlouho a moc dobře. Co tím kurva sleduješ?” To už něco znamenalo, když Kosta začal nadávat. Když se rozzlobil, naskákaly mu na tvářích rudé skvrny a oči se mu zúžily do štěrbinek.

“Vzal jsem to děvče, aby se podívala na barák, který možná koupím. Potom jsme spolu šli na večeři? Co je na tom tak strašného?” řekl Gino netečně.

“A proč zrovna Mariu?” obořil se na něho Kosta.

“Proč zrovna Mariu - co?”

“Proč sis vybral právě ji?”

Gino zamíchal koňakem ve sklenici. “Ale běž, já nevún, o čem to mluvíš?” “Mluvím o tom, co vidím na vlastní oči. Je to moje neteř. Je to proboha Leonořina dcera.”

“Jó?” Gina to už začalo dopalovat. “Ta, kterou měla v září, anebo v prosinci?”

Kosta se nesnažil zakrýt rozpaky. “Kdybych ti to řekl tenkrát, ničemu by to neposloužilo.”

“To je asi pravda,” zazíval Gino a obrátil list. “Nemáš tady ještě nějakou volnou postel? Nemám chuť jezdit zpátky do města.”

“Byl bych ti vděčný, kdybys jel.”

Kosta mu tím pokazil celý den. “A proč?”

“Protože mně Leonorakladlanasrdce, že se Maria během své návštěvy u nás nesmí setkat s tebou. Dneska už se s tím nedá nic dělat, ale …”

“Ať si Leonora nasere!” vybuchl Gino.

“Podívej, buď rozumný.” Kosta chodil po pokoji sem tam a přemítal, jak se do této situace vlastně dostal. “Jaký rozdfl to bude znamenat ve tvém životě, když to děvče už víckrát neuvidíš?”

Gino do sebe obrátil koňak a nechal vzácnou tekutinu stéct do úst do poslední kapky. Potom pokrčil rameny. “Máš pravdu. Co mně to udělá?”

Vypadalo to, že Kostovi se ohromně ulevilo.

Gino s rozhodným gestem postavil skleničkuna stůl a upřel na Koštu dlouhý, pronikavý pohled. “My se ještě, hochu, stejně uvidíme.”

“Zítra. Budeš u sebe v kanceláři, ne?”

“Možná si udělám výlet na Západ. Abych zkontroloval, jak si vede Prcek.”

Kosta nervózně bubnoval prsty do stolu. Svoje si už řekl a teď chtěl, aby se přátelsky rozešli. “Asi něco nenadálého, co?”

“Jo. A taky si říkám, že bude dobře, když tu nebudu překážet. Co třeba ta velká sláva, kterou Jen připravuje. Asi bude lip, když nebudu po ruce…”

“Nezlob se, to jenom Leonora má pocit…”

“Jaký má ta bestie pocit?” zvýšil hlas Gino. “Ze její drahá dcerunka se v mé společnosti zkazí? Že já jsem nějaký darebák? Tak to jí vzkaž ode mě, že mněje z ní na blití. Slyšels? Na blití!”

Kosta mlčky přikývl.

Když Gino odcházel, práskl za sebou dveřmi.

XXXXXXXXXXX

Tentokrát se neubytoval u Prcka v Los Angeles. Pronajal si dům-velké sídlo v Bel Air, které kdysi patřilo nějaké hvězdě z éry němého filmu.

Nastěhoval se tam se dvěma tělesnými strážci a hostil množství prvotřídních ženských krásek. Byly skutečně krásné, ale nudné. Každá z těch dlouhonohých krasavic toužila dostat se k filmu. A zatímco čekaly na svůj den D, ochotně vlezly do postele s každým, o kom si myslely, že jim v tom pomůže.

Zajel do Vegas a ověřil si, jak pokračuje stavba Mirage. Jde to rychle -vypadá to dobře.

Pippa Sanchezová za ním přijela do Bel Air a promenádovala se po domě jako obzvlášť nebezpečná černá kočka. Dodržela slovo a vykládala mu dlouze o tom, co Jaké dělá. Zdálo se, že všecko je tip top. Prcek nekrade - aspoň zatím.

V Ginově ložnici ze sebe shodila bílé šaty a pustila se do milostné .ikrobatiky. Říkal si, jestli Prcek ví, oč jí jde. Doufal, že on to ví.

“Měl bys financovat něj aký film,” poznamenala Pippa j akoby mimochodem. Vždyť si to můžeš dovolit. Proč to neuděláš?”

To není špatný nápad. “Dones scénář. A když se mi bude líbit, tak se do toho pustím.”

Bylo to poprvé, co ji vůbec viděl se usmát. Proč se usmívá? Přece jí ještě nenabídl roli.

Patnáctého září zatelefonoval své sekretářce do New Yorku, poslal ji k Tiffanymu a řekl jí, aby tam koupila ten největší a nejkrásnější akvamarín, zasazený mezi diamanty, jaký tam uvidí. Nadiktoval jí vzkaz, který k tomu má přiložit, a požádal ji, aby jeho dar poslala Marii. Vzkaz zněl takto: Všechno nejlepší k narozeninám To, co ti posílám, nikdy nepřekoná záři tvých očí.

Když to Maria otevřela a přečetla si přání, rozplakala se. Nebylo to u ní nic nového. Tu a tam si zaplakala už od té doby, co Gino odjel.

Seděl v Bel Air u bazénu a myslel na děvče, které má dnes jedenadvacet. Myslel na její tvář, na její pleť, na její oči, na její tělo a na její vůni.

V šest hodin večer nastupoval do letadla zpět do New Yorku.

Je mu jedno, co se má nebo nemá. Je mu jedno, jestli Leonom chytne amok nebo jestli s ním Kosta už nikdy nepromluví.

On ví, co chce, a to taky získá.

Carrie 1943

Celé dny Carrie plakala, až už nebylo co. Potom ji popadl nevýslovný vztek a vtrhla do restaurace, o které věděla, že tam Enzio Bonnatti každý den obědvá. Přihnala se k jeho stolu, nevšímala si tělesných strážců, kteří okamžitě vyskočili na nohy a pustila se do něho: “Chci své dítě! Slyšíš mě? Chci své dítě! Říkals mi, když ho unesli, že ho dostaneš zpátky. Tak KDE JE? Řekla]Stm ti, kdo ho unesl. Ti tvoji hoši mluvili s děvčetem, co se o něho staralo. Tak kde je? Proč ještě není zpátky? Je to už šest dní. Platím ti za ochranu … A TEĎ CHCI VIDĚT VÝSLEDEK!”

Strážci ji už teď drželi v sevření z obou stran jako v kleštích. “Jde se, černá hubo,” zavrčel jeden z nich.

“Kde je můj chlapeček?” ječela na Enzia, ketý soustředěně lámal chleba a snažil se šijí nevšímat. “CHCI SVÉ DÍTĚ! A JESTLI MI HO NEPŘIVEDEŠ, PŮJDU ZA POLDAMA! SLYŠÍŠ MĚ - ZA POLDAMA! VŠECKO JIM ŘEKNU…”

Násilím ji vyvedli z restaurace.

Enzio pohlédl na svou společnici, tanečnici ze show, která spíš připomínala sochu, a pokrčil rameny. “V životě jsem to děvče neviděl. A takové věci se mi stávají věčně.”

Před restaurací nedělali s Carrií žádné cavyky. Nacpali ji na zadní sedadlo Enziova auta a jeden z tělesných strážců se šel znovu zeptat dovnitř, co s ní mají udělat.

“Zavezte ji k ní domů a zamkněte ji v pokoji. Po obědě se tam stavím,” procedil Enzio koutkem úst. Nic není horšího než hysterická děvka. Asi je na čase ji poslat z města pryč, k některému z jeho jihoamerických partnerů. On má tedjiné starosti - proč by si měl komplikovat život s tím její pitomým děckem.

XXXXXXXXXXX

Leroy seděl na podlaze a házel si do pusy buráky. Odpaloval je jako ininiaturaí náboje - jeden po druhém - a měl perfekmí trefu - všechny přistávaly přesně uprostřed jeho velkého růžového jazyka.

Čtyřletý Steven ho fascinovaně pozoroval. Šesnáctiletá Lil seděla schýlená na posteli a lakovala si nehty na nohách. V zatuchlém pokojíku s bzukotem kroužila moucha, než si sedla na kousek šunky, která ležela nepřikrytá na .“Dneska je ten slavný den,” oznamoval Leroy a vzápětí vyskočil. “Myslím, že ta mrcha mi teď dá, o co si řeknu. Musí se určitě potit hrůzou.”

“Tak to se toho děcka už dneska zbavíme?” zeptla se Lil nadšeně.

“Možná, že jó … možná, že né…” odpověděl jí, aniž jí něco prozradil, ostatně jako obvykle.

“Už je to skoro týden,” řekla rozmrzele.

“Jen se neposer,” odsekl.

“Chci zase začít pracovat,” zakňučela. “Potřebujeme přece prachy.”

“Budeme mít prachů plnou prděl!” zašklebil se pohrdavě Leroy.

Steven se díval z jednoho na druhého vážnýma zelenýma očima. Nechápal, pročje tady s těmi podivnými lidmi, aleužsenaučil,ženejlepšíjebýtzticha. Když iivbude, tak ho udeří.

Leroy tancoval po pokoji a přitom se oblékal. “Dneska je ten slavný den,” prozpěvoval si.

Lil se soustředila na nehty u nohou.

Steven potichoučku seděl v koutě a pozoroval je.

Enzio vlepil Carrii pořádnou facku. “Žádná děvka se mnou tak nebude mluvit. Kdo si myslíš, že jsi, pultanaV

Pochopila, že prohrál a, a rukama si nervózně mnula látku šatů. “Mrzí mě to, pane Bonnatti.”

“Ji to mrzí!” zařičel nemilosrdně. “Nechal jsem lidi odkrouhnout pro menší věci,než cos dnes udělala ty!”

Mlčela.

“Nesnáším, když mně někdo vyhrožuje. Nesnáším řeči o tom, že někdo půjde vyžvanit něco poldům. Ne že bys ty mohla něco vyžvanit. Ty vůbec nic nevíš.” Zmohla se jenom na zašeptání: “Moc mě to mrzí..

“To bych řekl, že tě to mrzí. Mělas dost času si to promyslet.”

“Chci zpátky svého syna, pane Bonnatti. Vy jste mi slíbil..

“Nic jsem neslíbil. Jenom jsem řekl, že pošlu pár hochů, aby se na to podívali.”

“Kdybyste jen mohl…”

Docházela mu trpělivost. “Ale ano, to můžu. Ty by sis zatím mohla někde odpočinout…”

“Ne!” vyhrkla.

“Co tím myslíš - ne?”

“Bez Stevena nikam nepojedu.”

Zhluboka se nadechl. “Vedeš tady pěkný podnik. A nekecám, když ti řeknu, že máš pro mě značnou cenu. Nenuť mě k tomu, abych tě musel vyhnat na ulici, ale jestli mně budeš dělat potíže - věř mi nebo ne - nic jiného mně nezbyde.” Byla zoufalá. “Pane Bonnatti, prosím vás, chci jenom svého syna zpátky. Udělám, co budete chtít. Budu pracovat zadarmo … cokoliv …”

“Postarám se, aby se to děcko vrátilo zpátky - ale už žádné další scény -jasné?”

Vrhla semuna ruku a prudčeji políbila. “Děkuju vám, pane Bonnatti. Já vím, že ho najdete… Vy to dokážete…”

Rozepnul si zip u kalhot. “Můžeš mě vykouřit, když už jsem tady,” požadoval věcně.

V prvním momentě nepochopila, ale potomjí to došlo, bez nadšení poklekla a ujala se své práce.

Enzio Bonnatti je prasák.

Ale je to prasák, který najde její dítě.

XXXXXXXX

Leroy si to spokojeně šinul po ulici. Obhlížel se ve skle výkladních skříní a to, co viděl, ho těšilo. Ale bude ho to těšit ještě mnohem víc, až přijde Carrie s balíkem prachů. A ona přijde. O tom ani trochu nepochyboval.

Vešel do bistra a objednal si kávu. Pak přešel dozadu k telefonn ímu automatu a vytočil soukromé telefonní číslo jejího nevěstince.

Ozvala se ta kočka, co mluvila hodně lámanou angličtinou. “Dej mi Carrii,” nařídil jí.

“Ona teď mít móc pilno, pane.”

“Já volám kvůli tomu skrčkovi Steviemu. Ať se hledí odpilnit.”

Ta kočka zbystřila pozornost: “Kvůli Stevenovi? Jejímu Stevenovi?”

“Dej mi ji k telefonu, ty huso, nebo to položím.”

Zatímco čekal, pobrukoval si nějakou melodii a četl si nápisy na zdi. “MARLENE M RDÁ. A KDO NE?” Zajímalo by ho, kdo je ta Marlene. Asi to tam napsala na zeď sama.

Carrie vzala telefon a bylo znát, že je úplně zoufalá. Přesně tak, jak to čekal. “Máš moje dítě?” křičelajako smyslů zbavená. “Je v pořádku? Neublížils mu. Kde je?”

Leroy mluvil pomalu. “Kolik zaplatíš, abys ho dostala zpátky,”

“Kdo je to? Je to Leroy?”

“Ale, ale. Jak to víš? Myslel jsem si, že nevíš, kdo jsem. Myslel jsem si, že žádného strýčka Leroye nemáš.”

“Zaplatím ti všecko, co mám. Ale chci ho mít ještě dneska tady.”

“U sta hoven! To se ti ale, holka, rychle vrátila paměť.”

“Přijdu za tebou. Kam? Kdy?”

Šlo to ráz na ráz. Honem uvažoval. “Tak zítra odpoledne v jednu. Na střeše Empire State Building.”

“Až zítra?” Hlas sejí třásl. “A proč ne dnes?”

“V jednu. Jestli chceš to svoje děcko vidět živý, dones s sebou pět tisíc doláčů. A nikomu ani slovo!”

Už zavěšoval, když uslyšel, jak vzlyká. To je sakra ono! Jen ať se pěkně potrápí za to, jak s ním zacházela.

Vrátil se k pultíku, usrkl si kávy a loudavě odcházel z bufetu bez zaplacení. Nikdo za ním neběžel. To je dobré znamení.

“Tak Leroyi,” mumlal si sám pro sebe, “už brzo z tebe bude strašně bohatá máma!”

X ¦ ¦X

Enzio Bonnatti prohlásil: “Tímhle nám to hodně usnadnil.”

Carrie sklesle přikývla. Nevěděla, jestli má být ráda, anebo má litovat, že Bonnatti celou rozmluvu slyšel.

“Co mám dělat?” zašeptala.

Zachmuřil se. “Na tu schůzku běž a ostatní nech na mně.”

“A přivedete mně Stevena?”

“Zítra tu máš děcko zpátky, a pak bychom to mohli zase trochu popohnat tady. Pošlu ti sem toho víc - snaž se ten šňup rychle prodat - musíš na to ty cucáky víc nalákat.”

“Ano, pane Bonnatti.”

“Hodná holka.”

Její oči měly zasmušilý výraz. “Děkuji, pane Bonnatti.”

Byla jedna a Manhattanse jenom hemžili lidmi,kteříměli polední přestávku.

Leroy zaklel, když vstoupil do nebetyčné budovy Empire State Building a musel několikrát přesedat z výtahu do výtahu, aby se dostal do stodruhého poschodí. Než dorazil na vyhlídkovou terasu, byl úplně propocený. Zasraně idiotské místo na takovou schůzku. Utřel si pod nosem pot anasadil si hodně tmavé sluneční brýle.

Vypadalo to tu, jako by si sem vyšel na výlet celý svět i s manželkami a dětmi. Bylo tam natřískáno. Rozhlížel se po Carrii. Neviděl ji a říkal si, jestli ho dneska pozná. On si ji pamatuje jako hubené černé kotě s šikmýma očima a velkýma prsama. Ona se ani nezměnila. Jenom vypadá lip.

Neviděl kolem sebe žádné černé tváře. Jestli se Carrie neobjeví, stáhne to její ufňukané děcko zaživa z kůže. Steven. Vždyť to ani není jméno pro negra.

Carrie přišla na roh Čtyřiatřicáté ulice a Páté avenue.

Dorazila o půl hodiny dřív, celá zkroušená se choulila v jedné kavárničce a sledovala na nástěnných hodinách, jak odtikává minuta za minutou.

Enzio Bonnatti jí neprozradil, co se bude dít, jenom ji ujistil, že Stevena dostane zpátky ještě téhož dne. “Pokud už není mrtvý,” dodal chldně. Pokud už

není mrtvý. Ta slova, která prohodil jen tak mimochodem, ji mučila celou noc a mučí ji dál. Jestli Leroy Stevenovi nějak ublížil, vlastnoručně toho lotra zabije. Zastřelí ho revolverem, který zatím poklidně odpočívá na dně její kabelky.

Na hodinách chybělo pět minut do jedné, když zaplatila kávu a odešla.

Velký Viktor a Split ji pozorovali, jak jde.

“To je ale prdýlka,” poznamenal mlsně Velký Viktor.

“Pokud jsi na očouzené,” komentoval to Split.

Výpad ali přesně na to, čím byli - na párek rváčů. Velký Viktor byl statný muž s buldočíma očim a a uslintanými ústy. Split byl mladší a hubeněj ší, s neposlušnými umaštěnými vlasy a velkým nosem.

“Nikdy jsem za to neplatil,” poznamenal Viktor mimoděk a šťáral se prstem v zubech. “Nechápu ty voly, co za to platí.”

Split souhlasně přikývl a vyrazili za Carrií.

Leroy ji uviděl přicházet. U sta hoven, to teda je něco!

Na chvíli se zapomněl a civěl. Má řízjak trumpetové sólo Dizzy Gillespieho! To je teda nécol Říkal si, že součástí toho jejich kšeftu by mohlo být i trochu pomilováníčka.

Neviděla ho a zmateně se rozhlížela kolem.

Byl rád, že má na sobě svůj oblíbený oblek. Ten hnědý se širokými bílými pruhy. Poopravil si uzel na bílé pletené vázance, která se tak úžasně hodí ke khaki košili ve stylu safari. Až ho Carrie uvidí v tom klobouku se širokou střechou a v tmavých brýlích, bude si o něm asi myslet, že je nějaký filmový herec!

Přitočil sekni, chytil ji zezadu a přitom řekl: “Tys musela být nááád… hemé děcko - protože - podívejme se na tebe teď!”

Téměř nadskočila leknutím, pak se otočila a pohlédla na něho: “Ty jsi Leroy?”

Nadmul se pýchou: “Přímo osobně!”

Oči jínaplnilanenávist. Měla chuť vytáhnout revolver anamístěho zastřelit, ale Enziovy instrukce byly jasné - označit ho, chvíli s ním promluvit a jít pryč, až si ho převezmou Bonnattiho muži. Ale ona tady žádné jeho muže nevidí. “Je Steven v pořádku?” zeptala se rychle.

“Jasně. Má se jako prase v žitě.”

Její hlas zněl odměřeně: “Co chceš?”

Smál se: “A kde je nějaké přivítání? Vypadáš taková šťavnatá - a mluvíš tak suše. Co abys byla trochu vřelejší, abychom si mohli o té věci promluvit podrobněji, co?”

Očima pročesávala zalidněný ochoz.

Napadlo ho, že jí vadí ta spousta lidí kolem. “Vypadnem ocaď. Půjdem někam jinam.”

“Kam?”

Majetnicky ji vzal pod paží: “Jájsem tady od toho, abych to věděl, a ty, aby ses bála.” Vykročil s ní směrem k jednomu z výtahů.

Zoufale se rozhlédla a uviděla je. Tihlejsou určitě od Enzia. Vypadajína to. Téměř nahlas si vydechla úlevou.

U výtahu čekal zástup lidí. “Měli jsme se podívat na město, když už jsme tady nahoře,” prohodil Leroy. “Musí to být perfektní pohled.” Když neodpovídala, štípl ji do paže: “Zase si sem vyjedeme, co?”

Přikývla a strachy měla až závrať. Ti dva muži stáli v řadě těsně za nimi, tak blízko, že cítila česnek z jejich dechu.

Přijel výtah a vyplivl další várku návštěvníků. Pár námořníků se na ni zazubí lo a pochvalně zamlaskalo. Leroyovi to patrně udělalo dobře, protože stiskl její paži ještě pevněji. Jak sejí vůbec podaří dostat se pryč?

Nastoupili do výtahu a ti dva hned za nimi. Pomyslela na Stevena a znovu sejí zachtělo vytáhnout revolver a provrtat kulkou tu Leroyovu pitomou, idiotsky rozšklebenou tlamu.

Jednou to udělá. Ano, jednou to určitě udělá.

Velký Viktor řekl: “Seberem ho na chodníku.”

Split souhlasil.

“Dneska si zgustnu,” poznamenal Velký Viktor. “Ta vyčuraná černá pasácká huba dostane, co se do něho vleze.”

Split si prohrábl mastné vlasy: “Myslíš, že šéf tu černou šunku šoustá?”

Velký Viktor si opovržlivě odplivl: “Néé.”

“Tak proč to děláme?”

“Taky mně to uzemnilo. Ale já se na nic nevyptávám. Třeba má slabost na děcka.”

“Jo - ale na černý?”

Oba nevěřícně kroutili hlavou.

Už venku na chodníku si Leroy postrčil tmavé brýle a klobouk si furiantsky posunul do týla. Tak se mu to líbí, je ohromně spokojený. Kolemjdoucí chlápci zírají na Carrii a prohlížejí si ji jako zralé ovoce na trhu. “Ty ses teda zmohla, kotě,” poznamenal spokojeně. “Myslím, že mám na tom óóóbrovskou zásluhu, protože to já jsem tě připravil na tuhle dráhu.”

Třeštila na něho oči a v obličeji sejí mísila nenávist s překvapením. Než mohla něco říct, zasáhli Velký Viktor a Split. Zmáčkli Leroye každý z jedné strany. “Pozor, kámo - bacha na to . .začal, pak si ovšem uvědomil, že ho přepadli, a spustil vodopád nevybíravých nadávek.

“Jenomne tak zhurta,” řekl polohlasně Velký Viktor. “Pěkně šlapej s náma, nebo jinak ti bouchačkou rozstříkám ten tvůj černý pajšl po celým chodníku.”

Carrie se otočila a chtěla zmizet, ale Leroy ještě stačil svýma těkavýma očima zachytit její pohled a vyštěknout: “Ty bestie! Ten tvůj fracek za to bude pykat!”

Split mu něco vrazil pod žebra, Leroy vyjekl bolestí a zmlkl.

Carrie chvátala pryč, plná strachu se ohlédnout, plná strachu cokoli udělat.

Chce Stevena zpátky. A dokud ho zase nebude bezpečně držet ve svém náručí, nebude ani schopna normálně uvažovat.

Š védka Lil se začínala nudit. Dívá se na to blbé děcko a to blbé děcko hledí zase na ni svýma velkýma vážnýma očima. “Co čumíš?” vyštěkla na něho naštvaně.

Steven neodpověděl. Má v hlavě zmatek. Chce k mamince a za svými hračkami. Nelíbí se mu, kde je. Do očí mu vstoupily slzy a koulely se dolů po tvářích. “Já chci maminku,” zanaříkal.

“Drž hubu.”

“Já chci maminku.”

“Řekla jsem, ať držíš hubu, spratku.” Hodila po něm botu. Netrefila ho, ale přesto zmlkl. Zažívala a ulevila si: “Do prdele!” Seskočila z postele a udělala několik dřepů.

Život s Leroyem začíná být nekonečná nuda.

Trvalo jim to déle, než si mysleli. Asi o pět minut. Pasáci jsou všichni stejní, ať už černí, bílí, anebo žlutí. Všichni rozvážou, ale některým je třeba pomoct trošku víc.

Leroy nebyl žádná výjimka. Trochu rozstříknuté krve na tom jeho elegantním hnědém oblečku a už plival zuby a žvatlal jako malé děcko.

To ostatní byla úplná hračka. Jízda do Harlemu, hnusný smradlavý pokojík a vněm hnusná smradlavá coura, kterou Velký Viktor plácl po zadku a pobídl: “Co se má takové milé bílé kotě co poflakovat unějakého zasraného negra? Spakuj se a vypadni. Přijdu si to zkontrolovat.”

Lil se po něm škaredě podívala a potom pohlédla na Leroye - tu posmrkávající a kňučící trosku v koutě. “Nasmolte si,” řekla hrubě, “oba dva. Já odsuď vypadnu, na to můžete vzít jed.”

Děcko bylo v pořádku. Špinavé, zapáchající a s několika modřinami, ale jinak v pořádku. Split si ho hodil přes rameno a odnesl ho do auta, kde ho šoupl na zadní sedadlo. Steven byl strnulý hrůzou.

“Čistá prácička,” poznamenal Velký Viktor.

“Jó,” přitakal Split. “Prohlídl sis tu šťabajznu? Nemůže jí být víc než patnáct.”

“Taková malá špindíra.”

“Jó. Nestydatá perverzní špindíra.”

“Přesně, jak to máš rád, co?”

Oba se zasmáli.

Carrie dostala své dítě zpět, ale Steven nepromluvil, neřekl ani slovíčko. Jenom na ni hleděl velkýma žalujícíma očima, jako by všechno, co se přihodilo, byla její vina.

Pochovala ho, vykoupala, namazala mu modřiny a nakrmila ho.

On na ni dál jenom upíral oči a nic neříkal.

V duchu spílala Leroyovi a jenom doufala, že Enziovi chlapi toho zmetka zabili.

Suzita si vzala na starost provoz nahoře a ona pečovala o svého synka v malém bytě dole, který byl jejich soukromým útočištěm. Ta tlustá pitomá opatrovnice už byla dávno pryč. Byli tu spolu jenom oni dva.

Večer asi v jedenáct telefonovala shora Suzita. “Pán Bonnatti je tády,” šeptala. “On se ptát po tébe. Já mu říct, žé ty dole jénom ná chvíli.”

“Ach bože!” zuřila Carrie. “Já přece nemůžu jít nahoru. Dnes večerne. Přece tady Stevena nenechám samotného.”

“On vypadat móc vztékly.”

Carrie nervózně bubnovala prsty po sluchátku. Myslí si snad Enzio Bonnatti, že ona je teď jeho majetek? Čeká se od ní, že bude skákat, kdy on si zamane? Odpověď zní ano a ona to ví. “Hned jsem nahoře, za minutku,” řekla. Zašla do ložnice a chvíli pozorovala Stevena, jak nepokojně spí. Kdyby se probudil, měla by být u něho. Ať čert vezme Bonnattiho. A všechny chlapy taky.

Vyklouzla ze županu a oblékla si šaty. Potom Stevena lehce políbila na čelo a zašeptala: “My už něco vymyslíme, zlatíčko. Ale odsud vypadnem. To ti slibuju.”

Enzio Bonnatti ležel úplně oblečený na její posteli a kouřil doutník. “Vrátil jsem ti děcko - a ty si klidně vezmeš volno. Co je to tady? Zotavovna?” “Musím mu najít novou chůvu,” zamumlala podrážděně.

Oči mu ztvrdly: “Tak ji najdi. Ale od tebe čekám, že to tady povedeš.” “Ano, pane Bonnatti. Jenom mi dopřejte trochu času.”

“Zítra dostaneš zásilku prvotřídního bílého prášku. Za šest tisíc dolarů. Do týdne chci mít ty peníze na ruku zpátky, rozumíš?”

“Ano.”

“Ano, ano. Co je to s tebou? Jsi nasupená jako nějaký starý tchoř. Dočkám se vůbec nějaké vděčnosti,”

Co vlastně chce? Proč ji nenechá na pokoji? Vždyť je to sám Enzio Bonnatti. Může mít, kterou ženu si zamane. Tak proč zrovna ji?

“Co chcete, abych udělala?” řekla bezduše.

“To je ale nadšení!” dobíral šiji.

Pokusila se vyloudit na tváři úsměv, ale nějak to nefungovalo.

Potáhl z doutníku a díval se na ni, jako by byla brouček, který má v životě za úkol jen zabavit ho. “Svleč si ty šaty! Chci tě vidět nahou!” Doutníkem mávl směrem k židli. “Sedni si obkročmo!”

Udělala, co jí přikázal, a celou dobu myslela na Stevena v naději, že se nevzbudí. A přemýšlela, jak by oni dva mohli uprchnout z tohoto ponižujícího prostředí.

Enzio se rozpovídal o své manželce. To, co o ní říkal, bylo nechutné, ale okamžitě ho to vzrušovlo. Čím víc o své ženě mluvil, tím víc byl vzrušený a tvrdý.

Snažila se, aby to vypadalo, že ji to zajímá, ale není to jen tak sedět nahá na židli jako nějaká věc. Chtělo sejí zakřičet, vyskočit a uprchnout. Enzio Bonnatti o ní nikdy neuvažuje jako o člověku, který je obdařen cítěním. Je jenom jedna z děvek, kterých on má po celém městě houfy.

O hodně později ležela v přítmí svého malého bytu dole. Steven sebou házel a vrtěl se vedle ní. To je ta volnost, kvůli níž se tolik plahočila, aby ji získala pro sebe a pro něho? Skákat, kdykoli si Bonnatti vzpomene. Vnucovat lidem jeho drogy.

A nevrátí se zase Leroy? Nezačne čmuchat kolem a neudělá jí z života peklo? Nebude muset každou vteřinu ve dne v noci Stevena hlídat? Z toho není úniku. A přece … Bernard Dimes. Dokázal by jí on pomoct? Je to jenom bláhová myšlenka, ale to, jak se na ni tenkrát na ulici díval… Kdyby zaním zašla… Řekla mu celou pravdu … Za pokus to stojí. Za pokus stojí cokoli.

Nakonec usnula a spala stejně nepokojně jako její syn.

Velký Viktor a Split doručili malé balíčky bílého prášku zvaného kokain. Přihrnuli se jako staří dobří známí, mrkali na Carrii, vtipkovali a dožadovali se okamžité bezplatné soulože.

Velkého Viktora poslala na pokoj se Silver, toho druhého se Suzitou a sama v kuchyni potichu zuřila, zatímco oba poslíčci si vyhazovali z kopýtka.

Steven seděl u kuchyňského stolu, stále beze slova, s talířem míchaných vajíček před sebou. Kdysi to bylo jeho oblíbené jídlo, ale teď to jíst nechce. S nelibým výrazem jídlo odstrčil.

“Ale zlatíčko, buď hodný maminčin chlapeček,” žadonila.

Pohlédl na ni velkýma vážnýma očima čtyřletého dítěte a strčil do talíře tak, že spadl na zem a rozbil se na kusy.

“Zatraceně…” začala zhurta a rozmáchla se, jako by ho chtěla uhodit.

Ani se nepřikrčil.

Kam dala rozum? Zbláznila se snad?

Vzala ho do náručí a pevně ho k sobě přitiskla. “To jsem nechtěla, zlatíčko. Maminka nechtěla.”

Ani sejí v náručí nepohnul. Byl to malý vzpurný nešťastný uzlíček.

Do kuchyně vešlo jedno z děvčat, které kromě ospalého výrazu mělo ještě splývavý průhledný župánek. “Kuk, Stevie, broučku. Kuči kuč!”

Carrie se zvedla i s ním. “Řekni Suzitě, že jdu ven,” vyjelo z ní.

“Řeknu.”

Přeběhla do svého pokoje. Uprostřed její postele ležely balíčky s kokainem a čekaly, až je pošle dál. K čertu s tím všiml Nebude už Enziovi Bonnattimu dělat překupnicil

Stevena posadila na židli, do nákupní tašky nacpala nějaké oblečení. Potom vytáhla ze zásuvky svazek dvacetidolarovek, úhledně stažených gumičkou. Peníze na úplatky. Na chvíli politovala Suzitu, že tu zůstane a bude muset vysvětlovat… Ale co se dá dělat.

Popadla Stevena pod jednu paži a nákupní tašku pod druhou a potichu odešla z bytu. Dole vytáhla kočárek aběhem pěti minut už byla na ulici. Rychle odcházela pryč.

Carrie se vydala vstříc novému životu a nikdo už ji nezastaví.

Gino 1950

Maria se usmála. Měla ten nej krásnější úsměv na světě a to největší břicho. Seděla na trávníku u jejich domu ve Východním Hamptonu a naprosto klidně řekla: “Gino, myslím, že bys mě měl odvézt do nemocnice.”

Zmocnila se ho panika. “Kristepane! Komu mám zavolat, Co mám dělat?” “Zatelefonuj do nemocnice a řekni jim, že už jedeme. A buď klidný.”

“Já jsem klidný! Kristepane! Jak víš, že to už bude?”

Pokojně se usmívala: “Protože už to bude.”

“Doprčic! Ty zůstaň tady.” Úprkem běžel do domu přivolat pomoc.

Paní Camdenová, chůva, kterou najali, seděla v kuchyni, pletla, pila čaj a poslouchala rádio.

“Hoďte sebou!” vyjekl Gino. “Už to bude!”

Chůva Camdenová sebou nehodila tak rychle, jak by si to představoval. Položila pletení na stůl, rukama překontrolovala svůj pečlivě upravený bílý drdůlek, aby se ujistila, že každý vlas je na svém místě, a potom - velice pomalu - vstala.

Gino málem vyletěl z kůže. Zburcoval šoléia .1 tělesnou stráž, potom pádil nahoru pro Mariin kufřík. Ta byla sbalena a připlavena k odjezdu s dostatečným předstihem.

Ani nemohl uvěřit, že ta chvíle konečně nadešla Ve svých čtyřiačtyřiceti se konečně stane otcem! Málem se té naděje už. vzdal

“Hej - brouku - jak se cítíš? V pořádku? Můžeš chodit ’”

“Samozřejmě,” zasmála se Maria a namířila si to pomalu k autu, doprovázena z jedné strany chůvou Camdenovou a z druhé Ginem Vuvolalsdo nemocnice, že?” Pleskl se rukou do čela. “Do prdele! Na to jsem zapomněl. Počkej ještě.” Letěl zpátky do domuasrdce mu bilojako splašené Rychle zavolal do nemocnice. “Paní Santangelová už přijede. Všecko připravte1”

Sestřička na druhém konci drátu byla chladná piko kus ledu na bradavce. Gino by ji uškrtil. Co s těma lidmaje? Jako by neměli um ponětí, co se děje.

Jako o závod běžel k autu. Maria už pohodlné seděla na zadním sedadle a chůva Camdenová vedle ní. Vmáčkl se k nim a chytil svou ženu za ruku.

“Neměl byste to pohodlnější vpředu, pane Santangelo?” zeptala se chůva významně.

“Ne, ne,, nedělejte si se mnou starosti.”

Maria lehce zkrabatila tvář a stiskla si břicho.

“Kristepane! Co je?” vyjekl Gino. “Rede - tak na to kurva šlápni!”

Chůva Camdenová se nesouhlasně ušklíbla.

Velký zelený Cadillac dorazil do nemocnice v rekordním čase. Mariu bleskurychle dopravili dovnitř a Gino se najednou cítil zbytečný.

“Nebertesi to tak, pane,” řeklamumladá sestřička. “Nechcete si třeba skočit někam na kafe …”

Skočit si na kafe! Ta holka se zbláznila! A tak udělal to, co se obvykle dělává - chodil po dlouhé nemocniční chodbě pořád sem a tam.

Maria. Jeho žena.

Ani pro jednoho z nich to nebylo snadné. Taková opozice… Tolik křiku aj ečení… A Mariu poslali šupem do San Franciska, jako by byla nějaký zločinec. “Chci se s ní oženit,” řekl Kostovi.

“Zbláznil ses? Vždyť ty nechceš ji, to si jenom namlouváš, že ji chceš, protože ona vypadá jako Leonora.”

“Hovno! Já ji miluju.”

“Ale Gino. Měj přece rozum. K nikomu nejsi upřímný - k ní nejmíň. Ona nechápe, o co všechno tady jde. Jenom se do tebe zbláznila jako školačka.” “Maria není žádná školačka, Kosto. Její jedenadvacet a já si ji vezmu.”

“Na to zapomeň. Leonora to nikdy nedovolí.”

Ale ukázalo se, že Leonora nemá na vybranou. Maria by la těhotná a byla tím úplně unešená. Podařilo se jí Ginovi zatelefonovat a sdělit mu tu novinu. Okamžitě podnikl všechno pro to, aby mohla utéct z domu. Setkali se o týden později ve státě Maryland a ještě téhož dne se vzali.

Leonora přísahala, že se svou dcerou už nikdy nepromluví. Edward se k tomuto rozhodnutí neochotně připojil.

Ani Marii, ani Ginovi to moc nevadilo. Byli nevýslovně šťastní. Gino koupil ten dům ve Východním Hamptonu, kde se do sebe zamilovali, natřel ho nabilo, zřídil tamjednoduchý přírodní bazén a zahradu nechal volně zarůstat bez větších zásahů.

Poprvé v životě poznal stav blaženosti, o jakém se mu nikdy ani nesnilo. Maria byla perfektní. Byla jeho idol. Ani jednou už nepomyslel na to, jak se podobá své matce.

“Máte krásnou holčičku. Tři kila třicet. Je nádherná.”

“Panebože na nebi! Kristepane!!”

“Ale pane Santangelo, prosím vás!”

Vyzdvihl sestřičku do výšky a tancoval s ní po chodbě.

“Pane Santangelo! Pusťte mě!”

Zprudka ji postavil na zem. “A co moje žena? Jak je mé ženě?”

“Zvládla to dobře. Doktor ji ted právě zašívá a…”

“Co tím chcete říct, že ji právě zašívá?”

“Toje přece úplně normální. Jenom pár stehů… pan doktor vám to všechno vysvětlí.”

“Krucinál! Já jsem otec!” A zezadu sestřičku plácl. “Hej - nedáte si doutník?”

Děťátko je to nejnádhemější stvoření - kromě Marii - na které kdy pohlédl. Malé, tmavé, pomačkané a vlasaté. Prostě báječné!

Den co den vysedával v nemocnici a jenom civěl Skoro nemohl ani uvěřit, že toto nádherné stvořeníčko je jeho.

“Líbí se ti, že?” zeptala se s úsměvem Mana

“Tos uhodla!” zakřenil sena svou mladou ženu, klem seděla v posteli jako lněnápanenka, obličej jí zářil štěstím a dloube svědě vlasy měla spletené do copu.

“Tak,” řekla Maria mírně, “jeužna čase, alna hom ji dali nějakéjméno. Má už šest dní a mně nestačí říkat jí pořád holčičko.”

“Hodně jsem o tom přemýšlel.”

“No a?”

“Co říkáš na Lucky?”

“Lucky - a co?”

“Přece Lucky Santangelová! Líbí se ti to’?”

“Když se to líbí tobě.”

Sklonil se ke své ženě a políbil ji. “Mně se to líbí.”

“Tak to bude Lucky.”

“A je to.”

O jedné věci spolu nikdy nemluvili. O jeho obchodních záležitostech. Jenom jednouše ho zeptala a on ji umlčel s prstem na rtech. “Víckrát se nanic nevyptávej. Dělám jen to, co pokládám pro nás za nejlepší.” Nemá zapotřebí žádnou další Cindy, která by věděla, kde je která mrtvola pochovaná. Ne, že by Maria někdy v budoucnu by lajako Cindy. To ani za milión let. Vnáší mu do života tolik pohody, už pouhý pohled na ni mu dělá dobře. Má tolik vynikajících vlastností. A to děťátko je, jako když výborný dort se ještě nádherně nazdobí.

Mrzelo ho kvůli ní, že ji její vlastní rodina zavrhla. Nikdy se o tom nezmiňovala ani si nestěžovala. Ale když se narodilo dítě a přišla za ní J ennifer, zaslechl, jak se jí Maria velice tiše ptá: “Řeklas to matce?” A Jennifersi povzdechla: “Ano, samozřejmě. Ale to víš, drahá, Leonora ti nikdy neodpustí…”

Tohle slyšet neměl, ale on to slyšel. A výraz zklamání na krásné tváři jeho ženy mu stačil, aby ho vyburcoval k činu.

Musí si zajet na západní pobřeží a zkontrolovat si, jak to vypadá s Mirage. Hotel je postavený, rozpočet přešvihnutý o milión dolarů a teď se dokončuje vnitřní vybavení. Chce vidět na vlastní oči, kam všechny ty peníze přišly, a když už bude v Kalifornii, zaskočí na návštěvu ke tchyni. To je ale vrtoch osudu!

Maria s ním nechtěla jet. Bylo to moc brzy po porodu a - jak sama říkala-bude přece pryč jen pár dnů. Po dobujehonepřítomnosti seknínastěhuje Jennifer.

Bude tam taky chůva, hospodyně a dva tělesní strážci. S tím, jak vzrůstá Ginova moc, přibývá mu také nepřátel. To je životní fakt, který je třeba vzít na vědomí.

Bonnatti už letos přežil dva pokusy o atentát. Nedisciplinovaní mladí gangsteři se chamtivě derou nahoru a vůbec nemají úctu ke stáří. Gino si uštěpačně připomněl, jaké on sám míval pocity ve vztahu k “Vousatým Petrům” - k těm staromódním kmetům, kteří vládli podsvětí počátkem dvacátých let. Byli mu k smíchu svou směšnou vizáží a svým dvorným chováním. Tenkrát k nim taky neměl žádný respekt.

Políbil ženu a dítě na rozloučenou a bez valné chuti se vydal na Západ.

Prcek tentokrát působil ještě zámožnějším dojmem než dřív. Možná to bylo tím, jak byl pěkně opálený… Možná tím, jak byl samý úsměv… Přes všechny ty ujišťující telefonáty od Pippy Sanchezové Gino okamžitě vytušil, že Prcek krade.

“Blahopřeju! Taková úžasná zpráva!” Jake ho nemohl přivítat vřeleji. “Mám pro děťátko dáreček - fakt taková drobnůstka.”

Gino rozbalil skvostně zabalený balíček. Byla v něm souprava zlatého hřebínku a kartáčku s vyrytým nápisem Lucky Santangelová. “Díky, Jaku,” řekl.

“Vždyť ti říkám - je to hloupost.”

Sešli se na večeři v hotelu Beverly Hills a Prckovi po boku seděla Pippa Sanchezová.

“Poslala jsem ti už patnáct scénářů,” řekla chraplavě. “To se ti žádný nelíbí?”

“Ne tolik, abych do něj vrážel peníze,” odpověděl.

Pippa se zamračila.

Jake ji pod stolem nešetrně kopl. “Ta myslí pořád jenom najedno - na svou kariéru,” snažil se to převést v žert. “Říkám jí - starat se o mě je kariéra na plný úvazek!”

“To teda věřím,” řekl Gino, aniž hnul brvou.

Pippa je oba zpražila pohledem a vytratila se na dámskou toaletu.

“Ty ženské!” pohoršoval se Jaké. “Mimochodem, nemám ti dnes nějakou přihrát? Měl bych tu jednu, to je teda číslo. Taje tak …”

“Ne,” přerušil ho stroze Gino, “… jsem už ženatý.”

“Aha. To jo. Ale přece jen ..

“Mým investorům se moc nelíbí, jak se najednou zvedly náklady… Abych piavdu řekl,jsou pěkně nasraní.”Ginovy pronikavé oči se zavrtávaly do Jakeových.

S Prckem to ani nepohnulo. “Ale neblbni! Postavili jsme hotel, na jaký můžeme být pyšní. Počkej, až ho uvidíš. Je tam všechno.”

“Za ty peníze, co stál, by tam taky mělo být!”

“Nechci se chlubit,” řekl Jake, “alejenom počkej, až ho uvidíš. To půjdeš do kolen.” Odmlčel se, aby mohl zamávat na filmovou hvězdu, která procházela kolem. “Janeto, kotě, ty vypadáš fantasticky. Jak se má Tony? Někdy se zase musíme sejít.”

Gino to vybalil. “Tak se mně doneslo, že se něco šušká o tom,že snad ne každý dolar skončil v hotelu. Že jich pěkných pár skončilo v tvojí kapse.”

Jake vztekem zbrunátněl. “Kdo to řekl? Kdo to kurva řekl?”

Gino, uchvácen Prckovým výkonem, jenom pokrčil rameny: “Ale to jsou asi jenom řeči… Není proč se vztekat… Když to není pravda, nelam si tím hlavu…”

Tentokrát s nimi letěl i Tiny Martino. Byl to takový medvěd se zrzavou hlavou, který posledních pětadvacet let kraloval filmové veselohře. Byl hvězda každým coulem, ale k Ginovi se choval jako ke královskému blahorodí.

“Nikdy v životě jsem se k tomu nepropůjčil,” řekl, “ale pro Prcka a pro tebe, Gino, to udělám a otevřu Mirage, a co víc, každý rok tam čtrnáct dní pobudu.” Když se Gino dozvěděl, co mu zaplatiti za tato privilegia, málem ho klepla pepka.

“Každý cent, co do něho vrazíme, se nám vyplatí,” tvrdil Jake.

“Centy mě nezajímají. Vadí mně ty dolary. Za takové prachy bysme mohli mít dva Sinatry.”

“Dva Sinatrové nám nepřitáhnou tolik lidí jako Tiny.”

Jo. Možná má Prcek pravdu.

Gino musel připustit, že Mirage vypadá opravdu impozantně. Jake splnil všecko, co si předsevzal, a ještě spoustu věcí navíc. Ostatní hotely na Stripu byly popelkami vedle Mirage s jejími mramorovými chodbami, křišťálovými lustry a hedvábnými závěsy. V hotelu se to stále ještě hemžilo řemeslníky, kteří dokončovali poslední detaily.

“Tak co?” zeptal se pyšně Jaké. “Co tomu říkáš?”

“Tos teda kurva postavil palác,” řekl rozvláčně Gino. “Možná je to palác až moc.”

“Co?” Prckovy oči zpozorněly očekáváním. “Co tím chceš říct?”

“Chci tím říct, že sem mají chodit lidi - normální lidi. Co s tím vším přepychem a tak?”

“Uvidíš,” opáčil znalecky Jak, “vyplatí se to. Když vesničani přijedou do Las Vegas - tak přijdou sem.”

“Jenom aby.”

“Ale přijdou.”

Bylo ještě dost času, aby se zjistilo, jestli Prcek kradl. Gino už dal instrukce, aby sem poslali své nejlepší účetní zkontrolovat účetní knihy. Chtěl, aby každá cihla a každý kámen, byly přesně zúčtovány. On si zatím může dát pohov Čekat, jestli seMirage chytí tak, jak ho o tom ujišťuje Jake-co to potom je pár tisíc dolarů mezi přáteli? Jake je mazaný darebák. Gino jenom doufá, že je dost mazaný na to, aby se od něho nepokoušel brát dvakrát.

V San Francisku bylo horko, ale od oceánu vanul příjemný větřík. Gino se ubytoval v hotelu Fairmount a zavolal Leonoře.Telefon zvedla služka a chtěla vědět, kdo volá.

“Chtěl bych mluvit s paní Grazioneovou,” řekl. “Povězte jí, že to je dobrý znémý z New Yorku.”

“Ano, pane.”

Dlouho bylo ticho. Netrpělivě bubnoval prsty do stolu. Leonora. Může na to jméno myslet, vyřknou ho nahlas, a nic to pro něho neznamená. Vůbec nic. Je to N lariina matka. Ničím jiným pro něho není.

“Haló, kdo je to?” Její hlas. V tom se nemůže splést.

“Hej - Leonoro. Tady je Gino.” Pocítil tichou mrazivou nenávist, která k němu doléhala i přes telefon. Ale aspoň něco pozitivního - nezavěsila. “Jsem v San Francisku jenom najeden den,” dodal kvapně. “A myslím si, žeje nezbytné, abychom se setkali.”

Odpovědí mu bylo ledové “Proč?”

“Protože… no… myslím si, že to bude dobré pro všechny, kterých se to týká. Co říkáš?”

“Já si to zrovna nemyslím.”

“Byl bych ti opavdu vděčný.”

“Opravdu bys byl?”

“Ano, velice.”

Dlouhé hrobové ticho. Čekal.

Konečně promluvila: “Ty teda máš sakra nervy. To teda jo. Nikdy jsem si nemyslela…”

Přerušil ji uprostřed věty: “Cokoliv mi chceš říct, to si rád poslechnu, ale chtěl bych, abys mi to řekla do očí. Můžu přijít k vám, anebo se můžeme sejít někde jinde. To rozhodni sama.”

Snad to bylo tím jeho velitelským tónem, ale zcela neočekávaně řekla: “Já přijdu. Kde jsi ubytovaný?”

“Ve Fairmountu. Mohla bys

Tentokrát mu skočila do řeči ona: “V baru v šest hodin.” A praštila telefonem.

Seděl u bam, pil Jacka Danielse a nečinně sledoval, jak se vleče čas. Bylo přesně šest dvacet tři.

V šest dvacet čtyři vešla, na sobě měla dlouhý norkový kožich a tmavé brýle. Velmi světlé blonďaté vlasy měla staženy do elegantního uzlu. S určitým zaváháním přistoupila k němu, vyhoupla se na vedlejší barovou stoličku, luskla prsty na barmana a objednala si: “Dvojité martini. Suché. Bez olivy.” Pak se otočila, nadzvedla si tmavé brýle a podívala se na něho. “Ty mizero,” protahovala chladně, “já tě tak nenávidím.”

Připomínala mu Vysloužilou call girl - byla to groteskní karikatura jejího dřívějšího já. To tam bylo všechno to prosté a něžné - nahradily to oči jako modré šupiny a sveřepě sevřená ústa. Říkal si, že už jí bude asi čtyřicet a nevypadala ani o minutu mladší.

“To je pěkné přivítání,” řekl.

Shodila si z ramen norkový kožich a vsunula si do úst cigaretu. Pak sek němu naklonila, aby jí zapálil. Viděl hluboko do výstřihu jejích olivově zelených šatů a cítil Chanel No 5 a jiné ženské vůně. Byl z ní celý nesvůj.

Zapálil jí cigaretu. Zhluboka vdechla kouř, vyfoukla mu ho do obličeje a řekla: “Tak co chceš?”

Toto je žena, kterou miloval půl života? Toto je ta žena, kterou si chtěl vzít? Kristepane! To měl teda štěstí, že vyvázl!

“Blahopřeju,” řekl pomalu, “tak už jsi babička.”

Hlasitě se zasmála: “A tos mi chtěl říct toto?”

“Napadlo mě, že někdo by ti to měl oznámit. Když jsem zjistil, že Maria se od tebe nedočkala ani jediného slova, myslel jsem si, že to nevíš.”

Znovu se zasmála. Byl to pronikavý smích, který nutil lidi, aby se otočili a pohlédli na ni. “A kdo to je, ta Maria?’ zeptala se posměšně.

Lomcoval s ním vztek. “Tvoje dcera, tvoje holčička. A máš teď další holčičku. Vnučku Lucky. Narodila se před třemi týdny.”

Leonora přimhouřila oči: “Já nemám žádnou dceru a žádnou vnučku. Rozumíš, Gino? Ty prostě neexistují!”

Snažil se mluvit potichu: “Ty zatracená mrcho.”

“Ale. Já jsem se tě dotkla? Velkého Gina Santangela? To mé skutečně mrzí.” Teď už ví, proč přišla. Aby si s ním pohrála, aby si na něm zgustla. “Maria by si přála, aby ses jí ozvala,” řekl bezbarvě. “Mně je jedno, co si za to řekneš. Urči si - a dostaneš to. Jenom se spoj se svou dcerou. Ať ví, že ti na ní záleží.”

“Aha, můžu mít, co chci. Je to tak?”

“Ano, můžeš.”

“To je od tebe velice štědré.” Vypil a skleničku na ex a prázdnou ji přistrčila před něho. “Dám si pro začátek ještě jednu.”

Kývl na barmana.

“No …” zamyslela se. “Kam až jsi ochoten jít s tou svou nabídkou?” “Kam až chceš,” řekl vážně. Tuto ženu strašně nenávidí.

“Co tak …” řekla přemítavě, “nový norkový kožich … zahraniční sporťák .. anebo třeba byt v New Yorku. Co říkáš Gino? Žádám toho po tobě moc?” Věděl, že každý má svou cenu. “Takže ten byt v New Yorku, ano?” zeptal se stroze.

“Ano,” ještě váhala. “Vlastně ne. Proboha, to je tak těžké se rozhodnout!” Zadusila cigárem a okamžitě si vytáhla další. Potom mu sehrála stejné divadýlko, jako když jí zapaloval tu předchozí. Předklonila se aještě víc vystavila svá prsa.

Zatoužil vypadnou ven a nadýchat se trochu svěžího, čerstvého vzduchu. Už sr dusil tím jejím parfémem, cigaretovým kouřem a lidskou hrabivostí.

“Už vím co!” oznámila mu zvesela.

“Co?”

“Jenom jednu prachobyčejnou šoustačku.”

Zíral na ni a v očích se mu zračila tvrdost.

Usmála se: “Jenom jednu, Gino. Tu, kterou mi celá léta dlužíš.”

Opravdu nevěřil svým uším. “Ty ožralá štětko! Víš, co říkáš?”

“A ty si opravdu myslíš, že za peníze si můžeš koupit cokoliv a kohokoliv?” Sklouzla z barové stoličky a hodila přes sebe kožich. “Já bych s tebou nešla, ani kdybys byl ten poslední na světě.” Oči jí nebezpečně plály. “Když

sis vzal mou dceru, přestala pro mě existovat - a tak to taky zůstane. A to si taky natluč do té svojí idiotské palice.”

Zvedl se. “Víš, co mám chuť ti udělat?”

Teď už zvedla hlas do vítězného ryku: “Klidně mně vyhrožuj, Gino. Klidně si na mě pošli ty svoje poskoky. Pro mě jsi jenom obyčejný kriminálník. Mě si nekoupíš. Je ti to jasné? Mě si nekoupíš!”

Zhluboka se nadechl a soustředil se na Mariu. “Mysli na Mariu!” burácel mu v hlavě nějaký hlas. A kdyby neburácel, věděl, že by Leonoru rozcupoval na kousky.

Vmetla mu do tváře ještě několik dalších urážek a odešla. Lidé kolem se po něm dívali. Podepsal šek a vypadl. Maria může mít, na cosi vzpomene, ale nemůže už mít matku. A on už nikdy nebude znovu škemrat. Nikdy.

Carrie 1943 -1944

KdyžCarriespěchalapoulici apřed sebou tlačila kočárek se Stevenem, měla smíšené pocity. Jednu chvíli se vznášela v oblacích, že měla odvahu vyrazit za svobodou, a zakrátko dostala strach, že ji Bonnatti třeba bude hledat. Už nikdy nebude prodávat své tělo. Už nikdy se nepodrobí zvrácenostem a ponižování od pochybných mužů. To všechno je pryč. Ať už j í Bernard Dimes pomůže anebo ne.

Tiše si pro sebe něco pobrukovala, zastavila se a koupila Stevenovi lesklý černý pendrek.

Přijal ho mlčky a jeho obrovské zelené oči na ni hleděly, jako by byla jeho nepřítel. V duchu zasypala Leroye kletbami. Snad ten zavšivený svinský panák dostal, co mu patří.

Občas se nervózně ohlédla, jestli ji náhodou někdo nesleduje. Nikoho neviděla, ale aby si mohla být úplně jistá, zajela k Macymu a zase vyjela ven, potom šlanaproti přes ulici keGimbelovi, kdeproletěla uličkami mezi regály jako smršť sem a tam. Když se tím uklidnila, vzala si taxi a nechala si zastavit o jeden blok dřív, než kde měl na Park avenue svůj dům Bernard Dimes. Jak ji odvaha opouštěla, zvolňovala krok víc a víc. Co mu řekne?

Na půl cesty k jeho domu se zastavila a zvažovala jiné možnosti. Moc jich nebylo. Kdyby šla do hotelu nebo se pokusila z města odjet, Bonnatti by ji našel. Ne. Ona potřebuje ochranu někoho, kdo má ve společnosti vážnost. Kdyby se jednalo jenom o ni, riskla by to. Ale ona musí myslet na Stevena…

Znovu vykročila, teď už odhodlaně. Jamile zazvonila u domu v Park avenue, ukázala se Rogerova známá tvář. Komorník na ni hleděl, jako by ji poznával, ale nebyl si úplně jistý.

Byla klidná a vyrovnaná. “Je pan Dimes doma?”

“Koho mám ohlásit?”

“Carrii.”

“Carrii?” pozvedl obočí. “A očekává vás?”

“Ano.”

Roger ji a Stevena uvedl do vstupní haly. Zhluboka si povzdechla a zase lilemýšlela o tom, co řekne.

“Mějte moment strpení,” ozval se zdvořile Roger.

T en moment se protáhl na celou věčnost. Možná ji Bernard Dimes nepřijme ,i tím se vyřeší problém, co mu má vůbec říct.

Roger se vrátil.’ “Tudy prosím.”

Šla za ním do pracovny a Stevena tlačila v kočárku před sebou.

Bernard Dimes se za pracovním stolem postavil. Rukávy své hedvábné Ť-išile měl vykasané a stůl byl zavalen papíry. Jeho orlí nos zdobily brýle 5 ocelovými obroučkami a šedivé vlasy měl trochu pocuchané. Tak ho Carrie nik dy dřív neviděla. “Carrie!” zvolal přátelsky.

“Dobrý den, pane Dimesi,” začala a ohlédla se stísněně po Rogerovi.

“Budete něco potřebovat, pane?” zeptal se Roger.

Bernard se podíval na hodinky: “Čaj už je připravený?”

“Hned to bude, pane.” Roger se vzdálil z místnosti a Bernard vykročil zpoza stíilu. “To je ale velice milé překvapení,” řekl.

“Doufám, že ano.” Bloudila zrakem po dřevem obložené pracovně a nebyla *U> se mu podívat do očí.

“Tojátaky doufám.” Následovalo dlouhé trapné ticho. Všiml si, že vypadá nu svená, vyplašená aj aksi zaskočená. Přistoupil k ní a vzal ji za ruku. “Je všechno v p< Klídku?” zeptal se účastně.

Pokrčila rameny a už už chtěla přitakat - ano - samozřejmě ano, když t»«|cilnou ji všechen ten klid, vyrovnanost a sebeovládání opustily. Jak tam tak |»f*d ním stála, obličej sejí zkrabatil a z očí jí vyhrkly slzy.

“Co se děje, Carrie,” polekal se.

i )o pracovny vsoupil Roger a na stříbrném tácu přinesl čaj. Bernard postrčil IwCni ek směrem kněmu a řekl: “Vezměte to dítě dolů.” Pak zavedl Carrii ke křeslu a u-..ulil ji do něho. “Co kdybys mi teď všechno povykládala,” řekl vážně. “Když i# rlověk vypovídá, uleví se mu, víš?”

Jen co Roger odešel, vyklopila mu s pláčem celý svůj příběh - se vším všudy. Apomohloto. Byloto,jakobyjízramen spadlo těžkébřemeno. Bernard pozorně poslouchal, napájel ji horkým sladkým čajem, odbyl každého, kdo telefonoval, otíral jí slzy jemným plátěným kapesníkem a vůbec vypadal, že s ní skutečně cítí.

Za okny pracovny ubývalo světla a nastával soumrak. Byla na konci svého vyprávění o Leroyovi, Stevenovi a Enziovi Bonnattim. “Přišla jsem za vámi,” řekla prostě, “protože vím, žejstehodný člověk… a protože nikoho jiného nemám … Ale pochopím, když to nepůjde, abyste nám pomohl…” Byla tak unavená, že její slova se vytrácela do prázdna. “Opravdu to … pochopím.”

Bernard řekl tichým, ale pevným hlasem: “Pomůžu ti Carrie. Chci vám pomoci.”

“Děkuju,“popadlahozáruku,“děkuju… mocvámděkuju… věřilajsem, že mi pomůžete … tak strašně jsem věřila…”

O rok později, přesně na den, se vzali. Byl to neokázalý obřad na radnici. Pětiletý Steven radostně poskakoval kolem.

Bernard vymyslel pro Carrii nový původ. Bavil se tím, jak přátelům vyprávěl, že Carrie je africkou princeznou, se kterou se setkal v Keni na safari. Bylo až s podivem, kolik lidí tomu uvěřilo.

Divadelní svět byl šokován. Bernard Dimes se žení! Bere si černošku! A ty řeči o její minulosti… To je skandál! To snad ani nemůže být pravda… anebo ano? To Bernard stejně neřekne.

Několik vysokých elegantních blondýnek lítalo po New Yorku vzteky bez sebe. Všechny takovou dobu vynakládaly tolik úsilí, aby ho ulovily. Co má taková černoška, co ony nemají?

A tak byly v oběhu dvě různé verze toho, jak to s ní je, a Bernard se náramně bavil tím, jaký v tom přátelé a známí mají zmatek.

“Já se bojím,” říkala Carrie.

“Čeho? Minulosti? Tu už máš za sebou. Ted’ se o tebe postarám já.”

Bedlivě naslouchala tomu, co říkal její manžel. Je to moudrý člověk a ona nemůže ani uvěřit svému štěstí, že ho našla. Před rokem se jí i Stevena ujal naprosto bez řečí. Poslal je do svého domku - či spíše domu - na pláži ostrova Fire Island, kde se poprvé v životěnaučila vychutnávat samotu. Přijížděl z městakaždý víkend a vozil jí a Stevenovi dárky, až chlapec postupně opustil ulitu, do které se předtím stáhl, a zase se z něho stal normální ubreptaný hošík.

Někdy se obávala Bonnattiho.

“Tvoje spojení s těmito lidmi jednou provždy skončilo. Nemohou na tebe, nic ti nemohou udělat. Už to jednou pochop,” ujišťoval ji Bernard.

Pomalu mu začínala věřit.

Bernardův dům byl na pláži Oceán Beach, kde bylo osazenstvo z celého světa. Zdejší způsob života jí vyhovoval a Steven ho přímo zbožňoval. Obzvlášť se těšil naBemardovy pravidelné příjezdy a onataky. Přistihla se, že se zatajeným dechem čeká na trajekt, který připlouval v pátek navečer. Touží zase vidět toho vysokého muže s uhlazeným chováním, který s ní zachází jako s lidskou bytostí ¦i je k ní laskavý. Nikdy sejí tělesně nedotkl. Vždycky spával v pokoji pro hosty a trval na tom, aby ona a Steven spali ve velké ložnici. Zpočátku z toho měla radost, ale časem jí to začalo vadit. Je nějaká chyba přímo v ní? Že by ji nechtěl? Nebo je to kvůli její minulosti?

Po půl roce to už nevydržela. Jednou v noci za ním přišla v dlouhé průhledné noční košili a s volně rozpuštěnými vlasy. On spal a slabě chrápal.

Posadila se na okraj postele a něžně se dotkla jeho tváře.

“Co je?” zeptal se a snažil se rychle se probrat.

Bylo to absurdní, ale najednou se styděla. “Ty mě nechceš, Bernarde?” zašeptala.

Posadil senaposteli a vzal její obličej do dlaní. “Ano, chci tě. Chci se s tebou oženit.”

Překvapilo ji to a zároveň i rozrušilo. A přece jaksi tušila, že jí to jednou řekne. Přála si mu připravit tu nejslastnější noc v jeho životě.

Byl zdrženlivým milencem. Byl jemný, nenáročný, rychlý.

Alejí to vůbec nevadilo. Ležela v jeho náručí a chvěla se vzrušením. Pro ni to byla ta nejkrásnější noc v jejím životě.

A teď paní Dimesová. A v jednatřiceti letech může konečně začít žít.

Gino 1951

Otevření hotelu Mirage by lavelkolepáudálost. Doslova ado písmene. Prcek sí postaral o plné letadlo filmových hvězd a filmové hvězdy se postaraly f > plkolepou kampaň v tisku. Přesně tak, jak to Prcek předvídal.

I ’i irozeným důsledkem toho všeho byl velkolepý kšeft, protože lidé ze všech ¦iiitů Ameriky se v hotelu rvali o rezervace.

Jaké se uvelebil v křesle a usmíval se. “Říkal jsem ti, že stavím zlatý důl!” chvástal se Ginovi do telefonu pár měsíců po otevření. “Lokál praská ve švech! Jsme jediný hotel, který má plno. Co tomu říkáš?’

“Myslím, že je to příznivá zpráva,” odpověděl Gino nevzrušeně. Měl už na klíčových místech mezi zaměstnanci své lidi a zprávy, které prosakovaly do New Yorku, naznačovaly, že ten hrnec zlatých dukátů by mohl být ještě plnější. Jaké určitě krade. To je kurva pitomec!

“Proč neprojevíš trochu nadšení?” naléhal Jaké. “Kristepane! Já jsem si na tom proklatém hotelu málem sedral kůži z těla a jsme teď všichni v balíku. Syndikát by na mě měl být pyšný!”

“Ale jo, pyšní na tebe teda jsou. Jsem si jistý, že to, jak si toho váží, se ti chystají ukázat velice mimořádným způsobem.”

Jakea to potěšilo: “Jóó?”

“Jo.” Zavěsil a říkal si, jak je ten Prcek blbý. Na jednu stranu je tak mazaný, a jindy zase tak tupý. Bohužel z něho budou muset udělat exemplární případ. Vlasmím se nekrade. Aspoň tehdy ne, když chce člověk zůstat naživu.

Proud myšlenek mu přerušilo zaklepání na dveře. Byla to chůva Camdenová s Lucky. “Půjde teď spinkat, pane Santangelo,” řekla chůva.

Podíval se na své děťátko a usmál se. Tomu mměti je sotva pár měsíců a už má šmmc. “Hej, ona je den ode dne hezčí. Asi z ní bude filmová hvězda!”

“Ano, pane Santangelo,” řekla suše chůva. Každý otec, u kterého kdy pracovala, si myslel, že jeho dcera je zázračné dítě.

“Pěkně se vyspinkej, zlatíčko,” řekl konejšivě. Chůva odnesla dítě z pokoje.

Několik minut na to se Maria přiřítila do obývacího pokoje jejich nového newyorského domu - koupil jí ho jako malý dárek, protože se mu nechtělo přes zimu bydlet ve Východním Hamptonu, i když ona by tam ráda pobývala po celý rok.

“Gino!” vykřikla. Jak tam stála ve vysokých kožešinových botách a soukenném kabátku lemovaném beránkem, vypadalaj ako blonďatá princezna z pohádky. “Mám pro tebe báječnou novinu!”

Kdykoli vešla do pokoje, musel se usmát. “Tak co máš, drahoušku?” zeptal se líně.

T váře j í hořely od mrazíku z venku a krásné modré oči j í přímo j iskřily. “Jsem zase těhotná!” oznámila vítězoslavně. “A tentokrát to bude kluk! Slibuju!”

Byl tou zprávou ohromen. “Ty si děláš legraci!” Vyskočil, objal ji a políbil. Mela studený nos a tulila se k němu jako štěně, které hledá teplo a bezpečí.

“Není to báječné?” vydechla. “Jsem tak šťastná!”

Porozpínal jí knoflíky u kabátku, zajel jí rukama kolem štíhlého pasu a stiskl Ji, “Co je to za řeči - o klukovi? Mněje jedno, co to bude - kluk - holka - dvojčata.” “Ty ale chceš kluka,” dobírala si ho, “všichni muži chtějí kluky.”

Stiskl ji ještě silněji: “Kecy!”

“Ne tak silně, nebo mně něco uděláš.”

“Neříkej.” Pustil ji v pase a začal ji hladit po ňadrech: “Jeto tak lepší?” “Gino! Teď ne!”

“Proč ne?”

“Proto … Někdo sem může přijít.”

Měla v sobě značnou dávku zdrženlivosti, což on přímo miloval. “Je to náš díiin,” poznamenal.

“J á vím,” pokoušela se mu vymanit, “aleje den… a… tolik lidí kolem.” Snažil se potlačit smích: “Tak já zamknu.”

Stydlivě se na něho podívala: “Tak dobře.”

Překvapilo ho, jakbylanajednou povolná. Jsousvoji přesně rok advaměsíce i ona ho vzrušuje jako hrom. Má vrozenou chuť na sex, ale poněkud se zdráhá nechat se tím unést. To je kombinace, která ho nejvíc provokuje.

Striktně odmítala dělat cokoli, co by zavánělo orálním sexem - ale on ji na ni pomalu připravoval. Ví, že když dospěje k určitému bodu, bude jeho se vším tudy. Pomaluji začal svékat.

“Zamkni ty dveře,” zašeptala.

Rychle zamkl. Ona zatím zatáhla těžké damškové závěsy a lehla si na měkkou květovanou pohovku.

Zacházel s ní něžně, hladil ji po stehnech a svlékalji tak, že slabě vzdychala m/koší.

Chtěla si vyzout boty, ale zastavil ji. “Nech šije, vypadají tak sexy.” “Gino!” •

Opatrněji hladil dlaněmi po plochém a poddajném břiše a žasl nad tím, že tím ii vnitř vyrůstá další dítě. Jeho dítě. Sklonil se, políbil ji na břicho a potom se |H>st i ipně dostával níž a níž, až se dostal k hedvábně zlatému porostu. Už si myslel, i * lio nechá pokračovat, ale ona uhnula a přitáhla ho nahoru, aby ji líbal na ústa. “Proč ne?” zamumlal. “Toto má být na oslavu.”

“Teď ne,” zašeptala, “a tady ne.”

“Proč ne?”

“Ach, Gino! Já prostě nevím.”

“Líbilo by se ti to.”

“Někdy jindy.”

“A kdy?”

“Brzy. Slibuju. Jenom mi dej čas..

“Tak ano.” Shodil ze sebe šaty. “Však na to máme ještě celý zbytek života, že, drahoušku?”

A potom už ničím nerušen rozech víval její krásné tělo a přivedl j i k orgasmu, po kterém byla ochablá a vyčerpaná.

“Miluju tě,” šeptala.

“Já vím. Já tě taky miluju - tebe a Lucky a to, co se vrtí uvnitř v tobě.” Chvilku ji držel v objetí, až jejich snění přerušil telefon. “Jo?” zavrčel.

“Gino, tady je Enzio. Chci se s tebou sejít.”

“Spěchá to?”

“Moc.”

“Tak u Riccaddiů.”

“V šest?”

“Platí.”

Enzio Bonnatti měl své problémy. Dělat do narkotik a do prostituce - mezi jiným - ho stavělo do mnohem nebezpečnější pozice než Gina. Musel bojovat o to, aby si udržel místo nahoře, a udržel si ho tím, že byl nucen zbavovat se nepřátel, kterých bylo tolik j ako much na hamburgeru. Dával přednost násilí coby odpovědi na jakýkoli problém. V tomto s ním Gino nesouhlasil. “K moci vedou dvě cesty,” říkával, “vraždy a krev - což zase vede jenom k dalšímu zabíjení. Anebo může člověk užívat mozku a vydělat velké prachy - jako já - a takoví tu budou věčně.” Enzio se tomu vždycky smál. “To se ti říká, kamaráde, když ti nikdo nestojí v cestě. Ale ti dacani se tam pletou pořád.”

Enzio měl pravdu. Pořád se tam pletou. «

Seděl u stolu u Riccaddiů, statný chlap s ubrouskem zastrčeným za límec u košile, před sebou plný talíř Barbařiných vynikajících špaget na boloňský způsob. Gino vklouzl na židli na opačné straně stolu.

“Čao, Enzio.”

“Zdravíčko, kamaráde.”

“Jak se má Franceska?”

“Má se. A Maria?”

“Senza. Už má zase něco v bříšku.”

“Gratuluju. Tak si připijem na toho nenarozeného.”Kývl na číšníka, aby přinesl ještě další skleničku, a naplnil ji hustým červeným vínem.

Oba muži si přiťukli. “Salute,” řekl Enzio a dodal, “ať ti nebe sešle chlapce.” Gino se zasmál: “Co to všichni máte za kecy s tím klukem? Mně je to jedno, co to bude!”

“Až já odejdu, mám dva syny, kteří to po mně převezmou,” poznamenal vážně Enzio. “I na takové věci musil myslet.”

“No, já ještě dlouho a dlouho nehodlám nikam odejít. To se teda můžeš vsadit.”

“Tak dobře, ale potom ti doporučuju, aby ses postaral o toho svého kámoše ve Vegas a už moc dlouho nečekal.”

“Jo. Já vím, já vím. Jenom chci mít jistotu, že mám toho správného chlapa, Uerý do toho půjde a nahradí ho. Vést celou tu boudu v Las Vegas není zas tak jednoduché, jak to vypadá. Člověka to pokouší a já nechci, abysme museli procházet tím samým cvičením dvakrát.”

Enzio si namotával dlouhý pramen špaget na vidličku a nacpal si plnou pusu. I) brousek si pobryndal omáčkou. “Jdou takové řeči, doneslo se mně to dneska, že Prcek prodal svůj podíl na podniku Banánoví Kassarrimu z Filadelfie.”

Gino užasl: “Růžovému banánoví? Tomu nevěřím!”

“Ale měl bys. Mám to ze spolehlivého zdroje.”

“Ále jdi, Enzio. Před chvíli jsem s Jakém mluvil… To by byl něco řekl…” “Hrajenačas-atosemněnelíbí.Tosemněanitrochunelíbí.” Enzio si motal • lalší vidličku špaget a nacpal šiji do pusy. “Chceš si to vzít na starost ty, nebo to mám vyřídit já?”

Gino se nasupil. Mozek mu pracoval na plné obrátky. Z Prcka se vyklubal 1 ibyčejný sprostý podvodník. A co všecky ty prachy, které on, Gino, vrazil do I ‘i ppy Sanchezové? Nepadlo ani slovo o tom, že by Prcek Růžového banána znal. A už vůbec nic o tom, že mu prodává svůj podíl. “Ještě dnes večer tam letím,” řekl M ručně. “Já za to nesu odpovědnost-já jsem dal ten syndikát dohromady. Ty se tun vůbec netrap.”

“Já se tím netrápím, Gino, ale takj ako tebe i mě štve, že ten smradlavý židák si myslí, že tohle mu projde.”

“Jo. Jenže tohle mu neprojde.”

Enzio vytřel talíř dosucha kouskem chleba. “Přesně to jsem od tebe čekal.”

V letadle bude spousta času promyslet si to.

Bude spousta času vypracovat perfektní plán.

Red a nová posila, známájako Malý Willie, seděli pres uličku, hráli karty a obraceli do sebe čistý bourbon.

S Prckem to ve skutečnosti nebude žádný problém, i když Gino přece jen pociťuje trochu lítost, že se ho budou muset zbavit. Škoda. Ale zavinil si to sám.

S Růžovým banánem by problémy být mohly. Záleží i na tom, j ak moc se do toho s Prckem zamotal.

Růžový banán. Hulvát s bouchačkou. Tak si ho Gino pamatuje. Je těžké si ho představit, jak mu říkají pane Kassarri ajak šéfuje gangu. Ale ve Filadelfii si už udělal jméno a dívají se tam na něho jako na jednoho z těch hochů nahoře. Z hochů. Ted mu musíbýt čtyřiačtyřicet, jsou stejně staří. Gino mu řekne jenom jedno - Vem šity prachy zpátky, Banáne, a od toho našeho kšeftu dej kurva pracky pryč.

Ubytoval se v hotelu Beverly Wilshire, s Redem a Malým Williem v přilehlých pokojích. Pořád ještě si držel pronajatý dům ve čtvrti Bel Air, ale ani trochu si nepřál, aby zprávu ojeho příjezdu vybubnovávaly tamtamy po celém Los Angeles. Bude lepší, když Prcka překvapí.

Zatímco Red zařizoval soukromé letadlo do Las Vegas, Gino vytočil New Y ork a dobře půl hodiny hovořil s Mariou. Její hlas v telefonu ho uklidňoval, neboť byl - mírně řečeno - nervózní z toho, co je potřeba ještě zařídit. “Vrátím se za pár dní,” ujišťoval ji, “hodně odpočívej, pij dost mléka a ber si ty vitamínové tabletky, co ti doktor doporučil, kdyžs byla těhomá s Lucky.”

Tiše se zasmála na druhém konci drátu: “Gino! Ty mluvíš, jako bys byl matka.”

Nebral to jako vtip: “Já ti dávám dobré rady, a ty nad nima ohrnuješ nos. To jsi teda pěkný pacient.”

“Já nejsem pacient,” peskovala ho něžně, “já jsem úplně normální zdravá žena v naději.”

“Já tě miluju, když jsi taková celá nafouklá a tlustá.”

“Tak Gino! Ahoj.”

Vzrušilo ho už to, že s ní mluvil. Dal si studenou sprchu, pečlivě se oblékl a zeptal se Reda, jak je to zařízeno.

“Je to v pikách, šéfe,” informoval ho Red. “Letadlo mám objednané na šest hodin.”

Pippa Sanchezová u Prcka ve Vegas nebyla. Svěřili jí malou roličku v novém filmu s ClarkemGablem, který se právě natáčel, a tak trávila týden v Hollywoodu, aby se dostala do formy. Tak to aspoň řekla Jakeovi. Ve skutečnosti obšťastňovala postaršího šéfa přes obsazení, který jí sem tam přihodil sice malou, ale zajímavou samostatnou roli aza to naoplátku očekával, že ona to náležitě ocení. Kdyby někdy Prcek zjistil, že šoustá s někým jiným, tak by ji zabil. Tak to aspoň při mnoha příležitostech řekl.

Pippa je děvče, které má rádo volnost. Když jí Jaké nařídil, aby se vyspala s Ginem Santan gelem, překvapilo ji to, ale v skrytu dušeby la ráda. Změna je přece kořením života, aspoň pokud jí se týče. Ačkoli to neznamená, že by k Jakeovi necítila žádnou náklonnost.

Pro její imidž je dobrý. A pro její budoucnost je imidž důležitější než cokoli jiného. Pořád doufá, že přesvědčí Gina nebo Jakea, aby financovali nějaký film. Víc než rok posílá Ginovi scénáře, vykládá o tom, jaké prachy se dají z úspěšného filmu vytřískat. Zatím bezvýsledně.

Na to všechno myslela, když zaparkovala svůj růžový thunderbird na příjezdové cestě k domu, kde bydlela s Prckem. Přemýšlela, kousala se do spodního rtu a říkala si, jestli ten scenárista, kterého si potajmu najala, už pohnul s tím scénářem, co si ho u něho objednala. To, že sejí nedaří zaujmout Gina některým ze scénářů, je jedna věc. A mít scénář napsaný speciálně o něm, to je věc druhá. Bude samozřejmě obsahovat bezvadnou ženskou roli, pro kterou bude ona jako stvořená.

Uvnitř v domě bylo ticho až na to, že v kuchyni vrčela obrovská lednička. Tu ledničku Jaké přímo nenáviděl. “Vyhoď to ven!” ječel co chvíli. “Nemůžu to zasraný vrčení vystát!”

Lednička zůstala tam, kde byla. Byla to jediná dostupná lednička, která byla dost velká, aby splňovala všechny Prckovy nároky. Měl pořád strach, že se u nich zastaví Tiny Martino, Errol Flynn nebo jiná velká filmová hvězda a bude chtít pojíst něco, co by oni zrovna neměli. Podle Jakea by se tím projevil jako nějaký balík z Východního pobřeží, který nemá ani ponětí, jak by měla vypadat správná domácnost. Nezáleželo na tom, jestli byl ve městě nebo ne, velkou hlučnou ledničku měli pořád plnou.

Pippa vyklouzla ze šatů. Pod nimi měla lesklé černé bikinky, dovezené z Evropy. K jejím plným a smyslným tvarům se skvěle hodily. Bosky přešla přes bílý obývák a vyšla ven k lákajícímu bazénu. Na okraji se na moment zastavila, nadechla se a potom skočila hladce, elegantně, chladivou vodní hladinu proťala jako kosa. Pippa je výtečná plavkyně.

Gino ji pozoroval. Seděl na židli u okna v přístřešku u bazénu a mlčky se díval. Přijel sem před čtvrthodinou, dal sluhovi stovku, aby se někam uklidil, sedl si a čekal. Čekání netrvalo tak dlouho, jak si myslel.

Uplavala dvacet délek a potom vylezla ven.

Vynořil se z přístřešku. Jeho oděv nešel dohromady s horkým kalifornským sluncem. Tmavý oblek, vesta, modrá košile, úzká umírněná kravata. V poledním slunci představoval hrozivou postavu.

Zajíkla se překvapením. “Gino! Proboha! Kde se tu bereš? Tys mě ale vylekal.”

Pomalu řekl: “Zklamal jsem se v tobě, Pippo.”

Sáhla po krátkém koupacím kabátku z froté a přehodila si ho přes ramena. Hlavou jí divoce vířily myšlenky. Co on tu jenom dělá? Ví o tom Prcek?

“Zklamal?” Pokusila se o úsměv. “Tomu nerozumím …” On se nepotí. A přitom by měl, když je tak navlečený a slunko peče. “Není ti horko?” zeptala se a pohrávala si přitom se zlatým křížkem, který jí visel mezi ňadry.

“Chci, aby ses spakovala,” řekl, “máš na to přesně hodinu.”

Teď se začala potit ona, malé korálky potu se mísily s vodou z bazénu, která ulpěla na jejím těle. Ale Pippa nebyla nervózní typ. Protloukla se předtím příliš těžkým životem na to, aby se dala tak snadno zastrašit. “Něco skřípe, Gino?” zeptala se a přitom se dala zase dohromady.

“Moc,” odpověděl chladně.

Přitáhla si kabátek víc k tělu apevně si ho převázala páskem. “Co kdybychom si zašli dovnitř, napili se a ty mi to můžeš povykládat.”

“Na to nemáš čas,” řekl bezbarvě. “Utíkají ti minuty. Už máš míň než hodinu.”

“Co se děje?” vyletělo z ní a v tmavých očích sejí nebezpečně zablýsklo. Jí vůbec nenahání strach to, žeji pokradmu sleduje nebo že se s níhodláutkat. Možná může poroučet Prckovi, co má dělat, ale rozhodně nebude rozhodovat o jejím životě.

“Tys mě okrádala,” řekl beze stopy vzrušení. “Bralas ode mě peníze a každý týden jsi mi podávala zprávy o Jakeovi, ale neřeklas mi nic. Nic.”

“Taky nebylo co říkat..pokrčila rameny, “vůbec nic … čestně…”

Když mu to říkala, věděla, že lže, a co bylo horší, on to věděl taky. Proč se vůbec Prckovi svěřovala? Řekla mu o penězích, které jí Gino Santangelo platí za to, že mu podává zprávy. Byla hloupá nána! Ale tenkrát na to nemyslela … Obzvlášť když jí Jaké koupil diamantový náhrdelník a zahrnul ji jinými dárky a dal jí žetony v ceně pěti tisíc dolarů, aby si zahrála u stolků v Mirage. Kdykoli se jí zachce. Naprosto kdykoli.

Celou dobu věděla, že Prcek krade, no a co? S Prckem strávila nejeden večer v posteli, kde se pochechtávali tomu, že Gino Santangelo nikdy nebude schopen i ‘mi k ázat, kolik toho Prcek stočil do vlastní kapsy. Nikdy.

“Nechci od tebe slyšet žádné pitomé výmluvy,” řekl Gino drsně. “Kdybys byla chlap, vůbec bysme spolu nediskutovali. Ležela bys na dně tohohle bazénu, iipho bys proletěla předním sklem svýho auta. Chápeš, co tím chci říct?”

Chápala a znovu ji zalil pot a strach. “Je mi to líto,” zalapala po dechu, “je ml 10 opravdu líto ..

“To bych řekl,” opáčil přívětivě. “A právě proto tě nechám, aby ti to prošlo tak snadno. Jdeme. Budu se dívat, jak balíš.”

“Kam mám odjet?” zašeptala.

“Do Španělska.”

“Do Španělska?” Obestřela ji hrůza. “Já nemůžu jet za hranice, já za týden lučím a…”

“Do Španělska. A zůstaneš tam aspoň dva roky. Jestli se vrátíš dřív ..

Víc už nemusel říkat.

Prcek miluje Vegas a Vegas miluje Prcka. Patří k sobě - Prcek a to kýčovitě pestré městečko uprostřed pouště.

Mirage je to, co chtěl, a ještě něco navíc. Jako páv si tu vykračoval po jeho 111 ostorách a v duchu už spřádal plány na něco j eště většího a ještě lepšího. To bude terno! Hotel za hotelem - každý další bude ještě lepší než ten předchozí.

Když Růžový banán Kassarri přišel s tím, aby mu prodal svůj podíl, tak byl pro. Řekl si fantastickou cenu a k jeho překvapení Banán okamžitě souhlasil. 1 ivědomoval si, že by se měl poradit s Ginem, získat jeho souhlas - ale co kdyby 1 ekl ne? Nakonec se rozhodl udělat tu dohodu sám a oznámit to Ginovi, až už bude moc pozdě na to, aby něco blokoval.

Teď už pozdě je a Jaké s Banánem oslavují s obrovskou lahví šampaňského na stole, se spoustou hvězd kolem stolu a se třemi tanečnicemi ze show, které dovedou tančit snad i s deseticentem na bradavkách. A stejně by si Jaké přál, aby tu dnes večer byla Pippa a prožívala to s ním. Přivádí ho k zuřivosti s tou svou proklatou kariérou. S tím bude muset něco udělat. Třeba bude investovat nějaké peníze z toho, co mu teď tak spadlo z nebe, do jednoho filmu, kde by si zahrála. Pánbůh ví, že už o to dost dlouho škemrá.

“Co umí ta malá zrzka?” mrkl na něho úkosem Banán.

“Chceš šiji vzít nahoru a zjistit to?” mrkl na něho Jaké zpátky. Potajmu sice toho čuráka nenávidí, ale ted je mu vděčný, že má první polovinu splátky v hotovosti už bezpečně uloženou ve svém sejfu v ložnici.

“Možná je tam vezmu všecky tři,” chvástavě se zařehtal Banán.

“Jsi můj host, posluž si.”

“To taky udělám.” Banán si utřel slinu z koutku úst. S věkem se rozhodně nezměnil k lepšímu. Zdálo se, že oči má ještě menší a podlejší, rty masitější, i umaštěné vlasy mu prořídly, a tak vypadá jeho obličej větší a dokonce idiotštější.

Obléká se bombasticky nevkusně a prošel už třemi manželstvími. Teď právě je ve čtvrtém s vulgární blondýnou, bývalou striptérkou, která na něho se třemi pekingskými psíčky čeká ve Filadelfii, protože s ním odmítá jezdit na krátké cesty. Jediné děti, které dokázal zplodit, jsou dva tlustí hoši - dvojčata z prvního manželství, kteří vypadají na to, že budou ve všech směrech přesně po tatínkovi.

Banán je zlý, mocný, chamtivý a úplatný. A už dvaadvacet let v sobě chová zášť vůči Ginovi Santangelovi. To, že koupil Prckův podíl za jakoukoli cenu, je jeden ze způsobů, jak se k němu dostat blíž a něco s tím udělat.

Gino nepozorovaně vklouzl do Las Vegas, jako to udělal v Los Angeles. Má rád moment překvapení a chce vidět výraz údivu v Prckově obličeji, až si k němu přisedne na oslavě, kterou tam má s Růžovým banánem.

Jo. Teď už ví, co se peče. Teď už ano. Jak jednou Pippa rozvázala, už mluvit nepřestala. A ostatní taky. Celí diví si zachránit krk, protože věděli, že co nevidět spadne hovno do větráku - a oni chtějí být co nejdál, aby je to nepostříkalo.

Na přistávací ploše čekala tmavá limuzína a odsvištěla s ním přímo do hotelu. Prošel vstupní halou a Red s Malým Williem se drželi poblíž. Sledovalo ho plno očí a bylo slyšet šepot. Všichni ho znali.

Ředitel kasina přispěchal, aby ho pozdravil, ale Gino se nechtěl zdržovat. “Později, později,” odbyl ho bryskně.

“Kunda je komodita,” rozkládal Banán, “je to zboží. Ale na pultě ho můžeš mít jenom pár měsíců a potom potřebuješ novou várku.”

Jaké potlačil zívnutí. Kdo je zvědaný, co si ten pitomec o těch věcech myslí. A vůbec o všem.

“Mám ve Filé spoustu nevěstinců s nejlepšíma a nejfajnovějšíma kundama •• e městě,” pokračoval Banán apři tomto tématu se dostával do varu. “Hele, já vím,

I nk na to. Přitáhneš je - vyždímáš je - a odlifruješ je některýmu parťákovi v Jižní Americe. Tak se to musí dělat.”

“Jasně,” přitakal Jaké, mrklnajednu z tanečnic a současněji popostrčil, aby

II naznačil, že má začít na Banánoví pracovat.

Ohrnula nos, ale Jaké tu šéfuje. “Pane Kassarri,” zavrkala, “nemůžu se \ ynadívat na ten váš oblek. Takový bezvadný materiál.”

Potěšilo ho to. “Opravdu, panenko? A já se zase nemůžu vynadívat na ty i voje kozičky. Jak to se ti líbí?”

Jestli se jí to líbilo nebo ne, nikdy to už neřekla, protože přesně v tu chvíli v stoupil do soukromého salónku GinoSantangeloačásthodovníhostoluzachvátila panika. Prcek zbledl, to bylo vidět i navzdory jeho opálené pleti. Banánoví bezděčně poklesla čelist.

“Jak se máme, hoši?” řekl Gino jakoby nic, “je to jenom soukromá oslava, anebo se může přidat, kdo chce?”

Známé osobnosti na druhém konci stolu netušily nic o tom, co se děje. Pili dál, smáli se a vtipkovali.

Třem tanečnicím došlo, že něco nehraje, protože Jaké zjevně znervózněl. “(iino!” vykřikl. “Co tu děláš?”

“Co je to za přivítání?” řekl Gino, přitáhl si židli a sedl si.

“A… ale vždyť jsme přece před chvílí spolu mluvili telefonem…” zadrhl se Jaké. “Tys byl v New Yorku.”

“A teď jsem tady,” usmál se. “A jak vidím, je tu i můj starý dobrý přítel Růžový banán. Jak se ti vede, kámo? To už je dávno, co?”

Banán vrhl jedovatý pohled na Jakea a potom se pokusil o úsměv směrem k Ginovi. “Toho Banána jsem já už dávno vypustil.”

“Jo? A kdes ho vypustil?”

S Banánem to zamávalo.

Prckovi bylo jasné, že je průser. Začal kličkovat. “Hej, to jsem rád, že jsi lady. Moc se toho seběhlo a chtěl bych si o tom s tebou promluvit.” Teď se z něho slova jenom sypala. “Vezmu tě nahoru do kanceláře a všechno ti to vysvětlím. Co říkáš, půjdeme tam hned?”

Gino ho zmrazil hrozivě černýma očima. “Ty pitomý hajzle,” zasyčel, “už je pozdě něco vysvětlovat. Setsakramentsky pozdě.”

O tři měsíce později brzy ráno šel Gino jako obvykle za Lucky do jejího dětského pokoje. Měla deset měsíců, bylo to nádherné dítě s černýma cikánskýma očima a s chumáčem černých vlasů. “Kdo je tátova holčička,” řekl mazlivě a zvedl ji z postýlky. “Kdo je tátova princeznička?”

Lucky šťastně zaklokotala. Přitiskl šiji k sobě a vychutnával vůni teplého tělíčka, když do pokoje chvatně vstoupila Maria. Vypadala rozrušená. “Gino,” řekla a přistrčila mu noviny, “nepracoval ten člověk kdysi pro tebe?”

Vzal noviny a očima přelítl titulek.

JAKE COHEN NALEZEN V POUŠTNÍM HROBĚ

Tělo Jackea “Prcka ” Cohena ve stadiu postupujícího rozkladu bylo dnes nataženo v ohavném pouštním hrobě deset mil od Las Vegas. Tento hrůzný objev učinili dva stopaři v deset hodin, krátce poté, co lítá písečná bouře provizorní hrob odkryla.

Článek pokračoval. Ginovy oči rychle přehlédly text. Chudák Jaké. Koledoval si o to - a teď to má.

“Tak co říkáš?”

Najednou si uvědomil, že Maria tam stojí a dívá se na něho. “Jo,” řekl lhostejně, “je to on.”

Čekala, že ještě něco řekne, ale mlčel. Otočil se zase k Lucky a začal si s ní hrát.

Maria se už dál nevyptávala. Dotkla se jemně jeho tváře. “Chceš snídani? Co kdybychom si dneska dali něco speciálního?”

Zasmál se a chytil ji za zadek. “Já už mám něco speciálního,” zažertoval.

“Ty, Gino!”

Vždycky ji nějak ohromí. A to se mu líbí.

U Riccaddiů bylo v době oběda plno. Barbara a děti poletovaly po lokále a balancovaly talíři s pizzou a karafami vína.

Gino si objednal lasagnu, přestože nějaké to kilo přibral. Enzio si nikdy nedával nic jiného než boloňské špagety a Aido se držel jenom telecího.

“Takto se rychle shodí pár kilo,” řekl Aido, spolykal telecí natřikrát a mávl najedno ze svých dětí, aby mu přineslo další porci.

“Jo,” opáčil Gino lakonicky, když se díval na kamaráda, jak se nemůže dočkat přídavku. “To se shodí.”

Enzio pojídal své špagety pomalu a klidně, s ubrouskem pečlivě zastrčeným tam, kam patří.

Tito tři muži seděli u rohového stolu v zadní části restaurace. U dveří byly dva stoly obsazenéjejich tělesnými strážci. Cokoli riskovat patřilodávnéminulosti.

“Tak zase válčíme,” řekl konečně Enzio, “a já za sebe tvrdím, že už to musí jednou skončit.”

Gino souhlasně přikývl. “Odstraníme Banána - a je po válce.”

“To musíme,” přitakal Enzio. “Se mnou si žádný dacan nebude zahrávat. Aí je to, kdo chce.”

Gino přikývl: “Máš pravdu.” Kolem kšeftu v Las Vegasjim Růžový banán dělá jen samé potíže. Gino se to s ním pokoušel vyřídit na rovinu, dokonce B anánovi nabídl, že svoje prachy dostane zpátky - a když odmítl, pojistil si to tím, že peníze měl doručit osobně posel. Toho potom o dva dny později objevili na parkovišti u Mirage s kulkou v hlavě a s penězi u sebe. “Tentokrát mě teda neodstavíš. Jednou ses mě zbavil, ale podruhé se ti to už nepodán. Mám kus Mirage a budu ho mít,” řekl Banán Ginovi do telefonu. Nastal boj.

Gino měl v Mirage už všude nasazené svoje lidi - ale Banán si usmyslel, že on tam dostane svoje a prostě to řízení převezme, třeba i násilím. Následovaly tři vraždy. Ředitele kasina, jedné číšnice od koktejlů a jednoho krupiéra. Vraždy kšeftu neprospívají. Tržba v Mirage začala klesat s tím, jak vzrůstala nežádoucí publicita.

“Najmu na to chlapa,” řekl Gino, “vím o jednom lovci lebek v Buffalo a ten

ho sejme.”

Enzio souhlasil. “Čím dřív, tím lip.”

Prvního dubna 1951 se Růžový banán probudil pozdě. Jeho současná žena - které láskyplně přezdíval Piraňka - spala vedle něho. Chrápala, a to bylo něco, co ho dovádělo k šílenství.

Celá ložnice byla cítit psím trusem. Banán kopl do ženy, aby ji vzbudil. “Ti tvoji zasraní psi,” zaječel, “zas to tu posrali.”

Piraňa se v posteli posadila. Byla nahá a mohla se chlubit těmi nejnafouklejšími ňadry v celé Filadelfii. Někdy si B anán říkal, že si nevzal ženu, ale že se oženil s párem koz.

“No a co?” zakňučela. “Smrad ještě nikomu neublížil.”

“Ty tak máš co kecat,” obořil se na ni Banán. “Kdy to bylo naposled, co ses ty koupala?”

To Piraňu nadzvedlo. “Ty mně máš co říkat, že jsem špinavá, ty odporný hulváte.” Chtěla mu jednu vrazit, ale chytil jí ruku a držel jí ji od těla. “Pusť!” zavřeštěla. “Nech mě být!”

Její tři pekingští psíci zareagovali na hlas své paní a zvedli se z různých míst v ložnici, kde předtím podřimovali. Dva z nich skočili na postel a třetí se postavil na zadní k pelesti a zuřivě štěkal.

“Zavři tlamy těm zasraným bestiím!” zaječel Banán.

Piraňajimještědodávala odvahy. “Pojďte sem, miláčkové, pojďte na pomoc své ubohé mámě.”

Teď začali štěkat všichni tři a ti dva, co byli na posteli, skočili na Banána. Ten zařval, střásl je ze sebe a přitom pustil Piraňu, která využila příležitosti a zaryla mu do tváře své vražedně dlouhé červené nehty.

“Ty pičo!” ryčel Banán.

“Ty čuráku!” vrátila mu to.

Psi se přidali. Banán popadl jednoho z nich u krku za hřbet a mrštil s ním přes celou ložnici. Přistál v koutě a přerušovaně skučel.

Piraňa se na něho přestala sápat a spěchala za psem. “Ty hajzle!” zařičela. “Tys Ňafíkovi něco udělal!”

“Ať si Ňafík nasere!”

“Ty si naser!”

Banán vyskočil z postele rovnou do psí hromádky. “Ježí… šikriste!” zaječel a odkulhal do koupelny.

Piraňa, jak bylanahá, přes sebe rychle hodilakožich, pak vzala skučícího psa do náručí, sebrala Banánoví z nočního stolku klíče od jeho cadillacu a běžela ven. “Neboj se, mazlíčku,” šeptala pejskovi, “mámatěhonem zavezekpanu doktorovi.”

Banán si právě drhl nohy, když se ozval výbuch. Nejprve si myslel, že je to nějaký útok, a rychle sebou hodil na podlahu. Potom si uvědomil, že to tak není, vstal, opatrně vyšel z koupelny a venku za oknem ložnice uviděl kouřící vrak svého hořícího cadillacu. “To mě podrž,” zašeptal pokorně, “tam jsem taky mohl být já.”

Prvního září 1951 se Ginovi narodil syn.

Jeho syn!

Nejkrásnější okamžik v jeho životě.

Dali mu jméno Dario.

Gino to oslavoval celý týden.

Maria se usmívala a říkala: “Já jsem to věděla, že ti dám syna, ne?” Zahrnul ji polibky - tu svou nádhernou, sladkou ženušku - a děkoval všem svátým, že takovou ženu našel.

Dario byl droboučké dítě, vážil jenom dvě kila pětapadesát a vůbec se nepodobal Lucky. Holohlavý, útlounký, snožičkama aručičkamajako sirky, pleť měl bledou a oči modré.

Lucky, teď už statná patnáctiměsíční holčička, byla, jako by otci z oka vypadla. Měla stejně tmavou pleť barvy oliv, stejné černé oči a stejně vlnité vlasy, černé jako uhel. Máji strašně rád, ale narození syna je přece jenom něco jiného.

Maria si s ním vážně promluvila, ještě než ji propustili z nemocnice. “Musíme si dát pozor,” naléhala na něho, “nechci, aby Lucky namiminko žárlila.” “Žárlila?” zvolal Gino. “To přece nemůžeš myslet vážně? Mám je rád oba.” “Jenom si dávej pozor, abys je měl oba rád stejně,” varovalal ho Maria. “To je přece jasné. To je jasné,” lhal. Nemůže si pomoct. Syn je přece přímým pokračováním jeho já. Tím dcera nikdy být nemůže.

“Ten dacan má devět životů jako kočka,” vybuchl Enzio. “Něco takového jsem nikdy nezažil.”

“Dosáhli jsme svého,” řekl Gino klidně. “Ve Vegas už nejsou žádné nepříjemnosti. Kšeft jenom kvete. A Banán už nepůjde do žádné boxovačky.” “To jestli si myslíš, tak se mýlíš,” prohlásil Enzio ostře.

“Kdyby se ukázalo, že se mýlím, zbavíme se ho jednou provždycky.” “Hovno!” odsekl Enzio. “Já říkám, že si venku najmeme chlapa, ať ho oil krouhne.”

Gino si povzdechl. “Zabils mu ženu. To má jako varování. Stáhne se bokem.”

“Teď možná.”

Gino se sebevědomě zasmál: “JáBanánaztóm-nezapomeň,žejsmenaulici nC ínali spolu. Vždycky v něm bylo kus zbabělce a jiný už nebude. To se můžeš vsadit.”

“Na sázení mě neužije.”

“Tak se nesázej. Ale to ti říkám, Enzio, mně můžeš věřit. Zůstane ve l ti adelfii a kolem nás už víckrát čenichat nebude.”

“Jenom abys měl sakra pravdu.”

“No to teda mám. Vím to.” Gino si zapálil dlouhý tenký doutník Monte Christo a zakřenil se: “Chceš se podívat na mimino? Pojď, já ti ho ukážu. Dano Santangelo. Je to sakra to nejlepší mimino na celém tom sakramentském světě!”

Čtvrtek 14. července 1977\ New York

Steven se díval za mizející postavou Lucky, čekal, až se úplně ztratí z dohledu, a potom se vydal po betonových schodech za ní. Byl unavený, špinavý a vzteklý, že na celou noc uvízl ve výtahu. A ještě k tomu s takovou ženskou, jako je Lucky. Drzou, arogantní a obhroublou, jak řidič náklaďáku. Pohledná, to teda je. Dokonce po celé noci ve výtahu má ještě šmmc.

Zakázal si na ni myslet. Co vlastně blbne? Ani nepomyslel na jinou ženu od chvíle, kdy se rozhodl, že Aileen je pro něho ta pravá.

Dariovi se pomalu vracelo vědomí. Na moment nevěděl, kde je, potom si vzpomněl a vyplašeně se posadil s pocitem, že má v žaludku olovo.

I při tom otupění ho zarazilo, když si uvědomil, že je ve vlastní posteli. Hlava ho bolela, žaludek ho bolel, varlata ho bolela.

“Jak se cítíš?” zeptal se kdosi.

Zamrkal. Pokoj osvětlovala svíčka. U dveří na židli někdo seděl. Dario se pokusil vstát z postele, ale jakmile spustil nohy na zem, udělalo se mu nevolno a obestřely ho mrákoty.

“Neboj se,” řekla postava od dveří. “Já j sem Sal. Kosta Zennocotti mě poslal na pomoc. Mrzí mě, žes jednu schytal. Ale bylo třeba mít jistotu, kdo jsi.”

Dario si držel hlavu a sténal. “To teda mockrát děkuju,” zabručel s hořkostí v hlase.

“Tak všecko dobrý, ano?” Postava se zvedla ze židle, přešla k němu a Dario s úžasem zjisúl, že Sal je žena.

Když se Elliott Berkely vzbudil, byla už Carrie oblečená a nervózně chodila po bytě sem a tam.

“Myslel jsem, že dnes budeš chtít zůstat v posteli,” řekl káravě, “zažilas přece včera ošklivý šok.”

“Cítím se dobře,” dokázala povědět docela svěže. Strávit celý den v posteli bylo to poslední, co si přála.

“Zatraceně!” zvolal Elliott, když se pokusil rozsvítit v koupelně. “Ta •lektřina pořád nejde. Co se to v tomto městě děje?”

Pokrčila rameny. Co se to děje v jejím životě? Město ji teď nezajímá.

Cestudo New Yorku zvládl řidič v dobrém čase. Bylo dvanáct třicet a uháněli si to víc než dovolenou rychlostí přecpanými ulicemi, opatrně kličkovali přes křižovatky s nefungujícími semafory a dravě ujížděli kupředu, výmol nevýmol.

“Člověk by si myslel, že ve městě dají ty ulice do pořádku,” stěžoval si řidič. “Kolik peněz vláda prošustruje..Byla to první slova, která za celou cestu řekl. Ginovi to mlčení vyhovovalo. Komu by se chtělo konverzovat.

Sešla sedmadvacet poschodí, nohy ji bolely a chodidla ji pálila, jak je měla uvězněná ve vysokých módních látkových kozačkách. Do prdele s módou! Kdyby i ak tady měla tenisky, kraťasy a tričko. Musela se usmát, když si představila, jak I >v se Kosta tvářil, kdyby se na jejich schůzce ukázala v takovém oblečení. A proč ne? Proč sakra ne? Je přece už dospělá, ne? Může si dělat, co chce, ne? Cokoli. Velký Papájí už nemá co poroučet. Dávat jí příkazy. Říkat jí, co má dělat. Hrozit jí, že jí vytřepe duši z těla.

Gino Santangelo. Velké zvíře. Otec. Táta.

Gino Santangelo. Tyran.

Kristepane! Každým dnem se může ve Státech objevit. Každým dnem.

Zastavila se, aby se vydýchala, sedla si na betonové schody a dlouze si povzdychla. Konfrontace s otcem jí nahání posvátnou hrůzu. Ale není to jenom posvátná hrůza, je to i výzva.

Hryzala se do palce a naminutku zvřela oči. Teď sejí chcejenom spát. Někde v dálce slyší kroky někoho dalšího, kdo schází po nouzovém schodišti. Steven Jakýsi. Škrobený suchar.

S velkým úsilím se vzchopila a vydala sepo schodech dolů. Už jenom dvacet poschodí.

“Počkat,” vysoukal ze sebe Dano, “vždyť ty jsi žena.”

“Ale neříkej!” opáčila Sal ironicky. “Napadlo mě, že není něco v pořádku, když jsem ráno vyšla ze sprchy.”

Dario se položil zase na postel a zasténal. “Rány ale určitě nerozdáváš jako ženská.”

Sal se zaculila. Bylo jí čtyřiatřicet let, vážila pětasedmdesát kilo a měla sílu jako býk. Vlasy měla zastřižené nakrátko a obličej Shirley MacLaineové. Byla na volné noze a dávala se najímat jakoenforcer, zastrašovač, osoba, která se nasazuje do akcí, kde dobré slovo už nezabírá. Byla známá svou schopností odvést každou práci potichu a rychle. Najmout šiji přišlo na pěkné peníze, ale zasloužila šije do posledního centu.

“Poslyš,” řekla, “tomu tvému “problému” v kuchyni trčí přímo z břicha pořádná kudla. Kdo to je?”

Dario znovu zasténal. “Já nevím… Chtěl mě zabít, tak jsem…” hlas mu bezmocně selhal.

Sal pokrčila rameny: “Žádná křeč. Jen si tak říkám, že asi budeš potřebovat dostat tu mrtvolu odsud pryč. To bude samozřejmě něco stát…”

“Na tom nezáleží kolik. Kosta se o to postará.”

“Fajn. Tak se trochu prospi a pár hodin odsud nevycházej. Do té doby se ti oba vypaříme ze života. Platí?”

Tupě přikývl. Brzy se vzbudím, pomyslel si, a nic z toho nebude pravda.

“Tady máš, vezmi si jich pár. Lip si odpočineš.” Vděčně přijal modrozelená dražé. Za několik minut už tvrdě spal.

Sal si ho zadumaně prohlížela. Dario Santangelo. Hm. Syn Gina. Možná se jí teď naskýtá šance vydělat si jmění.

Kosta prodřímal noc v kanceláři. Měl tam pohodlný gauč. Proč by v jeho věku vůbec uvažoval o nějakém dlouhém sestupu po schodech dolů. Když se domluvil se Sal, že si vezme na starost Dariův problém, zavolal na letiště a zjistil, že Ginův let byl odkloněn do Filadelfie. Věděl, že Gino z toho moc velkou radost mít nebude. Po tolika letech choulostivého vyjednávání, aby ho dostal zpátky do Států … Ale co… Jedna noc ve Filadelfii přece ještě neznamená konec světa - a od Gina by bylo pošetilé, kdyby se ještě dnes pokoušel dostat do města.

Primátor vyhlásil mimořádný stav a vypadáto, že ten výpadek proudu nepředstavuje jenom chvilkovou ztrátu pohodlí.

A tak si Kosta uvolnil vázanku, odložil sako a usnul nepříliš klidným spánkem.

V devět hodin dopoledne ho probudil telefon.

“Jsem už na cestě,” řekl stručně Gino. “Přijď za mnou kolem poledne do hotelu Pierre.”

Kosta se dvakrát nerozmýšlel, jestli si má odsupět těch jednapadesát poschodí dolů po tvrdých betonových schodech. Gino chce, aby se setkali. Dokonce i teď, po těch dlouhých letech, když Gino chce, tak Kosta skočí.

“Myslím, že tu zítřejší večeři bychom měli raději odříct,” řekl Elliott zdráhavě. Neměl rád, když mu něco rušivě zasáhlo do jeho puntičkářský plánovaného programu.

“Ale ten výpadek proudu určitě nebude trvat až do zítřka,” řekla Carrie konejšivě.

“Hmmm ..zamračil se. “Víš, co bych nejradši udělal?”

“Co?” zeptala se v naději, že bude chtít vypadnout z bytu a strávit celý den ve své kanceláři.

“Mám chuť si někam zajet. Na Bahamy, na Havaj, možná i na Panenské ostrovy. Co tomu říkáš,”

Co tomu říká? Myslí si, že je to příšerný nápad. Odjet a přitom vědět, že tu někde někdo v New Yorku číhá a jenom čeká nato, aby odhalil její minulost. To je absolutně vyloučeno.

Nutila se do úsměvu. “Neblázni. My teď přece nikam nemůžeme odjet.”

“A proč ne?”

“Protože prostě nemůžeme. Společenský kalendář mám nabitý až do září. Akce, na které jsme slíbili přijít, vernisáže výstavy, večírky…” Mluvila příliš překotně a uvědomila si to.

Elliott ji přerušil. “Nic, co by se nedalo odříct.”

“Víš sám, jak nerad necháváš lidi na holičkách.”

“Pár týdnů někde pryč. Ty to potřebuješ, drahá.”

“Mně se tady ve městě docela líbí,” odpověděla rychle.

“Já ti nerozumím začal, “po tom, co se přihodilo včera…”

Vyrušil je telefon. Sluchátko zvedl on. “Haló?… Haló?”

“Kdo to byl?” zeptala se roztřeseně, když položil.

“Nějaký omyl. Dokonce i ten telefonní systém už selhává. S tímto městem to jde z kopce…”

Carrie se zachvěla. To telefonoval ten její vyděrač. Ví to. Je si tím naprosto jistá.

Gino prošel vstupní halou hotelu Pierrekrecepci. Jeho chůze byla pomalejší, jeho krok méně odměřený. Ale stále z něho čišela jakási nespoutaná energie.

“Pane Santangelo, už jsme vás očekávali, pane,” řekl recepční a podal mu klíč od jeho apartmá. Nějaká žena, která stála poblíž, se při zaslechnutí jeho jména otočila a civěla na něho. Když za ní přišel manžel, šťouchla do něho, něco mu pošeptala a civěli oba.

“Pan Zennocotti je už nahoře, pane,” pokračoval recepční. “Ze spolehlivých zdrojů mám zprávu, že dodávka elektřiny bude záhy obnovena. Pokud budete cokoli potřebovat, neváhejte, prosím, zavolat.”

Gino přikývl, rozhlédl se kolem a zhluboka se nadechl.

New York. Má svoji vůni. Jako žádné jiné město.Je doma.Teď to konečně cítí.To ale je pocit!

Část druhá

Lucky 1955

Vzpomínky na dobu, než měla pět let, se skládaly z nejasně ohraničených šťastných střípků. Teplo. Bezpečí. Krásná něžná maminka s hebkými světlými vlasy a sametovou pletí. Krásná maminka, která vždycky voněla, hodně se smála a nosila pěkné šaty s heboučkými kožíšky.

Táta. Větší. Drsnější. Nosíval dárky. Panenky a medvídky. A objímal tak pevně, že se někdy Lucky strachovala, aby jí z těla nevymáčkl všechen dech.

Miminko Dario, menší, droboučké. Lucky se brzy naučila postarat se o něho.

On pořád plakal. Ona byla spokojené děcko. On nechtěl jíst. Ona slupla všecko, co bylo na dosah. Jemu dlouho trvalo, než začal chodit. Ona se batolila ve čtrnácti měsících. On ve čtyřech letech skoro nemluvil. Ona v pěti žvatlala na každého a pletla se do všeho.

Když měla páté narozeniny, uspořádali jí rodiče velikou oslavu. Padesát dětí. Klauni. Jízda na oslících po zahradě. Obrovský čokoládový dort ve tvam jejího oblíbeného domečku pro panenky.

Měla takovou radost, že sotva dýchala. Na sobě měla růžové šatičky s volánky, ve vlnitých černých vlasech mašle a na nožkách krátké ponožky s bílými lakýrkami.

Gino ji nadhazoval do výšky a říkal jí pořád dokola “ty moje malá italská princezničko”. A potom jí dal dárek - jemný zlatý řetízek s medailónkem posázeným diamanty a rubíny. Uvnitř byla společná fotografie jich dvou.

“Tatínku!” vypískla a zasypávala ho pusinkami.

“Ty ji rozmazluješ,” usmála se Maria shovívavě.

“Některé děti jsou k tomu přímo stvořené.” A vyhodil Lucky do vzduchu.

Vyjekla strachem i vzrušením, ale on ji chytil a přitiskl k sobě. Zhluboka vdechovala vůni, kterou měla nejradši. Vůni táty. Lísala se k němu a říkala: “Hodný táta, hodný, hodný.”

Postavil ji na zem a mrkl na Mariu. “To děcko je senzační. Celý tatínek.”

Maria se sladce usmála: “Jako tatínek sice vypadá, ale ty nejlepší vlastnosti má po mně.”

^ Lucky mu objímala nohu a škemrala, aby ji zase vyzvedl do výšky, ale on si

jí přestal všímat, protože se teď usmíval na svou ženu.

“To teda jo.”

Maria se na něho také usmívala. “To teda jo,” napodobovala ho.

“Totedajozaburácel šťastně Gino, setřepal Lucky znohy aobjal svouženu. “A to říká kdo?”

Lucky si strčila palec do pusy a mlčky rodiče pozorovala. Ti dospělí jsou ale divní. Jak je něco popadne,už si jí vůbec nevšímají-a jsou to přece její narozeniny. Vyndala si palec z pusy a zašišlala: “Bolí mě bříško.”

Maria odstrčila Gina a sklonila se k dceři: “Ach bože! Zrovna dneska. Kde tě to bolí, miláčku?”

“Všude.”

Maria vrhla na Gina vyčítavý pohled. “Neměls ji tak vyhazovat. Zacházíš s ní moc drsně.”

“Jo?” Ještě jednou chytil dcerku do náručí. “Bolí tě něco, maličká? Bolí tě?” Začal ji lechtat. Vřískala smíchy. “A kde tě to bolí? Co? Co?”

“Nech toho, Gino,” napomínala ho Maria.

“Ale běž. Jí se to líbí.”

A Lucky se to opravdu líbilo. Smála se tak, až jí do očí vstoupily slzy a vesele jí klouzaly po tvářích. “Přestalo bolet, táto, přestalo,” pištěla šťastně.

Lechtal ji dál.

“Už dost! Už dost!” křičela.

“Jo? Ty chceš, aby táta přestal?” žertoval. “Ale já nepřestanu. Co tomu říkáš?”

“Gino, bude moc rozdováděná,” řekla mírně Maria, “a z té oslavy nebude mít nic.”

Přestal ji lechtat, pevněji stiskl a zašeptal: “Táta tě má rád, maličká.” Pak ji postavil na zem.

V té chvíli se objevila chůva Camdenová s Dariem. Držela toho blonďatého caparta pevně za ruku. Dario měl totiž ve zvyku namířit si to pryč a ztratit se.

“Hej - “ zavolal Gino, “vím, že ty dneska narozeniny nemáš, ale mám něco i pro tebe.”

Dario se nepustil chůvy Camdenové, ani když mu Gino podával velký dárkově zabalený balíček.

Lucky poskočila radostí - nebyla závistivá a pomyšlení, že její malý bratr dostane taky dárek, ji těšilo. “Otevři si to, hlupáčku,” poučovala ho, a když se o to ani nepokusil, tak se do toho pustila sama a nadšeně strhávala barevný papír. Uvnitřbylo velké auto - zářivě červené a s černými kolečky, která se točila. Zdálo se, že Lucky je tím okouzlena víc než Dario. Ten si ho jenom zběžně prohlédl a potom vyměnil chůvinu ruku za hřejivou dlaň své matky.

“Hej - hej - hej!” zvolal Gino. “Líbí se ti?” A vtom se vrhl na Daria, zvedl ho a vyhazoval do vzduchu jako předtím Lucky.

Chlapec se rozbrečel a řval, co mu síly stačily. Potom začal blinkat.

Gino ho vrátil chůvě a jenom si přál, aby se chlapec trochu víc otrkal, aby byl víc podobný své sestře.

“Teď právě dojedl oběd,” vyčítala mu Maria. “Co tak asi můžeš čekat, když s ním tak házíš.”

Gino pokrčil rameny a obrátil pozornost zase k dcerce. Spolu pak proháněli po podlaze to lesklé červené auto. Maria vytáhla svůj aparát a vyfotografovala je. “Usmějte se,” nařídilajim a vzápětí se na ni rozzářily dvě navlas stejné usměvavé tváře.

O týden později se Gino chystal na pracovní cestu.

Lucky ani moc nevadí, když jezdí pryč, protože jí vždycky přiváží nádherné dárky. Ale přece sejí po něm stýská. Někdy ji máma nechá s ním mluvit po telefonu. To je pro ni svátek.

Když je tatínek pryč, dům se naplní spoustou všelijakých lidí a mamince se to nelíbí. To Lucky ví, protože je slyšela, jak se kvůli tomu dohadují. Tentokrát u nich žádní lidi nejsou. Když se zeptala proč, řekla jí maminka, že tatínek bude pryč jenom jednu noc. Lucky je zvědavá, jestli to znamená, že ona nedostane žádný dárek.

V malém domku v zahradě bydlí Red s dalšímmužem. Lucky jemá ráda. Nosí ji na ramenou a hází ji do bazénu. Chůva Camdenová je ráda nemá. Říká jim “nevycválaní burani”. Lucky neví, co jsou to nevycválaní burani. Dario se rozbrečí, když si s ním chtějí hrát. Brečíhodně. Lucky je jediná, která ho dovede rozesmát.

Tatínek jí dal velkou pusu, když odjížděl, a ještě větší mamince. Taji pak vzala do velké ložnice a nechala ji zkoušet své šaty a boty a šperky. Lucky si strašně ráda hrála na oblékání. Byla to jedna z jejích nej oblíbenějších her a dovolili jí to jenom výjimečně.

Pomyslela si, že by takové výjimky snad mohly být dvě ažejí taky dovolí spát ve velké ložnici. Ale to se nestalo. Chůva Camdenová ji v šest hodin zahnala do koupelny a v sedm hodin přišla do jejího pokojíčku máma dát jí pusu na dobrou noc.

Natáhla ruku a chytila pramen maminčiných světlých hedvábných vlasů. “Proč já nemám žluté vlasy?” vyzvídala.

“Protože máš krásné černé vlasy po tatínkovi,” řekla Maria mírně. “To tě dělá dvakrát šťastnou. Jednou proto, že se jmenuješ Lucky, to je šťastná, a podruhé proto, že máš krásné vlnité vlasy.”

Lucky se zahihňala. Maminka někdy povídá legrační věci. “Dario má žluté vlasy.”

“Ano, má. Ale teď už spi.”

“Přijede tatínek domů zítra?”

“Ano, přijde,”

“Půjdeme si všichni zaplavat?”

“Jestli se nevrátí moc pozdě.”

“Tak ano.” Strčila si palec do pusy. Za pár minut už tvrdě spala.

Lucky byla ranní ptáče. Vyskočila z postýlky obvykle už mezi šestou a sedmou. Dario a chůva Camdenová nevstávají nikdy před půl devátou, alejí to nevadí. Naučila se udělat si pro sebe snídani a líbí se jí, že může sama běhat po bytě. Nesmí samozřejmě ven, dokud nejsou vzhůru dospělí, kvůli zvonkům, které se rozdrnčí, když otevře některé okno nebo dveře. Jednou to zkusila a tatínek se mohl zbláznit! Křičel, řval a pobíhal po domě s pistolí v ruce. Přesně jako v televizi. Moc se tomu nasmála, ale Dario brečel.

Když je táta doma, taky brzy vstává. Aspoň někdy.

Lucky ví, jak brnknout do vypínače, aby se voda v konvici začala vařit. Ví, jak udělat tátovi kávu - přesně tak, jak to má rád. Když mu ji udělá, dostane pusinky navíc.

Máma vstává obvykle pozdě. V devět hodin nebo v půl desáté. Táta ji pleskne po zadečku a říká jí, že je líná. Když se líbají, Lucky se stydí.

Ptáčci si spolu povídají. Štěbetají. Lucky je slyší přes okno. Vyskočila z postele a běžela se na ně podívat. To je ale překvapení. Máma už je vzhůru a je v bazéně. Odpočívá na pruhovaném lehátku, co se jen tak pohupuje uprostřed bazénu.

Celá rozradostněná se Lucky navlékla do svých žlutých plaveček. Táta říká, že má velké bříško. Ty pupíku, volá na ni. To ji vždycky rozesměje.

Běžela dolů a dušička jí poskočila radostí, že skleněné dveře jsou otevf niť “Maminko,” volala radostně, když utíkala ven. “Mami, mami, mami! J;n 1k« tak v koupat! Prosíím!” Pelášila k bazénu, zajíkala se smíchem a byla mm Vašimi

Když se přiblížila k bazénu, všimla si, že maminka spí. Ta nejkrásnější maminka na světě - tak jí říká tatínek a Lucky je pro - leží nehybně, dlouhé světlé vlasy plavou na vodě jako vějíř, ruce a nohy jí bezvládně visí z lehátka.

Dvě věci Lucky hned zarazily. Máma je nezbeda. Máma je nestydáč nahaláč. A voda v bazéně má divnou barvu. Růžovou.

Stoupla si na kraj a řekla: “Mami.” A potom hlasitěji: “MAMI, MAMI! MAMI!”

Věděla, že něco není v pořádku, ale nevěděla co.

Kde je tatínek? Ten by to věděl.

Tatínek je trumpeta. Odjel si pryč.

Sedla si a krátkýma nožkama komíhala nad vodou. Počká, až se maminka probudí. Tak to bude nej lepší. Bude prostě čekat.

Steven 1955 -1964

Když bylo Stevenovi šestnáct, zavolali ho ze soukromé internátní školy, kterou navštěvoval, domů a Carrie mu řekla, s očima zarudlýma a celá zlomená, že Bernard Dimes ve spánku zemřel. Ranila ho srdeční mrtvice.

Steven byl tou zprávou ohromen. I když věděl, že Bernard není jeho pokrevní otec, miloval ho jako vlastního. Bernard byl přece jediný tatínek, kterého kdy poznal. Strávili spolu spoustu pěkných chvil - v New Y orku i na jejich letním sídle na Fire Islandu.

Na pohřbu stál Steven oddaně po boku své matky. Byl to vysoký a hezký chlapec. A potom, doma na Park avenue, ji držel za chvějící se ruku, zatímco procesí Bernardových přátel a známých přicházelo projevit soustrast.

Carrie byla velice statečná. Hlavu držela vzhůru a slzy skrývala za dlouhým černým závojem.

O týden později se Steven vrátil do školy.

“Já si tu poradím,” trvala na svém Carrie. “Tvoje studium je důležitější než to, abys tu byl se mnou.”

Jeho studium vždycky kladla na první místo. Vždycky. Je to otrava, ale naučil se nehádat se s ní. Jeho matka má povahu, která by dovedla spálit i led. Chce po něm, aby měl ze všeho saméjedničky. Zpočátku se hodně učil, abyjeměl. Kdyby je neměl,…

Ve třinácti to začal šidit. Půl roku strávil boxováním a vůbec se věnoval všelijakým sportům. Bylo to senzační, ale známky ve škole se rapidně horšily.

Carrie ztratila nervy. Zfackovala ho a zřezala ho tak, že ještě týden si nemohl sednout. Dostal na pamětnou.

“Když jsi černý, musíš se snažit víc,” oboňla se na něho nemilosrdně. “To si pamatuj.”

Steven něco takového nedokázal pochopit. Nikdy se nesetkal s rasovou nenávistí. Bydlel v nádherném domě s milujícími rodiči. To, že jeden je bílý a jeden černý, ho nikdy netrápilo. Měli spoustu přátel, kteří se o to taky nestarali. A přicházeli k nim nejrůznější lidé - slavné hvězdy divadelního nebe, zahraniční producenti, hudebníci, filmové herečky, operní zpěváci.

Jediní černí studenti ve škole byli on a chlapec, který se jmenoval Zoona Mgumba. Ale ve velmi drahé soukromé škole byli jako zrnko v hromadě písku. Všichni ostatní byli synové diplomatů, finančníků a světaznalých veličin. Carrie vybralapro Stevena právě takovou školu, protože chtěla, aby se musel hodně starat o dobré známky, a ne o svou barvu pleti.

Bernard namítal, že taková škola mu bude bránit v tom, aby poznal, jak to na světě skutečně chodí. Ale Carrie na tom trvala.

Otec Zoony Mgumby měl nějaké významné místo v OSN. Steven nikdy přesně nepochopil jaké. Hlavní náplní Zoonova života bylo, že si ho honil - věčně jako se zbraní v ruce. On si pořád jenom masíruje sval, tak tomu říkal Stevenův nejlepší přítel Jerry Meyerson.

Jerry byl správný kluk. Vysoký čahoun s rezavou kšticí si stejně jako Steven hleděl učení a tím, že byli blízcí přátelé, si navzájem hodně pomohli.

Na rozdíl od jiných kluků dávali učení na první místo a diskuse o sexu až na druhé. Kdo má čas se přít o přednosti tohoto páru pečlivě změřených prsou oproti tamtomu páru. Někteří hoši trávili hodiny tím, že slintali nad pomočasopisy -zvláště Zoona - a toho nakonec vyhodili ze školy, že si honil péro přímo před zraky tří maminek, když byl ve škole návštěvní den.

Když končil školu, byly Stevenovy sexuální zkušenosti žalostně omezené. Podobně jako Jerry myslel na děvčata, ale kde je vzít?

“Podáme si je dál na škole,” chvástal se Jerry. Tam se to bude holkama jenom hemžit, pak ty a já spolu - to bude přece perfektní!”

Steven a Jerry plánovali, že půjdou studovat práva-a podařilo se jim to zařídit tak, že se oba dostali do stejné college kousek od Bostonu.

Jerry měl pravdu. Děvčat tam byla spousta. Malé, tlusté, štíhlé, vysoké. S velkými ňadry, s malými ňadry, dlouhýma nohama, s kulatými zadky. Bylo to, jako by člověk celý život držel dietu a najednou ho vypustili do cukrářství.

Jerry úplně šílel. Dostat se nějaké holce pod kalhotky byl úkol číslo jedna. Po půl roce snažení se míra jeho úspěšnosti rovnala nule. A se studiem na tom taky byl pěkně bledě.

Steven mu pomáhal, jak mohl. Strašně se mu na college líbilo. Rád se učil a bylo to pro něho něco, s čím se chtěl poprat. Stal se nadšeným členem basketbalového týmu. To ho odvádělo od děvčat a od sexu - viděl, s jakými potížemi se musí potýkat Jerry, a on ve svém životě o žádné takové problémy nestál. Problémy měl - ale s matkou. Od Bernardovy smrti se Carrie úplně stáhla do sebe. Celé nekonečné hodiny vysedávala v Bernardově pracovně v domě na Park avenue. Jenom tam prostě seděla a hleděla. Den co den.

Když byl Steven doma na prázdninách, snažil seji z té apatie dostat. Navrhl jí, aby si pro změnu zajeli do domu na Fire Islandu. “Já ho prodávám, Stevene,” řekla smutně. “Příliš mi to všechno připomíná.”

Zeptal sejí na finanční situaci. Jsou na tom dobře? Neměl by nechat školy a sehnat si zaměstnání?

Ujistila ho, že je Bernard zanechal velice dobře zaopatřené. A mrazivě dodala, že jestli někdy školy nechá, tak ho zabije.

Nijak sejí neuměl dostat pod kůži a to ho trápilo. Matce je teprve něco přes čtyřicet aje to velice přitažlivá žena. Mělaby se jít někam pobavit, ane se zamykat v nebožtíkově pracovně a utápět se ve vzpomínkách.

Jednou dostal výborný nápad. “Ty, mami,” řekl rozšafně, “co kdybychom si udělali výlet do Keni? Musíš tam mít plno příbuzných a mohli bychom některé z nich navštívit.”

Její reakce byla naprosto jiná, než čekal. Neřekla - “Pouvažuju o tom,” nebo dokonce “Možná ano.” Řekla jenom velice chladně: “Nikdy se, Stevene, nevracej v životě zpátky. Pamatuj si to.” A to byl konec diskuse.

Věděl o ní tolik, co o ní věděl kdokoli jiný. To, co četl v časopisech a novinových článcích. Ale někdy - uprostřed noci - se probouzel zalitý studeným potem a říkal si - “Kdo jsem? Kdo je můj skutečný otec?”

Jediná informace, kterou kdy z Carrie vytáhl, byla - “Byl to dobrý člověk -doktor - zemřel, když ti byl rok.”

Snažil se, aby ho netrápilo, že mu o minulosti nechtěla nic říct. Asi má své důvody. Pokud mu nechce říct, kdo byl jeho pokrevní otec, tak je to prostě něco, s čím se musí smířit. Tak se s tím smířil.

Rok 1957 byl pro Stevena nabitý událostmi. Dosáhl osmnácti let, poprvé v životě ho nazvali negrem, zasouložil si a naučil se, jak se má bránit.

Být černý není stejné jako být bílý. Cariie mu to opakovala stokrát, ale on ji nikdy ani pořádně neposlouchal. Teď to ví. Nabeton. A tak se začal zajímat o lidská práva i o to, jak se věci dají změnit. Zauj al hoMartin Luther King i kampaň, kterou na Jihu vede za rovnoprávnost.

Začal si být velice dobře vědom toho, že je černoch, a teď už chápal, co tím Carrie myslela, když mu říkala takové věci, jako třeba: “Když jsi černý, musíš se snažit víc.”

Byl výtečným studentem takjako tak, ale najednou studoval ještě usilovněji a z výtečného se stal brilantním.

Svou první sexuální zkušenost se vším všudy udělal s velice hezkou černou dívkou, která se jmenovala Shirley Sullivanová. Byla to typická studentská soulož na zadním sedadle kamaťádova auta. Shirley měla sukni vykasanou až k pasu, kalhotky kolem kotníků, svetr vyhrnutý k bradě a jedno ňadro bolestivě vystrčené z košíčku podprsenky.

Steven byl úplně oblečený, jen z kalhot mu strnule trčel penis v pozoru. Bylo to trapné a nedůstojné. Ale bylo to taky to nejlepší, co kdy v celém svém zatraceném životě dělal!

Chodil se Shirley sedm nádherných měsíců, požádal ji, aby si ho vzala, úplně ho zlomilo, když ho pustila k vodě kvůli nějakému medikovi z jiné školy.

Z toho mu vyplynulo jedno poučení. Děvčata říkají jedno, a myslí něco jiného. A nedá se jim věřit.

Po Shirley to roztočil. Bylo to snadné. Měl teď přes metr osmdesát a byl až neuvěřitelně pohledný. Děvčata mu padala k nohám, dokonce i bílá děvčata. Pár jich vyzkoušel. Bylo to naprosto stejné. Kundaje kunda, ať už v jakémkoli balení.

Na právnickou fakultu se Steven zapsal, když mu bylo dvacet. Ve stejném roce se Carrie znovu vdala. Všechny překvapila tím, že si vzala Elliotta Berkelyho, snobského dvakrát rozvedeného majitele divadla. Člověka, který se válel v haldách letitých peněz a letitých myšlenek, ačkoli mu bylo teprve pětačtyřicet.

Pro Carrii nebyl Elliott žádný Bernard Dimes. Nebyl to člověk, kterému by se kdy mohla, byť i na moment, svěřit. Ale v rozporu s tím, o čem ujišťovala Stevena, se skutečně dostala do finančních problémů, akdyžchtěla, aby spolehlivě prošel college a právnickou fakultou a přitom si udrželi životní standard, musela n ajít řešení. A tím řešením byl Elliott Berkely. Točil se kolem ní už léta - a třebaže ho nemilovala, jednou ráno se vzbudila a řekla si: “Proč ne?”

Když sebrali, měla už v ruce podepsaný dokument, který Stevenovi zajišťoval možnost studia tak dlouho, jak to bude potřeba. Přesvědčila také svého syna, aby si změnil jméno na Berkely. Hrála na jistotu. Na jistotu pro Stevena.

Zizi se do jeho života přihnala jako závan horkého větru do mrazivého dne. Bylo mu pětadvacet, v kapse měl diplom absolventa právnické fakulty s titulem bakaláře právnických věd a umění. Složil atestaci soudního obhájce a pracoval jako asistent veřejného obhájce, aby získal zkušenosti v soudní síni.

Zizi byla tanečnicí nevalné úrovně. Byla předvolána k soudu jako svědkyně v jednom případu ublížení na těle, a jen na ni Steven pohlédl, ihned se vzrušil. Neví, jak je to možné. Prostě se to tak stává. Jeho pták na ni okamžitě zabral a už z toho nebylo úniku.

Zizi. Stosedmapadesát centimetrů pružných ňader, mrštných nohou, jiskrných očí a vábného hlasu. Perfektní milenka.

Zizi.

Carrie ji od začátku nenáviděla.

Lucky 1965

Lucky Santangelová stála u hlavního vchodu domu v Bel Air a dívala se na šoféra, jak nakládájejíkufříky do zavazadlového prostora dlouhé černé limuzíny. Měla už skoro patnáct. Byla to vysoká skotačivá dívka se záplavou havraních kadeří a velkýma široce posazenýma cikánsky černýma očima. Byla hubená, samá ruka samá noha, její zatím ještě nevyvinuté tělo bylo do bronzová opálené a její výrazně hezké rysy nezdobilo žádné líčidlo.

K velké nelibosti šoféra seděl Dario Santangelo na kapotě limuzíny a tvářil se zdrceně. Na příjezdové cestičce sebral předtím hrst kamínků a ted’ je znuděně házel do osvětlení před vchodem. To cvmkání šlo pořádně na nervy.

Jak byla Lucky tmavá, přesně tak byl Dario plavý. Měl třináct a půl roku, dokonalé rysy, delší blond vlasy a úžasně modré oči.

Podíval se na svoji sestru a pak udělal obličej na šoféra, ale ten byl natolik zaměstnán kufříky, že si toho nevšiml.

Lucky sezahihňala,mrklananěhoabezhlesunaznačovalarty: “Blban.”Bylo to jejich oblíbené slovo, slovo, jímž hodnotili většinu lidí, které znali.

Z domu se vynořila žena. Byla vysoká a vypadala velitelsky. Udělila šoférovi několik pokynů, podívala se na hodinky a řekla: “Tak pojď sem, Lucky, nasedni už do vozu. Nechceme přece zmeškat letadlo, že?”

Lucky pokrčila rameny. “Mně by to nevadilo…” začala.

“No no, slečno,” ostřeji zarazila žena, “nic takového.”

Zajejími zády jí Dario naznačoval ústy: “Blban! Blban! Blban!” Dal si dlaně k uším a posměšně s nimi mával.

Lucky potlačovala smích, ačkoli ve skutečnosti jí nebylo do smíchu, ale spíš do pláče.

Objevil se Marco. Měl za úkol ji doprovázet, kamkoli se hnula z domu v Bel Air. Marco sejí líbí. Je móóóc hezký. Bohužel se k ní chová jako k malé holce. Nikdy po ní ani po očku nekoukne se zájmem. Dneska má na sobě lehkou bundu, sportovní košili a přiléhavé džínsy. Musí mu být aspoň třicet, aleje štíhlý a má svaly a vůbec není tlustý jako někteří starší muži, které vídává.

Už aspoň potisící si říká, jak je to s jeho soukromým životem. Má nějakou přítelkyni? Co rád dělá, když zrovna není ve službě jako tělesný strážce?

“Okamžitě slez z toho auta,” obořila se slečna Velitelka na Daria, “a rozluč se se svou sestrou.”

Jediným jistým hodem mrštil Dario zbytkem kamínků do světla. Sklo se roztříštilo.

“Dario!” zaječela slečna Velitelka. “Počkej, až řeknu tátovi, cos udělal!”

To si teda počká, pomyslela si Lucky. Ginovy návštěvy v Bel Air byly řidší a řidší.

Dario se odploužil za ní, snažil se vypadat klidně, snažil se vypadat, jako by mu bylo jedno, že ji posílají pryč z domu do internátní školy. “Těpic, ségro,” zamumlal, “když budeš chtít napsat, klidně.”

Popošla o krok a bratra objala. Normálně by ji odstrčil, ale dnes se nebránil a ona mu velice, velice slabounce šeptala do ucha: “Nedej se! Budu zpátky, dřív než se naděješ.”

Dal jí vlhkou rozpačitou pusu a utekl honem domů, aby si nikdo nevšiml jeho slz.

Lucky nastoupila do auta. Byla vyplašená a rozechvělá, ale svým způsobem se jí ulevilo. Konečně se vydává do světa. Deset let vychovatelek a soukromých učitelů se skončí. Deset let izolace a samoty, aniž si něco mohla dělat podle svého. Bylojílíto, že opouští Daria, alestejně… Potřebuje kamarádky… Děvčatasvého věku … A brzy půjde Dario do školy taky.

Na tom, aby ji poslali do školy, trvala teta Jennifer. “Nemůžeš přece donekonečna držet ty děti zavřené a pod ochranou, Gino,” zaslechla Lucky při jedné z řídkých otcových návštěv. “Doslechla jsem se o takové velice dobré dívčí internátní škole ve Švýcarsku. To Lucky jenom prospěje …”

V letadle si zdřímla, ale nerada, protože opravdu nechtěla vůbec nic propást. Slečna Velitelka seděla prkenně vedle ní a ostřížím zrakem na všecko dohlížela.

Lucky to připadalo k smíchu, že má mít v jejím věku na cestě doprovod, ale Gino trval na svém. “Jedeš ty - pojede i ona. Až tě v pořádku dopraví do školy, vrátí se. Tak to bude. Bez diskuse.”

Gino. Její táta. Král bez diskuse.

Má ho tak ráda, až to bolí. A přece si někdy láme hlavu tím, jak moc mu na ní a na Dariovi záleží. Tráví s nimi tak málo času… Oni bydlí v Bel Air… On bydlí, kde se mu to právě hodí. V New Yorku, v Las Vegas, všude má byty. Ona zná jejich telefonní čísla, ale nikdy je neviděla. Někdy pozdě v noci, když leží v posteli, vzpomene si na dávné časy, kdy byla ještě moc malá… Tenkrát býval vždycky někde poblíž. Objímání. Pusinky. Dárečky. Opravdu ji miloval a pečoval o ni. Na mámu si taky pamatuje. Nádherný blonďatý anděl se sladkým měkkým hlasem a pletí jako samet…

A tady jí najednou vzpomínky končívají. Jsou příliš bolestné, než aby šly dál. Něco jí probleskuje pamětí - jako kdyby krajinu ozářil blesk. Bazén. Lehátko. Tělo. Nahé. Krev.

Něco musela ze spánku říct, protože slečna Velitelka na ni ostře vyštěkla: “Co, zlato? Co je ti?”

“Nic.” Otřásla se, aby se probrala. “Mohla bych dostat coca colu?”

Vzduch ve Švýcarsku byl tak čistý, že Lucky pocítila potřebu se několikrát zhluboka nadechnout, aby vypudila z plic smog z Los Angeles.

Na letišti je čekalo auto, které je pak hodinu a půl vezlo svěže zelenou krajinou. LEvier, škola, do které měla nastoupit, se choulila na úpatí skládanky z hor a hustých lesů. Bylo to malebné a úplně jiné než pečlivě sestříhaná zeleň v Bel Air a Beverly Hills.

Slečna Velitelka řekla řidiči, aby počkal, dovedla Lucky dovnitř, předala ji ředitelce a odešla s krátkým a věcným: “Sbohem, drahá. Ať se tu chováš slušně.”

Slečna Velitelka se o Daria a Lucky starala tři roky. Věnovala jim asi tolik lásky a náklonnosti jako prkno ze dřeva. Lucky to ani nemrzelo, že odchází.

“Slečno Saintová,” oslovilaji ředitelka. “Vítejte v Levier. Jsem si jista, že se vám tu jako všem zdejším děvčatům bude líbit. Vyžaduji respekt a kázeň. Pamatujte si tato dvě slova, ctěteje a váš pobyt v Levier bude příjemný a plodný.”

Slečna Saintová. Co jí to přišili? Lucky Saintová. Panebože! Už léta věděla, co otec dělá. Tělesná stráž, poplašné zařízení, mříže na oknech v přízemí, psi. To všechno jasně naznačovalo, že je to člověk, který musí být opatrný. Ale aby jí změnil jméno jenom proto, že jde do nějaké pitomé školy? Co na tom záleží, jestli je Santangelová nebo Saintová - Svatoandělská nebo Svatá? Koho tohle zajímá?

Ve svém luxusním apartmá v hotelu Mirage v Las Vegas obdržel Gino telefonickou zprávu, že Lucky v pořádku dorazila. Zapálil si dlouhý tenký doutník Havana a oddechl si.

Posledních deset let to měl těžké. Ale chránil děti, držel je v bezpečí, neviděl je ovšem tak často, jak by chtěl. Bylo to tak lepší… bezpečnější…

Po zavraždění Marii … samé zabíjení… on osobně si vzal na starost Růžového banána … Osobně … Ještě teď mu zní v uších, jak vřeští bolestí … Jeho zoufalé kejhání, aby se nad nim slitoval. Ale jaké slitování mělo to zviře s Mariou?

Najednou se zvedl. Popošel k oknu a díval se ven. Na Stripu teď byl jeden hotel vedle druhého. Neony prorážely temnotu pouště a prosvěcovaly noc. Co se Vegas týče, měl Prcek pravdu.

Ozvalo se ohleduplné zaklepání na dveře. Red uvedl muže, který přišel požádat o laskavost. Měl brunátný obličej a byl nervózní. Byl to spolumajitel konkurenčního hotelu, pro některé lidi důležitý muž. V Ginově přítomnosti byl servilní a podlízavý. O laskavost žádal tlumeným spikleneckým hlasem. Gino mu řekl, že se postará, aby se ta věc vyřešila.

Muž vycouval z obýváku a vděčně před sebou tiskl sepjaté dlaně.

Gino ví, že tato laskavost se mu desetkrát vrátí. Rád si skládá laskavosti do zásoby. Dodává mu to pocit obrovské moci. Ne že by ji potřeboval cítit, on ji má, hodně jí má, určitě dost na to, aby měl v kapse politiky a soudce a policajty. Kašpárci na provázku, kteří budou tancovat, kdykoliv je bude potřebovat. Kdykoliv a kdekoliv.

Zamáčkl drahý doutník hned po třech tazích. Doutníky jsou jako ženy. Dají se odložit. Ať stojí, co chtějí, vždycky je spousta dalších.

Ale žádná není jako Maria. Žádná není jako jeho drahá zesnulá žena…jeho láska… jeho osud…

“Lucky Saintová-y jsi Šťastná Svatá,” řekla nevěřícně blondýnka. “Co torná být sakra za jméno?”

To by lo Luckyino první setkání s Olympií Stanislopoulosovou, malou kyprou dívenkou s prasečími očky, zasazenými do okrouhlého obličeje, s kaskádami nádherných zlatých vlasů, s pletí tak bělostnou, až to bralo dech, a s dospělými oblými ňadry, která se houpala pod ušmudlaným tričkem na tenis.

Lucky se bojovně zamračila. “Copak se někdo naváží třeba do Ringa Starra nebo Ripa Torna nebo Rocka Hudsona?” odsekla jí.

“Ach tááák!” posmívala se Olympia. “Nevěděla jsem, že bydlím s filmovou hvězdou v rozpuku. To teda pardóóón!”

Přes špatný začátek byly už za týden nejlepší kamarádky.

Olympii bylo šestnáct a půl a byla to vzpurná dcera řeckého rejdaře a jeho manželky z vyšších amerických kruhů. Její rodiče se rozvedli, přehazují šiji jako horký brambor a oba se předhánějí v jejím rozmazlování. Už ji vyhodili ze dvou amerických internátních škol a matka ji ze zoufalství zapsala na LEvier. “Tátovi je to puma, jestli budu chodit do školy nebo ne,” zahihňala se Olympia, “on počítá s tím, že se vdám za nějakého prachatého kocoura, kterého mi vybere ve staré domovině. Máma si zase myslí, že bych měla dělat kariéru. Ale pletou se oba. Já si budu užívat a basta. Kluky a chlast a mariánku a psinu. Chceš se připojit k mému tažení za krásami života?”

Znělo to ohromně lákavě. “Jasan,” řekla Lucky a její dobrodmžné sklony poprvé vypluly na povrch. “Alejak si budeme užívat, když jsme tu zamčené?”

Olympia na ni mrkla. “Vždycky se něco najde,” zašeptala tajemně. “Jenom se dívej a uč se!”

Byla tó hračka. Večerka v 21.30. Lucky a Olympia venku v 21.35.

Okno jejich pokoje bylo na výhodném místě hned vedle stromu, a tak se dalo šikovně sešplhat dolů a skočitdo vlhké trávy. Pak stačilo přeběhnout dvůr ke kůlně s bicykly, dvě kola si půjčit a za deset minut se mohlo být v nejbližší vesnici.

Ten večer, co to tak udělaly poprvé, se posadily do zahradní restaurace a popíjely vřelou kávu, vylepšenou nějakou tou štamprlí Tia Marii.

Olympia se brzy začala zabývat tím, že dělala oči na skupinu výrostků, kteří seděli opodál. Kluci jí začali pohledy oplácet. Netrvalo dlouho a přisedli si.

Olympia suverénně bavila společnost, přitom pohazovala svou zlatou hřívou a vystrkovala smyslně zaoblená prsa.

Chlapci se obdivné shlukli kolem ní. “Já se ten jejich jazyk prostě musím naučit,” povzdechla si Olympia, “je to strašná otrava, když člověk nerozumí, o čem si vykládají.”

Lucky rozumí. Mluví plynně německy, francouzský a italsky - soukromí učitelé jsou přece jenom na něco dobří. Váhala, jestli má Olympii říct, že při rychlých slovních výměnách po straně si chlapci sdělovali - “Fantastické kozy!” “Ta určitě mrdá!” “Nebo kouří!” “Nebo obojí!”

I když byla Lucky opilá, věděla, že teď musí sednout na kola a rychle odsud vypadnout. Kluci chtějí pokaždé to samé. Jedna chůva vedle druhé jí to tloukly do hlavy a vypadá to, že nelhaly. “Pojďme domů,” navrhla.

“Proč?” ohrnula nos Olympia. “Já se bavím. Ty ne?”

Každému kromě Olympie, příliš zahleděné jen do sebe, bylo naprosto jasné, že ne, že ona se nebaví. Sedí tam na konci stolu, úplně přehlížená, zatímco všichni kluci obletují Olympii a její magická ňadra.

“Já už chci jít,” sykla Lucky. “A ty bys, myslím, měla jít taky.”

“Tak si běž,” prohodila Olympia bezstarostně, “nikdo tě tu nedrží.”

A opravdu nedržel.

Vstala, vzala si kolo a odjela.

Na půl cesty ke škole zastavila a u cesty se vyzvracela. Je to od ní fér, že opustila kamarádku?

Je to fér, rozhodla. Olympia jasně není žádná ňouma, když přijde na to, aby se o sebe postarala.

Vlezla oknem zpátky, padla oblečená na postel a během pěti minut spala. Vůbec neslyšela, když se Olympia o tři hodiny později vrátila. Tak moc byla pohroužena do snění o Marcovi.

“Haj,” řekla Marabelle Blue lehce zastřeným hlasem. “Umírám touhou se s vámi setkat. Tiny o vás často hovoří.”

Marabelle Blue. Nejnovější adeptka na trůn slavné Marilyn Monroe.

Gino zůstal hledět. Ale jenom na moment. To je teda kus.

TinyMartinosesmál: “Užnějakoudobu se snažím dostat vás dva dohromady, ale Marabelle je pořád v jednom kole - jde z filmu do filmu a je na nejlepší cestě stát se stálicí.” A znovu se zasmál. “A co to dá fušky, to bych já mohl vyprávět.”

Marabelle tichým škytnutím udusila v hrdle smích. Měla na sobě šifónové šaty, posázené ostrůvky flitrů. Lnuly jí k tělu těsněji než fólie a skoro vůbec nezakrývaly její velká svůdná ňadra.

Gino pocítil pohyb v místech, kde už tak často pohyb necítí. Od Marii… žádná natrvalo … žádná žena, která by ho dokázala upoutat víc než týden dva. Deset let být osamělý je dlouhá doba.

“Chodíte někdy do kina?” zachraptěla Marabelle.

Sířila kolem sebe silnou vůni. Opojnou… exotickou… velice ženskou vůni.

Gino pokrčil rameny: “Moc ne, ale budu. Řekněte mi název vašeho posledního filmu.”

“Zkažená dívka,” zapředla.

Měla modré oči. Pro modré oči měl vždycky slabost. “Tak zkažená dívka,

co?”

“Ano.” Sklopila oči překvapivě cudným způsobem. “To je ale hloupý název, viďte?” Zvedla oči a podívala se přímo na něho. B ylo v tom zvláštní kouzlo, které ho uvedlo do rozpaků.

Tady má ženu se vším všudy. Sex jí vyvěrá z každého póru a přitom budí dojem malé zranitelné holčičky. Odkašlal si: “Jo. Taky si myslím.”

Zajímalo by ho, jak se jí asi jeví on. Je mu devětapadesát, ale nevypadá na to. Tělesně je fit a je pěkně opálený. Má všechny vlasy a zuby. Svědomitě udržované. Klidně by se mohl vydávat za čtyřicátníka. Ne že by chtěl. Stárnout je docela normální. Ale přece… Kdo by chtěl vypadat starý?

“Můj příští film se bude jmenovat Ženské lsti. To je ještě hloupější, viďte?” Zahihňala se a zvedla ruku, aby si dlaní zakryla ústa.

Všiml si, že má mce upracované a nehty okousané až do masa. Nešlo mu to dohromady s tím ostatním. S tím štědře obdarovaným tělem, smyslným obličejem a vodopádem volně splývajících platinových vlasů.

“Kde to točíte?” zeptal se jakoby mimochodem.

“V Los Angeles,” odpověděla a olízla si růžovým hadím jazykem své plné lesknoucí se rty. “Co kdybyste se přijel někdy do ateliérů podívat?”

Příští den ráno se Lucky jen s námahou probrala, strčila do Olympie, obě se rychle a bez řečí oblékly, takže s několikavteřinovou rezervou stihly ranní nástup.

Než měly příležitost spolu promluvit, byla polední pauza, a tak si vzaly každá svůj talíř salátu a praštily sebou do trávy.

“Pročs utekla?” zeptala se Olympia zemdleně. “O všeckos přišla.”

“O co všecko?”

“O všecko, holka, o všecko. Víš, j ak je to bezva? Mazlit se, osahávat se, nechat se dráždit - mhmmm…” Olympia zavřela oči a usmála se: “Byla to lahoda!”

Lucky si nemohla pomoct, ale šokovalo ji to. “Se všema?” vyhrkla.

Olympia se rozesmála: “Samo, že ne, ťuňťo. Vybrala jsem si toho, co se mi • nejvíc líbil!” Účastně se zeptala: “A tobě se žádný nelíbil?”

Lucky se kousla do rtu. Ve skutečnosti se jí jeden líbil, ale on se na ni ani nepodíval. Všichni měli oči jenom pro Olympiu.

A vůbec, co ona, Lucky, o klucích, o sexu a o takových věcech ví? Vůbec nic. Technické detaily sice zná - co se kam dává a tak. Ale co se týče zkušeností, jedna velká nula. Dokonce ji nikdo ani nepolíbil.

“Tak co?” vyzvídala Olympia.

“Cože?” trhla sebou Lucky. “No … já nevím..

“Dělalas to už někdy?” zeptala se najednou Olympia.

“Tak něco kolem,” odpověděla Lucky ledabyle.

“Šoustalas někdy s klukem?” zeptala se Olympia přímo.

Lucky to přehrála zpátky na ni: “A ty?”

“Skoro,” odpověděla Olympia záhadně. “Skoro je daleko lepší.” Nacpala si trochu bramborového salátu do pusy. “Jestli chceš, naučím tě, jak se to dělá “skoro”.”

Lucky rychle přikývla. Neví, co to znamená “skoro”, ale zní to zajímavě.

Školení od Olympie bylo jen taknazdařbůh. Myšlenky a nápady jí docházely v těch nejnepříhodnějších chvílích, a když sejí vynořily, neprodleně je sdělovala Lucky. Například uprostředhodiny vaření zčistajasnazašeptala: “Vždycky začínej líbáním. Protahuj to, abys to mohla vychutnat. Kdyby u kluků bylo po jejich, strčí ho tam, vytáhnou ho a je po všem.”

Během přírodopisu: “Když ti j de po kozách, tak ho nech - je to prima. A vůbec - máš ty nějaké kozy?”

Den přemítání a pak: “Nejlepší, aby ti rostly kozy, je sehnat kluka, aby ti na nich pracoval. Jak si myslíš, že vyrostly mně?”

Jak plynuly týdny, školení se dostávalo do obrátek. “Jestli ti kluk řekne, že chce jenom ležet a že nebude nic dělat, zapomeň na to! Kecá.”

“Když tě bude chtít líbat tam dole, nech ho.”

Anakonec-to nej důležitější: “Kouřitklukovipérojebezva. Jenomhonenech vystříkat do pusy - to je horší než cibule - budeš to cítit ještě několik dní!”

Když ji Olympia vyškolila v sexu, rozhodla se, že jako další musí Lucky udělat něco se sebou.

“Víš, že j si docela kočka?” vykřiklajednou Olympia, když Lucky namalovala a sčesala jí vlasy dozadu.

Při pohledu do zrcadla pocítilaLucky záchvěv vzrušení. Opravdu vypadá skvěle, aspoň na osmnáct nebo na devatenáct. Co by řekl Marco, kdyby ji ted viděl?

“Myslím, žejenejvyššíčas.abysme ty našemladé fajnové zadečky prohodily zase dole ve vesnici,” řekla Olympia a významně se ušklíbla. “Uvidíme, jestli všecko, co jsem tě naučila, funguje!”

Netrvalo dlouho a Gino S antangelo by pravidelným návštěvníkem v ateliéru, kde Marabelle Blue natáčela s vůj nový film. Jezdíval tam ve svém lesklém černém cadillacu - šuškalo se, že celý vnitřek auta je vyztužený ocelovým obložením a že tmavě zabarvená okna jsou neprůstřelná - a on se potom vždycky vynořil z vozu, obklopený z obou stran tělesnými strážci, aby se usadil do zvlášť připraveného křesla a bez hnutí pozoroval slečnu Marabelle Blue při práci.

Bylo na co se dívat. Většinou kazila záběr za záběrem, ale když jí to sedlo, pak byla úchvatná.

Marabelle Blue. Křtěná Mary Belmontová. Přišla do Hollywoodu v šestnácti a vyhrála soutěž talentů. Rok živořila. Pak zmoudřela, začala užívat darů od boha a přežila. Poznala a vzala si Vysloužilého hollywoodského kaskadéra, který jí radil a pomáhal a zachránil ji před tím, aby se stala jenom další rajdou, která otírá pohovky tam, kde se rozhoduje o hereckém obsazení.

A potom náhlý, skvělý, meteorický vzestup ke slávě. Manžel odsunut do pozadí. Nebyl vhodný pro její imidž. Marabelle to chápe. Už není dnešní. Její přesně dvacet let.

Při jejich druhé schůzceji vzal Gino do postele. Byla do detailu taková, jaká si myslel, že bude.

Je mu výborně. Šoustá tady ženskou, pro kterou by si polovina mužských na světě nechala uříznout levou kouli. Možná dokonce i pravou.

Marabelle Blue.

Nemiluje ji, ale má ji nastálo.

Lucky se necítila v Olympiině oblečení právě nejlíp. Sukně byla krátká, bílé vysoké boty těsné a svetr obtažený.

Obě dívky j ely do vesnice na kole, když předtím využily své obvyklé únikové j cesty. Tentokrát vzbuzovala zájem i Lucky. Ach, ta moc oblečení a líčidel!

Chlapec, který se jí líbil, se jmenuje Ursi. Je mu osmnáct a mluví trochu anglicky. Po přiměřené době, kterou strávili hovorem u kávy, ji velice zdvořile pozval na procházku.

Olympia nani mrkla a přikývla. Teď to bude! Ted se ukáže, jestli to taky umí dělat “skoro”!

Ursi ji zavedl až k lesu, pak si sundal sako, položil ho na zem a beze slova si sedli. Okamžitě se na ni vrhl a začal ji všude osahávat.

Skoro zpanikařila, ale potom si vzpomněla na Olympiiny rady. Odstrčila ho a řekla s přehledem. “Nač ten spěch? To chce klid.”

Náznak příslibu v jejích slovech ho upokojil a on ji začal líbat na ústa, vlhce a dlouze ji cucal a jí to, mamá sláva, bylo trochu protivné. Semkla pevně oči a doufala, že to bude lepší. A bylo. Když mu mce zabloudily k jejím pučícím ňadrům, bylo to hned jiné. Je pravda, co říkala Olympia - je to prima.

Ursi jí vyhrnul svetr, ale byl zřejmě zklamaný málo oblými partiemi, protože po několika minutách už jeho mce zápolily s háčkem na sukni.

“Ne!” zastavila ho ostře. “Já chci vidět tebe.”

Celý šťastný teď zápolil se svými kalhotami a vymanil z nich svůj ztopořený úd.

Lucky ho obezřetně uchopila. Je to dobře vyvinutý hoch. “Páni!” řekla v posvátném obdivu. “To je ale!”

Její slova vzrušila Ursiho natolik, že to v něm vyvolalo nával nespoutané vášně, a než si uvědomila, co se děje, házel sebou v její mce dopředu a dozadu, až dospěl k vrcholu sérií mocných výstřiků.

Odskočila od něho. “Ty - “ kárala ho, “dávej pozor na moji sukni.”

“Ach zlato,” povzdechl si svou pečlivou angličtinou, “ty jest milá, milá děvče!”

Lucky se zaculila. Už ví, jak chutná moc. A chce jí víc.

Steven 1965

“S tebou je, milý Stevene, potíž v tom, že nemáš smysl pro to, co to znamená být černý. Nemáš žádnou černošskou uvědomělost.” Takto promluvila Dina Mgumbová, ohnivě radikální žena Zoony Mgumby. Ano, Zoona se usadil. Po letech onanování všude, kde se dalo, potkal na jedné demonstraci za lidská práva Dinu, zamiloval se a přes noc se z něj stal jiný člověk.

Zizi se povalovala na pohovce a nezastřeně hlasitě zívla.

Dina po ní nevraživě loupla očima. “Co se děje, milá zlatá?” zeptala se chladně. “Nudíme tě snad?”

“Ty mě nudíš, milá zlatá Dino,” odpověděla Zizi stejně chladně. Ty dvě rozhodně nemilovaly.

“Myslím, že už je čas, abychom šli domů,” řekl Jerry Meyerson a zvedl svoji vychrtlou kostru z klubovky. “Pojďme, mazli.”

Mazli bylo jméno, kterým oslovoval všechny svoje přítelkyně, protoža jenom komputer by si byl schopen zapamatovat všechna jejich jména. Jerry mění děvčatakaždý týden, někdy každý den a všechna vypadají stejně. Hezkénenápadné blondýnečky, o kterých Jerry tvrdí, že jsou - “Dynamit v pytli chytré horákyně”.

Steven řekl ne zcela přesvědčivě: “Ale ne. Zůstaňte ještě. Dáme si ještí skleničku.”

Jerry se smutně pousmál: “Ty víš, že bych si rád dal. Ale zítra hned zránamám fakt zapeklitý případ ublížení na těle a chci z toho vyrazit velké odškodné.” 1

Zizi znovu zívla a skulila se z pohovky. “Dobrou noc, Jerry, a vůbec všichni.” Kráčela směrem k ložnici v tom jejich malém bytě a zastavila se u dveří: “Ty dělej.” Ta slova platila Stevenovi. “Jsem dneska příííšemě nadržená. Nenechej mě, miláčku, moc čekat.” A bouchla za sebou dveřmi ložnice.

Na znamení nesouhlasu se Dina ušklíbla. Neřekla nic, ale výraz její tváře to všechno vyjádřil.

Steven ten výraz zná. V jeho přítomnosti se tak pořád tváří jeho matka. “Co kdybychom se sešli příští týden na večeři?” zeptal se s předstíraným nadšením, protože věděl, že ať se bude snažit sebevíc, Zizi a Dina spolu nikdy vycházet nebudou. “Mohli bychom napřed zajít do kina - chtěl bych vidět ten nový I Polanského film Ve slepé uličce.”

“Ty ses, hochu, dostal přesně tam,” zašeptala Dina.

Zoona se na ni zlobně podíval. Ale Dina není děvče, které by někdo umlčel pohledem. “Stejně nemůžem,” řekla, “pojedem do Alabamy na protestní pochod. Ty se k nám, jak vidím, nepřidáš.”

Steven zavrtěl hlavou. V hnutí za lidská práva toho už udělal hodně. V roce 1963 tomu věnoval většinu času. Byl v Birminghamu, když se tam udála vzpoura a propukly rvačky, které vyvrcholily zatčením Martina Luthera Kinga. Pochodoval do Washingtonu se dvěma sty tisíci účastníky mírového pochodu. Cítil potřebu se angažovat, ale možná ne tak silně jako černoch, který na vlastní kůži pocítil všechno to upírání lidských práv a všechno to ponížení jenom proto, že se narodil a musel žít na Jihu.

Carrie ho nakonec přesvědčila, že víc dobra může udělat tím, že se stane úspěšným a váženým právníkem. Když se poznal se Zizi, tak to bylo jasné. Už žádné cestování po Státech, po pochodech a demonstracích a protestech vsedě.

I tíná to přijala jako osobní urážku. Ona, Zoona a Steven tvořili tým, který Ijniliipracoval, dřel, nechával se slyšet a vynucoval si změny. Teď už jsou sotva jfitrli, kteří se občas vídají při večeři a vedou, jak to Dina nazývala, pivní řeči.

“Ne,” řekl Steven, “na ten pochod nepojedu.”

I )ina se ušklíbla, ale neřekla nic.

Popřáli si navzájem dobrou noc, ti dva odešli a Steven pohlédl na záplavu pi 4/diiých sklenic a přeplněných popelníků. Zizi to neuklidí. I když s ním bydlí v bylé, nikdy nehne ani prstem.

Říkal si, co na ní vlastně vidí.

A mocně ztopořený úd mu odpověděl.

Zapomněl na to, že by měl uklidit, a odešel do ložnice.

Zizi ležela nonšalantně pohozená na lůžku a četla si ve filmovém magazínu. \ t na zlatý řetízek kolem komiku a šest zlatých kroužků na každém zápěstí byla nahá. Měla senzační postavu tanečnice. Měřila sice jenom stosedmapadesát . niti metrů, ale její proporce byly perfektně vyvážené. Napůl černoška a napůl i ‘ortoričanka, její pleť sálala sépiovou hnědí. Své původní tmavé vlasy si odbarvila na blond a kontrast světlých vlasů a ohnivých jantarových očí byl ohromující. Měla devětadvacet let, a byla tedy o tři roky starší než Steven.

“Proč jsi na Dinu taková?” zeptal se mírně.

Srny sině roztáhla nohy: “Proč těch řečí nenecháš a neukážeš mně, o co v tom i ci nošském hnutí opravdu jde?”

“Chci se oženit, mami,” řekl Steven s pocity nervózního teenagera.

Carrie, která právě aranžovala květiny ve váze, se ani neotočila.

“Slyšelas, co jsem říkal?” zamumlal a začal plácačkou honit včelu, která s bzučením poletovala po pokoji, zcela přeplněném květinami a nejrůznějšími rostlinami, v luxusním bytě jeho matky.

“Víš,” řekla Carrie pomalu a přitom pořád upravovala květiny,” na hocha, kterému to myslí, se rozhodně chováš jako trouba.”

To ho nadzvedlo. Matka je k němu tak nespravedlivá. Vždyť ona Zizi ani nezná. “Proč nechceš, abych se oženil?” dožadoval se odpovědi.

Carrie se otočila a podívala se mu přímo do očí: “Je ti dvacet šest let, Stevene. Nemůžu ti v tom bránit. Jestliže ona je typ ženy, se kterou chceš strávit zbytek života…”

“Co tím chceš říct - typ ženy? Jaký typ ženy?”

“Skutečně musím vyslovit něco, o čem jsem si jistá, že už také víš?”

“Do prdele!” vybuchl. “Ty jsi tak staromódní a úzkoprsá.”

Oči jí nebezpečně zaplály. “Dej si pozor na pusu. Pamatuj, že jsem tvoje matka.”

“To teda kurva jo.”

Vší silou mu dala facku. “Tak to tě ona učí? Aby sis přestal vážit vlastní matky? Abys užíval sprosté výrazy jako nějaký pasák z ulice?”

“Co ty víš o ulici a o pasácích. Žiješ ve světě snů, kde každý je jenom hodný. Já mám Zizi rád a ožením se s ní, ať se ti to líbí nebo ne!”

Lucky 1965

Dario Santangelo trpělivě čekal, až sestra v létě přijede domů na prázdniny. Tolik věcí jí chtěl povykládat. Slečna Velitelka odešla a nahradila ji starší žena, která je spíš něco jako hospodyně. To je dobře. Nikdo ho nešpehuje a nehlídá. Už se nemůže dočkat, až bude po prázdninách a on vypadne z domu do školy. Je mu už přece skoro čtrnáct a podobně jako Lucky strašně touží po nějakém novém přátelství.

Mrzutě si vymáčkl vřídek na bradě. Lucky je jeho nejlepší kamarád. Bylo to tady bez ní strašné.

Lucky se rozhlížela po příletové hale, zahlédla Marca a pomyslela si: “Panebože! Co on si teď o mně pomyslí, když jsem celá jiná! ”

Opustila Los Angeles před třemi měsíci jako čtrnáctileté děcko. A vrací se teď jako patnáctiletá zkušená mladá žena.

Marco hleděl někam skrz ni. On ji totiž vůbec nepoznává! Poklepala mu na rameno a řekla vesele: “Pamatuješ si na mě?”

Vypadal zaraženě: “Ty jsi Lucky?”

“Tos teda uhodl.”

“Ježíšmarja,” uklouzlo mu, než se zase začal kontrolovat. Gina by klepla pepka, kdyby teď zmerčil tu svou sladkou holčičku. Ostříhala si svoje bujné černé kadeře a teď měla vlasy krátké - velice krátké a přilepené k hlavě jako nějaký výstřední klobouk. Její make up, to bylo něco neuvěřitelného. Úplně bílá výrazná tvář klauna, s pichlavými umělými řasami nahoře i dole, fialovými očními stíny .1 rtyjako nakřídovanými. Její oblečení bylo nepopsatelné. Měla na sobě černobílé 111 i nišaty s geometrickým vzorem, které j í tak tak zakrývaly zadeček, a vysoké bílé lesklé boty.

“Tak co?” tázala se Lucky s rukama v bok a vyzývavým pohledem. “Jak se li líbí mé nové já?”

“No… v každém případě je to teď něco jiného.”

“V každém případějsem teď jiná já\”

“Fakt?”

“To si piš. Teď už mě můžeš nazývat zkušenou ženou,” mrkla na něho. “Víš, co myslím?”

To je v prděli. Z toho se Gino posere.

Kývl na nosiče. “Odvedu tě do auta.”

Marco byl u Gina zaměstnaný šest a půl roku a práce se mu líbila. Předtím dělal taxikáře, plavčíka, dřevorubce v Kanadě - co si člověk vzpomene, to Marco okusil. Jeho vnitřní klid ho opustil po traumatu z šesti měsíců v armádě v Koreji. Když dva tvé nejlepší kamarády zastřelí hned vedle tebe, zdá se, že všechno je uajednoujinak. “Zajdi zaGinem,”poradilamunakonecjehomatkaBee. “Vždycky na tebe trpěl. Ten tě zaměstná.”

Měla pravdu. Gino ho vřele přivítal. “Budeš semnou,” řekl mu, “budeš se dívat a učit. Potřebuj u kolem sebe spolehlivé lidi - na které se můžu spolehnout stoprocentně.”

Šest a půl roku uteklo jako voda. Za celou tu dobu se ani jednou nenudil a hodně se toho naučil.

“Vypadáš příšerně!” zhodnotil ji Dario.

“To ti teda mockrát děkuju,” odvětila Lucky a probodla ho zničujícím pohledem. “To je teda moc milé přivítání doma.”

Dario si hlasitě říhl. “Chceš siposlechnoutmojenovéalbumBeatles?” zeptal se dychtivě.

“Ne, nechci.” Nesla se důstojně do domu. Dario se vlekl za ní. Ta ale opravdu vypadá strašně. A zdá se tak jaksi… jiná. Rozhodl se, že jí tu novinku oznámí okamžitě, aby jí spravil náladu.

Šel za ní nahoru. “Tys vůbec nenapsala,” vyčítal jí.

Zívla a sedla si na svou postel. “Nebyl čas.”

Zavřel dveře od ložnice. “Vím něco, čemu nebudeš ani věřit.”

“Co?” zeptala se bez náznaku zájmu v hlase. Právě uvažovala o tom, proč jí Marco okamžitě nevyznal bezmeznou lásku.

“Je to o tátovi.”

“Jo?” To ji zajímá. Za celé tři měsíce mluvila s Ginem jenom jednou na své narozeniny a do školy jí přišlo drahé stereo, které jí bylo bleskově zabaveno. “Má novou přítelkyni.”

“Koho?”

“Filmovou hvězdu.”

“A kdo to je - ty čmuchálku?”

“Nenadávej mi.”

“Tak kdo to je?”

“Marabelle Blue.”

“Kecáš.”

“Je to fakt.”

“Do prdele!” Vytáhla si z kabelky cigaretu a zapálila si.

Na Daria to udělalo dojem. “Kdys začala kouřit?”

Okázale si šlukla a pak nechala kouř pomalu vycházet nosními dírkami. “Já kouřím odjakživa.”

“Ty lhářko!”

“Řekni mi ještě něco o tátovi a o ní. Jak to všecko víš?”

“To ví každý.”

“Ale já to nevím.”

“Je to v novinách.”

“A ve kterých?”

“Ve všech.”

“To nic nedokazuje.”

“Ale on ji vodí sem.” Dario se odmlčel a vychutnával okamžik vítězství. “Viděl jsem je i šoustat.”

Lucky vyskočila z postele a vzrušení převážilo nad její hranou zdrženlivostí: “Neval!”

“No fakt, viděl.”

Celou další hodinu si nepovídali o ničem jiném. Jak Dario, když si uprostřed noci šel do kuchyně pro sklenici vody, uslyšel nějaké zvuky z Ginovy ložnice. Jak se sehnul a díval se klíčovou dírkou, co se děje, a viděl všechno!

Lucky vyžadovala podrobnosti. A potom zase chtěla, aby je opakovaljednou, dvakrát a potřetí. Dario už úplně chraptěl, než její zvědavost ukojil. “Tak fajn,” řekla nakonec. “Já se teď půjdu osprchovat a potom se uvidíme.”

Neochotněji nechal o samotě, ale předtím jí sdělil ještě jednu novinku, totiž že Gino bude s nimi dvěma večeřet. “Je v Las Vegas, ale říkal, že se do večeře vrátí.”

Svlékla šišatý, stálapodsprchouanechalanasebeprouditpříjemněchladnou vodu. Její čerstvě vyvinutá prsa krásně reagovala, bradavky ztvrdly a zašpičatěly se. Ta Olympia měla ale skutečně pravdu. Trochu té masáže od kluků, to udělá s prsy pravé zázraky.

“Já to s dětmi neumím,” řekla rozechvěle Marabelle a její spodní ret se třásl.

Gino natáhl spojené paže před sebe a obracel prohnuté dlaně, až mu v kloubech praskalo. “To nejsou děti, to jsou teenageři.”

“To je jedno.”

“Ne, to jsou dvě různé věci.”

Marabelle si nervózně prohlížela svůj obličej v zrcadle. Oba seděli vjejí šatně ve filmovém studiu, kam Gino dorazil přímo z letiště. “Co si mám vzít na sebe?” zeptala se vyplašeně.

“Nic extra. Jsou to jenom děti.”

U večeře bylo ticho. Gino seděl na jednom konci stolu a vnitřně se vztekal. Pošle dceru do velmi exkluzivní a drahé soukromé školy a ona odsud přijede a vypadá jako šašek z cirkusu.

Lucky seděla po jeho levé ruce a trucovala. Otec ji nevidí tři měsíce, ale místo toho, aby jí řekl, jak už je velká, tak se do ní začne navážet takovými těmi otravnými řečmi o tom, jak podle jeho názoru vypadá hrozně.

Dario seděl naproti Lucky, zíral na Marabelle Blue a oči měl jako přilepené k jejím ňadrům.

Sama Marabelle seděla tváří v tvář Ginovi. Spodní ret se jí třásl. Ani se nepokoušela konverzovat. Věděla, že jeho děti ji budou nenávidět.

Po večeři se všichni zvedli a každý šel po svém. Dario chtěl jít spolu s Lucky špehovat, ale ona neměla chuť. Odešla do svého pokoje, zamkla dveře a celou hodinu proplakala. Když se vzpamatovala, zvedla telefon a nechala se spojit osobně s Olympií v Řecku. “Nenech mě v tom!” žadonila. “Můžeš mě teď na léto pozvat k vám?

“Samo,” odpověděla Olympia, “no, jasně. Roztočíme to - ty a já - to bude absolutně bego!”

A bylo. Hned od prvního dne.

Dimitri Stanislopoulos, Olympiin otec, žil ve velkém stylu na kouzelném řeckém ostrově, věčně zaplaveném sluncem. Bydlelo tam u něho plno hostů, kteří poletovali sem a tam mezi přepychovou vilou a soukromou jachtou. Rádi mezi sebou přivítali hezkou mladou dívku, i když to byla Olympiina přítelkyně, a tedy mimo dosah jejich svádivě nenechavých rukou.

“S tátovými přáteli je ta potíž, že jsou všichni tak staří!” Olympia se zahihňala:”Ale jsou tak úžasně bohatí. A jaké přátele má tvůj otec?”

Na moment byla Lucky v pokušení povědět pravdu. Tátovi přátelé. Pár nejznámějších a nejvíc neblaze proslulých gangsterů ve Spojených státech. Ale vzpomněla si na svůj slib. Nikdy nesmí prozradit, jak se skutečně jmenuje. Nikdy. Pokrčila rameny: “Staří, myslím si. A nudní.”

Olympia chápavě přikývla.

Čtrnáct dní ležely na slunci, jezdily na vodních lyžích a potápěly se s dýchacími přístroji. “Jsem tak zdravá, až je mně z toho nanic!” stěžovala si Olympia. “Vezmeme dnes večer loď, zajedeme si na pobřeží a něco podnikneme!”

Lucky souhlasila. Už je to tak dávno, co dělávaly svoje “skoro”. Jejich mottem bylo teď - “Všechno až na”. “Jsme dvě malé panenky,” smávala se Olympia po obzvlášť rozpustilých sexuálních hrátkách, “a těmi taky zůstaneme!”

Na pobřeží se setkaly s několika místními rybáři a po určité době, strávené popíjením a povídáním, se odebrali na blízkou pláž.

Lucky ležela na písku naznak a oddávala se opojnosti doteků svých rtů s chlapeckými. Jeho velké ruce jí drsně zpracovávaly ňadra. Anglicky moc neuměl, ale rozuměli si perfektně.

Po chvíli, když mu ruce zajely pod její šortky, zastavila ho. A potom, než si uvědomil, co se děje, vyprostila mu jeho topůrko a začala na něm pracovat rychle a s profesionální zručností.

Teprve až on byl ukojený, dovolilamu, aby jí sundal šortky a kalhotky. Lehla si naznak s roztaženýma nohama ajeho prsty ji přivedly až kbouřlivému orgasmu.

Je to perfektní způsob milování. Žádné riziko. Žádné nepříjemnosti.

Lucky se usmívala, když se oblékala … “Jsme dvě malé panenky …”

Pozvolna si Gino uvědomil, že Marabelle ho podvádí. Byl vzteky nepříčetný. Pátrání odhalilo, že ten druhý muž v jejím životě je velmi důležitý senátor, sídlící ve Washingtonu. Dobře známý a šťastně ženatý politik. A co víc - slečna Blue je pod neustálým dohledem FBI.

Gino získával veškeré tyto informace kousek po kousku a pěkně to s ním zatřáslo. Ale Marabelle je přece jen něco extra, tu on nepustí k vodě.

Jednoho j asného zářijového dopoledne odletěl do Washingtonu, zatelefonoval senátorovi a smluvil si velmi osobní a velmi diskrétní schůzku.

Senátor Peter Richmond byl ve svých pětačtyřiceti letech chlapecky hezký. Svůj život žil naplno. Měl přitažlivou ženu, čtyři zdravé, vydařené děti a šoustal cokoli, co mrklo jeho směrem.

Marabelle Blue trošku víc než mrkla. Objevila se ve Washingtonu na dobročinném představení, upřelananěho své dětsky modré oči arozdalasi to sním hned tam ve své šatně. Od této první magické soulože se setkávali dvakrát až třikrát měsíčně na různých místech Ameriky.

Marabelle se líbilo šoustat se známými politiky.

Peterovi se líbilo šoustat známé hvězdy filmového nebe.

Ginovi se nelíbilo z toho ani jedno.

Na Petera Richmonda mluvil tiše, mírně, jako by byli nejlepší přátelé. A než jejich schůzka skončila, opravdujimi byli.

Senátora Richmonda šokovalo, když se dozvěděl o Marabelliných pletkách s Ginem Santangelem. Byl Ginovi velice vděčný za to, že ho varoval. Jaké nephjemné následky by to mělo, kdyby se to provalilo! Marabelle B lue rozděluje svou přízeň mezi politiku a gangstera. Unikl tomu o vlásek!

Své myšlenky samozřejmě neformuloval nahlas. Přikyvoval a poslouchal a děkoval Ginovi, který ho uj išťo val plnou podporou, kdyby se snad Peter někdy cítil na to, že by chtěl kandidovat na prezidenta.

Gino odletěl zpátky do Los Angeles jako člověk šťastný, spokojený a usměvavý. Může být Peteru Richmondovi užitečný. Peter Richmond může být užitečný j emu. Všechno se vyřídilo a to mu ani nemusel ukázat fotografie a přehrát mu pásky. Gino si poklepal na vyztuženou obálku ve své kapse. Poputuje do sejfu za zažloutlým a blednoucím svazkem dopisů senátora Dukea. Ty nikdy nemusel použít. Senátor Duke je teď už sedm let mrtev. Ale Gino si pořád ty dopisy schovává. Jako sevenýr ze zašlých časů.

Když se Lucky vrátila do školy, dočetla se v novinách o sebevražedném pokusu Marabelle Blue. O šest týdnů později jí Gino telefonoval, že se s ní zasnoubil. Ale přišel s tou zprávou pozdě, protože to už věděla z televizních novin.

Jak to jenom mohl udělat? Dlouho do noci plakala. Olympia přišla k její posteli, vlezla si za ní a konejšilaji. “Co je, zlatíčko,” chlácholila ji, “co se děje?” Lucky jí nechtěla nic říct. Jenom se k ní tiskla, až se nakonec začaly vzáj emně hladit a laskat.

Měkká prsa, tvrdé bradavky, hřejivá stehna, mléčné vlhko v klíně. Vzájemně se přivedly k orgasmu a potom usnuly jedna druhé v náručí. Brzy ráno Olympiaz její postele vyklouzla. Jakýmsi vzájemným slibem, nikdy nevyřčeným, si stvrdily, že o této příhodě nikdy nebudou mluvit. Stalo se to, bylo to pěkné, ale nebylo to nic, co by jedna nebo drahá chtěla nebo potřebovala zažít znovu.

Steven 1966

Steven a Zizi se brali jednoho mrazivého únorového dopoledne. Zizi měla na sobě černé vysoké boty, sahající až do půli stehen, ohnivě červenou minisukni a černý kožešinový kabátek.

Jerry Meyerson šel za staršího mládence. Zoona a Dina byli svědci. Zizi nikohonepozvala. Tvrdila, že žádnourodinunemá aže přátelé nej sounejdůležitější složkou jejího života.

Svatební obřad na městské radnici byl krátký a neosobní. Po něm se všichni odebrali do baru, kde Jerry koupil šampaňské a Zizi předvedla improvizovanou taneční kreaci, což Stevena uvedlo do rozpaků. K jejich první hádce došlo pětačtyřicet minut po svatebním obřadu. Nikoho to nepřekvapilo. Steven a Zizi -kteří spolu žili už téměř rok - se hádali pořád. Jediným překvapením bylo, že se nakonec vzali. Říká se, že protiklady se přitahují.

Jerry strávil týdny tím, že se to snažil svému příteli rozmluvit. “Co tím získáš?” tázal se. “Teď máš přece všechny výhody - tak proč se uvazovat?” Steven jen pokrčil rameny. “Já nevím, Jerry … Ona to chce.”

“Jasně, že ona to chce. Ony to chtějí všechny. Ale proč se hned vzdávat?” “Víš, mně se to jaksi samotnému líbí…”

“Ale hovno.”

“Ne, fakt.”

“Kecáš.”

Steven nechtěl Jerrymuříct pravý důvod, proč se žení. Ten pravý důvod totiž je, že Zizi mu pohrozila, že odejde, jestliže se nevezmou. “Chceš mě - tak si mě vem,” řekla mu. “Protože, zlato, když si mě nevezmeš ty, je spousta jiných, kteří by si mě vzali.”

V tom jí věřil. Mužští na ulici šiji vždycky prohlížejí od hlavy až k patě, otáčejí se za ní a v duchuji svlékají. A zdá se, že jí to nevadí. Dokonce to má ráda. Až se vezmou, zdůvodňoval si to Steven, bude muset se vším tím flirtováním přestat a usadit se. Třeba budou mít děťátko. A když bude Zizi těhotná, ostatní muži budou muset přestat dělat na ni oči.

Pomyšlení, že Zizi je s jiným mužem, probouzelo ve Stevenovi záchvaty žárlivosti, které ho až děsily. Věděl, že v něm dovede roznítit takovou vášeň a takovou zlobu, které by mohly být i nebezpečné. Jejich vztah byl vrtošivý a on si myslel, že sňatek to všechno ustálí a uklidní.

V tom se mýlil. Zjistil to už na svatební cestě. Zizi v bikinách tvořených jenom šňůrečkami, které neponechávaly představivosti už žádný prostor, předváděla své tělo u bazénu v lázeňském hotelu v Portoriku, který si pro své líbánky vybrali. Byla na domácí půdě a vychutnávala každičkou minutu.

Steven s bozmocným vztekem jenom přihlížel tomu, jak se vlní kolem a flirtuje s každým od plavčíka až po mlsně pošilhávající skupinu amerických turistů, jejichž tlustým manželkám se to moc nelíbilo.

Bylo to poprvé, co spolu byli na dovolené, a když se vrátili do svého pokoje, stěžoval si: “Ukazuješ toho příliš mnoho. Když vyjdeš z bazénu, je vidět všechno-bradavky - chloupky v klíně - všechno.”

“Ááách můůůj bóóóže!” protáhla afektovaně každé slůvko a přeháněla úžas ve svém hlase. “Tak dokonce bradavky a chloupky v klíně!”

“O tom se nevtipkuje.”

Rozepnula si podprsenku od bikinek a nechala ji spadnout dolů. “Promiň, zlato, máš pravdu.” Otočila se tváří k němu a začala se provokativně pohybovat tak, až sejí ňadra houpala v příslibu nespoutaného sexu.

Přestože byl naštvaný, okamžitě se vzrušil. Takový vliv na něho měla.

Pomalu zvedla prst ke rtům, a olízla ho. Potom s ním sjela na jednu ze svých bradavek a začala kolem ní kroužit.

Díval se, jak se bradavka zvětšovala, a on taky dokonce ztvrdl ještě víc. Miloval se s ní nastokrát, ale to napětí a touha jsou pokaždé stejně prudké jako poprvé.

Jak by se na ni dál mohl zlobit? Ať si jinde flirtuje. Ale když přijde na věc, tak je jeho - jenom jeho - a to je přece opravdu důležité.

Carrie měla podrobné zprávy o celé svatbě od Jerryho Meyersona. Je to milý hoch. Oblíbila si ho od té chvíle, co ho Steven poprvé přivedl k nim domů, když jim oběma bylo šestnáct. Během těch dalších let sledovala, jak vyrůstá z nemotorného teenagera a mění se v úspěšného mladého právníka. Říká ji Carrie, nikdy se nezapomene aspoň jednou týdně zastavit a chová k ní v srdci tajnou náklonnost, které jsou si oba vědomi, ale bedlivě hlídají, aby se o tom slůvkem nezmínili.

Carrii to lichotí. Její třiapadesát a obdiv takového mladého muže, který by mohl být jejím synem, vždycky potěší.

Ve skutečnosti opravdu vypadala kouzelně. Mezi newyorskou smetánkou byla někdo. Jiné ženy jí záviděly. Vzhlížely knís respektem ajejí názory na cokoli - od make upu až po zařízení domu - byly neustále citovány.

Často ji napadlo, co by se stalo, kdyby se všichni tito lidé dozvěděli, jak to s ní opravdu bylo. Stáli by i potom ojejínázorasdělovali by si její nápady? Žádaly by ji dobročinné organizace dál o patronát? Předháněli by se módní návrháři v tom, čí model bude mít na sobě?

Určitě ne.

Jak je ten život nevyzpytatelný. Kdo by si kdy pomyslel, že ona to dotáhne tam, kde dnes je? A Steven. Jak je na něho hrdá. Je to výborný právník, i když trvá na tom, že bude pracovat jako veřejný obhájce. Na živobytí si tím vydělá, ale nedá se to srovnat s tím, jaké by měl příjmy, kdyby si dal říct a otevřel si soukromou praxi. Byla ochotná to financovat. Ale když mu to navrhla, jednoznačně odmítl. “Chci pomáhat lidem, kteří moji pomoc opravdu potřebují - a ne nějakým pracháčům, kterým lezou peníze i ušima. Lidé, kterýmpomáhám, se musí spokojit s takovým právním zástupcem, kterého dostanou. A když dostanou mě a já pro ně něco udělám, mám z toho pěkný pocit.”

Nehádala se. Věděla, že až zestárne a zmoudří, změní názor.

Ale potom vstoupila do jeho života Zizi a všechno zkazila. Od té chvíle, co se na ni Carrie poprvé podívala, věděla, že to zkazí.

“Nebude to trvat dlouho,” ujišťoval ji Jerry. “Hádali se dokonce hned na svatbě.”

Carrie přikývla. Ví, že to nebude trvat věčně, jenom je zvědavá, jak dlouho to bude trvat.

Neviděla Stevena od té doby, co jí řekl, že se chce oženit. I když ji to velice bolelo, vyloučila ho ze svého života v naději, že ho tak přivede k rozumu. “Kam jeli?” zeptala se.

“Do San Juanu, kam jinam by ho táhla?” odpověděl Jerry.

Vstala a tím naznačila, že jejich setkání končí. “Budeš se mnou ve spojení, ano? Jsem tady, pokud mě Steven bude potřebovat, ale dokud se té osoby nezbaví, myslím, že ho nechci vidět. Možná se mu bude lip rozhodovat, když já u toho nebudu.”

“Asi máte pravdu.” Políbilji cudněna tvář a říkal si,proč jeho matka vypadá jako maska Elizabeth Ardenové, zatímco Carrie se podobá Leně Homeové. “Zastavím se za týden,” řekl.

“Děkuji ti, Jerry.”

Lucky a Gino 1966

“Vy dvě jste zostudily celé naše výchovné zařízení,” řekla ředitelka školy s cenzorským výrazem ve tváři. “V LEvier jsme se nikdy s takovým chováním nesetkali. Nikdy!” Sundala si své maličké brýličky a Lucky si na okamžik pomyslela, že ta upjatá Angličanka propukne v pláč. Ale nepropukla. Jenom zašilhala, ohrnula opovržlivě tenké rty a pokračovala ve svých výpadech. “Dost už je na tom, že jste přivedly do školy hochy. Ale propašovat je do pokoje a být s nimi… v posteli..Olympia potlačovala hihňání.

Ředitelka si toho všimla a řekla zlověstně: “Jenom se smějte, mladá dámo. Doufám, že vám smích vydrží, až si vás otec přijede vyzvednout z této školy, kterou jste pošpinila svým… odporným chováním. Jste obě vyloučeny. Také se mi podařilo spojit se s vaším otcem, Lucky. Přijede zítra dopoledne jako pan Stanislopoulos.” Rázně si zase nasadila brýle na dlouhý tenký nos. “Prozatím,” pokračovala a štítivě se podívala na obě dívky, “půjdete do svého pokoje a zůstanete tam, dokud si vás zítra neodvezou. Je to naprosto jasné?”

“Toje teda v prděli!” zvolala Olympia a praštila sebou na postel. “Tatík bude fakt nasraný. Strašně nemá rád, když mě vyhazují, on musí přijet a odvézt si mě a taky promluvit s ředitelkou a omlouvat se za svou nezbednou dcerunku. Musela jsem mu přísahat, že z této školy mě nevyhodí. Do prdele!”

“Můj táta nepřijede,” řekla Lucky s přesvědčením. “On někoho pošle.”

“Proč nepřijede?” zeptala se Olympia zvědavě. Lucky jenom pokrčila rameny: “Má moc práce.”

“To všichni mají moc práce.”

“A co vlastně dělá?”

Lucky opět pokrčila rameny a pak řekla opatrně a neurčitě: “Má milión zájmů. Hotely… továrny… vydavatelství… Řekni si, co chceš, a on z toho kousek má.” Otevřela skříň a prohlížela si šaty.

“Má taky kousek Marabelle Blue?” zeptala se Olympia mimochodem. Lucky se otočila a zahleděla se na přítelkyni. “Jak dlouho to víš?” utrhla se na ni a na tvářích jí naskočily ruměnce.

Olympia zívla a protáhla se: “Už nějakou dobu. Čekala jsem, že mi to řekneš sama. Kristepane! Kdyby tak můj otec byl známý zločinec, a ne nudný milionář!” “Já to nesmím nikomu říkat.”

Olympia pohrdavě odfrkla: “Odkdy ty něco nesmíš’] Ona to nesmí! Cha!” Lucky si nemohla pomoct, ale cítila úlevu, že konečně o ní někdo ví, kdo je. Už dávno se Olympii chtěla svěřit, ale Gino ji donutil složit ten slavnostní slib…

“Tak strašně ráda bych se s ním setkala. Mockrát jsem ho viděla v novinách na fotce a tak, ale vypadá takový nádherně drsný a takový jaksi zlý.”

“Zlý?” Lucky se usmála-toje ale divnýpopis muže, kterého si pamatuje, jak ji objímal, držel ji v náručí, voněl k ní a pusinkoval ji. Možná se za ta léta trochu odcizili, ale sotva by o svém otci řekla, že je zlý.

“Řekni mi,” ptala se Olympia vzrušeně, “opravdu nějaké lidi zabil?”

“Já nevím,” odpověděla Lucky krátce, “všechno, co se o něm píše, je přehnané, protože…” Nedostávalo sejí slov. Protože - co? Jak to ksakru ona může vědět? Gino je jej í otec. Má ho ráda. N ebo ho nemá rada? To záleží na okolnostech. A muž, o kterém čte, ten Gino Kanec Santangelo. Kdo to vůbec jel To ona v žádném případě neví a vědět nechce. Anebo chce? Možná ano, možná ne. Možná až jednou. Ale jenom možná…

To, že se zasnoubil s Marabelle Blue, byl z Ginovy strany obrovský omyl. Ta ženská je sebevražedná nána, která vyžaduje, aby ji někdo neustále obletoval. Nechápe, proč to udělal. Bylo mu jí líto nebo co? Půl roku spolu žijí a on to pořád ještě nepochopil. Ví jenom jedno - že chce, aby odešla. Ona mluví o manželství ve dne v noci a už se to pomalu nedá vydržet.

Když odsunul z jejího života Petera Richmonda, vzal jí i její pocit jistoty. Potřebovala kolem sebe mít nějakého takového Petera Richmonda. Potřebovala vědět, že je krásná a žádoucí a že existuje muž, který dá v sázku s voj i budoucnost, jen aby ji mohl šoustat. Gino ji chce. Ale tím, že s ní chodí, Gino nic neriskuje. Náhlé přerušení styků s Peterem Richmondem byla opravdu velká rána. Marabelle se s ní nedovedla vyrovnat. Nejžádanější filmová hvězda na světě zalezla do postele a plakala tam jako malé potrestané dítě.

Gino se s ní chtěl spojit. Denně mluvil telefonicky s její služebnou, ale nejprve mu by lo řečeno, že slečna Blue je hodně nachlazená, potom že ji bolí hlava a potom že ji bolí zuby.

Vateliérechztohoneměliradost.Mělaroztočenýfilmajejínáhlé onemocnění je stálo tisíce dolarů denně. Po čtyřech dnech kní poslali doktory a právníky. Další dopoledne se hlásila do práce, bledá a vyčerpaná. Pohádala se s režisérem a brzy odpoledne odpochodovala z placu. Nebylo ještě ani šest, když se přecpala nejrůznějšími prášky, takže ji museli rychle odvést do nemocnice, kde jí právě včas vypumpovali žaludek.

Gino byl zrovna v Las Vegas, když se to dozvěděl. Okamžitě letěl zpět do Los Angeles a šel přímo do nemocnice.

Marabelle byla jako dítě, které leží v posteli. Se svými dlouhatánskými žlutými vlasy, bleděmodrýma očima a skvrnitou pletí vypadala tak na dvanáct.

“Co blázníš? Nějaká cvokáma?” zeptal se láskyplně.

“Promiň,” zavzlykala, “vždycky to zvorám… vždycky …”

“Hej - chceš se zasnoubit, malá?” By lo to venku dřív, než si uvědomil, co říká. Tenkrát se ani nezdálo, že to je tak špatný nápad. Gino Santangelo - Marabelle Blue. To bude kurva v Americe žrát každého chlapa!

Marabelle seto strašně líbilo. Byl v tomj enom malý háček. Jednoho manžela už měla. Toho Vysloužilého kaskadéra, kterého si vzala, když do Hollywoodu přišla.

“Můžeme zařídit rychlý rozvod v mexické Tijuaně, to není žádný problém,” řekl Gino. “Zatím se ke mně můžeš nastěhovat.”

Několik týdnů po tom, co se zabydlela v domě v Bel Air, si uvědomil, že udělal velkou chybu. Natáčení jejího filmu skončilo a před zahájením dalšího měla dlouhou přestávku. Čas trávila tím, že ležela v posteli, dívala se na televizi, hltala filmové magazíny a jedla. Marabelle Blue - fantastický sexuální idol - se dokonce ani neobtěžovala učesat si vlasy.

Gino nemohl uvěřit tomu, co se dělo. “Vstaneš dnes z postele?” ptával se obvykle.

Ona se jen spokojeně usmála: “Možná.” Ale častěji zůstala v posteli, než vstala. Povalovala se v posteli jako lenochod a do večera místnost načichla pomeranči, nakládanými cibulkami i samotnou Marabelle - vůbec se nekoupala.

Ginovi se to brzy zhnusilo. Ale jak sejí má zbavit? Není to jenom obyčejná žena, je to filmová hvězda, kolem níž se točí účetní a agenti a manažeři a producenti a režiséři a všelijací příživníci a fanoušci.

Stalo se, že někdy byla donucena vstát, dvě hodiny na sebe plácat líčidla, zamaskovat své platinově blonďaté vlasy šátkem, protože černé kořínky už byly přes dva centimetry odrostlé, a vykoupat se, protože přece nemohla j ít na zkoušku kostýmu a zapáchat jako čuně.

Do čeho se to kurva dostal? Poslal pro Koštu. “Zařiď, ať odsud vypadne,” řekl mu lakonicky. “Je mně jedno, kolik to bude stát. Jedu do New Yorku a chci, abys jí řekl, že je po všem.”

Byl si vědom toho, že by jí to měl říct sám, ale proboha -je to, jako když člověk mluví s dítětem zpožděným ve vývoji. Před pár dny se s ní pokusil zapřít na toto téma hovor. Spodní ret se jí roztřásl a oči se jí zaplnily slzami: “Nejsi se mnou šťastný, miláčku? Neobšťastňuj u tě dost?” A než jí v tom mohl zabránit, vyklouzla z postele, shodila ze sebe župan, rozpřáhla paže a šišlala nejkrásnějším filmovým hlasem Marabelle Blue: “Pojď si mě pomrdat, miláčku. To ti udělá dobře.”

To by radši pomrdal smradlavou kočku. Ještě ji mrdat. Copak nestačí ji cítit?

Kosta k nim přišel, když byl Gino pryč, a řekl jí, že musí odejít. Vzala tu zprávu docela klidně, ani neodtrhla oči od mihotavé obrazovky televizoru.

Ještě téhož večera si podřezala žíly v zápěstí žiletkou a taktak tu noc přežila. Služka ji našla nahou a krvácející na podlaze koupelny a okamžitě se spojila s Kostou, který dokázal zamaskovat všechno tak, aby novináři nic nevyčmuchali.

Gino přiletěl zpátky do Los Angeles celý vzteklý a v úzkých.

Marabelle byla dětsky kajícná. “Promiň,” vzlykala, “budu se ještě víc snažit, opravdu budu. Když se vezmeme, bude všechno bezvadné.”

“Už asi stárnu, žejsem vůbec pomyslelnato, že bych šiji vzal,” svěřil seGino Kostovi.

“Ty? Že stárneš? To teda ne, kamaráde.”

“Je mně už skoro šedesát,” řekl smutně. “To už není žádné jaro života.”

Kosta ho poplácal po zádech: “Oběma nám roky přibývají. Rozdíl je jenom v tom, žejá, i když jsem mladší než ty, vypadám mnohem starší!”

“To je tím, že vedeš spořádaný život. Dal bych za to krk, že ses nikdy ani neotočil za jinou ženou. Ty a Jen jste pořád spolu jako zamlada.” Oči se mu zastřely a Kosta věděl, aniž by mu Gino něco naznačil, že myslí na Mariu a jak by to všechno mohlo být jinak. “Jak se daří Lucky?” zeptal se najednou. “Píše často?”

“Ne. Je taková divná. Na vánoce ani nezůstala doma.- přijela jenom na dva dny a zase odjela za tou svojí přítelkyní.”

“No, myslím, že když je tu Marabelle..”

“Kristepane! Až se jí zbavím, opravdu budu nějakou dobu trávit s dětmi -musím je víc poznat. Přijíždějí ze školy domů s tou svojí vřískavou muzikou a v těch pitomých hadrech a přísámbůh, Kosto, j á se cítím, j ako bych tu měl párek cizích lidí. Měl jsem tolik práce… Příští léto je někam vezmu.”

O týden později dostal nápad, jak se Marabelle zbavit. “Zavolej tomu ocasovi, co se s ní oženil,” instruoval Koštu, “uvidíme kolik to bude stát.”

XXXXXXXX

Dario Santangelo měřil metr osmdesát. Měl vzpřímenou postavu, byl štíhlý a pleť měl čistou. Se svými hodně světlými blond vlasy, jemnými rysy, lehce opálenou pokožkou a přirozeným vkusem pro oblékání vypadal na svoje roky starší.

Většina chlapců ve škole v jeho ročníku byli malí uhrovití tajtrlíci, kteří se pořád jen hádali, rvali, onanovali, bavili se o holkách a o autech a o nej účinnějším způsobu, jak si ve třídě uprdnout.

Daria okamžitě začali pokládat za někoho jiného - někoho, kdo mezi ně nepatří. Nezapadal do davu. Byl chytrý. Učitelé ho měli rádi, hoši ho nenáviděli.

Sny o tom, že se bude ve škole mít nádherně, se mu brzy zhroutily. Aby si získal přízeň, přiznal se, kdo skutečně je. Je Dario Santangelo. Jeho otec je ten nechvalně známý Gino. Výsledkem tohoto doznání bylo, že chlapci ho začali nenávidět ještě víc než předtím a vyhýbali se mu, aby mu co nejvíc znepříjemnili život.

Přestal se pokoušet o to, aby ho měli rádi, a stáhl se do ulity, kam jejich sarkastické špičky a urážky nepronikaly. Pravidelně psával sestře a popisoval jí, jak je škola sanzační a jak jsou ostatní kluci bezvadní.

Lucky mu neodpovídala. Je to, jako by na něho úplně zapomněla. Tolik let byli spolu jenom sami dva - a potom odjela do té školy ve Švýcarsku, skamarádila se tam s něj akou pitomou holkou s blbýmjménem - a vypadla z jeho života. Jakoby nic. Na vánoce s ním téměř ani nepromluvila.

Rozhodl se, že jí přestane psát. Oplatí jí to. Teď on bude ignorovat ji.

XXXXXXX

Lucky nemohla spát. Měla noční můru. Zase ty záblesky z minulosti. Modrý bazén. Slunečný den. Lehátko v růžové vodě…

Zalitá potem se posadila na posteli. Kála si, aby měla opravdovou mámu a tátujako Olympia. Co na tom, že jsou rozvedení. Hlavně, že je má oba nablízku.

Odkopla přikrývky z postele a přemýšlela nad tím, koho Gino pošle, aby ji odvezl. Snad to bude Marco. Chtěla by mu o svém husarském kousku popovídat. Ať si poslechne všechny ty pikantní detaily o tom, jak propašovala kluka do školy, ať si poslechne, j ak oba potom leželi nazí v posteli pod pokrývkou ana druhé straně pokoje Olympia taky nahá se svým přítelem. Cha! Už si o ní nebude myslet, že je takové děcko. Její patnáct a je už na to dost stará. A zkušená. Velice zkušená.

Tolikrát večer už uprchla z prostoru LEvier a provozovala to krásné umění “skoro”. Dokonce i úplně nahá a s klukem v posteli dokázala všechno udržet v mezích “skoro”!

S Marcem by to ale ráda dělala se vším všudy. Ano. Olympia říká, že už uvažovala o tom, že by to udělala se vším všudy s Marlonem Brandem. Lucky se rozhodla pro Marca.

Gino se usadil v New Yorku do letadla, opřel se a zapálil si jemný doutník Monte Christo. Zpočátku uvažoval o tom, že někoho pošle, aby Lucky přivezl domů. Marca, Reda nebo dokonce Koštu. Ale Jennifer ho přesvědčila, že má jet sám. “Jeto tvojepovinnostjakootce, Gino. Tím ukážeš, že tínaní opravdu záleží.”

“Ale mně na ní proboha opravdu záleží. Až ji dostanu do ruky, tak ji zmlátím, až z ní budou cucky lítat.”

“Ne,” řekla tiše Jennifer, “nic takového neuděláš. Promluvíš si s ní a zjistíš, proč to udělala.”

“Její patnáct, Jen!” vybuchl. “Co má co taková patnáctiletá holka někde šoustat?”

“A cos dělal ty, když ti bylo patnáct?” zeptala se klidně Jennifer.

Gino se zamračil. Ta chudinka Jen je úplně mimo. Jenom trouba může udělat takovou poznámku. On jemuž a v patnáctí si ksakrumohl dělat, co chtěl. S holkou je to něco jiného.

Teď je v letadle a pořád vlastně ani neví proč. Co se má říct, to se přece dá říct kdekoliv. V New Yorku, v Los Angeles, ve Vegas. Kdekoliv.

Tak proč tam letí? Jenom proto, že Jen řekla, že má?

“Mohu vám něčím posloužit, pane?” zeptala se letuška.

Objednal si dvojitou skotskou, opřel se a myslel na Marabelle. Konečně je pryč. To byl ale skvělý tah, vyrukovat s tím jejím manželem. Kdo jiný by byl lepší na to, aby ji od něho odvedl?

Ten starý kaskadér za ním přišel. Větrem ošlehaná tvář a kovbojský oděv, který pamatoval lepší časy. “Jak se má Mary?” zeptal se dychtivě.

“Mary?”

“Marabelle,” vmísil se rychle do hovoru Kosta.

“Jo tak,” potřásl Gino smutně hlavou. “Je jako velké nemocné dítě - utrápí sama sebe…”

Ten dobrák jenom přikývl. “Mary má… problémy.”

Problémy? Hovno! Ta má víc než problémy.

“Vy se s ní chcete oženit?”

“Já vám něco řeknu - chci vámj i dát zpátky i s pěkným dárečkem. Koupil j sem pro vás dva dům na hoře na Mulholland Drive. Je váš. Jenom ji odveďte odsud ještě dnes do šesti večer.”

A povedlo se. Spánembohem, Marabelle Blue, čert tě vem. Stálo to sto tisíc, ale stálo to za to.

Dívali se jeden na druhého přes ředitelčinu pracovnu. Dcera na jedné straně místnosti, plná vnitřního vzdoru. Otec na druhé straně, kypící vztekem.

Ředitelka se vyj adřovala svou jasnou, stměnou angličtinou a přerušovala tak napjaté vlnění mezi nimi.

“Tak to vidíte, pane SainL Není to už naše věc, abychom my tady v LEvier takové chování trestali. Je na vás jako na rodiči, abyste vedl svou dceru po přijatelné cestě životem. V každém případě si myslím, že…”

Gino přeladil na jinou vlnu a prohlížel si Lucky - viděl ji pořádně poprvé po několika letech.

Je stejně vysoká jako její bratr - Kdy tak vyrostla?

Je štíhlá, má dlouhé nohy a postavu mladé ženy. Nelze ji přehlédnout. Má pleť barvy tmavých oliv, smolně černé vlasy a velké zasněné oči.

Ona je jako on. Kristepane! Vždycky tady byla jistá podoba… Maria jim říkala “vy dvě hrozná dvojčata”… Ale teď… Ted už je to víc než podoba. Ona je on. On v ženském vydání.

Ale také mu připadá cizí. Mladá žena, o které vůbec nic neví. A je to jeho chyba. Tak mu záleželo na tom, aby Daria i ji chránil tím, že budou od něho co nejdál. Obaje tak moc miloval… a přitom ho právě toto děsilo. Záměrně se stáhl stranou. Vzal si svou lásku s sebou autekl, protože věděl, že by užnezvládl, kdyby se mělo zopakovat to, co se předtím stalo… Je silný, ale ne zase tolik.

Maria… Maria… Maria… Panebože! Jak dlouho to ještě bude trvat, než zmizí tábolest. Ta bolest, která mu každé ráno, když se probouzí, svírá vnitřnosti.

Ty noční můry. Ta marná naděje, že někdy nějak se Maria zase objeví. Rozpoutal kruté krveprolití jako odplatu. Ale pomsta už nemůže nic změnit.

Z druhé strany ředitelny zkoumala stejně intenzívně Lucky svého otce. Proč jenom přijel? Proč neposlal některého ze svých lokajů? Upřímně řečeno, byla z toho zmatená.

Olympia spolu s ní pozorovala jeho příjezd z okna.

“Do prdele!” vykřikla Olympia. “To je tvůj fotr. Tys myslím říkala, že nepřijede.”

“M… m… my slela jsem, že nepřijede,” koktala Lucky úplně vyvedená z míry.

“No a přijel. Mmmm … Ten je velice přitažlivý, že?”

Lucky se dívala na otce přes ředitelnu a pokoušela se rozhodnout, zda je přitažlivý nebo ne. Na svůj věk nevypadá - to je jisté. Bezvadně se obléká. Má pa sobě oblek s vestou, zářivou bílou košili, hedvábnou vázanku. Má husté černé vlasy módní délky, která sahá přes límec košile - i počínající šediny mu sluší.

Jak se tak na něho dívala, vzpomněla si jak voní. Vůně táty. Panebože! Proč nemůže mít zase pět roků! Proč ho nemůže obejmout a nechat ho, aby ji choval a tiskl, až by prosila o slitování?

Oči sejí zalily slzami. Vztekle si umínila, že ty musí zmizet. Plakat je projev slabosti. Kdo by se trápil tím, že ho vyhodili ze školy. Ona teda určitě ne.

Byli už ze školy venku, seděli vedle sebe na zadním sedadle limuzíny řízené šoférem a nepadlo mezi nimi ani slovo. Když si to auto uhánělo na letiště, přála si Lucky, aby Gino něco řekl. Moc se na ni zlobí? Odkašlala si a napadlo ji, že by něco mohla říct sama, ale potom si to rozmyslela.

Mlčení trvalo celou cestuna letiště, celou cestu do letadla, celou cestu do New Yorku.

Když přiletěli do New Yorku, vystoupili z letadla, vyřídili celní formality a přešli k obvyklé černé limuzíně. To ji překvapilo. Myslela si, že ji naloží do dalšího letadla a pošlepřímo do Los Angeles do samoty Bel Air. A místo toho bylo zřejmé, že zůstane v New Yorku - aspoň na noc - a to je napínavé.

Limuzína je dovezla k exkluzívímu činžáku na Páté avenue s výhledem na Centrální park. Gino vešel rázně do vstupní haly a ona za ním. Do výtahu a do šestadvacátého patra. Pak vstoupili do dvojpodlažního bytu, který vypadal jako vystřižený z filmu s Frankem Sinatrou. Chromovaný nábytek, kožešinové koberečky a zrcadla. Tak tady v New Yorku Gino bydlí. To je teda!

“Ahoj, Lucky.”

Konečně na ni někdo promluvil. Teta Jennifer, mateřsky boubelatá, v růžovém kostýmku, s perlami v uších, na krku i na zápěstí.Lucky ucítila, jak sejí oči zase zalévají slzami - do prdele, co se to zní stává za pitomého uřvance?TetaJennifer rozpřáhla ruce a… Lucky jí vběhla přímo do náruče.Okamžitě ji obklopil mrak parfému a konejšivého tepla.

“Pojď, drahá, půjdeme do ložnice a povykládáme si,” řekla teta Jennifer laskavě. “Není nic lepšího, než když se člověk vypovídá a všechno se vyjasní.”

Gino pokradmu pozoroval Jennifer, jak si odvádí Lucky, a vydechl si úlevou. Ty ženy. Má s nimi co do činění celý život. Ale Lucky není jenom nějaká žena, je tojehodcera, prokristapána. A kdybyjenom v téjejich podělanéhogo fogo škole ¦věděli, kdo ona opravduje, musel by toho nadrženého cizáckého ničemu, který si vynutil přístup do jejího pokoje, naj ít a pověsit ho za tyj eho špinavé cizácké koule.

Lucky je velice výrazná dívka - to si uvědomil až teď. Pořád nani myslel jako na dítě, ale to ne, ona je už teď ve věku, kdy všelijací nadržení hajzlíci - cizí nebo místní-jdou po jejím těle. Je jí patnáct - chybí jenom pár měsíců do šestnácti. A za kým ona může jít, aby jí poradil? On to určitě nebude. Jennifer, to je logicky vzato taosoba, která by s ní měla pohovořit a vysvětlit jí, že jestli on, Gino, někdy uslyší, že seji zase nějaký kluk pokoušel zneužít, že mu kurva zakroutí krkem -a jí taky.

Je dcera Gina Santangela, a čím dřív si hergot uvědomí, co to znamená, tím lip.

Není nic snazšího než balamutit dospělé. Teta Jennifer je hodná, milá žena, ale jednou nohou stojí ještě v době kamenné. Rozhovor s níbyl k neuvěření. Fráze jako býtcudná,vážitsisebe sama, zachovat sičestproudilyzjejíchněžných nenamalovaných úst spolu s dalšími nesmysly. Lucky bylo brzyjasné, co chce slyšet ona a co chce slyšet Velký Papá. Ano - ten hoch ji přinutil, aby ho pustila do ložnice. Ale ona s ním bojovala. Hájila svou čest. Modlila se, aby přišla pomoc. A ta přišla v osobě učitelky tělocviku, která vtrhla dovnitř a zachránila ji před něčím, co je horší než smrt… Nezachází už trošku daleko? Zdá se, že pro tetu Jennifer ne.

Naštěstí nevyšlo najevo, že byla v posteli nahá. Ani to, že Olympiaměla taky kluka v posteli.

Nalakovat to narůžovo bylo snadné. Ustarané vrásky v obličeji tety Jennifer se rázem vyrovnaly. “To se tvému otci uleví…” zašeptala. “Ne že by snad pochyboval o tvém… panenství.”

Panenství! To říká teta Jennifer! To snad není možné’!

“Kde je Marco?” zeptala se Lucky bezelstně.

“Jaký Marco?” Teta Jennifer se tvářila nechápavě.

“Tátův Marco,” opakovala Lucky netrpělivě, “víš přece.”

“Ne, nevím,” Jennifer několikrát rychle zamrkala, “Marco… Marco… Ach ano … Ten syn od Bee.”

Syn od Bee. Kdo je to sakra Bee? Lucky se dál tvářila nenuceně. “Jo, kde je?” “Nevím, Lucky. Řekla bych, že v Los Angeles.” To je zajímavé, jak to děvče někdy mluví přesně jako Gino. A taky vypadá přesně jako on.

Konec rozhovoru. Teta Jennifer je připravena podat Velkému Papá zprávu. “Hej vyhrkla zvědavě Lucky, “já tady zůstanu?”

Jennifer se zatvářila překvapeně. “Copak ti otec nic neřekl. Zapsal tě do soukromé internátní školy v Connecticutu. Zítra tam pojedeš.”

“Cože?” To ji teda odrovnalo. Ne, Gino jí nic neřekl. Ale to je celý on. Dělá si svoje plány, dělá si, co on chce, a kašle na to, co by snad chtěla ona.

Soukromá internátní škola v Connecticutu. Hovno! Dvojité hovno! A do třetice hovno! Chodit dál do školy je to poslední, co by v životě chtěla.

“Bude se ti to tam líbit, mladá. Chodí tam plavat a jezdí na koních. Máš přece ráda koně, ne?” Gino se teď v dceřině společnosti cítil mnohem uvolněněji, protože Jen ho ujistila, že Lucky je dál jeho holčička.

“Koně?” protáhla obličej Lucky. “Koně nenávidím.”

“Hej,” zvedl plátěný ubrousek s vy šívaným motivem na okraji a lehce si s ním přetřel ústa. Sakramentský chřest. Kolikrát už říkal tomu zasranému, pitomému kuchaři, že si nepřeje, aby na stůl podávali chřest? “Říct, že nenávidíš koně, je trošku silný kafe. Víš přece, že kůň je nejlepší přítel člověka a takové ty kecy.” “Nejlepší přítel člověka je pes, otče,” řekla svým nejdůstojnějším hlasem ve snaze, aby se chytil za nos.

“Nejlepším přítelem člověka jsou peníze, mladá,” opravil ji a měl jako obvykle poslední slovo. “A to si teda pamatuj.”

Jak ho nenávidí. Je malý, naomalený, se špatnou pověstí, hrubec.

Jak ho miluje. Je krásný, mužný, bezvadně oblečený a sexy.

Sklíčeně si vzala kousek chřestu a olízla z něho kapající máslo. “Tak si říkám,” zkusila nesměle začít.

“No?” Jednímokem sledoval televizi, kterábylapodlejehopříkazunepřetržitě zapnutá. Snad je to ještě pozůstatek z dob Marabelle Blue.

“No… Chci říct… Za pár měsíců mně bude šestnáct. Proč se musím zase vracet do školy?”

“Ve škole se toho můžeš spoustu naučit.” Ve zprávách ho plně zaujaly výsledky koňských dostihů.

“Zřejmě ano,” zamrmlala.

“Co?”

“Já už bych radši nešla do školy,” řekla umíněně.

“Jo?” Líně se usmál. “A co bys celý den dělala?”

“Mohla bych dělat všecko možné.”

“Jako třeba co?”

“Například být s tebou, cestovat všude s tebou, naučit se všechno kolem tvých kšeftů a takové věci.”

To ho nadzvedlo. Odtrhl oči od televize a zahleděl se na ni. Patnáctileté děcko. Holka. Dělá si srandu?

“Já nežertuju,” řekla ostře. “Nečeká se to náhodou od dětí, že se budou zajímat o rodinný podnik?”

Určitě si z něho dělá legraci. Je to něj aký nepodařený puberťácký vtip. Škoda, že JenaKostanemohlizůstatna večeři,byloby to všechnojednodušší. “Poslouchej, ty doděláš školu, půjdeš do college, tam se seznámiš s nějakým mladíkem a vdáš se. To je podle mě normální.”

Přihmouřila ty svoje nenávistně čemé santangelovské oči a drze odsekla: “A podlg mě je to praštěný.”

Probodl j i vražedným pohledem. “Nezačínej si pouštět hubu na špacír, mladá. Uděláš to, jak já ti říkám, a jednou mi ještě budeš děkovat.”

Zamračila se.

“Já jsem nedostal pořádné vzdělání,” dělal jípřednášku, “školy v cizině a tak. Já jsem si mohl nohy ušoupat, dřel jsem jak magor, abych si vydělal nějaký ten doláč, ještě dávno před tím, než jsem byl v tvých letech. Tak si uvědom, jaké ty máš štěstí.”

Když vyřkl tato slova, vzpomněl si na Mariu, jak ležela v nemocnici po porodu jejich dcerky. Taková bledá, jemná a krásná.

Vzpomněl si na ten den, kdy toto dítě pojmenovali… Lucky … Šťastná… Kristepane! Kdyby se tak Maria mohla vrátit… Kdyby…

“Nová holka… Nová holka… Nová holka.” Tato slova bylo slyšet, kam se vrtla. Skvělá soukromá internátní škola v Connecticutu - spíš skvělé vězení -s uniformami a s dozorci maskovanými označením učitelé - a škrobené, nafoukané spolužačky, které Lucky nesnášela už od pohledu.

Po dvou dnech jí bylo jasné, že musí odsud pryč.

Za týden věděla, že jinou možnost nemá.

Měla seznam telefonních čísel na Olympii a pod záminkou, že zatelefonuje Ginovi, odešla z hodiny matematiky a pokoušela se svou přítelkyni vypátrat.

Olympia byla v Paříži, bydlela v domě svého otce na Avenue Foch a chodila do kursuruštiny. “Je to strašnánuda!” křičela do telefonu. “Dovedeš si představit, jací lidi se učí ruský? Fuj!”

“Řekla bych, že je to určitě lepší než trčet v této díře,” úpěla Lucky, “musím se odsud dostat. Nenapadá tě něco?”

“Ano,” odpověděla okamžitě Olympia. “Skoč do letadla a přileť za mnou. Štípnem jedno tátovo fáro a pofrčíme si to dolů do jižní Francie. Bude to absolutní žúžo. Jsi pro?”

“Jasně. Ale když se mně podaří se odsud dostat, kde vezmu peníze? Mám přesně třiadvacet dolarů a patnáct centů.”

“To není žádný problém,” řekla vesele Olympia. “Tady je to samý telex. Já prostě udělám to, že pošlu objednávka na letenku, aby ti ji nechali na Kennedyho letišti. Na moje jméno. Ty se musil odtamtud nějak dostat a já už se postarám o všecko ostatní. Máš pas?”

“Jasně.”

Mluvily spolu ještě několik minut, dělaly si plány, a když Lucky pokládala sluchátko, byla stejně jako Olympia přesvědčená, že to bude jednoduché. A bylo.

Příštího dne vyklouzla brzy za svítání ze školy, postupně stopla několik aut a dostala se na letiště, vyzvedla si letenku na jméno slečny Olympie Stanislopoulosové, u přepážky Pan American a v poledne už letěla.

Po příletu na letiště Orly zatelefonovala Olympii, jak to bylo domluveno, a ta výskala radostí a řekla jí, aby tam počkala, než se za ní dostane.

O tři hodiny později už vyrážely směrem na Cote ďAzur s Olympiou za volantem elegantního bílého mercedesu.

“Kriste … pane!” zvolala šťastně. “Teď se bavím, jak jsem se celý rok nebavila. Jedna věc se mi na tobě, Santangelová, líbí - že nejsi žádná posera.”

Lucky se jenom ušklíbla: “To byla hračka.”

“Vždyť jsem ti to říkala!” Olympia strhla volant stranou, aby se vyhnula zatoulané kočce, když silný vůz letěl předměstím Paříže. “Nechalas zprávu, jak jsem ti řekla?”

“Jednu pro Gina a jednu do školy. Velice upřímné žvásty o tom, j ak potřebuj u čas si věci promyslet, ať si nedělají starosti a že jsem na cestě do Los Angeles.”

“Nádhera! Než zjistí, o co jde, budeme dávno v čudu a budeme si užívat.” ‘ Sáhla do kabelky a strčila si do pusy silnou cigaretu Gitane. “Řekla jsem tady domácí, že musím navštívit máti. Ta stará megera stejně moc anglicky nerozumí - mimochodem mě nemůže vystát a byla úplně nadšená, když viděla, že odj íždím. Tak teďjsme na volné noze, kočko! Teď se budeme fantasticky bavit!”

Gino 1966

Moc. Je důležitá. Velice. Když ji člověk má, nemá jí nikdy dost. Pořád ještě něco schází. Ztéct další vrcholek … Ještě jeden perfektní kšeft…

Gino si často říká, proč se tolik dře. Lítá bez ustání sem a tam… Zavazuje si lidi… Ukládá si… laskavosti do zásoby …

“Máš legální moc a vliv,” říkal mu jeho věrný přítel Kosta při kdejaké příležitosti. “Proč nezůstaneš jen u toho legálního?” Kostaměl koncesi na Mirage, což mu vynášelo pěkný balík. Aleje to právník s právnickým myšlením. Vždycky chce jít tou nejsnazší cestou. Zaplatit padesát dolarů pokuty a mít ruce čisté. Chudák Kostík! Pořád za něco bojuje. Pořád před něčím varuje. Aleje rád, že se stal milionářem. A to několikanásobným.

Hotel s kasinem na Bahamách, který byl otevřen před dvěma roky a nazván “PrincesS1 Saint” si vede také velice dobře. A potom tu jsou ještě ty podíly na hernách v Evropě. A všechno to ostatní.

Ano. Kšeft jenom kvete. Bankovní konta se množí po celém světě. Peníze se posílají ze Států ven, vyperou se a pošlou se zpátky už čisté. Investované. Vložené do fondů trastů. Do nových podniků.

Ginovi se takový život zamlouvá. Je to dobrý život. Občas trochu mrzutostí, ale nic, co by nedovedl zvládnout.

Těžkými časy prošel skutečně bez jediného šrámu. Nejdřív to byla ve třicátých letech Deweyova komise. Potom v roce 1950 Kefauverův výbor, zřízený k vyšetřování organizovaného zločinu. A nedávno n a začátku šedesátých let, když se Bobby Kennedy jako stárni prokurátor rozhodl propátrat všechna zákoutí kriminálního dění, a potom Valachi - gangsterská nicka - který se mohl přetrhnout, aby vyžvanil, co kdo kdy komu udělal - i s přesnými daty, hodinami, místy, vším.

Co se konexí týče, ctil Gino mlčení a nikdy nepromluvil. Státní úřady mu nedokázaly nic přišít, vyšel z toho naprosto čistý. Měl prostě to štěstí - jak říká Aido. Aido, teď už s podlomeným zdravím, odešel v podstatě do penze a pomáhá ženě u Riccaddiů.

Gino má nápad. Plán. Ve skutečnosti sen.

Chce postavit největší, nejpřepychovější a nejkrásnějí hotel, jaký kdy Las Vegas vidělo.

Od zrodu Prckova dětského snu - Mirage - se Las Vegas rozrůstalo knepoznání. Ve srovnání s některými novějšímihotely, jakonapříklad Cézarovým palácem, je Mirage jenom toaleta. Sice luxusní toaleta - se svými věrnými - ale pořád jenom toaleta. Gino chce něco většího a lepšího. Chce postavit hotel, který by vtiskl jeho punc městu Las Vegas. Něco zvlášního, o čem by se mluvilo na celém světě.

Našel už parcelu a byl teď ve stadiu projednávání jednotlivých nápadů s různými architekty.

“To teda bude stát nějaké prachy,” sténal Kosta, když se mu o tom Gino poprvé zmínil, “a ty nerváky! Můj bože! Stavební náklady stoupají den ze dne a my budeme muset dát dohromady syndikát, ale kdo bude chtít vložit do toho peníze, a pak celé roky čekat, až dostane něco zpátky? A už i tak ti pořád lidi z berňáku dýchají na krk.”

Kosta se někdy chová jako baba.

Gino chce vybudovat nejkrásněj ší hotel na světě. Bude se jmenovat Magiriano. Kombinace jmen Maria a Gino. Důstojný hold jejich lásce.

Když Lucky poslal zase do školy, nehodlal se Gino dál v New Yorku zdržovat.

Connecticut. Toje dobrý tip. Lucky se tam brzy usadí. Doporučilamu to tam Betty, manželka Petera Richmonda. Je to taková kobylí žena s přemírou dobrého vychování a šarmu. “Poslali jsme tam Lorettu, než šla na college, a vychvalovala to až do nebe,” ujišťovala ho Betty a na mysli měla svou nej starší dcera.

Maně si Gino pomyslel, jakéby to asi bylo spát s takovou ženou jako je tahle Betty Richmondová. To si vůbec neuměl představit. Nahá musí být kostnatější než jehněčí kýta. Chápal, proč se Peterovi Richmondovi tak líbily měkké ženské křivky Marabelle Blue.

Ti dva muži se stali svým způsobem přáteli. Samozřejmě diskrétně, nic pro veřejnost. Vyskytlo se plno laskavostí, které mohl Gino udělat pro senátora. Malé laskavosti. Velké laskavosti. Ale vždycky diskrétní.

Gino je poskytoval rád. Vždycky měl dobrý pocit, když se mu na různých společenských úrovních dařilo pěstovat přátelství. A kromě toho věděl docela určitě, že jednou bude senátor Peter Richmond bezesporu velice významnou osobu.

Z New Yorku letěl přímo do Washingtonu. Je tam na víkend pozvaný do Richmondová sídla ve čtvrti Georgetown a toto privilegium mu bylo uděleno poprvé. Samozřejmě ví, proč ho pozvali. Betty Richmondová chce uspořádat galavečerprojednuzesvýchmnohadobročinnýchspolečnostíaodněho potřebuje, aby jí za tímto účelem poskytl na jednu noc Mirage.

Ví to, ale nebude jí to usnadňovat. Jestli Betty Richmondová něco chce, ať ho o to požádá. “Ano,” odpoví jí Gino, “samozřejmě, má drahá. Jak tobě bych mohl něco odmítnout.”

Všechnoje to jenom hra, ale ta má svoje pravidla. Jednou na to i ona přijde.

Ozývaly se údery tenisového míčku, odrážejícího se od raket. Úsečné vyvolávání skóre. Gino popošel k boční straně kurtu a díval se.

Betty Richmondová hraje se svým synem Cravenem, a jak Gino pozoruje, dává mu řádně do těla. Jako by nebylo už dost na tom, že ho opentlili takovým jménem, jako je Craven - zbabělec. Teď ho ještě drtí v každém sportu, na jaký si člověk jenom vzpomene.

Betty mu zamávala a okamžitě šla na síť. Craven skočil po míčku, ale minul ho a nešťastně se rozplácl na zemi.

“Hra!” zavolala Betty a pak bez ohledunapád svého syna svižně přispěchala přivítat Gina. Mlask, mlask. Rychlé líhnutí na obě tváře.

Je to pohledná žena. Vysoká a statná, s pronikavýma hnědýma očima a vlasy jako špinavá cukrová vata. Měla na sobě bílý tenisový úbor, tenisky na nízkém klínku a vlasy měla stažené do dvou dívčích culíků. V jednačtyřiceti jí to ještě tak tak prošlo.

“A jak se dnes máme?” zeptala se. “Máš chuť si zahrát?”

Gino se zasmál: “Mám chuť se napít.”

Betty se zamračila: “Trochu pohybu, to každý potřebuje.”

“Já vím. To mi říkáš pokaždé, když se vidíme.”

“A ty mně pokaždé slibuješ, že se na něco dáš.”

“Ale dám, dám.”

Vzala ho za paži a stiskla.

Ucukl. Ta ženská ani neví, jakou má sílu.

“Dáme si jenom jednu poklidnou hru,” přemlouvala ho.

“Ani nápad. Tvoje představa o tom, co je to poklidná hra, a moje představa se podstatně odlišují.”

Vtom k nim přiklusal Craven. Jedenadvacetiletý mladík, který měřil metr třiadevadesát a byl hubený jako tyčka. Nebyl vyloženě škaredý, ale určitě by nevyhrál žádnou z cen v soutěži o nej vzhlednějšího muže na světě.

“Ahoj, Gino,” řekl.

“Ahoj, mladej. Jak se vede?”

“Když se to tak vezme, tak docela dobře. Dostal jsem nabídnuto takové jednou místo. Sice nic zvláštního, ale…”

“Později, Crayi,” utrhla se na něho Betty. “Seber ty míčky, než se na ně vrhnou psi.”

“Ano, mami.”

Betty se zavěsila do Gina. “Jsem tak ráda, žes přijel,” řekla a vedla ho k domu. “Už strašně dávno jsem tě chtěla o něco požádat…”

Ta paní Richmondová není žena, která by ztrácela čas. Bude z ní senzační první dáma. Činorodá, sportovně založená, přímá. Co víc si může Amerika přát?

Toho dne pozděj i večer ležel Gino v hostinském pokoj i a tupě zíral do stropu. Trápil ho žaludeční vřed, který se nedávno objevil… Taková spousta jídla… měl se mu vyhnout… Ale kdo by dokázal odolat čerstvým ústřicím pokapaným citrónem, šťavnatému rostbífu a čerstvě natrhaným malinám, které byly polité víc než kapkou likéru Grand Mamier?

Betty Richmondová byla vynikající hostitelkou. Společnost na večeři byla vybraná. Pouze dvanáct osob. Richmondovi, jejich syn Craven, tři manželské dvojice a dvě ženy navíc pro Gina. Proč si ale Richmondovi myslí, že on je k mání? On, který si může vybírat mezi hvězdičkami z Hollywoodu, modelkami z New Yorku a tanečnicemi z Las Vegas?

Je mu teď devětapadesát. Maria by měla sedmatřicet. Každý rok oslavoval jejínarozeniny večeří o samotě ubazénu vjejich domě ve Východním Hamptonu. Ano, ten dům si nechal. Dal ho obehnat plotem pod elektrickým proudem a zahradu nechal zarůst do původního stavu.

Maria je pochovaná v zahradě pod tím stromem, kde se poprvé zamilovali. Vnitřek domu je ponechán přesně tak, jak vypadal v den její smrti. Nikomu už nedovolil vstoupit do domu, to může jen on sám. Chodí tam na její narozeniny. Rok co rok. Těší se na to. Která jiná žena by se mohla rovnat Marii a vzpomínkám na ni?

Překvapilo ho, že někdo zaklepal na dveře. Podíval se na hodinky. Bylo půl třetí ráno. “Kdo je to?” zavolal.

Dveře se pootevřely. Naprahu stálaBetty Richmondová. Měla na sobě těsně přiléhající saténový župan broskvové barvy. Vlasy, připomínající cukrovou vatu, sejí vlnily na ramena. “Přišla jsem ti upravit přikrývku,” řekla přísně, tak přísně, že skoro nepostřehl lehký podtón vjejich slovech.

Pustil revolver, který měl prozřetelně připravený pod polštářem. “Děkuji, Betty, cítím se pohodlně,” řekl pomalu.

“To ti ráda věřím,” protahovala zvolna, zavřela za sebou dveře a blížila se k posteli. “‘Ale já se tak necítím.”

Než měl čas si rozmyslet, co by měl udělat, shodila broskvový župan ze svých širokých ramen a stála před ním nahá. “Chci tě - pane Santangelo - rodinný příteli - příteli celého toho proklatého světa. Chci, abys mě pomrdal.”

Na moment mu to vyrazilo dech. Ta ženská je děvka.

Snažil se mluvit klidně: “Obleč si ten župan a vrať se za Peterem.”

“Proč? Ty mě nechceš?”

Musí jednat opatrně… Taková odmítnutá žena… “To jšem neřekl, ale v této situaci…”

“V této situaci je Peter někde na návštěvě u své přítelkyně a s největší pravděpodobností jí právě teď cpe ten svůj nedomrlý kokot do její blbé huby. A já tady nebudu sedět a čekat.”

“A já se do toho nebudu míchat.”

Pokrčila rameny. Kam se člověk podíval, samý sval. Malá ostrá ňadra, široké boky, pevná stehna…

“Já jsem myslela, že se ti líbím…” začala.

“Líbíš se mi,” rychleji přerušil.

Bez vyzvání si vlezla k němu do postele. “Neřeknu to Peterovi,” řekla chraptivě, “slibuji.”

A pak následovala ta nejatletičtější soulož, j akou kdy zažil. Ždímala mu úd tam a ven, jako by to byl protažený tenisák. Tam a ven. Sem tam. Pořád dokola. Shora. Zdola. Na kříž. Z dvorce ven. Hra!

A druhé kolo. Stejně intenzívní tělocvik. Pak odešla a on usnul. A ráno si pomyslel, že to všechno asi byl jen nějaký divoký sen.

Lucky 1966

Olympiajela, jako by byla na silnici sama. Rychle jak blázen a každý ať se radši klidí z cesty, nebo bude zle. Cesta na jih Francie trvala dvaadvacet hodin s pěti zastávkami pro benzín, nespočetnými chlebíčky a spoustou plechovek coly.

“Máš řidičák?” zeptala se Lucky přijedné takové hrůzostrašné čtyřhodinové šňůře na klikatých venkovských cestách za krkolomné rychlosti.

“Řidičák? Co to je?” pobaveněji odpověděla Olympia.

Lucky se už dál nevyptávala. Opřela se, zavřela oči a doufala, že všecko dobře dopadne.

Dohromady měly královských čtyřiadevadesát dolarů, ale z těch rapidně ubývalo pokaždé, když zastavily. Bez povšimnutí musely nechat svůdné malé penziónky a hotely.

“Až přijedeme do Cannes, půjdeme do tetiny vily,” rozhodla Olympia. “Ona tam nikdy nebývá, až najeden týden v září. Je tobezvabarák - sice tamje asi všecko pozamykané, ale já vím, jak se tam dostaneme. Bývala jsem tam na prázdninách s vychovatelkou, když na mě rodiče neměli čas.” Lítostivě se usmála: “Ne, že by se to teď moc změnilo - ale už se mě tak lehko nezbaví, když se umím ozvat!”

Lucky ten pocit zná. Když večeřela s Ginem v newyorském bytě, měla zřetelný pocit, že jemu by bylo lip kdekoli jinde. To ona způsobovala, že se necítil ve své kůži. On zase způsoboval, že byla zaražená a neschopná se normálně bavit, jen stín sebe sama. Dokonce v sobě ani nenašla odvahu zeptat se, kde je Marco.

Uvažovala, co Velký Papá udělá, až se dozví, že zdrhla. Ten bude prskat, ale co? Co s tím může udělat, než ji poslat zase do další školy? A ona bude tak dlouho utíkat, až mu to dojde.

Co je vůbec špatného na tom, že se chce naučit něco z jeho podnikání? V žádném případě nemá v úmyslu jít tou cestou, kterou pro ni naplánoval on. Škola. College. Svatba. Ani za nic. Chce být jako on. Bohatá. Mocná. Vážená. Chce, aby lidi skákali, jak ona jim bude poroučet-přesně tak, jak poslouchajíjeho.

“Vypadá to dobře,” zanotovala Olympia, když se hnala na plný plyn po úzké cestě vytesané ve skále. “Právě jsme minuly odbočku do Saint Tropez - ještě hodinu a jsme tam.”

Lucky si hřbetem ruky otřela pot z čela. Byl teprve květen, ale slunce neobyčejně pálilo a ony byly jeho paprskům v otevřeném autě dány zcela napospas. “Vsadím se, že smrdíme,” smála se. “Dvě smradlavé panenky!”

Olympia řekla: “Toto tvrzení musíš poopravit.”

“Co?”

“Chtěla jsem ti to říct, až tam dojedem. Víš, až budeme ležet u bazénu a usrkávat bílého vína. A tak dále.”

“Chceš říct… žes to už dělala?”

‘ Na Olympiiných svůdných rtech se uhnízdil úsměv: “Jo.”

Lucky se celá žhavá naklonila dopředu: “A kdy? S kým? Jaké to bylo?”

Olympia strhla volant stranou, aby se vyhnula velkému kamenu, který se skutálel na silnici. “Strašné!” řekla a ohrnula nos. “Drž se - skoro to je mnohem lepší!”

Přesně jak to předpokládala Olympia, okenice tetiny vily byly zavřené a vila uzamčená před všemi nezvanými návštěvníky. Byla posazena na vršcích nad Cannes a stála uprostřed nádherné zahrady, plné mimóz a jasmínů.

Olympia vyskočila z auta, otevřela obrovskou tepanou bránu a pak projela až ke dveřím světlerůžové vily. “Hezká, co?” konstatovala.

“Pohádková,” povzdechla si Lucky. “A určitěnebude proti tomu teta nic mít, když se tam vloupáme a budeme tam bydlet?”

“Ona se to přece nedozví, ne?” odpověděla moudře Olympia. “A stejně - té by tak akorát vadilo, kdyby Balenciaga nebo Balmain zkrachovaly. Je úplně cvok do módních hader.”

Zaparkovaly auto a Olympia předvedla svůj vlastní jedinečný způsob, jak se dostat dovnitř. Vyšplhala se po broskvoni, trhla stále ještě polámanou západkou na okenici v prvním poschodí, vypáčila okno a vlezla dovnitř.

Lucky trpělivě čekala u předních dveří. Během několika minut našla . Olympia uvnitř rezervní klíče a otevřela. “Vítej v domě dobré pohody!” hihňala se.

Dům byl uvnitř zařízen s dobrým francouzským vkusem a s pomocí řeckých peněz. Většina nábytku byla zakryta plachtami proti prachu, ale některé z nich se svezly a nabídly tu záblesk barevného potahu na pohovce, tu kousek stolku z leštěné kůže. Pavučin tam ale bylo plno.

“Říkala jsem ti, že tady bývá jenom jeden týden v roce,” vysvětlovala Olympia. “Pracovní četa přijede několik dní před ní a vysmejčí to tady. Dovedeš si představit, že bychom tady bydlely pár měsíců a nikoho by ani nenapadlo nás tady hledat?”

Lucky nepomýšlela zrovna na to, že by měla být pár měsíců na seznamu pohřešovaných. Nějaký ten týden snad, ale celé měsíce? Gino by si dělal starosti a co teprve teta Jennifer a strýc Kosta. A samozřejmě Dario. Musí mu napsat … Už chtěla psát, ale pokaždé jí do toho něco vlezlo. “S kýms to dělala se vším všudy?” zeptala se zvědavě.

“S jedním strašně hnusným prťavým francouzským komoušem. Pořád mně vykládal, že mého fotra by měli zastřelit a že já nic nevím o životě. Jednou večer jsem ho propašovala domů, on čajzl stříbrný popelník a odmítl se spokojit se “skoro”. Bylo to strašné. Zakrvácela jsem celou koženou pohovku v tátově pracovně. Ani na to nechci pomyslet. Díky bohu, žes další den zavolala. Určitě bych nebyla schopná se vrátit do toho příšerného kursu ruštiny a setkat se tam s ním.”

Než se setmělo, měly vilu, tak jak ji chtěly mít. “Budeme jenom v jednom pokoji,” rozhodla se Olympia. “Bude to tak jednodušší na úklid, až odsud pojedeme pryč.”

Lucky si my slela, že ta velká místnost hned vedle kuchyně v přízemí by byla nejlepší. Byly tam dvě rozkládací pohovky, karetní stolek potažený zeleným suknem a tři velké pohodlné židle.

“To je tady pro služku,” oznámila Olympia opovržlivě.

“Nám to bude stačit,” trvala na svém Lucky.

Měly dohromady dvě malé tašky, které obsahovaly líčidla a pár kousků lehkého šatstva. Vybaleno měly v minutě.

V kuchyni našly ledničku nacpanou vínem, pivem a nápojem Seven-up. A příborník, kde objevily velké zásilkové balení bramboro vých lupínků, plechovky oříšků a čtyřiadvacet konzerv tuňáka. “Můžeme si udělat hostinu!” zvolala Lucky.

“Kdepak,” řekla Olympia, “dneska ne. Dnes večer fouknem dolů do města a dáme si něco pořádného. Podle mě obrovskou misku bouillabaisse a třeba čerstvé humry s majonézou… mnam … Pochoutka, ne?”

“Ale nemáme přece peníze.”

Olympia se ušklíbla: “Lucky, na tak chytrou holku jsi někdy tááákhle blbá. Na co potřebujeme peníze, když máme naše krásná mladá těla?”

Slavný filmový festival v Cannes se chýlil ke konci, zůstalo tu už jen pár opozdilců. Neúspěšní podnikavci, kteří se zoufale snažili honem ještě udělat nějaký kšeft. Neúspěšní producenti, kteří momentálně neměli co točit. Neúspěšné rádobyherečky s velkými ňadry a neupřímnými úsměvy.

Warris Charters patřil do kategorie neúspěšných producentů. Přijel do Cannes se dvěma senzačními devizami. Tak si to aspoň myslel. V obou případech se však přepočítal.

Senzační deviza číslo jedna byla Pippa Sanchezová. Svůdná mexická herečka, která se v padesátých letech objevila jako hvězda v několika velice úspěšňých španělských filmech. Je jí tak čtyřicet - i když ona sama prohlašuje, že jí je pětatřicet - a opravdu na pětatřicet vypadá. Ale Warris ví svoje. Dal si tu práci, aby si o ní zjistil co nejvíc, když ho poprvé před měsícem v Madridu navštívila.

Přistoupila k němu na jednom večírku. “Pane Chartersi, viděla jsem váš film Zulíbej a zabij - a strašně se mi líbil. Měla bych pro vás scénář, o kterém jsem si jistá, že mu úplně propadnete.”

Zulíbej a zabij. Jediný jeho krok ke slávě. Vyrobil ho v roce 1959 v Paříži za sedm set tisíc dolarů a do této doby mu hodil čistého šestnáct miliónů. To byla velká klika, protože na co jinak kdy sáhl, z toho bylo tak akorát pravé nefalšované hovno.

Senzační deviza číslo dvě byl ten scénář Pippy Sanchezové. Historka s názvem Zabiják, která má spád a která se odehrává v prostředí plném násilí. Příběh gangstera z dvacátých a třicátých let, zabijáka se zlatým srdcem.

Warrisovi se zdálo, že je to ono. Báječný doják. Po těch třiadvaceti letech u filmu si troufá poznat, když dostane do ruky trumf.

“Čí je to scénář?”

“Můj,” řekla prudce. “Já jsem si ho objednala a já ho vlastním. Mám s autorem smlouvu, která mi dává všechna práva.”

“Tak co s tím chcete dělat? Prodat ho?” zeptal se Warris opatrně. Bál se ukázat příliš mnoho nadšení.

“Ne,” řekla Pippa nekompromisně. “Chci v něm hrát hlavní roli. Ta ženská role byla napsána pro mě.”

Jasně, ale před dvaceti lety, pomyslel si Warris cynicky. Ale přesto… Jestli mu dovolí, aby se připojil zadarmo… kdyby se mu podařilo, aby se dohodli… Potom bude dost času jí říct, že se na tu roli v žádném případě nehodí.

A tak odjeli do Cannes - Warris Charters a jeho dvě senzační devizy… A jediný zájem, který vzbudili, souvisel s tím, že se veřejně pohádali na terase hotelu Carlton.

Warris seděl v restauraci Modrý bar na Croisette v Cannes, v ruce svíral sklenici anýzovky, doplněné minerálkou Malvem, a přemýšlel o tom, jakou má smůlu. Je mu dvaatřicet, původně byl dětskou filmovou hvězdou, ale z Hollywoodu ho vykopli, když začal ve třinácti mutovat. V pětadvaceti byl producentem filmu Zulíbej a zabij a vrátil se zpět do Hollywoodu jako zázračný mladík. Po dvou následujících propadácích se vydal na cesty po Evropě od jedné filmovémetropole ke druhé a pokoušel se dát něco dohromady. V zoufalství, úplně bez prostředků a na drogách se oženil s bohatou dvaasedmdesátiletou španělskou vdovou. Když rok po jejich sňatku zemřela, její rodina ho vyhodila z domu a nemohl si vzít s sebou ani mýdlo. Tolik tedy k vyženěným penězům.

Warris tiše hvízdl mezi svými pěknými bílými zuby. Nemůže ani uvěřit svému zraku. Dvě kočičky, rozkošné svůdné pamlsečky, vystupují z elegantního bílého mercedesu. Ta blonďatá ho okamžitě upoutala. Prsa, která na člověka míří jakodvakulomety.Zlatévlasy, splývající prostě na zádajako vodopád. A šortečky tak mrňavé, že z nich, vystavené všem na odiv, čouhaly pěkné kusy bílého zadečku. Její společnice - aspoň na první pohled - není takový kus. Úzké vyšisované džínsy a tričko na vytáhlé štíhlé postavě. Houština smolně černých vlasů jí zastiňuje obličej.

Ano, Warris rozhodně bere tu blondýnu. Zaslouží si trochu potěšení.

Díval se, jak děvčata vystupuj í z auta a nenuceně kráčejí k restauraci. Instinkt mu napověděl, že hledají někoho, kdo by je sbalil.

Když se přiblížily k jeho stolu, rychle vstal a zeptal se jich školní francouzštinou, jestli by si nechtěly přisednou k němu.

Ta černovlasá mu odpověděla plynnou francouzštinou. Něco na ten způsob, že tam mají s kýmsi schůzku, ale třeba zatím po dobu čekání…

Potom ta blondýnka řekla něco anglicky a Warris ožil: “Američanka? Já jsem taky Američan.”

Objednal anýzovku pro všechny tři a pomyslel si, jestli ony mají nějaké peníze. Měl u sebe posledních padesát doláčů, ale v kapse má přece trochu kvalitní trávy, která mu tam už málem propálila díru. Možná se dají zlákat a koupí si…

Hmmm… uvažovala Lucky. Ani špatný, ani dobrý. Není to můj typ. Což je štěstí, protože jasně jede po Olympii. Jako všichni. Možná je to pravda, že muži dávají přednost blondýnkám. Ale kdo by nakonec o ty mužské stál?

Dívala se zpod přivřených víček na Warrise Charterse, jak zpracovává Olympii. By štíhlý, drobnější postavy a docela pěkný, pokud má někdo rád muže s vlasy barvy slámy, poťouchlýma zelenýma očima a světlými řasami. Otevřeně řečeno, ona teda ne. Ona má ráda tmavé… hodně tmavé… čím tmavší, tím lip. Jako je Marco. Nádherný, zlověstný Marco s tím jeho zádumčivým pohledem a mužstvím, které z něho jenom sálá.

Usrkávala ze své anýzovky, říkala si, že chutná j ako nějaký odporný lektvar, a byla zvědavá, kdy padne zmínka o jídle. Zdálo se, že Olympia úplně zapomněla na pokrmy, jako jsou bouillabaisse a čerstvý humr s majonézou.

“Hej řekla. “Umírám hlady. Nedáme si něco k jídlu?”

“Ano,” souhlasila Olympia, “musím se přiznat, že už mám taky trochu hlad. Co tu mají dobrého, Warrisi?”

Škaredě se na Lucky podíval. Proč musí začít kecat o jídle? Kdo je na to zvědavý? A kdo si to taky může dovolit?

Důvěrně se naklonil k Olympii. “Mám v kapse něco daleko lepšího, než je jídlo,” zašeptal.

Očička jí zazářila: “Fakt máš?”

“Tu nejlepší kvalitu. Co kdybychom ty a já…”

“A ještě Lucky.”

“No jasně, i Lucky. Mohli bychom si najít nějaké pěkné tiché místečko a trošku si užít.”

Olympia málem zatleskala, jak ji to nadchlo. Tohle je mužský podle jejího gusta. “Tak kam půjdeme?”

Warris honem uvažoval. Jeho pokojík v penziónu v zastrčené uličce by se sotva hodil. Odstěhoval se totiž před dvěma dny z hoteluMartinez, aby ušetřil. Ani pláž by nebyla tím nejlepším místem na světě. “Kde bydlíte vy?”

Olympia na okamžik zaváhala. Lucky skoro nemohla uvěřit, když uslyšela její odpověď: “Máme nahoře vilu. Kdybys chtěl, můžeme jet tam.”

Kam se podělo všechno to tajnůstkářství? “Nikomu neprozradíme, kde bydlíme,” říkala Olympia, když jely do města. A teď - za půl hodiny - už tam zve Warrise Charterse. To už je trochu moc.

“Bezva!” zvolal nadšeně a nechal si přinést účet. “Jedem.”

Pippa Sanchezová se kritickým zrakem prohlížela ve velkém zrcadle. Otáčela se na jednu stranu a pak na druhou, až byla naprosto spokojená s tím, co

vidí. A to, co vidí, je zrcadlový obraz toho, co vídává celý život. Dokonalost. Tmavá pleť, havraní vlasy. Pevná sexy postava. Ať si jí je těch dvaačtyřicet, je pořád dokonalá. Žádné vrásky, nikde nic ochablého, žádné jiné známky stárnutí. Tak proč ksakru není velkou filmovou hvězdou?

Proč? Protože ti dacani, co vládnou velkému filmovému průmyslu, ji nikdy neobsadili do té správné role. Proto. Vždycky je až ta “druhá” - nějaká ta “sexy děvka”, případně “temperamentní tanečnice”. Idioti! Co ti můžou vědět s těma svýma třicet čísel dlouhýma doutníkama a umělýma blondýnama?

Záměrně se drží mimo Hollywood. Zaprvé, když se dočetla o hrůzné smrti Prcka Jakea, vystrašilo ji to tak, že se neodvažovala vrátit se. A za druhé -Španělsko jí svědčí. Nikdy neměla nouzi o práci, objevila se v desítkách filmů a dva z nich zaznamenaly velký úspěch. Vdala se za španělskou filmovou hvězdu, po pěti bouřlivých letech se s ním rozvedla a posledních sedm let je sama. Samozřejmě z vlastního rozhodnutí. Muži za ní běhají jako mlsní psi. Prožila pár románků - ovšem vybírá si a na první místo klade svou kariéru. Nechce skončit jenom jako španělská filmová hvězdička. Taková nikoho moc nezajímá. Ona chce dosáhnout mezinárodní slávy - hollywoodské slávy.

Celá ta léta opatrovala jako oko v hlavě scénář Zabijáka. Podlejejího názoru je to báječná deviza se všemi znaky zamčeného hitu. Jsou v něm láska, humor, patos i násilí.

Mělo by to vyjít. Je to postavené na životních osudech Gina Santangela.

Háček je v tom, že ho nikdy nepřiměla, aby si ten scénář přečetl. Vyhnal ji z města ještě dřív, než to bylo dopsané.

Pečlivě udržovala korespondenci se scenáristou a v roce 1955, když Ginovi Santangelovi zavraždili ženu v bazénu ve Východním Hamptonu, objednala si změnu závěru tak, aby odrážel tuto událost. Ze scénáře se stalaúplnábomba. Pippu to tak nadchlo, že po příslušné době poslalaj eden výtisk scénáře Ginovi s dopisem, ve kterém mu připomínala jeho přání investovat do filmového průmyslu. Za půl roku přišel scénář zpátky s lakonickou poznámkou sekretářky: “Pan Santangelo nemá čas číst filmové scénáře…”

Řadu let nemělo ani plno jiných lidí čas si to přečíst. A pak se objevil Warris Charters a Pippa věděla - prostě to věděla - že to je ten pravý.

Ted Cannes - a nic. Žádný kšeft, žádné natáčení, nic.

Říct, že Pippa byla zklamaná, by bylo příliš mírné.

Ještě jednou zkontrolovala svůj obraz v zrcadle a vydala se na schůzku s Warrisem. Je načase, aby jí ten hajzl vrátil její scénář. Je to zase jenom další ubohý podvodníček a ona ho chce vymazat ze svého života. Nemá zapotřebí, aby

nějaký Warris Charters kšeftoval s jejím výborným scénářem, to teda ona zapotřebí nemá. Sežene si ty peníze sama - někde - nějak.

Kouřit marijánku nebylo pro Lucky nic nového. Ráda si sama sebe představovala jako velice zkušenou. Ve skutečnosti se tomu požitku oddávala předtím přesně dvakrát. Poprvé s Olympií na ostrově jejího otce, když se tam povalovaly na horkém slunci. Bylo to nádherné. Usnula a vzbudila se právě včas, aby spořádala Čtyři porce čokoládové pěny k večeři.

Podruhé to bylo s dvojicí švédských hippies, kteří se potloukali po Evropě. Spolu s Olympií na ně narazily na pobřeží a pak strávili spolu jeden dlouhý den plný legrace a hihňání.

Warries Charters se vytasil s velice silným a velice dobrým Zlatém z Acapulca! Dvě cigarety už měl ubalené a podělil se o ně nezištně s oběma děvčaty.

Všichni tři leželi na lehátkách venku u potemnělého bazénu. Olympia zapálila svíčky a otevřela víno. “Ještě by to potřebovalo nějakou muziku,” postěžovala si.

Warris si na nic nestěžoval. Říkal si, že padl do opravdu příjemné pasti. Ta vila. To auto. A ty dvě kočičky, zřejmě z lepších rodin. On si dovolenou zaslouží. Trochu odpočinku, než se začne zase štvát, aby měl vůbec na živobytí.

Olympia si zhluboka potáhla z tenké cigarety a spokojeně vydechla slastí, než ji předala Lucky.

Lucky pořád mělanamyslijídlo, ale přizpůsobila se kouzlu okamžiku, vzala cigaretu, vdechovala zázračnou trávu a malátně ji nechala působit na celé své tělo.

Následovalo asi deset minut mlčení, kdy se plně oddávali požitku a podávali si ty dvě cigarety sem a tam, Lucky se chichotala, když cvrkot cvrčků postupně sílil do crescenda. “Jé, ti broučci ale dělají kravál,” mumlala, “takový kravál!”

Tento její výrok vyvolala u Olympie a Warrise vlnu hysterického smíchu. Taky se usmála a měla pocit, že je ten nejlepší vtipálek na světě.

“Pojďme si zaplavat,” navrhla Olympia, vstala a svlékla se. Obrátila se k Warrisovi a dopřála mu, aby si prohlédl její zralé a ladné obliny. On ze sebe doslova rval kalhoty a potom trenýrky. Nahý tu stál s údem vztyčeným jako dvaceticentimetrový vlajkový stožár.

“Mmmm…” zamručela Olympia pochvalně, ale když chtěl po ní sáhnout, skočila do bazénu.

A než se Lucky svlékla. Olympia s Warrisem už dováděli pod vodou. Najednou měla Lucky pocit, že už si zaplavat nechce. Kčertu s plaváním! Onamá hlad.

Nahá bloumala po domě, našla nějakou konzervu a otevřela ji. Lačně polykala tučné kusy tuňáka. Byla to lahůdka.

Potom ji obestřela čiročirá únava, výsledek několika předchozích nocí beze spánku.

Venku se Olympia pořád ještě kočkuje s Warrisem. Slyší je, jak ječí a vykřikují. Nebude jim vůbec chybět, když si potichoučku zaleze do postele… potichoučku …

Warris nebyl k nalezení na žádném místě, kam obvykle chodíval. Pippa už několikrát navštívila Modrý bar, terasu Carltonu a bar v hotelu Martinez. Nakonec, když už bylo dost pozdě, to vzdala a dopřála hovornému anglickému výrobci oděvů to potěšení, aby jí koupil láhev šampaňského. Samozřejmě toho nejlepšího. Pippa se zajímá výhradně o to nejlepší.

Později mu dovolila, aby se s ní pomiloval. Nebyl špatný, projevoval velké nadšení. Ale nebyl to Jaké Prcek. Nikdo není jako Prcek…

Nepřetržitéhloubkové nálety nějakého komára přinutily Lucky, aby otevřela jedno oko. Chvilku jí to trvalo, než si uvědomila, kde je. Potom si vzpomněla.

Rychle se posadila a zkontrolovala druhou postel v místnosti. Olympia nikde, Warris nikde.

Vyhrabala se z postele, natáhla na sebe bikiny a starou košili. Olympii našla ve velké ložnici, jak tam ležíbělostně nahá anecudně rozvalená. Warris spal vedle ní na břiše a skýtal Lucky dostatek možností, aby si prohlédla jeho malý, pevný a svalnatý zadek. Měl opravdu hezký zadek.

Na příští tři dny se Warris stal součástí inventáře. Olympia se zamilovala a neměla ani trochu v úmyslu ho pustit pryč.

Když je Lucky viděla spolu, žárlila, ale nedalo se nic dělat, a tak jenom polehávala u bazénu a hleděla si opalování a přemýšlela, jestli už po ní Gino pátrá.

Nedaleko od domu byla malá vesnička a tam si mohli koupitještě teplé veky francouzského chleba, čerstvě nakrájenou šunku a sýr a spoustu ovoce.

“Tady bych mohla žít pořád!” povzdychla si zasněně Olympia.

“No, mě už to nudí.”

“Tak si vem auto a užij si.”

“Víš přece, že neumím řídit,” řekla Lucky podrážděně.

“Nauč ji řídit, cukroušku,” požádala Olympia svého milence.

Warris ochotně vyskočil. Po třech dnech v její společnosti zjistil, že je to opravdu velice bohatá dívenka. Je z rodiny Stanislopoulosů a to zní stejně dobře jako z rodiny Qnassisů. A je to taky pěkně ohnivá dívenka. Po tom, co se mu podařilo zlomit její počáteční nechuť k šoustání, začala být tím řáděním v posteli posedlá, jako je Ind posedlý po kari. Učil ji všechno, co sám dovedl, a ona to chlemtala plnými doušky. Je jasné, že mít tu poblíž kamarádku je v takovém případě pěkná otrava. On ji nemá rád a ona nemá ráda jeho. Když ji naučí řídit, bude to nejlepší způsob, jak sejí zbavit.

Lucky zvládla techniku řízení auta během první půlhodiny, potom naprosto ‘sebevědomě zavezla Warrise zpátky do vily a sama odjela na celodenní cestu. Zjistila, že řízení sejí strašně líbí. Ten pocit, že sama ovládá sílu pod kapotou, byl vzrušující. Zamířila do Itálie, dojela až do San Rema, zaparkovala tam, pár hodin se tam potulovala a potom se vydala na cestu zpět po klikaté silnici, vedoucí po pobřeží. Na vrcholu blaha přijela o půlnoci domů.

Olympia a Warris tancovali rumbu na hudbu z rádia. Olympia měla na sobě spodní díl bikin a boty s vysokými podpatky. Warris měl sportovní kalhoty a košili. Tancovali spolu velice soustředěně, Olympiino velké poprsí se pohupovalo ve vlastním rytmu. Oba byli jako obvykle nadopovaní, protože Warris předtím ubalil ještě poslední cigaretu ze zbývajícího Zlata z Acapulca.

“Ty už jsi zpátky?” zachichotala se Olympia. “Říkali jsme si, že se hodíme do gala a zajedeme si dolů do kasina. Pojedeš taky?”

“To si piš,” pospíšila si s odpovědí Lucky.

“Tak se pojďme převlíct. Teta tu určitě má ve skříni něco, co se nám bude hodit.”

Pippa Sanchezová byla vzteky bez sebe. Že se na ni Warris Charters vykašlal, jejedna věc, ale že pláchl se šesti xeroxovými kopiemi jejího milovaného scénáře, tak to teda ne! Za takové chování se mužským dělá z koulí fašírka!

Pippa si umínila, že neopustí Cannes, dokud ho nenajde. Ten mrzák se někde skrývá a asi čeká, až ona odjede, aby si to její vzácné vlastnictví mohl nechat celé

pro sebe. Jednou pijavice, vždycky pijavice. Taky ji to mohlo napadnout hned. Měla to vycítit. Prcek ji vždycky učil: “Trable musíš zavětřit, už když se k tobě blíží - tak tě tvůj nos pokaždý včas varuje.” Ale jak je možné, že ho jeho nos nevaroval včas?

Čert aby to spral! Pippa si oblékla svoje nejpřiléhavější a nejpřitažlivější červené šaty a na zkoušku vyrazila do města v doprovodu bolivijského zlatníka, kterého předtím potkala. Jestli je tak bohatý, jak vypadá, bude možná mít zájem investovat do jejího filmu.

Vyšňořené od hlavy až k patě v šatech Olympiiny tetičky a s Warrisem za volantem bílého mercedesu si to ujížděli do Cannes.

“Musím se převléct,” řekl. “Vás dvě vysadím u Modrého baru a za deset minut jsem zpátky.”

“Proč nemůžeme jet s tebou?” rozmrzele se zeptala Olympia.

“Protože … je to tak lepší.” Neměl nejmenší zájem jim ukazovat tu díru, ve které bydlí. Kromě toho se chtěl sbalit, odhlásit a naložit své dva kufry značky Gucci dozadu do auta. Může tak výhodně využít situace, do které se dostal.

“Tak jo,” řekla Olympia trucovitě. “Ale jestli potkám hezčího frajera, tak si nemysli, že tady budu okounět.”

“Jen deset minut. Dohlédni mi na ni, Lucky.”

Mírně se pousmála. No to určitě, ještě nani dohlížet. Ona sama lapne prvního chlapa, který bude jen trochu slušně vypadat, a přinutí Olympii, aby mu vrazila jazyk až do krku. Udělá cokoli, aby se zbavila tohoto blba, kterého den ode dne víc a víc nesnáší.

Usadil je ke stolu, objednal pití a zmizel.

“Hej řekla Lucky. “Všimla sis tamtoho fešáka? Celou dobu z tebe nespouští oči.”

Olympia se nadmula pýchou. “Kde?” ptala se rychle a vypjala hrudník.

Gino 1966

Gino ležel na královsky rozměrné posteli ve svém apartmá v hotelu Mirage a díval se na dívku, která se oblékala. Byla velice štíhlá, měla dlouhé nohy, kostnatá ramena a útlounký pás. Nechápe, proč ji sbalil. Tohle normálně není jeho typ.

Otočila se k němu a přetáhla si přes svá malá prsa šaty s volnými zády. “Bylo to překrásné,” zašeptala, “uvidíme se ještě někdy?”

Teď si vzpomněl, proč ji sbalil. Něco měla v těch svých modrých očích, něco takového… roztouženého… nevinného… Ale když ji dostal do postele, už to taknevinné nebylo. Lezla po něm všude jako záplav a mravenců a svým žhavým jazykem olízala všecko, co bylo na dosah.

Ty ženy. Jak se změnily. On není žádný svatoušek, ale ty jejich sexuální způsoby začínají být nemožné! Takováto náruživá žena dokáže spolehlivě zničit i sebetvrdší ztopoření.

“Tady máš,” řekl a podal jí obálku z nočního stolku. “To je pro tebe. Kup si nějakou drobnost.”

“Jé,” vzala obálku a nenápadně ji potěžkala v jedné i v druhé ruce, “to jste nemusel.”

To vím taky, že jsem nemusel. Ale chci - dostat tě odsud - a bez komplikací. “Vezmi si to a užij si to.”

Ted už by la oblečená a nerozhodně postávala u rohu postele. On si nepřál nic jiného, než aby už byla venku. “Takže…” začal, “ještě není pozdě a ty jsi velice hezké děvče. Zavolám řediteli a řeknu mu, aby ti rezervoval stůl na večerní show Tiny Martina jako pozornost podniku. Určitě se ti to bude líbit. A můžeš si vzít někoho s sebou.”

Jakmile odešla, vstal, udělal pár kliků, osprchoval se a pečlivě se oblékl. Pak osobní vnitřní linkou přivolal Marca.

Marco se objevil za rovné tři minuty. Jednou z jeho nejlepších vlastností je to, že je vždycky poblíž, když ho člověk potřebuje. Tato vlastnost a spolehlivost jsoudvěvěci,které senedajínikdekoupit.MarcojezrodinyatoproGinaznamená hodně. Nedávno ho povýšil na ředitele Mirage. Chce, aby byl nejlepší. Až přijde čas, chce, aby Marco šéfoval Magirianu.

“Tak co je nového?” zeptal se Gino.

Marco pokrčil rameny: “Všecko a nic. Tiny Martino prohrál v ruletě svoji gáži. Ten japonský obchodník nám dluží třiasedmdesát táců. Do apartmá toho soudce jsem poslal čtyři rajdy, přesně jak sis to přál. Úplně normální večer.”

Gino se v duchu usmál. Ze všech těch různých obchodních zájmů je pořád Mirage jeho nejoblíbenějším. Nejlíp se cítí v komfortu klimatizace Las Vegas.

“Dorazila už žena senátora Richmonda?”

“Ještě ne. Apartmá je připraveno. Čtyři tucty žlutých růží. A zítra bude celý den k dispozici ten nejlepší tenisový sparingpartner.”

“Dobře, dobře.” Gino se chtěl ujistit, že o Betty Richmondovou bude dobře postaráno. Na jejím georgetownském sídle s ním zacházeli přímo královsky, a tak jí chtěl tuto pozornost vrátit. Jestli s ní chce spát nebo ne, to je další otázka. Navenek ho nevzrušuje, ale v posteli, když ho obemkne těmi svými pevnými stehny, a pak ta svírající se kunda… Kristépane! Úd se mu zvedal už při pouhém pomyšlení na ni! A to jenom chvilku po tom, co odešla ta slečinka - jak se to vlastně jmenovala? To vůbec není špatné na chlapa, kterému bude za čtrnáct dní šedesát.

Betty Richmondové se po příjezdu dostalo královské péče. Její syn Craven jen přebytečně postával poblíž.

Vstoupili do svého apartmá, kde už bylo složeno jejich patnáct kusů zavazadel.

“Hmmm …” odfrkla nespokojeně a rozhodnými kroky si to namířila k oknům, aby je naplno otevřela. ‘Toto je ten největší nevkus, jaký jsem kdy viděla.” “Ano, mami,” souhlasil Craven, “nevkus.”

“Příšerně kýčovité.”

“Absolutně.”

“A zlaté kohoutky, to snad ne!”

“To je strašné.”

“No … co bys tady ostatně čekal?”

“Už je tady,” oznamoval Marco.

Gino přikývl. O den později, ale přece. “Co dělá?”

“Hraje tenis. Poráží toho profíka.”

“Nekecej.”,

“Ta má servis jako Malá Mo!”

Gino se zasmál. “Vyřídíš jí vzkaz. Řekni jí, že bych s ní rád povečeřel. Ať přijde v půl sedmé.”

Později se Marco vrátil, že paníRichmondová děkuje za laskavé pozvání, ale že už je na večeři zadaná a zda by se mohli setkat později - řekněme v deset hodin.

Gina popadl vztek. Ona sem přijde, aby jeho požádala o laskavost, a on kolem ní má poskakovat? To je neuvěřitelné!

“Vyřiď paní Richmondové, že v deset hodin se mi to nehodí,” řekl stroze. “Jestli chce, tak v jedenáct hodin.”

Marco se vzkazem odešel a vrátil se s tím, že paní Richmondová říká, že v jedenáct hodin jí to perfektně vyhovuje - v jejím apartmá.

“Fajn,” odsekl Gino. “Ale v mém apartmá.”

* ¦ ¦

Betty Richmondová se objevila pět minut po dvanácté. Měla na sobě modré šaty, vypadala sportovně a opálená, vlasy jako cukrová vata měla stažené dozadu a ovázané modrou stuhou. “Omlouvám se,” vyhrkla, “ale tady je to všecko tak úžasné - člověk ani netuší, na koho tu může narazit.”

“Jó?” podíval se významně na hodinky.

“Doufám, že jsem ti moc nezkřížila plány,” řekla úzkostlivě. “Není teď už trošku pozdě na to, abychom probírali ten galavečer? Nechceš, abychom se radši sešli u snídaně?”

“Teďje todobré,” odsekl. “Mluvil j sem s Tiny Martinem a on říkal, že možná - ale jenom možná, to tě upozorňuju - že to udělá.”

“Ale udělá to,” řekla nenuceně.

“Říkal jsem možná.”

“Ne, ne. To je v pořádku. Určitě to udělá. Dneska večer jsem s nun mluvila. Je to okouzlující pán. Ujistil mě, že ano.”

Gino se zamračil. Kristepane! Na co ho ona vlastně potřebuje? Je schopná si to všechno zorganizovat sama. V první řadě jí nikdy neměl slibovat ten zatracený galavečer pro tu její zatracenou dobročinnou organizaci.

V sedm ráno příštího dne vzbudil Gina telefon. Byla to soukromá linka, kterou používalo jen párnejbližších v případě nutnosti. Volal KostazNew Yorku. “Gino, mám pro tebe špatnou zprávu.”

“Co?”

“Lucky utekla ze školy.”

“Kristepane!”

“Nechala dva vzkazy.”

“A co?”

“Něco jako že si to musí všechno promyslet, abychom si nedělali starosti a že míří do Los Angeles.”

“Kristeježíši!”

“Řekl jsem ve škole, aby o tom pomlčeli. Jsou ochotni spolupracovat.”

“No aspoň tak.”

“Co chceš, abych udělal?”

“Já nevím… Kristepane! Ta holka pitomá!” Pak se na moment zamyslel. “Víš co - nedělej nic. Prostě počkej - přiletím ještě dnes - pohovoříme si, až tam budu.”

“Taky si myslím, že to bude nejlepší.”

“Tak zatím.” Odložil sluchátko a povzdechl si. Lucky, ta trouba! Potřebuje pořádně nařezat na zadek a on to bude muset udělat. Samozřejmě až ji najde.

Lucky 1966

Dva neobyčejně zdvořilí Francouzi, bezvadně oblečení do smokingu a tmavých kalhot, se potichu, ale neústupně dohadovali s uštvaným Warrisem Chartersem.

“Ale já vám říkám - obě mají přes jednadvacet,” trval na svém.

“Určitě ano, pane,” souhlasil s ním jeden z mužů ochotně, “ale my máme své předpisy, a dokud se dámy neprokážou pasem … pak zkrátka …” Pokrčil po francouzsku rameny.

Lucky se chtělo hihňat. Celá ta scéna byla opravdu strašně směšná. Ona a Olympianafintěné, rozzuřený Warris celý červený v obličeji a několik pobavených čumilů kolem.

“Ach bože,” řekla Olympia hlasitě. “To je k smíchu. Pojďme pryč.”

“Ne,” prohlásil Warris tvrdohlavě, “předpisy jsou na to, aby se porušovaly.”

“Ale ne v tomto kasinu, pane,” uzavřel jeden z mužů nesmlouvavě.

“Vy zasraní francouzští žabožrouti!” zaječel najednou Warris. “Vy kurva ničemu nerozumíte!”

Když tak ztrácel sebeovládání, jeden z mužů přivolal gestem vyhazovače, aby odstranili překážku. Ti k němu přistoupili a pevně ho uchopili každý z jedné strany za paže. To ho natolik rozběsnilo, že začal vykřikovat urážky ještě hlasitěji.

“Toje teda nádhera,” povzdychla si Lucky a stočila očinaOlympii. “Tomáš teda přítele!”

Olympia bohorovně pohodila svými dlouhými blonďatými kadeřemi.

Přesně v tu chvíli se v doprovodu vysokého šedovlasého muže vynořila z bíléhorolls-royce energická tmavovlasá žena v nejupnutěj ších a nejodvážnějších šatech, jaké kdy Lucky viděla. “Warrisi!” zavyla divoce. “Ty sprostý falešný intrikáne! Kdes byl?”

Warris se přestal bránit a křičet. Dostal se ze sevření těch dvou aupravil si šaty. “Pippo …” mumlal jako beránek. “Chtěl jsem ti zavolat.”

“To jistě,” odpověděla sarkasticky, “tak jako že se prezident vysral ve Washingtonu na náměstí.”

Do potyčky se vmísila Olympia. Ovinula se kolem poněkud otřeseného Warrise a řekla majetnicky: “Kdo je ta žena, miláčku?”

Pippa ji zpražila pohledem: “Nevěděla jsem, že letíš na nezletilé kurvičky,” řekla posměšně směrem k Warrisovi. “Co je? - To všecky normální dospělé ženské už zjistily, že jsi hovno umělec?”

“Pippo, chtěl bych tě seznámit s Olympií Stanislopoulosovou,” řekl škrobeně, “z té slavné rodiny Stanislopoulosů.”

“Ale!”

“A Olympie, zlato, tobě bych rád představil Pippu Sanchezovou, svoji obchodní partnerku.”

A co jsem já - vosk? - pomyslela si Lucky. Ale každopádně se bavila. Byl to zážitek vidět Warrise až po uši v průseru.

“Takže,” zahřímal šedovlasý muž a tím se poprvé připoj il k hovoru, “to jsou, Pippo, miláčku, tvoji přátelé. Co kdybychom si tedy zašli na skleničku?”

VieuxColombierje podnik, který vypadájako velikájeskyně. Jeumístěnna pobřeží Juan Les Pins, hraje tam pravá džezová kapela a mají tam prostorný taneční parket. Lucky se tam okamžitě zalíbilo. Už bylo načase, aby si taky ona něco užila, a podle toho, j aké hochy kolem sebe vidí, usoudila, že dnešní noc bude její. Zatímco Olympia s Warrisem souloží ostošest, ona si nedopřála ani to “skoro”. Přišel čas, aby se skóre vyrovnalo.

Pippa s Warrisem byli pohrouženi do vážné rozmluvy. Olympia mocně třepetala řasami na Pippina bolivijského přítele. A tak se Lucky procházkovým krokem vydala spoře osvětlenou místností klubu směrem k dámským toaletám. Cestou se nechala oslovit hezkým hochem v těsných džíhsách.

“Ty jsi Američanka?” zeptal se s milým úsměvem.

Taky se zaculila a přikývla.

“Zatancujem si?” ukázal na parket, zaplněný divoce se zmítajícími páry.

“Strašně ráda.”

Něco Pippu Sanchezovou začalo znepokojovat. Jak mluvila vážně s Warrisem o svém vzácném scénáři, začalo jí cosi vrtat hlavou.

“. .. kdybych se tak jenom mohl dostal k tomu jejímu fotrovi,” říkal, “uvědomuješ si, kolik ti Stanislopoulosovi mají peněz?”

“Kdo je ta druhá holka?” zeptala se Pippa. “Ta tmavá, ta Olympiina kamarádka.”

“Ale té si nevšímej. Je to otrava.”

“A kdo to je?”

“Nějaké děcko … Byly spolu ve škole nebo tak něco. Proč?”

Pippa zavrtěla hlavou. “Nevím, připadá mně nějak povědomá.”

“Jasně. Vypadá jako tisíce jiných bítniků.”

Pippa přikývla. “Kdy myslíš, že by ses mohl setkat s Olympiiným otcem?” zeptala se. “Už brzo. Ale musím to skoulet opatrně, nesmím nic uspěchat.” Pippa pozorovala tu černovlasou dívku, jak tancuje poblíž na parketě. Co to jenom na ní je?

“Ty s tou Olympií spíš?” zeptala se. Její spojení s Warrisem mělo čistě obchodní charakter až na jedinou opilou noc hned druhý den festivalu, kdy si ještě oba mysleli, že j sou na dobré cestě k získání financí. Soulož byla docela dobrá, ale kšefty vůbec nevyšly. Ani jeden z nich neměl chuť se o to znovu pokoušet.

“Ale kdepak,” odpověděl sarkasticky Warris, “bydlím teď tam nahoře ve vile, jenom abych se staral o kytičky. Samozřejmě s ní spím.”

“Je moc mladá. Myslíš si, že to bude jejímu otci po chuti?”

“V té době, když se s ním setkám, už nebude mít na vybranou. Třeba si ji vezmu. Co bys tomu říkala?”

Pippa se usmála a zašeptala:.“Pssst…”

Olympia se vracela ke stolu s bolivijským zlatníkem, který ji doprovázel při prohlídce lokálu. “Kde je Lucky?” povzdychla si a ovívala se rukou.

“Kdo?” zeptala se ostře Pippa.

“Lucky. Moje kamarádka.”

No jasně! To je ono! Tak je to! Věděla, že ta tvářj je jí povědomá. Ginova tvář. Tvář Gina Santangela. A ta holka musí být jeho dcera - určitě je. Kolik asi tak děvčat se jménem Lucky pobíhá po světě? Pippa si jasně pamatuje, jak brala zlatý kartáček a hřebínek, které Prcek koupil pro Ginovo dítě, a nechávala tam vyrýt nápis Lucky Santangebvá. Red patnácti lety. Ježíšikriste! Warris si myslí, že on na něco pořádného kápl s tou Stanislopoulosovou holkou, a přitom neví, že…

Pippa se rozzářila. “Warrisi,” řekla zvesela, “oslavíme to. Objednej šampaňské. Myslím, že ta dnešní noc se projeví jako velice významná pro nás pro všechny!”

Gino 1966

Ginova dcera je už čtyři dny nezvěstná a jeho sžírá vztek. Navštívil školu, ze které uprchla, přečetl si její vzkazy, pohrozil ředitelce, vrátil se do New Yorku a čekal na další zprávy.

V domě v Bel Air čekali jeho lidé, až se Lucky vrátí. Když bylo zřejmé, že se neobjeví, zahájil Gino své vlastní pátrání. Zašel s Kostou znovu do školy a vyptával se děvčat ze třídy, ale nic nezjistil. Ředitelku to velice popudilo a mrazivě mu řekla, že podle jejího názoru by bylo třeba zavolat policii. Koštu to stálo dvě hodiny přesvědčování, že by to ničemu neprospělo, plus pořádnou sumu do školního fondu na výstavbu nové budovy.

Potom Gino vypátral matku Luckyiny nejlepší kamarádky Olympie, ale ta ho ujišťovala, že její dcera pilně studuje v Paříži ruštinu a že o Luckyině zmizení nic neví.

Další den zavolal do školy Dariovi v naději, že jeho syn může snadněco vědět, ale vyšel opět naprázdno.

¦ ¦ ,¦

Dario zavěsil po hovoru s otcem sluchátko a řekl si, že to je neuvěřitelně vzrušující novinka. Proč jeho nikdy nenapadlo utéct? Školu nenávidí, den za dnem je to horší. Kdyby tak věděl, kam Lucky utekla, hned by se k ní přidal. Ale bohužel… nemá ani ponětí, kam odjela. Sklesle se vrátil do třídy.

Jeho učitel umělecké výchovy Eric se zeptal: “Je všechno v pořádku, Dario?”

“Ano, pane.”

“Určitě?”

“Ano, pane.”

Jeden z chlapců, který seděl za ním, se po něm opičil - “Ano, pane” - a rozřehtal se.

Dano si ho nevšímal. Naučil se přehlížet všechno, co dělali ostatní hoši. Zjistil, že je pro něho výhodnější, když vůči svému okolí zaujímá chladný postoj bez známek citu. Je to lepší než bouřlivě reagovat a pořád se rvát.

Učitel umělecké výchovy přistoupil k jeho lavici a prohlížel si uhlovou skicu plavce. “Hmmm ..zabručel napůl pro sebe. “To není špatné, Dario, to vůbec není špatné. Zůstaň tu po vyučování, chtěl bych si s tebou promluvit.”

“Ano, pane.”

Gino si představoval všecko možné. Představoval si, jak Lucky cestuje do Kalifornie stopem ve svých přiléhavých vyšisovaných džínsách a obtaženém tričku. Představoval si, jak jí zastaví nějaký pitomý řidič tiráku. Představoval si zápas, znásilnění a dceřino tělo bez známek života, jak letí z náklaďáku do příkopu.

Její teprve patnáct. Je to ještě dítě. A jestli sejí nějaký hajzl dotkne…

Jennifer a Kosta s ním teď byli pořád. Jennifer se točila kolem a starala se, aby jedl, a ujišťovalaho, že Luckyje v bezpečí. “Onajejako ty, Gino, dovede se o sebe postarat.”

“Je to ještě dítě, Jen.”

“Ale kdepak, je už vyspělá. Já to cítím, že je v pořádku. Já to prostě vím.”

Gino se zakabonil a rozhodl se, že si promluví ještě s Olympií Stanislopoulosovou osobně, aby se ujistil, že o Lucky nic neslyšela.

Olympiina matka odjela na výlet lodí, ale sekretářka mu poskytla telefonní číslo toho děvčete v Paříži. Celý den se pokoušel dovolat, ale marně. Nakonec sehnal v Aténách jejího otce. Nebyl právě rád, že ho někdo vyrušuje uprostřed jednání. “Olympia je určitě v Paříži a navštěvuje jazykový kurs,” řekl stroze. Spojím se s ní a řeknu jí, aby vám zatelefonovala.”

“Děkuji vám,” řekl Gino stejně stroze, “čím dřív, tím lip.”

Eric, učitel umělecké výchovy, říkal: “Všiml jsem si, že se mně jak nezapadáš. Jsi takový…jiný.”

“Ano, to jsem,” odpověděl Dario vzdorovitě. “Já nejsem jako ti ostatní šašci.”

“Já vím, vidím to. Jsi jaksi… citlivější… inteligentnější.”

Dario si o sobě nikdy nemyslel, že by byl citlivý nebo inteligentní. “Ano,” rychle přitakal, “asi jsem.”

“Myslel jsem si to,” řekl Eric tiše. “Vycítil jsem to, hned jak jsem tě poprvé uviděl.”

Najednou mu bylo nepříjemně. Eric na něho hleděl velice podivným způsobem. “Ty jsi jako já,” pokračoval Eric. “Byl jsem také ve škole jiný. Chlapci mě neměli rádi, protože se mi líbilo umění… dobré knihy… a takové ty hezké věci v životě.” “Opravdu?” snažil se předstírat, že ho to zajímá, ale Eric ho už začínal svým životním příběhem nudit.

“Třeba by ses rád podíval na víkend ke mně,” nadhodil Eric jakoby mimochodem. “Všiml jsem si, že na víkendy nejezdíš domů. Mohli bychom se dobře pobavit, jistě by se ti to líbilo.”

Dario uvažoval o možnostech, jak by se pobavil s Ericem. Ten muž mohl mít čtyřiadvacet nebo tak nějak. Měl pískově narezlé vlasy, byl podsaditý a měl vodnaté šedé oči. “A co bychom dělali?” zeptal se opatrně.

“Cokoli budeš chtít. Můžeme jít do kina nebo si zahrát kuželky, zaplavat si a dáme si spoustu dobrého jídla. Co tomu říkáš?”

“Nó,” řekl pomalu, “tak jo.”

Eric se usmál. “Tak jo? Ale musíme si to nechat pro sebe. Nikomu to tajemství nepovíme. Však víš, školní řád a tak…”

Dario se zašklebil. Najednou se cítil důležitý a líbilo se mu to. Ne každého kluka ze třídy by Eric pozval k sobě na víkend.

Dimitru Stanislopoulosovi to trvalo přesně čtyřiadvacet hodin, než se Ginovi telefonicky ozval. “Máme tu problém,” řekl stísněně. Najednou to bylo my. “Ano?’

“Olympia opustila Paříž, vzala jedno z mých aut a zmizela.”

“Ach tááák,” vydechl Gino a okamžitě se cítil lip. Aspoň bylo jasné, že Lucky je s kamarádkou.

“Je to taková neústupná povaha,” řekl Dimitri zmoženě. “Skoro bych řekl nezvládnutelná. A současně snadno ovlivnitelná. Myslím, že společně s vaší dcerou Lucky …”

“Nemáte ponětí, kde by mohly být?”

“Vůbec ne. Ale nechal jsem hned pátrat po autě. Nemělo by dlouho trvat, než ho najdou.”

“To taky doufám. Kdyby vaše žena tak netrvala na tom, že je Olympia v Paříži …”

“Žena věří tomu, co sejí řekne. Škoda, že jste se se mnou nespojil dřív.” “Jo, to je pravda.”

Pippa rychle sjížděla bílým mercedesem po klikaté úzké silničce. Sama pro sebe si pobrukovala nějakou melodii. Život je krásný. Netrvalo jí dlouho, než to svýma korálkovýma očima všecko prohlédla. Ty holky utekly. To pozná každý idiot. Nemají peníze, nevědí, co dál. A ten barák zřejmě není jejich, když je z poloviny zahalený povlaky. Ano … jsou to uprchlice se vším všudy. Ze školy … z domu… někdo je přece musí postrádat.

Gino Santangelo. Jenom to pomyšlení na jeho jméno způsobuje, že jí mráz běhá po zádech. Hledá svou dceru? Je to možné. A jestli hledá… Kdo jiný mu může lépe poradit než Pippa Sanchezová?

Bude jí vděčný. Snad natolik vděčný, aby financoval její film …

Usmála se, na moment sejí zželelo Warrise, ale pak usoudila, že udělá asi nejlíp, když mu nebude důvěřovat. Když se to tak vezme, jemu stejně víc záleží na tom, aby sbalil tu Stanislopoulosovu holku, ale kdo mu to mů|e mít za zlé?

Na Pippině tváři se rozhostil úsměv. Jak to bylo jednoduché. Já zařídím večírek, můžu si půjčit auto? Teď jsou pěkně chyceni ve vilejako v pasti a nemají jak ujet. A ona namísto večírku zorganizuje Gina Santangela, aby přiletěl, ať je kdekoli, a přivede ho - osobně - k Lucky. Lip to už vymyslet ani nejde!

Zesílila rádio a pořádně šlápla na plyn.

A teď-který herec by se hodil na roli Gina Santangela? Marlon Brando?Tony Curtis? Paul Newman? To je skvělý pocit mít moc nad obsazováním rolí! Ano, Marlon bude perfektní, má tu správnou dávku sexuality v kombinaci s tvrdostí. Tak akorát…

Ta zatáčka ji překvapila, byla to ostrá vlásenka ana takovou jela příliš rychle. Angličtí turisté, kteří se vlekli v citroenu z půjčovny, jeli málem středem vozovky.

Mercedes s citroenem do sebe čelně narazily. Ohlušující ránu bylo slyšet na kilometry daleko.

Pippa Sanchezová zemřela okamžitě. Její sny zůstaly nedotčeny.

Gino 1966

Gino odletěl do Paříže sám. Přišly zprávy z Vegas, že manželka Petera Richmonda má neslýchané požadavky. Odletěla z Las Vegas den po Ginovi a nechala tam svého syna Cravena, aby plnil její příkazy ohledně nadcházející galavečeře. Každou hodinu telefonovala z Washingtonu.

“Je to k zbláznění,” říkal mu Marco do telefonu, “chce aby na tu noc měla polovina hostů svá apartmá zadarmo j ako pozornost podniku. Vymýšlí si zvláštní jídla a květinovou výzdobu, jakou si ani nedovedeš představit! Ten večer nás bude kurva stát majlant!”

Co mohl Gino dělat. Když jednou souhlasil s tím, že ten večer bude mít - k dispozici, nemůže své slovo vzít zpět. Asi ho má za blázna, když si myslí, že jedna šoustačka s tím jejím hřmotným tělem má být dostatečná splátka. Jediná šoustačka - jako by tím chtěla zdůraznit její cenu a poměřitji nákladností večera.

“Udělej, co chce,” řekl, “vrátím se, jak jen budu moct.”

Paní Richmondová pozná, zač je toho loket. Gino Santangelo nedovolí, aby z něho někdo dělal blbce. Ona ať si má svůj dobročinný galavečer, jak ho chce mít. Ale jednou to všechno zaplatí. Až on bude chtít.

“Je něco nového s Lucky?” zeptal se Marco.

“Teprv jsem přiletěl. Dám ti vědět.”

“Dáš si cigaretu, Dario?” zeptal se Eric.

“Díky.” Vzal si cigaretu, zapálil a položil se na lehátko, které zabíralo většinu Ericovy nevelké terásky.

Ten malý byt byl jen pár kilometrů od školy v San Diegu. Dario sem přijel autobusem v sobotu ráno. Eric ho čekal n a autobusovém nádraží. Strávili příjemný denježděnímpo městě, nákupy, potloukáním po knihkupectvích, kdesi prohlíželi knížky, prošli několik obrazových galerií. Teď, když se vrátili do bytu, poletoval Eric kolem něho jako neodbytná moucha masařka.

Dario musel připustit, že ho to obskakování těší. Veškerá pozornost, které se mu dostalo ve škole, byla jenom nepřátelská. Doma, pokud tam byla Lucky, bývala středem pozornosti ona.

“Ve škole se něco povídá, že tvůj otec je Gino Santangelo,” řekl Eric a nervózně si odkašlal. “Je to pravda?”

Přikývl.

“Myslím … no, chci říct… abys neřekl, že … ale já… ehm hm …”

Ušklíbl se. Cítil se mnohem starší, než je. Měl pocit, že všechno ví a že je úplný světák. “To je v pořádku, Ericu. Já mu neřeknu, že jsem byl tady.”

Eric si úlevně oddechl. “To jenom aby …”

“Nemusíš mi nic vysvětlovat.”

Eric mu stiskl ruku a byl to jejich první tělesný kontakt. Dario mu do volil, aby mu ruku podržel déle. Srdce mu divoce tlouklo. Ví, co Eric chce. Tak naivní zas není. Jestli ho nechá něco dělat, to je jiná věc.

“Jsi takový pěkný chlapec,” vyjelo z Erica a hlas se mu třásl vzrušením. “Všiml jsem si tě hned první den, kdyžs přišel do mojí hodiny. Uviděl jsem tě a řekljsem si - ten chlapec je jiný - ten chlapec zažil už spoustu bolesti a smutku. Mám pravdu?”

Jejich ruce pálily a lepily se k sobě, a přesto Dario neměl chuť svou ruku odtáhnout. Cítil sexuální podráždění, totéž, jaké cítil, když viděl Marabelle Blue v posteli se svým otcem - nebo když potajmu sledoval, j ak se Lucky svléká - když pozoroval jiné chlapce ve sprše. “Ano,” řekl a kochal se romantickou vizí sebe sama j ako někoho, kdo zažil velkou bolest a velký smutek. Nakonec je to i pravda. Jeho život byl přece velice osamělý …”

Ericova ústa se přiblížila k jeho. Necítil odpor, jenom jakousi zvláštní zvědavost.

“Myslím, že takového chlapce, jako jsi ty, bych dovedl milovat…” říkal Eric a jeho slova už zněla tlumeně a zastřeně.

Dario se oddal polibku. Oddal se i tomu, co následovalo …

Poprvé v životě měl pocit, že ho někdo miluje, že ho chce a že je v bezpečí.

Dimitri Stanislopoulos byl muž s velkým ptačím nosem, hustou kšticí bílých vlasů, divokýma, neposednýma očima a protivným zvykem předrážet před každou větu jadrné: “Ja myslím …”

Po čtvrthodině v jeho společnosti už lezlo Ginovi krkem, co si on myslí.

Zašli spolu za domácí v Dimitriově pařížské rezidenci. Ta postarší žena byla nevrlá a nebylo jí rozumět, protože když se setkala s těmi dvěma muži, úplněji opustily i ty chabé zbytky angličtiny, které ovládala.

Dimitri na ni mluvil rychlou francouzštinou a rukama mával tak, jako by to byly lopatky větrného mlýna.

Ona mu odpovídala podrážděným mrmláním.

“Kráva pitomá!” stěžoval si Dimitri. “Je nervózní z toho, žejí to budu vyčítat - a že ji vykopnu.”

“Co říkala?” zeptal se Gino nedočkavě.

“Nic, co už bychom nevěděli. Olympia vzala to auto minulé pondělí - řekla, že jede navštívit matku.”

“To bylo před pěti dny. Za tu dobu už můžou být kdekoli.”

“Myslím si, sám uvidíte, že ta detektivní kancelář, kterou jsem najal, vypátrá to auto ještě dnes. Jsou výborní. A podívejme se pravdě do očí - dvě hezká mladá děvčata v drahém autě by nemělo být těžké najít.”

Ve tři hodiny odpoledne podala detektivní kancelář Dimitru Stanislopoulosovi zprávu o autě. Je z něho vrak na odepsání. Mělo vážnou dopravní nehodu na úzké cestě nad Cannes. V autě bylo nalezeno tělo zatím neidentifikované ženy. Během hodiny seděli Gino a Dimitri v letadle mířícím na jih Francie.

Lucky 1966

Na obloze se začaly kupit mraky, až zastínily slunce. Zvedl se ostrý vítr. “Mistrál,” řekl nazlobeně Warris. “Sakra, to nám pokazí celý večírek!”

“A proč?” našpulila rty Olympia.

“Protože, zlatíčko, se přižene velká bouřka a komu by se potom chtělo přijet do takových kopců?”

“To je ale škoda! Já jsem se těšila na fantastický večírek. Ty ne Lucky? Lucky?” “Co je?” nadskočila. Právě myslela na Bel Air. Na ten velký chladný dům s pěkně udržovanou zahradou. Na svůj pokoj. Velký, bíle vymalovaný, s televizorem, sbírkou gramofonových desek, knížek a spoustoujejích starých hraček. “Myslím, že bych měla jet domů,” řekla jen tak.

“Cóóó?” Olympia doširoka otevřela oči.

“Jo, fakt.”

“Ale proč?”

Neurčitě pokrčil rameny. “Nevím… prostě mám chuť…”

Olympiina prasečí očka se zase přimhouřila: “Ale to nemůžeš udělat.” “Proč ne?”

“Protože neuděláš, proto. Toto dobrodružství jsme začaly spolu, a tak ho musíme taky spolu skončit.”

Lucky se zakabonila: “Ne tak docela.”

“Ale dnes dopoledne jsi mi slíbila, že zůstaneš.”

“Nic jsem neslíbila Chci odjet.”

“Ty jsi tak sobecká,” ušklíbla se Olympia.

Cha! Ona že je sobecká? Cha! Celé dopoledne byla Olympia zavřená s Warrisem v ložnici. Jsou dvě odpoledne a oni zrovna vylezli. Má už dost toho pocitu dělat jim třetího. “Tak poslyš,” řekla, “já jedu, ať se ti to líbí nebo ne.”

Warris obě dívky pozoroval, a jak se na ně tak díval, poprvé si uvědomí, jak je Lucky zajímavá. Nikdy předtím šiji pořádně neprohlížel, ale v té spleti smolně černých vlasů a temně ovlivové kůže je zakleta opravdová divoká krása. Když si jen pomyslí, že s ní takovou dobu žil v jednom domě a vůbec si jí pořádně nevšiml. Je mnohem přitažlivější než Olympia, která je ve skutečnosti úplně obyčejná, když si člověk odmyslí ta prsa a dlouhé blonďaté vlasy. Ale na Lucky nic všedního není.

“Už mě z tebe rozbolela hlava. Půjdu si dát šlofíka,” vyjelo nakonec z Olympie. “Zkus jí trošku domluvit, Warrisi, vysvětli jí, že když se vrátí, tak ji zase strčí do nějaké pitomé školy. Řekni jí to!“ Furiantsky odešla do hlavní velké ložnice a bouchla dveřmi.

Warris a Lucky seděli v obýváku, kde všechno před bouřkou potemnělo, a mlčky na sebe hleděli.

“Proč chceš odejít?” zeptal se konečně.

“Nemám žádný důvod,” řekla váhavě, “ale ona mě tu nebude držet.”

Warris se postavil a protáhl. “Až se Pippa vrátí, zavezu tě na letiště, jestli chceš. Jak zaplatíš za letenku?”

“To zařídím, až se tam dostanu.” Odmlčela se a podezíravě si ho prohlížela: “Opravdu mě tam zavezeš?”

Pomalu k ní popošel: “Jistě, zavezu.”

Byla usazená na zemi, dlouhé opálené nohy natažené před sebou. Přes šortky měla oblečenou sukni z hrubé džínsoviny.

Postavil se nad ni a vztáhl k ní ruce: “Vyskoč. Musíme nějak vymyslet, jak zaplatíš letenku.”

Podala mu ruce a on jí pomohl na nohy. “Jak?”

“Nevím. Budu o tom přemýšlet.”

Jej í ruce nepustil, přistoupil těsně k ní, a než se zmohla na odpor, začal ji líbat.

“Hej - “ protestovala a odstrkovala ho, “necháš toho?”

“Proč?” Najednou měl ruce všude. “Všiml jsem si, jak ses namědívala, když jsem byl s Olympií. Nemysli si, že nevím, jak bys na mě taky měla chuť.”

“Všecko vedle!”

“To mi říkej, až tě připíchnu na zem, až ho do tebe vrazím, až …”

Vší silou ho kopla kolenem mezi nohy. Na moment ho to omráčilo, začal se svíjet bolestí a držel se za varlata, jako by jeho život záležel na tom, aby zůstala netknutá. “Ty bestie!”

Ostražitě ho pozorovala. Chtělo se jí smát, tak legračně vypadal. Ale znovu si uvědomila, že by ho to jenom rozzuřilo a kdoví, co by ten ničema potom provedl.

Padl na pohovku apořád se svíjel. “Proč už kurva nevalíš na letiště?” blábolil. “Protože já tě tam nepovezu. To teda kurva ne! A čím dřív tam budeš, tím lip pro všecky!”

“A jak to mám udělat? Jít pěšky?”

“To je každýmu z prdele fuk, jak to máš udělat.”

Oči se jí nepochopitelně zalily slzami. Jak se do tohoto průseru vlastně dostala? Je jako v pasti ve vile ve Francii s Olympií a tímto mizerou. Kdyby jeho nebylo, měly by se nádherně. On to všecko pokazil. Dívala se francouzským oknem ven a myslela na to, co by se dalo dělat. Začalo pršet a z černých mraků se valily záplavy vody. Kéž by tak byla zase malá holčička, o kterou by se někdo staral a řekl jí, co má dělat!

“Neměj péči,” zašeptala, “já jdu. Hned jak přestane pršet, vypadnu odsud.”

Nechala ho ležet na pohovce a šla si sbalit těch pár kousků oblečení, které měla s sebou.

Sere na něho. Sere na tu svoji velkoukamarádku Olympii. Pojede pryč a nikdo jí v tom nezabrání.

Myšlenky, které se Ginovi honily hlavou během letu na jih Francie, nebyly zrovna příjemné. Co když to tělo v autě je Lucky? Co když je to jeho holčička?

Snažil se vybavit si jejich poslední setkání, v bytě v New Yorku u té slavné večeře. Jedním okem sledoval televizi a ona brblala něco o tom, že nechce zpátky do školy. Neposlouchal ji. Kéž byji byl poslouchal! Příští den ji nechal odlifrovat j ako obvykle v černé limuzíně a ani s ní nejel. Do prdele - byl pořád ještě naštvaný kvůli tomu Švýcarsku. Co měl sakra udělat? Políbit ji a obejmout ji a nechat stranou fakt, že ji chytili nahou s klukem v posteli? Patnáctiletou holku? Prokristapána - patnáctiletou!

Dimitri Stanislopoulos byl rovněž ponořen do mlčení a zabýval se v hloubi duše myšlenkou, proč na něho Bůh seslal takovou dceru, se kterou měl víc potíží než se všemi svými bývalými ženami dohromady.

Konečně malé soukromé letadlo přistálo na letišti v Nice. Na asfaltovou příjezdovou dráhu pro ně poslali auto. Hustě pršelo, černé bouřkové mraky se převalovaly v silném větru. Gino se podíval nahodinky. Bylo sedm večer. Kručelo mu v žaludku a to mu připomnělo, že celý den nejedl. Ale kdo by měl v takovém shonu pomyšlení na jídlo?

Nasoukal se do auta s těžkým srdcem a s obavami z jízdy, která povede přímo do márnice.

Lucky sama se sebou probírala všechny možnosti, co by měla udělat. Sbalila si svých pár švestek a potom celé odpoledne seděla a čekala buď na to, až se vrátí Pippa, anebo až přestane pršet. Teď je sedm hodin. Pořád hustě prší a po Pippě ani vidu, ani slechu.

Olympia se objevila ve čtyři a pustila se do odstraňování povlaků proti prachu a připravování skleniček na večírek. Ona i Lucky se pečlivě vyhýbaly vzájemné konverzaci.

Warris spal na pohovce a jeho chrápání obě děvčata rozčilovalo.

V šest hodin rozžala Olympia v domě svíčky, vzbudila Warrise a řekla: “Tak kde je ksakru ta tvoje společnice?”

Mračil se a byl mrzutý, varlata ho pořád bolela od toho, jak ho Lucky kopla. “Ona přijede,” zamumlal.

“Ta si ale dává načas.”

“Když říkám, že přijede, tak přijede.” Vstal z pohovky a spolu s Olympií zapadli zase do ložnice a zabouchli za sebou dveře.

Lucky seděla a hleděla francouzským oknem ven, pozorovala ostré záblesky na obloze a vytrvalý déšť, jak se prudce valí a zaplavuje zahradu. Je zoufalá. Už je dost na tom, že je tady uvnitř zavřená, ale teď se opravdu cítí jako v kleci.

Pocítila úlevu, když konečně zahlédla světía přijíždějícího auta.

Jestli ji Pippa odmítne na letiště zavézt, tak si prostě vezme mercedes a pojede. Tak to udělá.

Vzala si svou malou tašku, rázně otevřela prosklené dveře a vyběhla ven.

Obklopil ji déšť, a než doběhla k autu, byla mokrá jako myš.

To, že tohle není Pippa, si uvědomila až příliš pozdě. Nebyl to mercedes. Doprčic! To je Gino. To je její táta!

Steven 1967

Zizi chodila ráda tancovat, kdežto Steven raději seděl doma a poslouchal muziku - měl rád džez, taky trochu rock - ale jeho velkou vášní byl soul. Vydržel celé hodiny sedět u sterea na plné pecky a utápět se v melodiích Isaaca Hayese, Marvina Gaye a Arethy Franklinové.

Zizi se zase líbila ostrá diskohudba a latinskoamerické rytmy. Pořád se hádali o to, která deska by se měla pustit. “Nesnáším ty sračky, který posloucháš ty,” stěžovala si. “Kde to má nějaký rytmus, nějakou šťávu? Pojďme si někam ven zatančit.”

Jejím oblíbeným podnikem byl Španělský Harlem. Malý, přecpaný a hlučný. Tam byla vždycky středem pozornosti. Steven ji pozorovával, jak se vlní po malinkém tanečním parketu s jedním z tuctu různých partnerů, a vnitřně ho to žralo. Byli spolu už rok a s tou jeho žárlivostí se to nijak nelepšilo.

Zizi se to líbilo. Schválného dráždila aměla radost z toho, j ak ztrácí klid. Byla celá napnutá, jestli zase některého z těch chlapů praští.

“Ona má na tebe velice zhoubný vliv,” řekl mu jednou při obědě Jerry. “Co je to za právníka, který se kvůli ženské rve? Nakonec se octneš před svým vlastním soudem. A co si myslíš - jak to se bude soudci líbit?”

“Máš pravdu. Ale co mám dělat? Je to ve mně, Jerry. Já ji miluju.” “Miluješ! Co kecáš! To ona tě má pěkně v hrsti a pořádně s tebou cvičí.” Steven se nepřítomně šťoural v salátě. “Mluvils s Carrií?”

“Samozřejmě, že jo. Jak myslíš, že jí je?”

“Potíž s mojí matkou je v tom, že ona je strašně puritánská. Kdyby to bylo podle ní, tak jsem si měl vzít dvacetiletou čemou pannu, která ukončila college, má diplom na domácí práce a je ze spořádané rodiny.”

“A to existují nějaké dvacetileté panny, které absolvovaly college?”

Steven si ukrojil kousek masa: “Byl bych rád, kdyby sis s ní promluvil a zprostředkoval, abych se s ní mohl setkat.”

“Zkusím to.” Jerry věděl, že to je vyloučeno, věděl, že s každým dalším uplynulým týdnem je Carrie víc a víc rozhodnuta nemít se svým synem nic společného, dokud se nezbaví “té špíny”, jak říkala Zizi.

“Byl bych ti moc vděčný,” řekl Steven, “víš, mám někdy pocit, že už nemám vůbec žádné přátele.”

“A co jsem já - nudle s mákem?”

Steven se zasmál: “Ty jsi můj dobrý kamarád. Jediný, kterého mám.” Jak to řekl, uvědomil si, že je to pravda. Má svou práci, má Zizi a to je všechno. “Uvažovals trochu o mojínabídce?” zeptal se Jerry nenuceně, když pili kávu. “Hodně jsem o tom přemýšlel a nemysli si, že mi to nelichotí-ale soukromá praxe, to jaksi není moje parketa.”

“Neříkej to, dokud to nezkusíš.”

“Neříkám, že to není dobré, ale tvrdím, že mně to nesedí.”

“Třeba jednou změníš názor.” Jeny mávl na číšníka.

“Dneska je ten oběd na mě,” pospíšil si Steven.

“Na to zapomeň,” řekl Jerry a sáhl po kreditní kartě. “To se všechno odepisuje z daní.”

“Možnáj sem jenom státní zaměstnanec,” řekl Steven sveřepě, “ale oběd ještě zaplatit můžu.”

“Líbí se ti?” zeptala se Zizi. Stála s nohama rozkročenýma před Stevenovým pracovním stolem v jejich malém bytě.

Byl pohroužen do nějakých papírů, promýšlel různé varianty, protože se připravoval na zítřejší stání.

Měla na sobě zlaté lurexové šaty s rozparkem až do rozkroku. “Pěkné, co?”

Byly to nejhorší šaty, jaké kdy viděl. Výstřední, kýčovité, vhodné tak pro šlapku. “Vůbec se mi nelíbí,” řekl.

Tvářjí znachověla. “Stálo tě to sto dvacet doláčů,” vyhrkla, “tak bude lepší, když se ti budou líbit.”

Jeho myšlenky byly stále ještě spjaty se stáním, které připravoval. Roztržitě řekl: “Zanes to zpátky, oni ti vrátí peníze.”

Její běsnění ho zastihlo úplně nepřipraveného. Přiskočila, rozházela mu papíry a svými dlouhými nehty se mu sápala po obličeji. “Ty nenávidíš všecko, co mně se líbí,” křičela, “ty mě pořád jenom kritizuješ, ty čuráku! Proč si myslíš, že jenom ty jsi takový eso?”

Zabránil jí v dalším útoku a přitiskl jí ruce k tělu. “Co je to s tebou?” začal. A pak to na něho zase přišlo, tak jako vždycky, když se jí dotkl. To nejtvrdší ztopoření na světě. Aspoň tak mu to připadalo.

Vyhrnul jí ten zlatý lurex až do pasu a bylo mu jedno, jestli ho zničí. Ona ho ještě povzbuzovala svými tlumenými hrdelními steny a vzdechy. Jerry má pravdu. Má ho v hrsti a moc dobře si je toho vědoma.

“Takto, paní Berkelyová. To je nádherné, milá paní. A to je taky nádherné. Ještě ukažte zoubky - jenom náznak úsměvu - ne moc. Perfektní!”

Fotograf vesele mačkal spoušť aparátu a Carrie se probírala repertoárem různých výrazů a póz. Měla to snad vrozené. Dělala to už tolikrát předtím.

Je to divné, ne? Člověk se může stát slavným - doslova pojmem - aniž by cokoliv udělal. Ani talent není potřeba, jenom peníze, úroveň a správný manžel.

Provdala se za dva “správné manžely” - jenomže Bernard byl laskavá a přející lidská bytost, kdežto Elliott byl bezbarvý bručoun a snob. Často se podivovala tomu, proč si ji vůbec vzal. Je černoška - a on černochy opovrhuje. Podle něho to jsou méněcenní lidé. U ní se na barvu pleti nikdy nedíval, jenom na původ a urozenost. Ona je pro něho opravdová africká princezna. Panebože! Kdyby se tak Elliott někdy dozvěděl pravdu o jej í minulosti, asi by se zabil - a ji by zabil taky.

Nemiluje Elliotta, ale určitě sejí líbí život na vysoké noze.

“Tak poslední film,” řekl vesele fotograf, “co kdybychom to přehodili na Yves Saint Laurent? Vadilo by vám to moc?”

Ne, moc by jí to nevadilo. Odešla do samy fotografického studia v doprovodu dvou garderobiérek, kadeřníka a maskérky. Poskakovali kolem ní a pomáhali jí do šatů.

Sledovala svůj obraz v zrcadle a žasla nad tím, co vidí. Kdy se to vlastně změnila z bezvýznamné černé děvky v elegantní, efektní stvoření, které teď vidí před sebou?

Samozřejmě s Bernardem. To on ji udělal.

“Vypadáte božsky, drahá,” vrkal kadeřník.

Musela připustit, že je to pravda. Ale nebylo snadné se k tomu dopracovat.

Lucky 1966

Uběhly čtyři týdny a jižní Francie se stala jen vzdálenou vzpomínkou. Zato dům v Bel Air je realita. Je to spíš belairské vězení. Od té doby, co se vrátila, je značně omezována v pohybu. Na scéně se objevila domácí, které říkají slečna Drewová. Nikdy nespouští Lucky z očí.

Ta deštěm prosáklá noc ve Francii se nastálo uhnízdila v Luckyině paměti. Ten šok, když přijel Gino, ten jeho obličej, rozzuřený stejnějako bouřkové mraky. Držel ji za ramena, nehty se jí zarýval do masa a bez jediného slova s ní cloumal tak drsně, až jí skutečně cvakaly zuby.

Všechno to bylo jako zlý sen. Z auta se vynořil Olympiin otec a prohlásil: “Já jsem to věděl. Já jsem věděl, že budou tady.” A pak všichni tři stáli v dešti, promoklí až na kůži, a Lucky jenom zoufale přemýšlela, jak by mohla varovat Olympii, která byla se vší pravděpodobností s Warrisem v posteli, protože tam vlastně trávili většinu času.

Potom všichni napochodovali do domu. Gino ji svíral za paži, jako by se bál, že mu uteče, a Dimitri vykřikoval v šoku: “Můj Bože! Ty ale zpustošily mé sestře dům!”

Právě v té chvíli propukla bouřka s největší intenzitou. Ocelové zášlehy blesků, ohlušující burácení hromu. A mezitím, co Gino na ni ječel - “Cos měla společného s Pippou Sanchezovou?” - Dimitri rozrazil dvojkřídlé dveře od hlavní ložnice. Všichni se mohli pokochat pohledem na nahou Olympii se zadkem vystrčeným vysoko do vrchu, jak se pilně sklání mezi Warrisovy roztažené nohy a obdařuje ho jedním z nejlepších pokouření, která kdy zažil.

Nastalo kratinké nepříjemné ticho, přerušovanéjenomsrkavými zvuky, které vycházely Olympii od úst.

Dimitri nezaváhal, vyrazil kupředu a vší silou jí jednu přišil na zadek. Stalo se to v nešťastný okamžik, protože Warris právě dospěl k vyvrcholení, když se Olympianarovnala a vykřikla: “Coje?” A Warrisovy spermie vystříkly dokonalým obloukem Dimitrimu na paži.

“Kristepane!” zařval Dimitri.

“Kristepane!” zařval Warris.

Rychlý sled událostí dočasně pozastavila zpráva o Pippině smrti. Warris se zhroutil do křesla s hlavou v dLaních: “Ježíšikriste! To není možné.”

“Co tu vůbec dělala?” zeptal se Gino.

“Ona tady nebyla,” zamumlal Warris. “Byla to jenom moje známá a půjčila si auto, to je všecko.”

Vzrůstající zuřivost těch dvou mužů byla bezbřehá.

“Vypadněte sakra už z tohoto domu!” zařval Dimitri.

“A to rychle!” dodal Gino. “Dokud jste ještě celý.”

Dál už to byla jenom nejasná směsice rozčilených hlasů. Olympia byla hysterická a obviňovala všechny kolem. Warris, který se musel spakovat a vypadnout, vyvrávoral do bouřlivé noci a v mkách držel své dva velké kufry Gucci. A pak následovala další cesta letadlem s mlčícím otcem, jehož obličej byl jako vytesaný ze žuly. Let až do Los Angeles a cesta do domu v Bel Air. Bez jediného slova. Proč s ní nemluví? Proč se nemůžou domluvit?

Dokonce ji ani nepotrestal. Ale být ponechána o samotě je dost velký trest. Hned příští den totiž Gino odjel a nechal ji pouze ve společnosti sportovně vyhlížející třicátnice slečny Drewové, která se od ní nehne na krok.

Někdy si říká, jak asi potrestali Olympii - asi ji dali do jiné školy do jiného města. Jednoho krásného dne asi vypotřebuj í na Olympii zásobu všech měst. Když sejí pokoušela zatelefonovat do jednoho z jejích různých domovů, zjistila, že všechna čísla byla změněna.

“Tvůj otec si nepřeje, aby ses bavila se slečnou Stanislopoulosovou,” řekla jí slečna Drewová upjatě. No jasně.

Když se v den svých šestnáctých narozenin probudila, zjistila, že je Gino zpátky. Prostě tu byl, jako nic, s úsměvem na tváři a šálkem kávy v ruce seděl v atriu a díval se na bazén, když sešla dolů na snídani.

Bylo toho hodně, na co se ho chtěla zeptat. Jak ji ve Francii našel? Co si myslel? Byl rád, že ji má zpátky?

“Ahoj, tatí,” řekla zkusmo.

Obdařil ji zářivým širokým úsměvem: “Vyřešil jsem náš problém, zlatíčko.” Náš problém? Jaký náš problém? Zase další škola? Jestli ano, tak bude muset zase utéct.

“Máš nějaké hezké šaty?” otázal se.

To jenom ukazuje, jak málo ji zná. Nenávidí šaty. Nikdy žádné nenosí. “Proč?” zeptala se nedůvěřivě.

“Protože tě vezmu na malý výlet, aby ses seznámila s několika mými přáteli.” “Kde?”

“Ve Vegas. Na velkém dobročinném galavečeru, který v mém hotelu pořádá paní Richmondová.”

“Ve Vegas?” zazářila Lucky. Vždycky si přála navštívit Las Vegas. “Fakt?” “Jasně. Skočíme do letadla tak asi v jednu. Běž si sbalit věci.”

Ani nemohla uvěřit svému štěstí. “Čestné slovo?”

Zasmál se: “Jo, čestně. A spakuj si něco slušného. Už tě nechci vidět v těch hnusných džínsách a v té staré košili, ve které snad i spíš.”

“Jasně.” Vyběhla nahoru do svého pokoje a prohlédla si obsah skříně. Ve Vegas je Marco. Musí si najít něco senzačního na sebe.

Slečna Drawová přišla ke dveřím a s úsměvem nahlédla dovnitř. “Jak jsem vyrozuměla, budeš pár dní pryč.”

Pár dní! Páni! Začínalo to být lepší a lepší. “Ano,” řekla, “Gino… vlastně táta mě vezme s sebou do Las Vegas.”

“To je od něho hezké.”

“To bych řekla!”

“Tak všecko nejlepší k narozeninám, holčičko.” Gino si s ní přiťukl sklenicí šampaňského a předal jí malý balíček.

Najednou to vypadalo, jako by se všechno v jejím životě zase obrátilo k dobrému. Její šestnáct - sedí v Las Vegas v hotelu Mirage vedle svého otce a on sejí věnuje. Naproti sedí Marco. Tmavý, zadumaný Marco, který teď vypadá ještě lip, než jak si ho pamatuje. Jediný zádrhel je v tom, jak vypadá ona… Ale když to Ginovi dělá dobře…

Po příletu do Las Vegas trval na tom, aby zašla do hotelového salónu krásy a nechala si upravit vlasy. Kadeřnice v salónu měla přesné instrukce od jejího otce, co s ní má udělat. Pěkně upravené úhledné kudrlinky. Hrůza! Gino řekl, že to vypadá půvabně.

Osobněji vybral šaty. Růžové a s flitry kolem krku ana lemu. Nejodpomější šaty, jaké kdy viděla. Fuj! A Gino řekl, že vypadá půvabně.

Dychtivě roztrhala obal malého balíčku, a když otevřela sametovou krabičku, zalapala po dechu. Diamantové náušnice! V návalu radosti se otci vrhla kolem krku a pevně ho objala.S úsměvem ji odtlačil.Bylo to, jako by se jí najednou splnily všechny její sny. Byla tak šťastná, že by jí snad štěstím mohlo puknout srdce.

Marco je ocenil: “Tomu už se teda říká náušnice.”

Hrdě si je přidržela u uší.

“Běž si je nasadit a podívej se. Dámské toalety jsou vzadu,” řekl Gino s úsměvem.

Odchvátala.

“Užs jí to řekl?” zeptal se Marco a sledoval její mizející postavu.

“Ještě ne. Ale dostanu se k tomu.”

“Jak si myslíš, že to přijme?”

Gino se opřel a do očí mu vstoupil tvrdý lesk: “To je mi jedno. Je to pro její dobro. Jednou mi bude děkovat.”

Marco nejistě přikývl: “To doufám.”

Ginův hlas zněl nekompromisně: “Já to vím.”

Betty Richmondová byla už oblečená a přichystaná k odchodu. Její manžel Peter si pořád ještě cosi upravoval před zrcadlem.

“Taksi pospěš,”hubovala,“víš,jak nerada chodím někam pozdě.Zvlášť když je to můj večírek.”

“Myslíš večírek Gina Santangela.”

“Můj večírek.”

Peter si utáhl vázanku a ušklíbl se. “Znáš to staré přísloví - Jak si usteleš, tak si lehneš? A přesně to, milá drahá, se stane nám.”

“Měl by sis uvědomit, kde sis celý život ustýlal ty,” řekla Betty jedovatě. “Kdybys nedělal, cos dělal, nebyli bychom v této situaci.”

“Ale pro živého Boha!”

“Tak už pojd. Rozhodně nechci přijít pozdě.”

Na dámské toaletě si Lucky prohlížela své diamantové náušnice. Jsou nádherné. Vzala kartáč, pustila se do svých vlasů a podařilo se jí docílit, aby vypadaly méně vyumělkované. Ale s těmi šaty se nedá udělat vůbec nic - škoda. Udělala na sebe do zrcadla obličej, nestydatě se zašklebila a vyplázla jazyk. No a co? Marco není určitě tak hloupý, aby si nevšiml, co ty příšerné šaty skrývají.

Spěšně se vracela ke stolu, který se mezitím víc zaplnil. Zdá se, že Marco se vypařil. Když se nasoukala na své místo vedle Gina, zjistila, že poznává pár slavných tváří. Bylo tam i několik jiných dvojic, starších a blahobytně vyhlížejících, ženy byly ověšeny diamanty a šperky - mužům trčely z úst doutníky. Na protější straně místnosti rozpoznává podle všeho Elvise Presleyho, Torna Jonese, Tinu Turnérovou a Raquel Welchovou. To snad ne! “To je fantastické,” zašeptala Ginovi.

“Tak je to dobře,” odpověděl s nadhledem. “Jsem rád, že se ti tu líbí.”

Vešel senátor Richmond s manželkou. Lucky při mnoha příležitostech viděla jejich fotografie v populárních časopisech. Senátor vždycky něco aktivně provozoval - hrál pólo, pěstoval kanoistiku, závodil v motorovém člunu. Byl opálený a vypadal zdravě. Jeho žena stejně jako on.

Když přišli ke stolu, Gino vstal a představil ji. “Tohle je má dcera Lucky,” řekl hrdě. Senátor jí pevně stiskl ruku a paníRichmondová šiji prohlédla od hlavy k patě. A pak do záběm vstoupilo jakési dlouhé monstrum. “A tohle je Craven Richmond,” dodal Gino. “Dnes večer ti bude dělat společnost.”

Než si stačila uvědomit, co se děje, Gino poodešel od stolu a Craven Richmond vklouzl na jeho místo.

“Ty tady nebudeš sedět, táto?” vyjelo z ní a rázem si připadala jako hloupá husa.

“Uvidíme se později, mládě, dobře se bav.”

Taky mohla poznat, že všechno to je až příliš krásné na to, aby to nemělo nějaký háček.

Z večírku se vyklubala pěkná otrava. Trčí tu s celým hejnem postarších talentů, jedním okem pozoruje Gina, který sedí u prostředního stolu se všemi těmi opravdu důležitými lidmi, a druhým okem sleduje, jestli se někde neukáže Marco. A kdo by mu to mohl mít za zlé, že tu není. Celá ta show j e pod psa. Žádné rockové hvězdy, žádná pořádná muzika, jenom průvod odkvetlých superhvězd, o které Lucky vůbec nestojí,ale u ostatního publika vyvolávají salvy nadšeného potlesku.

A vedle ní Craven Richmond. Pozorný. Zdvořilý. NUDNÝ. Je to druh mužského, pro které s Olympií měly spoustu nadávek, jako třeba ňouma - ťulpas - mišuge.

Po skončení show následoval ještě soukromý večírek, kde byl hostitelem Gino. Cravenanemohla setřást, k Ginovi se nemohla dostat, akdyž uviděla Marca, byl právě zabraný do hovoru s nějakou dívkou, kterou by nejradši zabila. Jediné, co si přeje, je vypadnout odsud. “Jsem hrozně unavená,” řekla Cravenovi.

“Já taky,” souhlasil s ní.

“Myslím, že si půjdu lehnout.”

“Dovolíš, abych tě doprovodil k výtahu?”

Dovolíš, abych tě doprovodil k výtahu. To by ji teda urvalo!

Doprovodil ji k výtahu. “Co kdybychom si zítra dopoledne zahráli tenis?” zeptal se zdvořile.

“Já nevím, v kolik hodin vstanu ..

“Já ti v deset zavolám a můžeme se pak domluvit na hodině.”

“Jé … já totiž … no …” Nedokázala přijít na nějakou výmluvu.

Craven se k ní sehnul a cudněji políbil na tvář.

Byl vysoký a fakt monstrum. “Tak zítra,” řekl, “nic se neboj. Všecko bude fajn.”

Vešla do výtahu a rychle zmáčkla knoflík. To je ale blban! A co chce říct tím

- Nic se neboj, všecko bude fajn? Idiot jeden. Doufá, že s ním už víckrát nebude nucena trávit večer.

Nahoře ve svém pokoji v Ginově soukromém apartmá se už nemohla dočkat, až se vysouká z těch svých strašných šatů. Odkopla je do kouta koupelny a chodila jenom v bikinových kalhotkách. Podprsenku neuznávala. Moc toho nahoře neměla a nesnášela ten pocit, když ji něco svírá. Pozorovala se v baru vykládaném zrcadly a zkusila si trochu chodit po místnosti j ako tanečnice, které předtím viděla v show. Pobavilo ji to a začala se hihňat. Je to zajímavé, když si někdo vydělává tím, že předvádí své vnady. Ale co se stane, až ty vnady začnou opadat?

Prohrábla svou tašku, vytáhla ušmudlané bílé džínsy a tričko a rychle to natáhla na sebe. Je teprve půl jedné, je to její první večer v Las Vegas - a navíc to jsou její narozeniny. Nemá nejmenší chuť jít spát - aspoň teď ještě ne.

Z toaletního stolku v Ginově pokoj i si vzala d vacetidolarovku, pod přikrývku na své posteli zasunula pár polštářků, aby to vypadalo, že tam spí, klíč od apartmá si strčila do kapsy a vyrazila.

Ve čtvrt na tři políbil Gino Betty Richmondovou na obě tváře, potřásl rukou Peterovi a řekl: “Jdu spát.”

“Byl to kouzelný, kouzelný večer,” řekla Betty a celá zářila.

“To opravdu byl,” přitakal Peter a poklepal Ginovi na rameno. “Předčil veškerá očekávání.”

“Jo,” souhlasil Gino skromně. “Doufám, že se všichni pobavili.”

Nahoře ve svém apartmá si sundal sako, povolil si vázanku, nalil si koňak, posadil se na terasu a chvilku se díval na blikající neony narozzářenémStripu. Byl to úspěšný večer. Všecko šlo podle plánu.

Mrzelo ho, že Lucky brzy odešla a nedala mu ani dobrou noc. Je to zvláštní děvče. Asi byla příliš unavená vším tím vzrušením. Viděl, jak odchází s Cravenem, a zašel za tím mladíkem, když se po pěti minutách vrátil. “S Lucky je všechno v pořádku?” ptal se ho.

“Ach ano, pane, bylajenom unavená.”

“Neříkej mi pane, cítím se potom na sto let.”

“Promiňte, pane … totiž… pane Santangelo.”

“Gino.”

“Ano, pane.”

Potichu Gino pootevřel její pokoj a nahlédl dovnitř. Spí. Její tu dobře. Vrátil se do svého pokoje, svlékl šišatý a padl na postel. Během několika minut spal taky.

“Ty provokatérko!” Z mužského hlasu čišel vztek. “Buď mně teď dáš, nebo tě k tomu donutím! Slyšíš, ty čubko?”

Ten muž ji tiskl na cihlovou zeď parkoviště u Mirage. Je to její vina. Seznámila se s ním v jednom špinavém pajzlu, potom spolu pár hodin strávili u hracích automatů, prolezli několik laciných barů a heren dole ve městě a ona tam vyhrála dvě stě dolarů. Když jí nabídl, že ji doveze do hotelu, připadali si už jako staří známí. Zaparkoval vzadu a začal ji muchlovat. Nic nenamítala. Vypadal jako Marco. Byla s ním dobrá zábava. A ona si už tak dlouho nedopřála “skoro”. Snad věčnost.

Když v autě začalo jít do tuhého, vyskočila ven. Běžel za ní a přišpendlil ji ke zdi.

Poklopec už měl rozepnutý a svůj nalitý penis jí tiskl ke stehnu. Jednou rukou jí hrubě šátral pod tričkem a druhou jí cloumal zipem na džínsách.

“Necháš toho!” zavrčela přes sevřené zuby. Neměla strach, jen byla pořádně vzteklá.

“Poslouchej, ty čubko - nemysli si, že mě rozdráždíš a necháš mě tu s tvrdým ocasem! To kurva ne!”

Popadl ji rukou za džínsy a trhl za ně. Potom jí prsty zajel mezi nohy, tlačil je dovnitř a dotíral.

Špatné si to spočítala - toho laciného vína bylo trochu moc - měla se zvednout už dřív. Sebrala všechnu svou sílu a vrazila mu své pověstné santangelovské koleno do varlat tak tvrdě, jak jen mohla.

S přidušeným zakvílením ji pustil.

Rychle klopýtala pryč, natahovala si přitom džínsy a mrštně se vyhýbala zaparkovaným vozům. Kretén pitomý. Kdyby na ni šel pěkně, tak by se k němu v pravou chvíli sklonila a jemu by dovolila, aby jí udělal to samé.

Byly čtyři hodiny ráno, ale když došla na roh k průčelí hotelu, viděla, že je tu stále ještě rušno. Auta přijížděla, jiná odjížděla. Opilí a veselí kumpáni se chvástali svými výhrami nebo lamentovali nad svými prohrami.

Zapnula si pořádně džínsy, uzávěr byl v pořádku, jen horní knoflík byl utržený. Rychle si přes to přetáhla tričko, aby tento nedostatek zamaskovala, proklouzla hlavním vchodem, vyhnula se té části haly, která vedla do kasina, a podél stěny se cílevědomě blížila k výtahu.

“Lucky?”

Šla dál.

“Lucky!” Hlas se ozval těsně za ní.

Otočila se s nevinným výrazem v široce otevřených očích. Byl to Marco. Pravý Marco - žádná pošahaná atrapa. “Jé!” vydechla si s úlevou. “To jsi ty.”

Podezíravě se na ni zadíval: “Co tu děláš?”

“Já jsem nemohla usnout… šla jsem se projít.”

“Kde ses byla projít?” Na dálku z ní silně čpělo zvětralé vino.

Neurčitě pokrčila rameny. “Jenom tady kolem.”

“Ví Gino, že jsi venku?”

“On spí,” řekla a doufala, že to je pravda. “Nechtěla jsem ho rušit.”

“Zlato - kdyby věděl, že jsi venku, tak by ho to pěkně rozrušilo.” To,jakým způsobem řekl “zlato”,ji vnitřně rozechvělo. “Mám hlad,” vyhrkla nečekaně. “Můžu tu někde dostat chlebíček?”

“Nechám ti nahoru nějaký poslat.”

Odvážně se na něho podívala: “Mně se ještě nechce jít nahoru.”

Poškrábal se na bradě a přemýšlel, co dělat. Jestli se Gino vzbudí a zjistí, že onajepryč, bude řáditjako tajfun. Ale kde vůbecbyla? Vypadá, jako by se zapletla do psí rvačky. “Tak dobrá, seženem chlebíček. Pojď.” Vzal ji do kavárny, posadil ji do boxu, zavolal servírku a řekl Lucky, že on bude za chvíli zpátky.

Potom udělal tu jedinou správnou věc: Zatelefonoval Gino vi a všechno mu řekl. Gino vyjel: “Krucinálfagot, kde ta potvora zase byla?”

Marco odpověděl: “Nevím. Pokusím se to zjistit a pak ji přivedu nahoru.” Lucky si hověla spokojeně v boxu, přežvykovala speciální chlebíček Sinatra a lila do sebe colu. Marco vklouzl vedle ní.

“Je to senza,” řekla plná nadšení. “Ty a já bychom si tak mohli sednout častěji.”

Gino na sebe natáhl župan, přešel do její ložnice, tam našel pod přikrývkou napěchované polštáře a tiše pro sebe zaklel. Jeho dcera je divoch. Je nebezpečná sama sobě. Rozhodl se správně. Teď si tím je naprosto jistý.

Marco ji doprovodil ke dveřím apartmá.

“Psst…” zašeptala, zahihňala se, vytáhla klíč a zamávala s ním. “Nesmíme probudit Velkého Papá.”

Pocítil osten viny - donášet na dítě, to není nic hezkého - ale bylo to jenom pro její dobro.

“Pozvala bych tě dál,” culila se a otvírala přitom dveře, “ale jemu by se to nelíbilo. Ty bys mě samozřejmě mohl pozvat k sobě do pokoje…”

Dělala už předtím spoustu takových narážek a tvrdě po něm jela. Gina by z toho klepla pepka, kdyby to věděl. “Dobrou noc, Lucky,” řekl kvapně a mírně ji popostrčil do zad.

“Hej - to nedostanu ani pusu?” Chytila ho, dřív než mohl ustoupit, objala ho kolem krku a už tiskla ústa na jeho.

Rychleji od sebe odstrčil a zamířil k výtahu.

Za sebou uslyšel Ginův tvrdý hlas: “Pojď dovnitř, Lucky. Promluvíme si spolu.”

Stáli proti sobě tváří v tvář, otec a dcera. Jenom oni dva. Sami.

Ginovy oči ji měřily odshora dolů, nic jim neuniklo. Ty špinavé roztrhané džínsy, zmuchlané tričko, rozcuchané vlasy.

“Kdes byla, mladá? S někým se vyspat?”

Zčervenala. “Cože?”

“To si myslíš, že jsem včerejší, mladá? Myslíš, že když už nejsem tak mladý, jako jsem býval, tak nevím, oč tu jde?”

“Promiň, mě to mrzí.“začala.

“Nechoď na mě s takovýma sračkama, jako že tě něco mrzí,” zachrčel. “Už mám těch zasraných žvástů po krk. Koho si kurva myslíš, že budeš vodit za nos?” Zarazily ji ty výrazy, které používal, a žeje tak sprostý právě k ní. “Jenom jsem se šla projít,” řekla nepřesvědčivě.

“Projít, jo? A to sis při tom tak poničila hadry? A proto máš ruce samou modřinu a džínsy na půl žerdi? Ona se šla projít, co?”

“Přepadl mě nějakýmuž,” připustilanevrle. “Procházelajsemsepoparkovišti a on na mě skočil.”

“Tááák? Jako ten kluk ve Švýcarsku, co? Z ničeho nic se objevil ve tvém pokoji, sám se svlékl, tebe svlékl a vlezl si k tobě do postele. A na druhém konci pokoje se stalo to samé tvojí kamarádce. A jak to, že ani jedna z vás nevolala o pomoc? To mně řekni, co?”

Hleděla sklesle do země.

“A ve Francii?” pokračoval Gino. “Nakvartýrovaná ve vile s tou tvojí kamarádkou kurvičkou! Kolik chlapů jste tam měly? Kolik, mladá? Anebo vám stačilo podělit se o toho pasáka, který tam s vámi bydlel?”

“Ne,” ohradila se ostře. “Tak to nebylo.”

“Už mě přestaň krmit těmi nesmysly, slyšíš mě?” Byl strašně vzteklý, oči měl hrozivě černé a ruce se mu třásly rozčilením. “Už jsem přišel na to, co s tebou udělám - dobře jsem to vymyslel a ty bys měla přede mnou padnout na kolena a děkovat mi.” “A co?” zašeptala ustrašeně. Ať je to cokoli, stejně uteče.

“Svědí tě mezi nohama - chceš šoustat, kde se dá.”

Trhla sebou.

“Jsi moje dcera - dcera Gina Santangela - a já to nebudu trpět.”

“Já nechci… šoustat, kde se dá..Málem před ním nedostala ta slova ze sebe. “Já opravdu nechci… fakt, táto.”

Ignoroval to. “Ty se vdáš, mladá. Našel jsem ti manžela a ty se budeš vdávat. A všechno souložení se bude odehrávat pouze v manželské posteli anikde jinde.” A vzápětí zaječel: “Rozumíš, mladá? Rozumíš?”

“Ale já se vdávat nechci..

A vtom ji udeřil. Poprvé a naposled. Přes obličej. Tvrdě.

Měl takovou sílu, že s ní vymetl pokoj.

Šel k ní, zvedl ji a konejšil ji v náručí. Začal překotně mluvit: “To mě mrzí, holčičko, mrzí mě to. Věř mi. Já vím, co pro tebe bude nejlepší - musíš udělat, co říkám - musíš se naučit mě poslouchat.”

Ponořená do tepla jeho náruče začala plakat. Tak hezky voní, tak strašně hezky. Toje ta vůně táty. Tobezpečí. Láska. Proč jí není zase pět? Pročnení naživu maminka? “Dobře, táto. Já tě poslechnu. Udělám to. Mám tě ráda. Mám tě moc ráda. Udělám cokoliv, jen ať je to mezi námi pěkné.” Nechce už nikdy opustit to bezpečí a to teplo jeho náruče. Nikdy. Nikdy.

“Hodné děvče,” řekl jemně, “bude to pro dobro věci, uvidíš.”

“Koho si mám vzít?” zašeptala a v duchu si byla jistá, že to bude Marco. “Cravena Richmonda,” řekl Gino hrdě. “Všechno je už zařízeno.”

Steven 1970

Po pěti letech manželství, které se postupně víc a víc zhoršovalo, byl Steven nucen připustit, že jeho matka měla úplnou pravdu. Zizi je obyčejná laciná štětka. Nestydatá potvora, které pojmy jako láska nebo solidnost absolutně nic neříkají. Chvilku mu to trvalo, než to zjistil, ale když to zjistil, tak už o tom nepochyboval. Jednou přišel nečekaně dřív domů a našel bezpečnostní řetízek zaháknutý. Protože věděl, že Zizi je uvnitř, tiskl zvonek tak dlouho, dokud se rozcuchaná Zizi neobjevila s jakýmsi mladíkem po boku. Než stačil něco říct, chlapec proklouzl kolem něho a vylekaně zmizel v záhybu schodiště.

“Jenom mi přinesl nákup,” namítala, kdyžji obviňoval. “Ten řetízek zaháknu vždycky. To je už takový zvyk.”

Chtěl jí věřit, tak jí věřil. I když věděl, že mu zahýbá.

Brzy po tom seděl s Jerrym u skleničky, bavili se o všem možném, když najednou Jerry vyhrkl: “Vyspal jsem se s tvojí ženou.”

“Cože?” Myslel si, že Jerry vtipkuje, jak to mívá ve zvyku.

“Já za to nemůžu!” řekl zoufale Jerry. “Stalo se to před týdnem. Vzpomínáš - přinesl jsem ti ty papíry a tys nebyl doma. Vrhla se na mě jako zběsilá a už mě nepustila. Ksakru s tím!”

Steven hleděl na svého přítele a naprosto mu nebyl schopen uvěřit. “A proč mi to říkáš?”

“Podívej se,já se nechlubím tím, coj sem udělal, ale nechci… sakra se kolem tebe motat a mít tohle na svědomí. Jsi můj přítel. A musel jsem ti to říct.”

Steven se vyřítil z baru a běžel domů.

V jejich bytě Zizi spolu se dvěma portorikánskými přáteli nacvičovala taneční číslo. Vztekle ty dva vyhodil ven a následovala zuřivá hádka. Ona se už nemohla dočkat, až mu to všechno vysype. Ano, vyspala se s JerrymMeyersonem. A se spoustou dalších. Nudí se a všeho má po krk. Touží v životě dělat něco zajímavého, j ako napnkladjít do Hollywoodu a stát se slavnou filmovou tanečnicí. “Jsem pěknější než Rita Mořenová,” křičela, “mám větší talent a zabíjím ho v manželství s tebou!”

“Tak proč se nerozvedeme?” zeptal se chladně Steven a zjistil, že poprvé za pět let je jeho úd zcela netečný. Proč jenom si toho nevšiml už dřív, že se obléká jako děvka, mluví jako děvka? Dokonce se chovájako děvka!

“To se mně hodí, jemnostpane,” šlehla po něm. “Jsi jedna velká nudná připosraná nula. S nudnými kamarády a s nudným flekem.”

Proč mu to neřekla předtím, než se vyspala s půlkou New Yorku?

Chtěl se jí zbavit co nejrychleji. Bez povyku, bez rozruchu. A tak jí koupil letenku do Hollywoodu, dal jí tisíc dolarů, souhlasil, že jí bude platit apanáž, a začal připravovat rozvodové řízení.

Po jejím odchodu mu to trvalo dva měsíce, než sebral odvahu a zavolal Carrii. Je to vlastně směšné. V jednatřiceti letech se stále bojí, když semá setkat s matkou tváří v tvář. To, že ho úplně vyškrtla ze svého života, se ho dotklo víc, než byl vůbec ochoten připustit. Teď ví, že měla pravdu, a i když se nesmířil s jejím tvrdým, nekompromisním postojem, rozhodně ho teď už aspoň chápe.

Jerry ho pravidelně informoval o tom, co se s ní děje. Carrii se vedlo dobře, pilně pracovala v těch svých dobročinných spolcích a udržovala si pověst jedné z nejlepších newyorských hostitelek. “Víš, že tvoje matka je úžasná?” řekl Jerry. “Ta má elán ženy o polovičku mladší.”

Jerry a Steven zůstali přáteli i navzdory tomu, co se odehrálo. Steven sice nebyl šťastny, že se to přihodilo… ale v žádném případě to nestálo za to, aby jejich čtrnáctileté přátelství zašlo na úbytě.

Když Zizi odešla, zjistil najednou, že jeho život nabral nové obrátky. Pracoval nesmírně těžce, ostatně jako obvykle, ale výhodou bylo, že nezastihl doma Zizi, rýpavou a rozmrzelou, která by ho svým popichováním doháněla k šílenství. Teď může navštěvovat své přátele, kdy chce, jít na film, který on chce vidět, poslouchat soulovou hudbu, kterou tak miloval, a to všechno bez věčných litanií. Kristepane! Uvědomil si to až teď, o co všechno ho ona v manželství připravila. Rozhodl se, že už nepřipustí, aby semutoještěněkdy stalo. Žádná zem se mu už nesmí dostat pod kůži jako ta malá lasička Zizi.

Když se nad jejich vztahem zamýšlel, pořád mu nemohl přijít na kloub. Co na ní vlastně bylo tak mimořádného? Jednou večer si s Jerrym vyšli a v jednom baru se pořádně sfali. A začali o tom diskutovat.

“To ta její kunda. Člověk ji cítil na kilometry,” prohlásil Jerry zkušeně. “Byla jako nadržená čubička a to každý z nás kocourů cítí.”

“Díky,” řekl Steven hořce. “Mluvíš o mojí ženě.”

“Bývalé ženě. A ty teď snad už víš, co v ženě hledat nemáš. Ta musí za něco stát.”

“Asi máš pravdu.”

Jerry ho poplácal po zádech: “Jasně že mám pravdu. Takže - mám ti já sehnat nějakou holku …”

“Díky, dám si na chvíli pokoj.”

“Hej - žádný chlap si od kundy nedá pokoj.”

“Zrovna se na takového chlapa díváš.”

“Ale hovno.”

“Nedělej si s tím starosti, vím, že se můžu spolehnout, že ty to odšoustáš za nás za oba.”

Jerry se usmál: “Přesně tak - kamaráde - přesně tak!”

Carrie chodila po svém luxusním bytě sem a tam. Očekává, že každou chvíli přijde Steven. Je to hloupé, ale je nervózní. Nervózní kvůli setkání se svým vlastním synem!

Je pravda, že mu to trvalo dost dlouho, než se s ní spojil. Ona ví přesně na minutu, kdy Zizi opustilaměsto. Musí to přece vědět, protože taholkají týden před

odletem zavolala. “Haló - paní Berkelyová - tady je druhá paní Berkelyová. Víte - ta, kterou z duše nemáte ráda. Mám pro vás malý návrh.”

“Ano?” řekla Carrie ledově.

“Pamatujete si na náš rozhovor těsně předtím, než jsme se já a váš synáček vzali?”

“Ano.” Vzpomíná si, že nabídla té couře pět tisíc dolarů, když půjde Stevenovi z cesty - navždycky. Zizi sejí vysmála do očí.

“No, váš synáček a já uvažujeme o rozvodu.”

Carrii poskočilo srdce radostí. Ale neřekla nic.

“Tak…” pokračovala Zizi, “protože vím, že se vás to taky týká, řekla jsem si, že vás do toho zasvětím. Víte, naše úvahy se můžou vyvíjet jakkoli… Stačí, kdybych to manželství chtěla udržet pohromadě, abych mu namazala trochu medu kolem huby … však víte, co tím myslím.”

“Kolik?”

“Deset tisíc. V hotovosti,” zašveholila Zizi, “a chci to mít do dvou dnů.” “Jestliže… se dohodneme… mám tomu rozumět tak, že se se Stevenem už určitě nikdy neuvidíte?”

“Do týdne budu v Los Angeles.”

“Podepíšete to?”

“Za deset táců udělám třeba stojku na Times Square.”

Ano, uvažovala Carrie. Tím jsem si jistá.

“Tak co?” vyštěkla Zizi.

“Během hodiny vám zatelefonuju,” odpověděla, “musím si určité věci… zařídit.”

“Ale žádnou boudu, žádné běhání za synáčkem a stížnosti, že jsem z vás chtěla vyrazit prachy. Když to uděláte, zlato, tak to bude na vás. Toho vašeho kocourka si omotám kolem prstu, kdykoli se mi zachce, to mi věřte.”

“To věřím.”

Carrie zamyšleně odložila sluchátko. Doufala, že Steven se už konečně dostal z vlivu té děvky, ale jistá si tím být nemohla. Nejlépe bude ty peníze zaplatit a zbavit se té holky za ně za oba. Naštěstí nebude muset jít kvůli penězům za Elliottem, pořád má totiž ještě patnáct tisíc dolarů z Bernardovy pozůstalosti.

Zaplatila jí. Nechala připravit dokument, aby ho Zizi podepsala, a čekala, že Steven zavolá.

Teď konečně zavolal.

Ozval se zvonek u dveří. Trhla sebou a pokoušela se uklidnit tím, že si sedla a vzala si časopis.

Služebná otevřela dveře a za malou chvíli vešel do pokoje Staven. Hezký a vysoký, pěkně oblečený, prostě třída. Dělala, co mohla, aby měl v životě všechny výhody. Výhody, o jakých sejí ani nesnilo. Mohl jít, kam chtěl… dělat, co chtěl… A teď, když je Zizi pryč …

Vrhl se k ní a vyřkl jediné slovo: “Mami!”

Vstala a objala ho.

“Já tě mám rád, ty tvrdá palice,” řekl. “Nevím, proč mi to trvalo tak dlouho, než jsem zjistil, že máš vždycky pravdu.”

Lucky 1970

“Přála byste si něco, paní Richmondová?”

Ano prosím, rozvod. “Co?” Lucky si dlaní zastínila oči a prohlíželasi pěkného číšníka, který obsluhoval u hotelového bazénu. Její tmavé oči líně klouzaly centimetr po centimetru po jeho těle. Byl to sporý chlapík s pevnými stehny, v rozkroku se mu to slibně dmulo, hruď měl porostlou hustými světlými chlupy. “Mohla by to třeba být Pina Colada,” soukala ze sebe pomalu.

“Ano, madam,” A odklusal.

Zvedla se z lehátka, kde odpočívala, a rozhlédla se kolem bazénu hotelu Princess Saint na Bahamách. Za ty čtyři roky, co sem s Crevenem jedzí, se nic nezměnilo. Všechno to je stejné. Moře turistů, kteří si sem přijeli smažit zadky. Tlusté čemé bahamské maminy se kolébají kolem s tácy vysoko nad hlavami. Šraml z laděných bubnů hraje svou úpravu starých hitů Beatles.

Uviděla přicházet Cravena, svého manžela. Čtyři roky už jsou svoji a ona ho pořád nemůže vystát. Ne že by ho nenáviděla, to se nedá říct, ale v jednom kuse jí leze na nery. Je to natvrdlý mužský, se kterým se nedá o ničem mluvit, je nevýrazný a nudný.

Craven Richmond. Její manžel. Úplný hastroš! Na vyzáblém těle měl tričko shavajskýmpozdravem Ahoj,bílébermudy, tenisky aoranžovéponožky. Nánose a kolem úst byl pokryt štědrým nánosem bílé zinkové masti.

Rychle si zase lehla a zavřela oči. Nemá náladu zabřednout s ním teď do jejich obvyklého rozhovoru.

Jak tak měla zavřené oči a horké slunce se opíralo do jejího těla, vzpomněla sinajejichprvnícestunaBahamy. Byly tojejichlíbánky. Dalšífraška. Velký Papá si myslel, že onajenějakánažhavenánymfomanka. Že ji vdá, aby ochránil slavné

jméno Santangelo! Neměl ani ponětí, že ona je ještě panna. Ještě nikdy se k tomu nedostala. Jistě, dělala všecko okolo, ale když opravdu došlo na soulož …

Craven to taky ještě nikdy nedělal. Bylo mu jednadvacet, když se brali, a byl víc panic než ona panna.

Po svatbě ve Vegas, ze které se člověku dělalo nanic, se ocitli najednou v letadle na Bahamy. Jako dva cizí lidé. Teprve týden jí bylo šestnáct. A to teda byl týden! Když Gino řekl, že už všecko zařídil, tak věděl přesně, co říká. Připadalo jí, jako by o tom byl už informován každý - kromě ní. Cravenovi se ten nápad strašně líbil. Betty Richmondová mu s určitou rezervovaností byla příznivě nakloněna. Peter Richmond ho prostě toleroval.

Na svatbu přiletěla celá letadla Richmondových příbuzných, bylo to nóbl, odporné a pečlivě rozpitvané v tisku. Jedním rázem se z malé Lucky Saintové, kterou nikdo neznal, stala Lucky Santangelová, krásná Ginova dcera, která se vdává za Cravena Richmonda ze slavné rodiny Richmondů. Dokonce i Dariovi dali kvůli tomu ze školy volno. Ani ho nepoznala. Z chlapce se změnil na mladého muže. S dlouhými světlými vlasy a tajnůstkářskýma očima.

“Vsadím se, že kosíš jednu holku za druhou!” zavtipkovala.

“Jaké holky?” zeptal se suše, “je to přece chlapecká škola.”

“Však počkej, až budeš na college. Tam to doženeš.”

Soulad, který mezi nimi kdysi panoval, se zdál být dávnou minulostí.

Marco byl na svatbě také - čert ho vem. Ten zrádce, tak mu v duchu říkala, taky se snažila, aby to vypadalo, že ho ignoruje.

Když přiletěli do Nassau, přivítala je na letišti bubnová kapela a Cadillac se sklopnou střechou s nimi odfičel na Rajský ostrov, kde je už očekával ředitel hotelu Princess Saint, aby je přivítal. Vypadal jako Marcův dvojník. Tmavý, zasněný a nebezpečně přitažlivý. Lucky ho chladně pozdravila. Craven byl srdečnější.

Musela přiznat, že Rajský ostrov na ni udělal velký dojem. Ten protáhlý kus pobřeží, který byl sídlem nádherných přepychových hotelů, dostal rozhodně správné jméno. Za okny svého plážového příbytku se setkávali j enom s nepřetržitým pásem bílého písku, tyrkysovou modří čisté vody a exotickými palmami a kapradím. Už se nemohla dočkat, až vklouzne do bikin a lehne si na pláž. Craven si také pospíšil, aby se ve svých kostkovaných bermudách připojil k ní. Pohled na jeho kostnaté bílé tělo, když je poprvé uviděla obnažené, ji úplně vylekal. Nohy a paže měl hodně opálené, což ve srovnání se zbytkem těla působilo jako pěst na oko. Tím to ostatní vypadalo ještě bělejší.

Proč to všechno vlastně připustila? Jen aby byl Gino spokojený? Nebo proto, že nebylo jiné východisko? Má šestnáct a vdala se za člověka, kterého ani nezná-a už vůbec nemiluje.

Byl větrný den, ale Lucky se nemusela bát, že se spálí, protože měla přirozeně tmavou pleť a dobrý základ z francouzského jihu. Několikrát varovala Cravena, jehož obličej a tělo rychle získávaly nápadně růžový nádech. “Cítím se dobře,” tvrdil jí. “V životě jsem se ještě nespálil.”

Všechno bývá někdy poprvé. Té noci ležel Craven jako v posledním tažení a skučel bolestí, zatímco ona ho natírala mastmi. “Máme tu přímo vražedné slunce,” říkal jí s širokým úsměvem černý chlapík v hotelové lékárně. “Jednou se spálíš - a v životě na to nezapomeneš.” Svatá pravda. Celých pět dní nebyl Craven schopen vylézt z pokoje. A nebyl schopen dělat ani nic jiného.

Lucky trpělivě čekala. Je vdaná, chce si zasouložit. Možná, když pevně zavře oči, si dokáže představit, že Craven jeMarco. To, že je vdaná, musí s sebou přinést přece i nějakou výhodu.

Šestý den jejich líbánek bylo nad slunce jasnější, že pokud ona neudělá první krok, nikdo jiný ho neudělá. Cravenovy popáleniny se značně zlepšily. Sloupal se-už dvakrát - a teď mohl zase na slunce - ale opatrně.

Místo toho, aby si vzala obvyklý pyžamový kabátek, v koupelně se úplně svlékla. Nestyděla se, když vešla do ložnice nahá a přistoupila provokativně k ohromenému Craveno vi, jemuž úd vystřelil nahoru přes pyžamové kalhoty jako voják.

“Tak co, broučku,” řekla s důrazem a snažila se přitom co nejlíp napodobit Mae Westovou. “Nechceš okusit trošku mého medu?”

Jeho vzrušení opadlo. Trvalo jí to půldruhé hodiny, než ho přesvědčila, aby se zase vzpřímil. Za tu dobu byli už oba tak unaveni, že se s tím nedalo nic dělat.

Trvalo to další tři dny, než jejich manželství bylo zpečetěno v posteli. Ten večer Lucky vzlykala tak dlouho, dokud neusnula. Bylo to pro ni největší zklamání, jaké kdy zažila. Tak to je ono? Párkrát sebou trhavě škubnout, odkulit se a usnout jako špalek?

Pro Cravena to zřejmě bylo ono. Zdálo se, žeje sám se sebou neobyčejně spokojen. Zvykl si tvářit se jako suverén, což ji strašně vztekalo, a projevovat touhu zasouložit si jednou za večer - ještě než si vyčistil zuby - pokaždé přesně v délce tří minut. Nepodařilo sejí zlákat ho na “skoro”. Nechtěl o “skoro” ani slyšet. Cucat jí bradavky, probírat sejí mezi nohama, dát jí ptáka do pusy nebo ji lízat - to bylo samé ne a ne. Craven ví, co má muž dělat, a nemá nejmenší zájem vyžívat se v “perverznostech”, jak tomu říkal. Bylo mu taky jedno, jestli ona je uspokojená nebo ne - a kdo by taky sakra mohl dosáhnout vrcholu se stopkami v ruce za účasti ochablého údu svého partnera.

Čtyři roky. Tolik promarněného času.

“Jedna Pina Colada, prosím.”

Lucky otevřela oči a posadila se.

Craven řekl: “… bré ráno. Jak se dnes máme?”

Vzala si od číšníka drink, ještě jednou mu mrkla do jeho napěchovaného rozkroku, usmála se a rozmáchle podepsala šek.

Pak se otočila a pohlédla na manžela. Už není žádná slaďoučká šestnáctka, její dvacet a její mysl s e stále zaměstnáná rozvodem.

“Á, zinkovej mladej,” řekla rozvláčně. Craven ví, že když si natře obličej zinkovou mastí, dohání ji k šílenství!

“Špatně jsem spal,” zakňoural. “Celou noc byl v pokoji komár.Slyšelas ho?”

Craven si pořád stěžuje na něco. Jako starý ubručený dědek. “Ne. A tebe trošku píchal?” zeptala se s nevinnou tváří.

Nechápavě se na ni podíval: “Štípal, Lucky, štípal.”

“A jo, štípal” Trochu píchání, tím bývá obdařena ona. Sem tam. Když má štěstí. Nebo neštěstí? Záleží na tom, jak to člověk bere.

Dva měsíce po líbánkách zredukoval Craven režim milování na jednou týdně, potom jednou měsíčně a potom, kdy měl na to chuť - což nebývalo často. Smířila se s tím, že jemu se sex nijak nezamlouvá. Gino ji donutil k tomu, aby se vdala, protože si myslel, že je typ nymfomanky v rozpuku. Netrvalo dlouho a rozhodla se dokázat mu; že to tak skutečně je.

Prvního milence si opatřila, ještě než skončily jejich líbánky: toho Marcova dvojníka, který šéfoval hotelu. Byl zaměstnancem jejího otce, to se hodí. Ona ho svedla. Zašla za ním do jeho luxusního apartmá na střeše pod záminkou, že má vzkaz od Gina, a jakmile byla vevnitř, nelenila, shodila ze sebe šaty a varovně mu hleděla do očí, ať jenom zkusí říct ne. Měl strach ji odmítnout. Měl strach se s ní vyspat. V obou případech to měl prohrané. Onaje dcera Gina Santangela. A tím se to pro něho komplikuje.

Mít moc, říkala si, je jistě nádherný pocit. Ale nechat se pořádně vyšoustat je ještě lepší.

Teď se už neohlíží na nic. Když uvidí muže, kterého chce, tak si ho dopřeje, pokud je k mání - a většina z nich je.

Musí to samozřejmě dělat diskrétně. Nebylo by dobré, kdyby se Velký Papá dohmátl, že manželství ji nejen nezastavilo v šoustání, kde se dá, ale vlastněji k němu dohnalo.“Jak už jsi tady dlouho?” zeptal se Craven.

“Asi hodinu. Proč?”

“Jenom tak.” Puntičkářský si narovnal věci na lehátko vedle ní.

Jakmile se uvelebil, Lucky vstala a ladně skočila do velkého bazénu. Dobře si byla vědoma toho, že každý mužský kolem po ní pokukuje. V šestnácti byla divoká sedmikráska. Ve dvaceti je divoká růže. Snědá pleť, černé oči. Stále je štíhlá a útlá, jen ňadra se jí víc zakulatila a dodávají jejímu vzhledu na smyslnosti. Vlasy si nechala narůst velmi dlouhé, a tak sejí vlnily a kroutily až pod pás.

Téměř se nelíčila. Nebylo to potřeba. Stačila černá linka kolem očí, sytě červená rtěnka a tu a tam trochu zlatého lesku.

Rozhodnými tempy přeplavala celou délku bazénu, hlavu nořila pod hladinu chladivé vody a zvedala ji jen občas, aby se nadechla.

A zase přemýšlela o svém životě.

Pan Craven Richmond s chotí bydlí ve velice hezkém bytě ve Washingtonu. Ona jezdí v červeném ferrari, svatebním dárku od Velkého Papá. Craven má krémový lincoln Continental. Taky má dvě stě tisíc dolarů a konto na čtyřletý úrok ve švýcarské bance. Gino zaplatil Cravenovi, aby šiji vzal. Vydíral Betty a Petera Richmondovy, aby dali svolení. Během jedné rodinné hádky jí to jednou Betty škodolibě a nevraživě řekla - aniž by zacházela do detailů. Lucky si vzala do hlavy, že stejně zjistí, jaké vydírání to bylo.

Už fakt, že Gino někomu zaplatil, aby šiji vzal, je úděsný. Prostě tak strašný, že tomu zprvu ani nechtěla věřit. Ale jednou přiletěla do New Yorku a zeptala se otce přímo.

“No a co?” divil se. “Vdala ses do jedné z nejlepších rodin v celých těch zasraných padesáti státech. To přece něco znamená. A tak jsem mu dal nějaké peníze pro začátek.”

Pro začátek čeho? Craven nedělal nic. Motal se kolem svého otce, hrál tenis se svou matkou a od Lucky se očekávalo, že se ke všem těm richmondovským aktivitám připojí. Golf, jízda na koni, turnaje ve stolním tenise. A to že bude všechno věmě zaznamenáno v populárním tisku. Brzy zjistila, že Peter Richmond nepohne ani prstem, pokud není nablízku nějaký fotograf. A pak to bylo všechno pečlivě narežírované.

To nebyl život, jaký si ona představovala. Byla zklamanápo všech stránkách. “Chci si najít zaměstnání,” řekla Cravenovi. “Nedokážu se tady jenom tak povalovat jako ty. Z mozku bych měla za chvilku tenisák.”

“To není dobrý nápad,” řel Craven.

“To není dobrý nápad,” řekla Betty.

“To není dobrý nápad,” řekl Peter.

Jedna věc se Richmondovým upřít nedala - drželi spolu.

“Pomyslelas někdy na miminko, Lucky?” zeptala sejí Betty jednoho dne.

Jestli na to pomyslela? Ta myšlenka jí způsobovala zlé sny. “Umím čtyři jazyky a mozek mi pracuje na plné obrátky - á ještě nechci děti,Betty. Musím si obstarat práci, jinak se zblázním!”

Neochotně ji nechali pracovat na část úvazku v Peterově kanceláři. Po týdnu toho nechala. Pracovat u Petera se všemi těmi žoviálními patolízaly bylo horší než nedělat nic.

Vyplnila své dny nakupováním, četbou, obědy s přítelkyněmi, které nebyly skutečné přítelkyně - spíš jen známé. Jezdila se svým ferrari po dálnici tam a zase zpátky - jenom tak, aby měla co dělat. Jezdila rychle - ze sterea vyřvával správný černošský soul. Dopřála si řadu krátkých, ale divokých milostných pletek - žádná z nich ovšem netrvala víc než pár dní - tak to aspoň chtěla. Velice zřídka vídala svého otce. Buď on přiletěl do Washingtonu, anebo ona s Cravenem letěli do New Yorku. Pokaždé při nějaké příležitosti. Slavnostní večeře. Představení. Vždycky byli obklopeni lidmi. Párkrát se objevil i Dario. Bratr, ke kterému měla kdysi tak blízko, byl najednou cizí tajnůstkář, se kterým si neměla co říct.

Měla pocit, že je polapená životem, který nechtěla žít a který jí vnutil Gino.

Tak proč ho žije? Pořád si toještěnedovede vysvětlit. Otce strašně nenávidí, a přitom mu zoufale chce vyhovět.

Jemu dělá dobře - když je vdaná.

Jí dělá dobře , když si někde zašoustá.

Vyhoupla se z bazénu a vtom zahlédla, jak na ni Craven divoce mává. Dala si načas a jakoby nic se loudavě vracela k jejich lehátkům. “Co se děje?” zeptala se a zatřásla hlavou tak, že kapky z mokrých vlasů ho celého zastříkaly.

“Chce s tebou mluvit tvůj otec,” řekl podrážděně. “Sháněli tě, abys šla k telefonu.”

“Ano?” Srdce jí zaplesalo. Gina neviděla ani neslyšela už měsíce. Že by ji najednou postrádal?

Aniž by se namáhala hodit něco přes sebe, spěchala k jedné ze zasklených telefonních budek. “Prosím,” schválně se snažila mluvit nenuceně.

“To je Lucky? Ahoj, mladá. Jak se vede?”

“Výborně. A tobě?”

“Mám nějaké problémy - ale nic, co by se nedalo vyřešit.”

On vykládá jí o svých problémech. To je teda gól.

Chvilku bylo rozpačité ticho a potom řekl: “Poslyš, mladá, chci, abys přiletěla do New Yorku.”

V hlavě jí vířilo milión otázek. “Kdy?” zeptala se kvapně.

“Dnes, zítra - nemusíš si srazit vaz, ale musí to být brzy.”

“Jsem zrovna uprostřed dovolené,” vysvětlovala mu klidně.

“Celý tvůj život je jedna zasraná dovolená!” vybuchl.

“O co vlastně jde?” zeptala se netrpělivě a nebrala jeho výbuch na vědomí.

“Do telefonu o tom nechci mluvit,”, řekl stroze. “Prostě hoď kostrou, ať jsi v New Yorku. Je to důležité, jinak bych ti nevolal.”

“Poletíme dnes večer,” rozhodla.

“Ne, Cravena s sebou neber. Přileť sama. Je to soukromá záležitost naší rodiny.”

To, že poletí do New Yorku bez Cravena, ji potěšilo. “Tak dobře,” řekla zvolna a v duchu byla zvědavá, co za tím vězí. “Tak zatím nashle.”

“Zkus stihnout nějaké dřívější letadlo, abychom si mohli spolu dát večeři. Dario taky přiletí ze západního pobřeží.”

Tak teď už je z toho opravdu jelen. Dario. Ona. Gino. Celá santangelovská rodina. Je snad Gino nemocný? Trápího něj aká hroznánemoc amáužnakahánku?

“A ty … Ty jsi v pořádku?” zeptala se jemně.

“Jistě. Lip už na tom být nemůžu. Však se uvidíme, mladá. Zavolej Kostovi, až budeš vědět číslo linky, aby ti někdo mohl přijet na letiště naproti.”

Podle vzdáleného hučení poznala, že zavěsil.

Téhož dne o něco dřív měl stejný hovor Dario abyl stejně udivený jako jeho sestra.

Když se to tak vezme, otec ho nechal, ať si dělá, co chce.

“Dosáhnipořádného vzdělání abudeš mít světu rozkroku,” říkával s oblibou Gino. Dario si vzal jeho radu k srdci. Zůstal ve škole až do maturity v sedmnácti a potom přesvědčil Gina, aby ho nechal studovat umění na Uměleckém institutu v San Francisku.

Zprvu byl otec skeptický. “Umění? Co to je za vzdělání?” Ale současně byl pyšný, že jeho syn má zjevně umělecký talent. Svěřil se s tím Kostovi: “Nechám toho kluka, ať dělá, co ho baví. Ať třeba vyšoustá půl té umělecké školy, zamrdá si s těma holkama, se kterýma bude chtít, a potom v jednadvaceti ho naučím, co umímjá sám-tím sejeho vzdělánínáležitě završí. Jednou převezme santangelovskou

říši. Nechci ho do toho nutit, než na to bude připravený.” A tak měl Dario volnost.

S neomezenými prostředky, štědře poskytovanými Ginem, si najal byt v San Francisku a usadil se tam s Ericem, který nechal zaměstnání a přestěhoval se ze San Diega, aby byl se svým chráněncem.

Dariovi sejejich vztah docela líbil. Eric se o něho po všech stránkách staral a jemu bylo příjemné s ničím si nelámat hlavu a jenom se nechat zbožňovat. To, jak žili, nepokládal za nic nenormálního. Jediná obava, kterou pociťoval, byla z toho, že se to otec někdy dozví. To si nedovedl ani představit.

On s Ericem žili jenom jeden pro dmhého. Nepřipojili se ke společenství hippies, které se utěšeně rozrůstalo, nechodili do žádného klubu pro homosexuály ani se příliš nestýkali s jinými lidmi. To Ericovi vyhovovalo. Nepřál si, aby se Dario dostal čfo ruky někomu jinému.

V Uměleckém institutu ho nemilosrdně pronásledovala děvčata, ale on o ně neměl zájeml. Eric zajišťoval všechny jeho potřeby.

Čas rychle plynul. Svého otce vídal Dario jenom sem tam. O vánocích, pár týdnů v létě, když vykonal povinnou zdvořilostní návštěvu v Las Vegas, a několikrát při cestě do New Yorku. To bylo všechno.

VeVegasmuGinoobčas přihodilnějakoudívku.“TojeJenny,je tady nová.” - “Chtěl bych, abys trochu rozptýlil Crissy - právě se rozešla se svým chlapcem.”

Dario je poslušně někam vyvedl, dokonce je na dobrou noc políbil, to pro případ, že by to měly hlásit otci. Eric by ho zabil, kdyby to věděl!

Líbat se s děvčaty není nic moc. Po pravdě řečeno, ani trochu ho to nevzrušuje. Nemá rád nasládlou chuť jejich rtěnek a vtíravý pach jejich pudrů abarviček. Představanahé ženyjemu teď přímoodpomá. Tolik rozměklého masa. Velká prsa, záhadná zákoutí. Vzpomněl si na nahou Marabelle Blue a otřásl se.

“Proč musíš do New Yorku?” zeptal se Eric.

Pečlivě si česal vlasy a říkal si, jestli by seneměl nechat ostříhat, než se ukáže otci. “Prostě musím. Je to rodinná schůzka, ať je důvod jakýkoli.”

“Co to má znamenat?” zeptal se Eric mrzutě.

Dario pokrčil rameny: “Kdo ví? To teprve budu muset zjistit.”

Gino 1970

Gino netrpělivě očekával příjezd svých dětí. Lucky tu bude jako první-je odsud jenom dvě hodiny letu. Potom Dario - ten má přiletět na Kennedyho letištěkolem čtvrtna osm. Věčná škoda, rozjímal Gino, že chlapec není z obou ten starší, je to jaksi vhodnější, když mužský potomek se narodí první. A taky proč nevypadají opačně? Proč není Lucky napodobeninou Marii a Dario snědý a mužný. Ne že by snad Dario nebyl mužný, Gino viděl svého syna, jak proháněl děvčata ve Vegas a možná si sakramentsky užívá v tom Uměleckém institutu, který navštěvuje ve Frisku. Když si jenom pomyslí, že jeho syn je na uměleckém instutu! Pousmál se a v duchu si přál - tak jako si to přával snad každý den - aby se Maria dožila toho vidět své děti dorůstat. Co by tak ona dělala s Lucky?

Cítil, že udělal moudré rozhodnutí, když ji vdál tak mladou. To, že je u Richmondů, s sebou přináší mnoho výhod. A jednoho dne bude Peter Richmond kandidovat na prezidenta.

Všecko to bylo tak snadné. Lidé jsou jako figurky, se kterými se dá manipulovat. Přesvědčit Richmondovy, aby přijali Lucky jako snachu, to chtělo jenom drobet mírného nátlaku, nějaké ty peníze a zmínku o dosti divokých fotografiích a nahrávkách Petera s Marabelle Blue, které měl Gino pod zámkem v sejfu.

Betty Richmondová byla vzteky úplně bez sebe. Dokonce mu chtěla vlézt do postele v představě, že ještě jedna soulož s tím jejím kostnatým tělem ho přiměje, aby celou tu záležitost dal k ledu.

Nechal ji odejít, tak jako ona nechala odejít jeho. Byli si kvit.

O týden později byli Lucky a Craven oddáni. Až čas ukáže, jestli to udělal správně. Od té doby ji moc často nevídal, ale když se s ní setkal, zdálo se, že se má dobře. Možná by lajen trošku nervózní. Ale proč ještě nemá děcko? Pak teprve bude vědět, že jednal správně. Rozhodl se s ní promluvit a povědět jí, že by byl rád dědečkem. Když se to tak vezme … čas letí… a on už mladší nebude.

Do místnosti vstoupil Kosta. Povážlivě zestárl od doby, kdy mu před rokem zemřela jeho milovaná Jennifer. Milosrdně rychle šiji vzala rakovina.

Ginovi bylo jeho přítele velice líto. Neměl děti, neměl žádné příbuzné. Jenom Leonora, zcela beznadějná alkoholička, bylaještěnaživu. Ani to jejíjméno si nechtěl připomínat. Vzpomínka na ni ho naplňuje hnusem. Způsob, jak se zachovala k Marii, svému jedinému dítěti. Ta bestie se ani neotěžovala přijít jí na pohřeb - a po celá ta léta se ani nepokusila vidět se s Lucky a s Dariem. Ne že on by to dovolil. To teda nikdy.

“Red odjel na letiště,” řekl Kosta. “Bude mít dost času přivézt sem Lucky a potom jet zpátky pro Daria.”

“Dobře,” odpověděl Gino a prohrábl si rukou nepoddajnou kštici. Je mu čtyřiašedesát a vlasy má husté, jako míval. I péro mu ztvrdne, kdy on si zamane.

Jenom ten žaludek ho zlobí. Sakramentské vředy. Už ho začínají rozčilovat. Někdy ho to týrá tak, že se v bolestech svíjí na podlaze.

“Tady něco voní,” řekl Kosta a chtivě zavětřil.

“Měl by sis sehnat kuchařku a trošku se spravit. Není nic horšího než vychrtlý starý chlap.”

“A co vychrtlá stará ženská?”

Gino se zasmál: “Máš pravdu! Já bych nešel se žádnou, které je přes devětadvacet. Mluvit se s nima nedá o ničem, ale zato mají pěkné krčky!”

Přál si, aby se Kosta dostal zase mezi lidi. Když člověk přestane myslet na sex, něco se stane. A to se právě stalo Kostovi. V očích se mu usadil výraz tupé rezignace. Jennifer je už rok pod drnem. Je čas se vzpamatovat.

Nezávazně si povídali. Gino v čele stolu, Kosta naproti, Lucky po levé straně, Dario po pravé.

Rozhodně je na své děti pyšný. Oba jsou velice hezcí, každý svým způsobem. Dario má sice vlasy až příliš dlouhé, ale to je ta dnešní móda mladých kluků. Nemohl si ovšem odpoustit, aby mu neřekl: “Měl by ses nechat ostříhat, Dario. Vypadáš jakojeden z těch hippies nebo z nějaké té rockové skupiny.”

“A mně se to líbí,” řekla rychle Lucky a přispěchala tímna bratrovu ochranu, jak to dělávala, když byli malí.

“To je mi jasné,” peskoval ji Gino. “Když se mi něco nelíbí - tobě se to hned líbí - to platí odjakživa.”

“Opravdu?” Byla upřímně překvapena.

“Ale ano. Že je to tak, Kosto?”

Kosta přikývl.

Lucky se zasmála. “Já za to přece nemůžu, že se naše názory různí.”

Měla dobrý pocit, když tak sedělau stolu s Ginem a Dariem. Je to pěkné, být pohromadě se svou rodinou. Nemohla si ani vzpomenout, kdy naposled seděli všichni spolu u jídla. Ale aspoň otec vypadá dobře, takže to, co je sem přivádí, nesouvisí s jeho zdravím.

V duchu si připomněla Cravenův obličej, když mu oznámila, že ona letí do New Y orku a on nemůže s ní. “Proč ne?” zakňučel a zinková mast dělala jeho tvář ještě směšnější než obvykle.

“Je to rodinná záležitost,” řekla ležérně, “přece sám víš, jak důležité je ctít rodinu.” Pěkně štiplavá poznámka, takové šlehnutí mezi oči. Jeho rodina ovládá jejich život. Panovačná Betty a Chlípný Peter - takové jim dala přezdívky. Už aby konečně Peter Richmond kandidoval na prezidenta a měl to celé z krku. Podle ní nemá nejmenší šance - není to žádný Kennedy. A kromě toho má za snachu ji - a to by byl jeho největší handicap.

Jehně na roštu bylo výborné. Následovaly tradiční poháry zmrzliny cassata, kterou Gino zbožňoval. Jedl rychle, nabíral si ji do pusy celé lžičky. Není už tak dobrá, jako bývala - zavzpomínal nostalgicky na staré časy a na cassatu, kterou servíroval Tlustý Larry - bohatou, krémovitou a s kousky pravého ovoce - ale ani tato není špatná.Po zmrzlině, když se podávala káva, vstal od jídelního stolu, otevřel dveře, podíval se, zda za nimi nikdo neposlouchá, zaseje zavřel a vrátil se do čela stolu.

“Domnívám se, že jste už napjati, proč jsem vlastně chtěl, abyste oba přiletěli,” řekl.

Lucky bleskla očima po Dariovi. Prý napjati! To by ji teda urvalo!

“Musím si vybrat malou dovolenou,” pokračoval, “někde v zahraničí.”

A co je na tom tak světoborného? Lucky sáhla po cigaretě.

“Možná budu pryč pár týdnů, možná pár měsíců. To je teď těžko říct.”

“Jak to?” zeptala se Lucky a najednou zpozorněla.

Gino výmluvně pokrčil rameny. “Jak to? To je správná otázka.” Přejel si prsty po téměř neznatelné jizvě na tváři. “Hej - Kosto, nechceš dětem říct, o co vlastně jde?”

Kosta přikývl a obřadně si odkašlal. “Váš otec musí z Ameriky na chvíli odjet,” řekl se zaujetím. “Doufám, že ne na dlouho - to záleží všecko - na jistých okolnostech.”

“Jo, jo, jsme v obraze,” popoháněla ho netrpělivě Lucky. “Musí odjet - ale proč?”

Gino se na ni zamračil: “Drž klapačku a poslouchej.”

Kosta si znovu odkašlal. Lucky si všimla, že se mu třesou ruce, a bylo jí ho líto. Určitě vypadá o dvacet roků starší za tu doby, co teta Jen zemřela.

“Podívejte se, to je tak,” řekl. “Už několik roků jde po Ginovi daňový odbor ministerstva financí kvůli tomu, co oni nazývají daňový únik z toho, čemu říkají skryté příjmy. To všechno už trvá nějakou dobu, ale jsem si jist, že oba víte, jak je daňový odbor ministerstva vytrvalý.”

“Psi jedni špinaví,” skočil mu Gino roztrpčeně do řeči. “Zaplatil jsem těch proklatých daní tolik, že by z toho dvacet roků mohli vydržovat Bílý dům!”

“Záležotosti se vyhrotily,” pokračoval Kosta. “Nechci vás zatěžovat podrobnostmi, ale ze spolehlivého zdroje jsem získal informaci, že už byla

sestavena porota pro obžalobu, a to jenom proto, aby prošetřila Ginovy daňové záležitosti. Hodlají ho předvolat soudní obsílkou a to prakticky znamenájistotu, že bude odsouzen do vězení.”

“Ale jestlis ty daně platil…” řela Lucky zmateně, “pak nechápu…”

“Nebud tak pitomá!” obořil se na ni Gino. “Myslel jsem, že ti to pálí. Jistěže jsem daně platil - víc než dost. Ale je ještě spousta těch, které jsem neplatil - spousta.”

“Tak kdybys je zaplatil teď…”

Oba muži se zasmáli.

“Tak jednoduché to není, Lucky,” řekl jemně Kosta. “Je to o hodně komplikovanější, než abych ti to mohl srozumitelně vysvětlit. Řeknu ti teď jenom holá fakta. Kdybych zacházel do detailů, trvalo by mně to nejmíň týden.”

“Jo,” přitakal mu Gino. “Ale není to nic, s čím by se nedalo hnout. A já nehodlám sedět v žádném mizerném vězení, než se to všecko vyřídí. Proto odjíždím.”

“Kam pojedeš?” zeptala se ustaraně.

“Možná do Londýna - máme tam podíly v kasinu. Možná do Francie. Ještě nevím.”

Oči jí zajiskřily. Najednou uviděla únikovou cestu. “Můžujet s tebou, tati?” Už celé roky mu neřekla tati.

“Co to meleš? Jet se mnou? Toje ale nápad! Ty přece žiješ tady a máš se tu dobře, pokud vím.”

“A to říká kdo?” zabrblala temně.

Gino šijí nevšímal a obrátil se k Dariovi, který si pohrával se lžičkou. “Hej-ty jsi nějak ticho, mladej. Nemáš se na co zeptat?”

S Dariem to trhlo. Nedával pozor. Jemu je úplně jedno, jestli Gino musí opustit Státy. Tak jako tak se s ním pořádně nevidí. “Já žádné otázky nemám,” vyhrkl kvapně, “chápu to.”

“Tak dobře.” Gino vstal od stolu a přešel k oknu. “Jenom pro jistotu,” řekl, “převedu na vás dva pár věcí. Nic, co by vás nějak obtěžovalo - jen občas se budete muset podepsat na pár papírů. Kosta bude mít plnou moc a o všecko se postará.”

“Dario,” pohlédl na syna, “chci, aby ses přestěhoval do New Yorku. Budeš se muset seznámit s fůrou věcí. Kosta tě do toho začne zasvěcovat.

Dario se konečně probral. “Přestěhovat se do New Yorku?” zanaříkal. “Proč?”

“Právě jsem ti vysvětlil proč,” řekl Gino trpělivě. “Jsi můj syn, tak proto. Jsi Santangelo a už ses na té pitomé umělecké škole vyblbnul dost. Je čas, abys začal dělat něco pořádného.”

“Ale já nechci žít v New Yorku,” namítl Dario, “nemám New York rád.”

Ginovy oči byly chladné, až mrazivé. “Já se tě neptám, mladej, já ti to poroučím. Už ti to došlo?”

Dario nervózně přikývl.

“A co já?” připomínala se Lucky.

“Co ty?”

“No když se bude Dario zaučovat do byznysu, tak já chci taky.”

“Nebuď hloupá,” řekl Gino mírně.

Cítila, jak v ní začíná vřít to po čtyři roky nastřádané bezmocné zoufalství. Její černé oči byly stejně mrazivě chladné jako oči jejího otce. “Proč ne?” dožadovala se odpovědi. “Proč ne?”

“Protože ty jsi žena,” odvětil Gino klidně, “vdaná žena, která bude stát po boku svého manžela a bude se chovat jako řádná manželka.” Odmlčel se a pak dodal: “A je na čase, abys měla dítě. Na co vůbec čekáš?”

“Na co čekám?” vybuchla. “Čekám, až budu moct nejprve žít - na to čekám!” Gino pohlédl na Koštu a teatrálně rozhodil ruce, jakoby v zoufalství. “Chce žít. Tak ona chce žít. Jako by nebylo dost na tom, že má to nejlepší, co se dá za peníze koupit…”

“Včetně manžela,” zavyla Lucky vztekle. “Koupils mi za ty svoje všivé peníze i manžela. Ty “Tak už dost!”

“To není ještě dost! Chci ještě něco víc,” řvala, “proč by měl Dario dostat šanci a já ne!”

“Nech toho, Lucky.” Jeho hlas zněl ledově.

“Proč bych toho měla nechat? Proč bych toho kurva měla nechat?”

Jeho černé oči byly stejně hrozivé jako její. “Protože já ti to nařizuju, proto. A dávej si pozor na j azyk - dámy takhle nemluví.”

Dala si ruce v bok a drze se mu podívala do očí. “Já nejsem žádná dáma,” řekla posměšně, “jájsem Santangelová. Jsem přesně jako ty - a ty taky nejsi žádný gentleman.”

Zíral na tu svou divokou černookou dceru a myslel si - Kristepane! Co jsem to vychoval? Dal jsem jí všechno, co se dá za peníze koupit. Co ještě chce?

“Co kdybys tak sklapla zobák a sedla si,” řekl unaveně.

To ji ještě víc rozdráždilo: “No samo! Ať sklapne zobák - vždyť je to jenom ženská - na ní nezáleží. Sklapnout jí zobák a vdát ji - to je přece jedno, jestli je šťastná nebo ne!” Zhluboka se nadechla a zasyčela: “Jsi zasraný mužský šovinista, který si myslí, že ženy j sou jenom do postele a k plotně! A ať se drží v kuchyni nebo v ložnici - jedině tam patří. Tak ses choval k mamince, než ji zavraždili? Zamykals ji…”

Rázně ji umlčel tím, že jí vší silou vrazil facku.

Kosta vyskočil od stolu: “Gino!”

Dario s nelibostí přihlížel, ale ani se nepohnul.

Lucky se zoufale snažila ovládnout slzy, které jipálily v očích a hrozily, že se jí začnou koulet po tvářích. “Já tě nenávidím,” vyrážela ze sebe, “fakt tě nenávidím. A už tě nikdy nechci vidět.”

“Lucky ..začal Gino.

Vyřítila se z pokoje a za sebou ještě slyšela, jak říká “Ty děti’. Co má člověk dělat? Snaží se jim dát to nejlepší… Ženskou pustit k byznysu… to by musel být člověk cvok… Jsou to citlivky… Ježíšikriste… Všecky jsou tak nemožně citlivé…”

Ona není žádná citlivka. Je plná nesmiřitelného chladného vzteku.

Proč utekla? Proč tam nezůstala anehájila svůj názor? Pročho nepřesvědčila, aby jí dal šanci?

Nechci být vdaná, tati. Nechci stát po boku Cravena Richmonda a chovat se jako řádná manželka. On neumí pořádně šoustat, nic neumí pořádně.

‘lýs mě donutil, abych si ho vzala. Udělala jsem to, abych ti vyhověla, a taky proto, že jsem byla moc mladá na to, abych si uvědomila, že tvoje sbvone ní zákon.

Ted chci z toho ven. Chci být jako ty.

A budu.

To teda budu.

Nikdo mi v tom nezabrání. To ti slibuju. A neříkals nám vždycky, že santangelovské sbvo platí?

Ano, jsem tvoje dcera. Uvidíš. Všichni uvidí.

Steven 1971

Od usmíření se svou matkou měl Steven víc práce než dřív. Bylo těžk nevyhovět jejímu přání, aby začal provozovat soukromou praxi. Byl její dlužníkem - obzvlášť po té aféře se Zizi. A tak, aby Carrii potěšil, se připoj

s k Jerryho právnické firmě jako partner. Vydržel to půl roku a potom - když se Jerrym smírně rozešli - se vrátil do státních služeb. “Vím, co pro mě chceš,” vysvětloval své zklamané matce, “a věř mi -

chci to taky. Ale potřebuju mít pocit, že dělám něco, co stojí za to - a zástupe bohaté dámy, které se soudí s ještě bohatšími společnostmi, to neodpovídá mojí představě užitečnosti.”

Carrie se to snažila pochopit. Nebylo to snadné, protože viděla, jak Jerry je stále bohatší a stále důležitější, kdežto Steven se lopotí s tím, co pokládá za užitečné.

Poslední dobou začal zase chodit na schůzky. “Ten tvůj datel ti upadne, když ho nebudeš aspoň sem tam používat,” upozorňoval ho Jerry. Ten starý kamarád Jerry, který mu vyšoustal ženu. Na to je nejlíp nemyslet.

Postupně se zase zapojoval do honby za sexem. Postupoval pomalu a obezřetně. První děvče, které vzal do postele, byla studentka práv s nádherným účesem afro. První děvče po Zizi. Žil rok v celibátu - a svět se nezbořil. Bylo to, jako by si namáčel nohy do vlažné koupele po několika měsících bez koupání. Líbilo se mu to, ale dokázal by se bez toho obejít.

Po této Afro se mu děvčata začala vkrádat do života, ale nebylo to nic vážného. Nikdy ho už žádná žena nebude vodit za ptáka. Nikdy.

Hodně pracoval, chodilnaschůzky,kdyžsemuto hodilo, ačastonavštěvoval Carrii, aby nahradil, co promeškali. I když se jevila jako okouzlující a sebejistá, Steven vycítil, že ve skutečností není šťastná. Pokoušel se pohovořit si s ní o tom, ale vždycky se objevila nějaká zábrana, když se řeč stočila na její život.

A potom se vynořil případ Berta Sugara a celá Stevenová kariéra doznala nečekaný zvrat.

Bert Sugar byl bezvýznamný kriminálníček. Když ho zatkli pro brutální znásilnění patnáctiletého děvčete, dali ho do vazby a policista, který ho zatýkal, mu řekl: “Ty si ho budeš honit až do konce života, ty ničemo. Protože až ti v lochu otevřou tu tvoji špinavou prděl, můžeš dát krk na to, že už víckrát nebudeš chtít dělat nic jiného.”

“Jsem nevinný, pane Berkely,” řekl Bert Sugar Stevenovi plačtivě při první návštěvě. “Ušili na mě boudu.”

Při pohledu na ubohého muže, který vzbuzoval soucit, byl Steven ochoten mu věřit. Ten ubožák nevypadal ani na to, že by měl dost síly jít se vyčurat, ne tak aby spáchal znásilnění.

A tak ho Steven obhajoval, a to brilantně. A dostal ho z toho, přestože obžaloba si myslela, že má dostatek důkazů na to, aby Berta zavřela a klíč od jeho cely navždy zahodila.

Steven byl přesvědčen, že Bert Sugar je nevinen. Zpochybnil svědectví, dojemně promluvil o neradostném Bertově životě bez lásky a péče a přesvědčil porotu, aby tomu člověku dala ještě šanci.

Bert Sugar vyšel ze soudní síně jako osvobozený člověk.

Matka oběti, černoška, oslovila Stevena před soudní síní. Oči jí plály, když popadla Stevena za rukáv a zakvílela: “Bratře! Nechť ti Bůh odpustí to, cos dnes učinil!”

Pokusil sejí vymanit, ale držela ho jako v ocelových kleštích.

“Zmýlil ses, ty ses zmýlil,” lkala dál. “Tys toho bílýho ďábla pustil na svobodu. Za to zaplatíš. Všichni za to zaplatíme.”

Nakonec vytrhl paži z jejího sevření a odešel. To je jasné, proč nechce připustit, že Bert Sugar nebyl ten muž, co napadl její dceru. Chtěla obětního beránka. A Bert se na to perfektně hodil. Bydlel nedaleko; nechodil do zaměstsnání, a tudíž byl celý den doma; viděli ho poblíž jejich bytu pár minut po činu. To jsou veškeré indicie. To děvče ani nebylo schopno identifikovat násilníka. Vnikl do bytu oknem, připlížil se k ní, když v posteli spala, zavázal jí oči, svázal ji, zbil ji a opakovaně ji znásilnil.

Steven je rád, že Berta Sugara obhajoval. Kdyby ho obhajoval kdokoli jiný, neměl by ten ubožák nejmenší šanci.

Během čtyřiadvaceti hodin se Stevenův pocit vítězství rázem změnil v bezednou hrůzu.

Bert Sugar, když ho propustili, šel přímo do nejbližší hospody, sedl si tam, obracel do sebe jednu láhev budvaru za druhou a chvástal se, jak “tu malou černou mršku pořádně vymrdal” a jak ho ten “pitomý právnický negr” z toho vysekal.

V jedenáct hodin se notně opilý Bert vypotácel z hospody. Vrátil se k bytu své oběti, kusem trubky, kterou sebral ve sklepě, omráčil matku, vešel do bytu a začal se sápat na šokované děvče. Strhal z ní chlípně noční košili a pokusil seji znovu znásilnit. Jenomže tentokrát se Bert nemohl dostatečně vzrušit. Bert Sugar toho příliš mnoho vypil.

Policie přijela včas, aby ho odtrhla od hystericky kvílející dívky. Nepřijela však natolik včas, aby zachránila její matku. Tapodlehlazraněníhlavy cestou do nemocnice.

Steven byl úplně zničený. Je to jeho chyba, jeho špatný úsudek. Kvůli němu je jedna žena mrtvá. Je spoluviníkem té vraždy.

Nikdo ho nedokázal utěšit. Nakonec ho Carrie přesvědčila, aby si vzal dovolenou. Jeden Elliotův přítel měl na Montauku chatu a bylo dohodnuto, že Steven tam může zůstat, jak dlouho chce. Carrie prohlásila, že tam pojede s ním.

On si to nepřál. “Prosím tě, mami, chci být sám. Všechno si to rozebrat.”

Samota se mu líbila. Vítr, déšť, dlouhé procházky po opuštěné zimní pláži.

Dlouho a usilovně přemýšlel o svém životě, o tom, čeho dosáhl, i o tom, čeho doufal, že dosáhne.

Přemýšlel o svém vztahu k lidem. Carrie - kdo to vlastně je? Máji rád, ale ve skutečnosti ji nezná. Kdesi v hloubi mysli se mu vybavovaly útržky z dávného dětství. Ženy … bylo jich hodně … jak mu zpívaly k narozeninám. Kde to bylol Ptal se Carrie, ta jenom pokrčila rameny. A totéž, když se zeptal na hubeného muže jménem Leroy. Vzpomněl si, že byl u někoho, kdo se jmenoval Leroy. To jméno mu utkvělo v mysli. Carrie řekla, že takové jméno nikdy v životě neslyšela.

Zizi - jeden dlouhý zlý sen. Strašně těžko se z toho vzpamatovává.

Když se vrátil z Montauku, udělal závažné rozhodnutí.

“Přecházím k protivníkům,” oznámil Jerrymu. “Už žádné obhajování -v budoucnu budu žalobcem. Myslím, že tak můžu udělat víc dobrého. Je toho dost, co v tomto městě potřebuje pročistit, a jestli k tomu trochu napomůžu…”

Jerry si všiml záblesku fanatismu ve Stevenových očích. “Budeš soukromý, anebo státní?” zeptal se, jako by na tuto otázku ještě neznal odpověď.

“Pochopitelně státní,” odpověděl Steven podmračeně.

“Pochopitelně,” smál se Jerry, “a co je jinak nového?”

Lucky 1970 -1974

Když Gino opuštěl v roce 1970 město, nebyl to žádný nenápadný odchod. Novinové titulky škodolibě vykřikovaly, že Amerika se zbaví jednoho z nejmocnějších kriminálníků, na letišti se fotografové strkali a bili, aby ukořistili co nejlepší záběr.

Měl na sobě oblíbený tmavý oblek, měkký plstěný klobouk naražeaý hodně do čela a skosené tmavé brýle. Neusmíval se, neotáčel se ani nijak nereagoval na celou tu hordu fotografů, naštvalo ho totiž, že se o jeho odletu dozvěděli.

Na palubě letadla se rozčilil znovu, když zjistil, že někteří jeho spolucestující jsou reportéři. Už tady mu mělo dojít, že se něco chystá.

Let do Říma proběhl bez jakýchkoli mimořádných událostí. Nedalo se to však už tvrdit o tom, co se přihodilo po přistání. Byl to začátek zlého snu, na který Gino nikdy nezapomene.

Itálie ho odmítla přijmout jako nežádoucí osobu. Itálie! Jeho rodná země! Odtamtud sedl na letadlo do Ženevy, kde se opakovalo totéž… Potom do Francie.

Tam ho nechali sedm a půl hodiny čekat ve špinavé místnosti, než ho odmítli. Bylo to neuvěřitelné!

Byl v tu dobu vyčerpaný a ponížený. A bez ustání se kolem něho točili novináři, lační zaznamenat každou jeho trapnou chvilku.

Samozřejmě se spojil s Kostou a ten mu pověděl, že došlo k něj akému úniku informací a že celý smysl toho šikanování je donutit ho, aby se vrátil do Ameriky. Aje Kosta nezahálel. Instruoval Gina, aby letěl do Londýna, kde je určitá, i když malá naděje, že ho přijmou. “A pokud ne - zkus Izrael - rozumíš?”

Jo. Gino porozuměl. Co se mu Kosta snaží říct, je to, že ho Izrael přijme -ale nejdříve se na tom musí zapracovat. V Izraeli mají spoustu kontaktů a navíc Gino velice prozíravě přispěl jedním miliónem dolarů na významný dobročinný fond pro izraelské děti - a další peníze jsou na cestě.

Při pokusu dostat se do Anglie se musel podrobit předepsaným formalitám. Seděl a pekl se v další místnůstce, zatímco všelijací úředníci různě přicházeli a odcházeli. Přemýšlel nad setkáním s Dariem a Lucky. Nedopadlo to tak, jak doufal. Dario byl zakaboněný a duchem nepřítomný. Lucky byla divoká jako vždycky. Takové city zmítané děcko, které neví, co chce. Je škoda, že se rozešli ve zlém - ale on se vrátí, bude sejíněj aký čas věnovat - a všechno se dá do pořádku.

Ukázalo se, že v Anglii je to totéž v bleděmodrém. Nežádoucí osoba. Kristepane! Všichni dělají, jako by byl z nějaké jiné planety!

Po dlouhých a únavných dvaačtyřiceti hodinách, co Gino opustil Ameriku, obdržel vstupní povolení-jako krátkodobé turistické vízum - do Izraele. Na první tři měsíce se ubytoval v luxusním apartmá na střeše hotelu Dan a potom se přestěhoval do domu u pláže, kde poklidně bydlel se dvěma osobními strážci, hospodyní, dvěma vlčáky a příležitostnými přítelkyněmi.

Čekal na to, až bude moct letět domů.

Zdálo se, že jednání, která se týkají tohoto bodu, vůbec nejsou snadná.

Sotvaže Gino odletěl, vrátila se Lucky na Bahamy, a když ukončila svou dovolenou s Cravenem, odcestovala zpět do Washingtonu věnovat se své každodenní životní rutině. Pořád ještě soptila kvůli tomu, jaký postoj k ní zaujal její otec, a rozhodla se vymyslet něco, aby mu ukázala, že se mýlil. Jak si dovoluje jednat s ní jako s nějakým malým hloupým děckem? Ženy že jsou velké citlivky na byznys? Cha! Ona mu ještě ukáže!

Publicita kolem Gina představovala pro Richmondovy trapnou komplikaci.I ona je teď pro ně komplikací.

A tak když jí Kosta o pár týdnů později poslal nějaké papíry k podpisu, rozhodla se, že si udělá výlet do New Yorku a odevzdá je osobně.

V letadle si je pročítala, a jak je četla, uvědomila si s příjemným vzrušením, že byla ustanovena ředitelkou Ginových obchodních společností. Ještě znovu přelétla Kostovu stručnou poznámku na okraj. “… nemusíš se obtěžovat a číst to … jenom to podepiš, kde je to vyznačeno tužkou … jde o pouhou formalitu …”

Nemusíš se obtěžovat a číst to - to by tak hrálo - přemýšlela. Když už něco podepisuju, tak si to přečtu.

Zamluvila si pokoj v hotelu Sherry Netherland, a když se tam ubytovala, zavolala Kostovi a řekla: “Hádej, co je nového? Jsem tady ve městě. Co kdybys tak vzal na smrt vyhladovělou dívku na večeři?”

“Proč jsi tady?” zabouřil. “A kde je Craven?”

“Craven je ve Washingtonu u své rodiny, kam patří,” řekla sladce. “A já jsem si sem přijela nakoupit.”

“To je hezké…” odpověděl Kosta váhavě.

“Co je nového kolem táty?” zeptala se.

“Jde to pomalu,” odpověděl opatrně, “ale už nic víc po telefonu.”

“Rozumím. Tak zatím.”Instinktjínapovídal, aby s Kostoujednalaobezřetně. Musí prostě hrát vykulenou a nevinnou.Vypadala vykulená a nevinná po celou večeři v Jednadvacítce. Na Kostovo doporučení si objednala kachnu, obdivovala obložení z tmavého dřeva, hračky, které visely od stropu, a pomalu usrkávala ze své skleničky víno. “Nikdy jsem tu ještě nebyla,” rozplývala se, “je to tu nádherné!”

Byl potěšen, že se jí tak líbí v restauraci, kterou vybral.

“Co myslíš?” zeptala se mezi řečí nad gamátovým koktejlem, “kdy se Gino vrátí?”

Vážně potřásl hlavou: “Bude to něj akou chvíli trvat. Mnohem déle, než jsme předpokládali.”

“Jak dlouho?” zeptala se chvatně.

“To se nedá teď říct.”

“Týdny? Měsíce? Roky?”

Pokrčil rameny. “Může to trvat dlouho. To dnes nikdo neví.”

Mýlí se, anebo teď zahlédl úsměv na jejích rtech? Rozhodně z ní vyrostla krásná snědá mladá žena. Je to zvláštní, sedět s ní v Jednadvacítce. Zpočátku byl

celý nesvůj, ale během večera ho přiměla, aby se rozpovídal a zavzpomínal na staré časy.

Byla dobrou posluchačkou, otázky kladla ve správnou chvíli. Brzy zjistila o Ginovi a jeho životě víc, než věděla kdy předtím. Byla si vědomajeho bohatých časů - vždyť se do nich sama narodila - ale bylo pro ni fascinující poslouchat historky z dřívějška, kdy ještě neměl žádné peníze a bydlel v jednom starém oprýskaném pokoji.

“Jak jste se vy dva potkali?” otázalal se.

Kosta byl najednou skoupý na slovo. Vycítila, že něco není v pořádku, a tak převedla řeč jinam.

Strýček Kosta. Zná ho celý život, ale dnes je to poprvé, co se spolu posadili a pořádně si popovídali. Říkala si, jak asi teď žije sexuálně, když teta Jennifer zemřela. Je už tak starý, že se tím nezabývá? Je to pro muže obtížné, aby se stále vzrušoval - rok za rokem, desetiletí za desetiletím? Vypadá docela dobře. Menší, drobnější, vlasy už notně prošedivělé.

To dobré červené víno mu skutečně rozvázalo jazyk. Vykládal o Leonoře -její babičce, a tedy o tématu, které bylo celé roky tabu. Teta Jen zbledla pokaždé, když někdo jenom vyslovil to jméno.

“Gino ji velice miloval,” bloumal Kosta dál ve vzpomínkách, až najednou zmlkl, jako by si uvědomil, že toho řekl víc, než chtěl.

“Strýčku Kosto, pamatuješ si na tu rozmluvu, co jsme měli, než Gino odjel?” zeptala se bezelstně.

Přitakal.

“Říkals, že budu muset podepsat pár papírů, ale že si s tím nemám dělat starosti - že je to složité a že by to trvalo týden, než bys mě do toho zasvětil.” Znovu přikývl.

“No a teď mám takový týden a byla bych ti opravdu vděčná, kdybys mi to všechno laskavě vysvětlil.”

Jak ji může odmítnout? Už to není ta divoká Lucky z dřívějška. Je to milé, sladké děvče, které projevuje o věc upřímný zájem.

Den za dnem přicházela do jeho kanceláře a on jí začal - nejprve pomalu, protože si myslel, že její zájem ochabne - vysvětlovat, jak fungují jednotlivé společnosti. “Ty jsi samozřejmě v čelejenom formálně,”řekl, “nikdy těnebudeme povolávat, aby ses do toho musela míchat.”

Že ne? To si myslí jenom on.

“Pošlu ti pár věcí k podpisu. Můžeš si být jistá, že cokoli ti pošlu, bylo překontrolováno a schváleno přímo mnou.”

Přikývla. Jako mořská houba nasávala každou informaci, které sejí dostalo.

Craven jí z Washingtonu rozčileně telefonoval. “Kdy se vrátíš?” ptal se nedočkavě.

“Nevrátím se,” odtušila chladně, “s naším manželstvím je konec. Zařiď, prosím, aby mi sbalili věci a poslali je sem.”

Craven byl víc rozrušený z toho, co na to řekne otec, než z faktu, že Lucky se s ním rozvádí.

Peter Richmond jí příští den volal. Ozval se přeslazený žoviální hlas, jak je 11 politiků obvyklé: “Lucky? Co to děláš? Vrať se a promluvíme si o tom.”

“Není o čem mluvit.”

“Jestli nepřiletíš ty sem, budu muset přiletět já za tebou.”

“Tak dobře.”

Nikomu neřekla o svých plánech. Jejírozvod je její věc. Kostají pořád říká: “Neměla by ses vrátit do Washingtonu?” Ale ona jen zavrtí hlavou a zamumlá: “Není proč spěchat.”

Když Peter Richmond telefonoval, domluvila se, že se s ním sejde na večeři. Denně večeřívala s Kostou - přitom vyzvídala a učila se - takže on byl zklamaný, když mu řekla, že ten večer nemůže.

“Chtěl jsem tě zrovna vzít do jednoho speciálního podniku,” vyčítal jí.

“Zítra, strýčku Kosto. Slibuju.”

“Ale všecko to bylo domluvené na dnešek,” hněval se.

“A kde?”

“Ale … to je tajemství.”

“Tak teda zítra?”

“Ano.”

Peter Richmond měl násobě ohoz pro veřejnost - sportovní budnu, rozhalenku ,i dobře padnoucí kalhoty. Prostě jako člověk z lidu. Když procházel přes H-M auraci hotelu Sherry Netherland, kynul každému a na každého se usmíval, jako by všichni byli jedna velká šťastná rodina.

Lucky seděla u stolu, dívala se, jak přichází, a bylo jí z toho mírně zle. Doma je to takový malý tyran - všechny jeho děti jsou z něho posrané strachy. Jenom nezdolná Betty má pro strach uděláno. Na veřejnosti je samý šarm a doma je to “byčejný hajzl”.

“Ahoj, Petře,” řekla kysele, “jdeš pozdě.”

“Opravdu?” Na jeho chlapecké opálené tváři se rozhostilo překvapení. “To mě ledy skutečně mrzí. Doufám, že sis už objednala pití.”

To ten osel nevidí, že ona má před sebou ve sklenici slušnou dávku vodky? Posadil se, pozdravil číšníka, který nosí víno, jako svého dávného přítele a objednal si střik z bílého vína. “Tak to máme,” řekl, pohodlně se na židli opřel a zadíval se na ni. “Tak ptáček chce uletět.”

Její hlas se ani nezachvěl: “Ptáček nikdy nechtěl, aby ho lapili to zaprvé.” “To si snad ze mě děláš legraci, milá zlatá. Kterýkoli ptáček by se chtěl přivdat do Richmondovy rodiny.”

“Už ti někdy někdo řekl, že jsi trapný žvanil?”

Uraženě ztuhl, ale jenom na moment. Celé čtyři roky drželajazyk za zuby. A teď si začne otvírat hubu?

“Jsi přesně jako tvůj otec,” řekl chladně.

“Jo, myslím, že jsem. Jenomže táta by se nikdy nenechal vlákat do manželství, coje jen samá nuda. Vidím, že aby mně to pálilo, budu si muset nechat narůst koule - přesně jako miláček papá.”

“Kristepane, ty jsi ale vulgární.”

“A tys nikdy nešlápl vedle? Ví to celý Washington, že vyšoustáš všechno, co se hýbe.”

“Ty se s Cravenem nemůžeš rozvést,” řekl Peter pevně.

“Žene?”

“Ne. To prostě nejde. Uzavřel jsem s tvým otcem smlouvu. Jenom on může dát svolení. A až potom dám svolení já.”

“Ty jsi fakt padlý nahlavu. Mně je skoro jedenadvacet, ty třasořitko, a můžu si kurva dělat, co chci!”

“Ty jsi ale dáma.”

“A co jsi ty? Vygumovaný tajtrlík.”

Přišel číšník s vinným střikem, postavil ho obřadně před Petera a přátelsky řekl: “Rádi vás vidíme u nás ve městě, pane senátore.”

Do Peterova obličeje se zase bleskově nastěhoval úsměv. “Je skutečně příjemné tady u vás pobýt.”

“Budete si objednávat jídlo, pane senátore?”

“To je výtečný nápad.”

“Hned sem pošlu číšníka s jídelním lístkem.”

Lucky znuděně namočila prst do skleničky s vodkou a kvedlala kostkami ledu. “Čím tě Gino vydíral?” zeptala se zvědavě.

“Nemám ponětí, o čem to mluvíš,” řekl prkenně.

Číšník přinesl jídelní lístek a oni dva si objednali.

“Navrhuji, abychom počkali, až se tvůj otec vrátí. Potom si všichni v klidu sedneme, vezmeme rozum do hrsti a promluvíme si o tom rozvodu civilizovaným způsobem,” řekl Peter. “Konec konců - když ty to chceš, nevidím důvod, proč by ti v tom on měl bránit. A - to říkám docela upřímně - mně samotnému by spadl kámen ze srdce.”

“Povídali, že mu hráli. Jenomže Gino se tak honem nevrátí - možná se pěkně dlouho nevrátí - takže se připrav. Já se s Cravenem rozvádím a hovno mně záleží na tom, co na to kdo řekne. Včetně tebe.”

“Jedeme k Riccaddiům,” oznámil hrdě Kosta, když newyorkými ulicemi řídil svůj černý lincoln.

Lucky svraštila čelo: “K Riccaddiům? Nikdy jsem o tom neslyšela. Kde to je?” Kostaji provázel těmi nejlepšími restauracemi v New Yorku a ona vychutnával a každou vteřinku. Bylo příjemné večeřet s mužem, který se k ní chová s tím starosvětskýmgentlemanskýmšarmem. Strýc Kostajeopravdujedinečnýmuzejní kousek a to sejí na něm strašně líbí.

“U Riccaddiů je skvělá italská restaurace. Je v provozu už víc než dvacet let.”

“Fakt?” Lucky vyhlédla z okénka auta. “Kde je to? V New Jersey?”

Kosta se pousmál. “Nebuď netrpělivá. Už tam skoro jsme.”

“Nemůžu se ani dočkat!”

V souvislosti s tímto večerním výletem byl Kosta neobvykle rozrušený. Odmítal jí až do této chvíle prozradit, kam pojedou. Lucky nějak vycítila, že u Riccaddiů je prostě něco víc než jenom obyčejná italská restaurace.

A měla pravdu. Jakmile vstoupili do nevelkého, ale útulného podniku, který stál v sousedství zanedbaných domů, byl Kosta uvítán přímo královsky. Postarší žena ho na uvítanou vřele objala. “Kosto! Proč ses u nás tak dlouho neukázal?”

“Barbaro! Pořád stejná, pořád krásná.”

“Jenom starší, šedivější a utahanější.” Ustoupila o krok zpět a laskavě se podívala na Lucky. “Tak to je Lucky,” řekla. “Kdybych to nevěděla, ani bys mi to nemusel říkat. Je přesně jako on.”

“Lucky,” řekl Kosta. “Toto je slavná Barbara Dinunziová - nejlepší specialistka na pizzu v celém New Yorku.”

Lucky se uculila a zdvořile podala starší ženě ruku.

Barbara si ruky nevšímala a objala ji. “Od Ginovy dcery čekám pusu. Neviděla jsem tě od pěti let. Ale pořád si tě pamatuju. Pojď.”

Objala Lucky paží kolem ramen a vedla ji ke stolu v koutě, kde seděli dva muži. Jeden byl strašně tlustý. Snažil se vstát. “To je tvůj strýček Aido,” řekla Barbara, “kdyžs bylamalá, vyměňoval tiplmky aučil tě italská říkadla. Pamatuješ si?”

Lucky se zoufale podívala po Kostovi. Kam ji to přivedl? Proč ji nevaroval? “A … ani ne,” zakoktala. Cítila se divně a trapně se všemi těmito cizími lidmi, kteří se na ni všichni dívali s takovu vřelostí a láskou.

“To mě ani nepřekvapuje,” řekla mírně B arbara. “Dítě, které by prošlo vším tím, co tys… Ta tvoje ubohá krásná maminka.”

“Vy jste znala mou maminku?” zeptala se Lucky chvatně a z nějakého podivného důvodu sejí oči zalily slzami.

“My jsme tvoji maminku měli všichni velice rádi,” odpověděla Barbara něžně. “Každý ji měl rád.” Lehčeji pohladila po tváři. “A teď si sedni. Napijeme se vína a promluvíme si o veselejších věcech.”

Ten druhý muž u stolu řekl: “Tak co, milá Lucky, víš, kdo jsem já?”

Zavrtěla hlavou.

On se zasmál: “Jsem Enzio Bonnatti, tvůj kmotr. Teď, kdyžjeGino pryč, máš mě, abych se o tebe staral. Když budeš něco potřebovat, přijďke mně - jako domů.”

Zírala na něj. Je tento stařík skutečně Enzio Bonnatti, její opravdový kmotr? Tento muž s propadlými tvářemi, hluboko zasazenýma očima a dobrosrdečným úsměvem?

Teď už stál Kosta vedle ní. “Lucky, tito lidé jsou Ginovi nejbližší a nejstarší přátelé. Buď na ně hodná, protože oni chtějí být na tebe taky hodní.”

V tu chvíli moc přesně nechápala, co tím myslí. Ale jak potom měsíce běžely, začínala chápat. Kosta ji naučil určité věci, ale bylo toho ještě mnohem, mnohem víc, co bude muset zvládnout. Mít za kmotra muže, jako je Enzio Bonnatti, je dar, kterého je třeba využít. Přijala pozvání na víkend do jeho sídla na Long Islandu a s radostí naslouchala historkám, které si nechala vyprávět.

Jeho dům byl vždycky plný nejrůznějších příbuzných a přátel. Jeho dva synové Carlo a Santino i s rodinami sem přijížděli o víkendech tak, aby se nikdy nesetkávali. Nemluvili spolu a to Enziajednak popuzovalo, jednakrozesmutňovalo. “Je to párek šašků,” říkával. “Na světěje dost jiných nepřátel, rodinaje spjatá krví a před tím by měl mít každý úctu.”

Lucky si velice zamiloval. Nejen proto, že to byla Ginova dcera, ale proto, že byla chytrá jako kterýkoli muž, a protože obdivoval to, že je formát.

Ona si ho zase velmi rychle začala vážit. Má sílu amoc, tedy vlastnosti, které jí nejvíc imponují.

Brzy dělila svůj čas mezi dva staré pány - Koštu ve městě a Enzia o víkendech. Sex, kdysi něco téměř nepostradatelného, najednou nehrál roli. Opájet se poznáním, kteréjímohli nabídnout tito dva muži, bylo mnohem lákavější. Měla z toho radost a naučila se všemu, co potřebovala vědět. To jí ke spokojenosti stačilo.

Jednoho horkého odpoledne v New Yorkují zajistil jeden známý, aby mohla zavítat do zatuchlého archívu jistého velkého deníku. Tak tam seděla a probírala kartotékunovinových výstřižků, které se týkaly jejího otce Gina Kance Santangela. Nebezpečný zabiják mu ty noviny říkaly.

Byly tam velké titulky, jak ho zatkli a soudili pro vraždu jeho otce. Byl tam taky malý odstaveček na třetí straně, když byl o několik let později propuštěn na svobodu a plně rehabilitován.

Četla o smrti jeho první ženy… a nestačila se divit. Byl skutečně vším tím, co se o něm psalo? Říkali mu tam “nechvalně známý pašerák alkoholu”, “násilný zločinec”, “sázkový podvodník”, “smutně proslulý gangster”. Podle těch novin byl taky přítelem a společníkem Luckyho Luciana, Bugsyho Siegela a všech těch velkých zločinců té doby.

Když přišla k výstřižkům z padesátých let, našla tam svoji fotografii. Malá ustrašená holčička, kterou cpe do auta nepřívětivě vypadající chůva. SANTANGELOVO DÍTĚ NALÉZÁ TĚLO SVÉ MATKY HRŮZNĚ ZAVRAŽDĚNÉ PŘI VYROVNÁVÁNÍ ÚČTŮ MEZI GANGY hlásal titulek.

V mysli jí cvakla uzávěrka. Už se nechce na nic dívat. Vyběhla z archívu rozklepaná a rozčilená.

Jej í rozvod proběhl s minimem publicity, a to diky tlaku ze strany Richmondů. Jakmile si Peter uvědomil, že není nic, čím by ji mohl zadržet, byl všemožně nápomocný tomu, aby ji dostal z rodiny co nejrychleji.

Ona byla spokojená, Kosta byl šokovaný. “Otce to velice rozhněvá,” dělal si starosti.

“No tak mu to neřeknem,” vyřešila to, “aspoň se nebude muset rozčilovat.”

Kosta přikývl, ale nebyl si tím úplně jistý, a tak bez jejího vědomí zatelefonoval Ginovi a informoval ho o tom.

“Já s tím nic nenadělám,” řekl stručně Gino. “Až se vrátím, můžu různé věci vyřídit. Odsud se nic zařizovat nedá. Je na tobě, aby ses o všecko postaral a především dohlížel na to, ať se můžu vrátit zpátky do Ameriky.”

“Na tom pracuju,” ohradil se Kosta.

Gino byl mimořádně úzkostlivý na jakékoli kontakty. Měl pocit, že mu ikIposlouchávají telefony, že mu prohlížejí poštu, a že se to může zlepšit, jedině když bude potichu. “Ale jistě, já vím, já vím, určitě na tom pracuješ,” povzdychl si unaveně. Po zvláštním poslu mu Kosta nechal doručit zprávu, že dal dohromady tým právníků z řad daňových expertů, kteří celou tu situaci zkoumají a připravují doporučení jak postupovat. Taková věc se nedá uspěchat. Případ Gina Santangela je velice delikátní, příliš mnoho informací totiž prosáklo na veřejnost. Cokoli se udělá, je hned soustem pro tisk. Jestli dojde k nějaké dohodě s daňovým odborem, musí to být dokonalé a nenapadnutelné, aby to odolalo vyšetřování na všech úrovních.

“Víš co?” dodal Gino, “dohlédni na Lucky. Nechci, aby lítala po New Yorku jako nějaká divoška.”

“Jáj sem celou dobu s ní,” ujišťoval Kosta svého přítele a byla to pravda. Zdá se, že Lucky je v jeho společnosti šťastná. Je rád, že ji představil B arbaře a Aldovi a že tráví čas s Enziem. Tito lidé jsou opravdoví Ginovi přátelé a dají na ni pozor.

“Já ti zase brzy zavolám,” řekl vřele. “Dávej na sebe pozor.” Gino se suše zasmál: “Jo. Já tak můžu dávat na sebe pozor, abych se nepřecpal rybími knedlíčky a jablkovým závinem! Kristepane! Co mně to žrádlo dělá na ten můj vřed, o to se nikdo nestará. Dostaň mě odsud, Kosto. Tento poklidný životnění pro chlapa, jako jsem já. Pohni s tím.”

Dario měl přiletět do New Yorku některý den po skončení semestru na Uměleckém institutu. Zdálo se, že tímto faktem není Lucky právě potěšena. Každý den se pokoušela Koštu oblomit. “Jemu se sem nechce. Od Gina je to pitomost, že ho sem nutí… On tomu prostě nebude rozumět… Na svůj věk je příliš nezralý…”

V době, kdy Dario přiletěl, byl už Kosta úplně zpracovaný. Proč Gino nutí toho hocha, aby dělal něco, co nechce dělat?

Lucky se odstěhovala z Ginova velkého bytu, kde původně bydlela. “Proč?” tázal se Kosta. “Je tam přece dost místa pro vás pro oba.”

“Gino chtěl, aby to byl Dariův byt. A já stejně chci mít něco jenom svého.”

Našla si hezký byteček poblíž Jednašedesáté ulice a Park avenue a v době, kdy její bratr přijel, už tam byla nastěhovaná.

Když chce člověk v podnikání přežít, musí být tvrdý, plně se tomu věnovat a být schopen dělat okamžitá rozhodnutí. Lucky všechny tyto potřebné vlastnosti měla. Dario je neměl. Když už byl ve městě, Kosta ho posadil do malé kanceláře a svěřil mu pár drobných záležitostí, aby se o ně postaral. Zvrtal každou z nich, a když ho Kosta zahrnul výčitkami, tvářil se, jako by mu to bylo jedno.

Kosta byl z toho zmatený. Co má učit chlapce, který se učit nechce? “Proč se trochu nerozptýlíš?” radil mu. “Měl bys trošku poznat město. Pak se zase sejdeme. Zatím si z toho nedělej těžkou hlavu.”

Dario se zařídil přesně podle toho.Eric zůstal v San Francisku celý rozmrzelý.

“Až se to tu uklidní, pošlu pro tebe,” sliboval Dario.

A teď začal okoušel radost z toho, že je volný. New York není poklidné město. New York je vzrušuj ící. Dario brzy úplně zapomněl na to, že by měl poslat pro Erica.

Jak se tak týdny měnily v měsíce, Lucky se učila a osvojovala si každý poznatek, ke kterému se jenom dostala. Její mysl se rychle přizpůsobila jemným obchodnickým finesám. Kosta tím byl unešen. Měla inteligentní dotazy a dovedla vyhmátnout významné nesrovnalosti ve smlouvách a právních dokumentech tak, že nad tím žasl. Měla neobyčejně vyvinuté podnikatelské myšlení. Jako Gino. Byla přímá, až neomalená. Jako Gino. Měla všechny podnikatelské schopnosti jako její otec. A když řekla Kostovi, že se chce sama zabývat některými záležitostmi, které právě vyvstaly, bylo příliš později v tom bránit.

Gino dal dohromady syndikát investorů, kteří měli financovat stavbu Magiriana. Výstavba hotelu právě začínala a na týdenní výplaty padly obrovské sumy. S tím, jak Gino odjel z Ameriky, některé finanční zdroje vysychaly.

“Kristeježíši!” vybuchla Lucky. “To s těmi lidmi nemáme smlouvy?”

Kosta zavrtěl hlavou: “Smlouvy nejsou, všechno bylo na čestné slovo.”

“Takže oni dali Ginovi slovo, že?”

“Samozřejmě.”

“A co by udělal on, kdyby svými penězi nepřispěli?”

Kosta si nervózně odkašlal., “Měl své vlastní… metody.”

“Od tebe se čeká, že to tady za něho povedeš. Tak proč ty nepoužíváš jeho metody?”

“Některé věci je nejlepší nechat v klidu, až nastane ten správný okamžik. Musíš počkat na Gina.”

Tvrdě na něho pohlédla. “Ale my nemůžeme čekat. Ani nevíme, jak dlouho bude pryč. Dokonce i ty sum jsi říkal, že to může trvat roky.” - “Ne,” prohlásila, “stavba musí pokračovat. Jestli dali slovo, přimějeme jek tomu, aby ho dodrželi. I )ej mi seznam jmen. Doufám, že na něco přijdu.”

Nevěřícně se zasmál. “Nebuď jako malá holka. Toto jsou drsní hoši

Oči jí potemněly a byly studenéjako led: “Nikdy mi neříkej, že jsemjako malá hoka, Kosto. Rozumíš?”

Vzpomněl si na Gina, když mu bylo tolik coj í. Je mu tak podobná, tak stejná.

Povzdechl si a řekl: “Ano, Lucky.” A v té chvíli věděl, že jí žádným způsobem nedokáže zabránit, aby převzala vedení po dobu Gino vy nepřítomnosti. Prostě nijak.

Lucky o tom všem dlouho a důkladně přemýšlela. Kosta je báječný člověk, brilantní právník. Výborně si poradí s právními věcmi a veškerou tou mravenčí prací, která je nezbytná. Ale zřejmě to není muž činu.

Bylo životně důležité, aby práce na Magirianu pokračovaly. Rozhodlase, že zajistí, aby se tak stalo.

Všimla si, že vždycky v neděli dopoledne tráví Enzio Bonnattí tak hodinku v soukromí své pracovny. Během této doby ho navštěvují různí lidé, někdy se zdrží pět minut, někdy i celou hodinu. Když po schůzce s ním pospíchají pryč, mívají vždycky úsměv na tváři.

“Oč tady jde?” zeptala se Lucky Santina, syna, kterýjíbyl sympatičtěj ší. “Co jsou ti lidi zač?”

Santino pokrčil rameny. Byl malý, předčasně lysý a neustále si okusoval nehty. “To je čas laskavostí,” řekl úsečně. “Enzio rád lidi potěší.”

“Já potřebuju taky laskavost.”

“Tak mu řekni.” Santino přimhouřil svá malá očka. “Tobě on nikdy neodmítne. Ale bude čekat, že mu to jednou splatíš.”

Tak šla k Enzio vi, sedla si na roh stolu a žádala ho o radu. “Kosta v tom nic neudělá,” řekla, když mu vysvětlila situaci, “ale já něco udělat chci. Jsem ochotná udělat přesně to, co by udělal můj otec.”

Enziovi poskočil ohryzek na krku. “Gino se nikdy s ničím nesral - dáma promine - chceš být jako on, tak jo. Půjčím ti pár mušketýrů - z toho seznamu vystrašíš toho prvního tak, že bude posraný až za ušima, a nebudou žádné problémy. Chápeš, kam mířím?”

Přikývla a cítila, jak ji vzrušení svědí po celém těle jako vyrážka.

Enzio se na ni lišácky podíval. “Samozřejmě pokud chceš, abych se ti o to postaral sám, s radostí to udělám.”

Zavrtěla hlavou. “Jenom mně půjč ty maníky.”

Polkl naprázdno. “Dobrá. Jsi Ginova dcera, byl by na tebe pyšný. Řeknu ti, co udělám. Dám ti dva ostré hochy, které budeš mít za zadkem, kam se kurva pohneš - dáma promine. Ale jedno si pamatuj. Jak někomu pohrozil, tak už nesmíš uhnout. Jasný?”

“Jasný.”

Kde se Lucky naučila těm pouličním manýrám? Má to v genech? Rozhodla se začít nej větším investorem anavštívila tedy RudolphaCrowna, ulízaného takzvaně investičního bankéře, který kdysi žil z toho, že uháněl staré dámy, které měly takovou spoustu peněz, že snimi mohly topit. Usmálo senaněho štěstí a oženil se s jednou z těch starých dam a ta přesně šest týdnů po svatbě zhasla. “Umřela samou rozkoší,” říkával rád Rudolpho každému, kdo byl ochoten naslouchat. “Nezasouložila si celých dvaadvacet let!”

Zdědil tři milióny dolarů, polovinu z toho vyházel na děvky a na zábavu a se zbytkem začal podnikat. Seděl za masívním psacím stolem ve své pracovně a nadutě si úkosem prohlížel Lucky, když hovořili o penězích, které slíbil, ale - jaksi - nedodal.

“Vy jste to slíbil, pane Crowne,” řekla chladně. “Jste součástí syndikátu. Jestli vy se pokusíte z toho vypadnout, druzí to udělají taky a práce na hotelu se pak budou muset zastavit.”

“Jistě.” Šťáral se v zubech ostrou hranou krabičky od zápalek. “Slovo jsem dal Ginovi. Když se vrátí, dodržím ho.”

Její hlas teď zněl velmi klidně: “Na tom, kde Gino je, teď nezáleží. Vy jste dal svůj slib a on chce, abyste ho dodržel - a to hned.”

Rudolpho se zašklebil: “On je sotva v pozici, aby něco chtěl. Říká se, že se nevrátí ještě hodně, hodně dlouho - jestli vůbec.”

Usmála se a sladce řekla: “Vy riskujete, pane Crowne.”

“A co riskuju?”

“Riskujete, že až se vzbudíte, budete mít koule nacpané až do krku a vašeho čuráka budou ohřívat do párků v rohlíku.”

Silně zrudl. “Vypláchni si hubu, ty mrcho, mně nikdo vyhrožovat nebude.” Vstala, uhladila si sukni dobře ušitých zakázkových šatů, které měla na sobě, a mrazivě se usmála: “To není výhrůžka, pane Crowne. To je slib. A já svoje sliby plním. Přesně tak jako táta.”

Nevěřil jí. Vůbec neměl chuť vložit peníze do hotelu, dokud nebude Gino Santangelo tady, aby se věcí ujal sám. Ať si nasere. Tak to je Ginova dcera. No to je toho. Mrcha s velkou hubou.

O týden později ho okolo půlnoci probudil dotek studené oceli v rozkroku. V hrůze otevřel oči. Dva muži drželi nože u jeho scvrklého pyje. Začal křičet, brečet, prosit.

U dveří se mihl stín a ženský hlas řekl: “Toto je jenom generálka, pane Crowne. Jestli okamžitě nepošlete peníze, premiéra bude příští týden.”

Rudolpho Crown peníze poslal - a to rychle. Ostatní investoři je taky rychle poslali. Výstavba Magiriana mohla zase pokračovat.

Kosta se mamě pokoušel rozluštit, jak to Lucky dokázala. Podezíral Enzia, že v tom má prsty, ale jist si tím nebyl - a Lucky to samozřejmě nepoví.

Vypadala klidnější, téměř vyrovnaná. Vzrušoval ji pocit moci a ten je lepší než cokoli, co zatím poznala. Ona, Lucky Santangelová, je teď schopná poradit si s čímkoli. Proč taky ne? Dokázala, že na to má.

Brzy po tom, co Lucky vyřídila tu záležitost s neochotným syndikátem investorů, letěla do Las Vegas, aby se osobně přesvědčila, jak pokračuje stavba Magiriana. Zcela samozřejmě se ubytovala v Mirage a zcela samozřejměji přišel přivítat Marco.

Nakonec přece jenom zjistila, kdo je to Bee. Kosta jí povykládal celou tu historii: o tom, jak Bee k sobě vzala Gina, když byl pobodaný a skoro vykrvácel, a jak ho ošetřovala, dokud se neuzdravil, i jak věrně čekala celých sedm let, když Gino strádal ve vězení.

“Zdá se, že je to hodná paní. Proč se nevzali?” zeptala se Lucky.

“Chtěli se vzít, ale po Marcovi asi už nemohla mít děti.”

“To mi cheš říct že on si ji nevzal, protože nemohla mít děti? To je teda hajzl!”

Od doby, co ví o tom, jak Marco vyrůstal s Ginem, jako by to byljeho vlastní otec, nevysvětlitelně žárlí. Chladně mu odpověděla na pozdrav. Je to po letech poprvé, co spolu zase mluví.

“Vypadáš senzačně, Lucky,” řekl jí.

“Ty zase vypadáš nějak vyčerpaný, Marco. Nepřepínáš síly ve dne v noci?” Honem počítala, kolik mu teď je. Jednačtyřicet. Taky stárne, ale nic mu to neubírá na té jeho mužské kráse. Pořád to je ten nejpřitažlivější muž, kterého kdy viděla, a ona hoří touhou dostat se s ním do postele. Je to poprvé za dlouhou dobu, co zase pomyslela na sex. “Jak to, že nejsem v Ginově apartmá?” zeptala se jakoby mimochodem.

“Tam jsem se přestěhoval já - dokud bude Gino pryč.”

“Ach ták. Skutečně?” Podařilo sejí vyloudit výsměšný a pobavený tón.

Uvedlo ho to do rozpaků. “Jak dlouho se zdržíš?” zeptal se zdvořile.

Tak dlouho, než tě dostanu do postele. Neurčitě máchla rukou: “Pár dní, možná týden.”

“To je dobře. Chci, aby ses seznámila s mou manželkou. Mohli bychom třeba všichni dohromady povečeřet.”

S jeho manželkou? Vyrazilojí to dech. “Jak dlouho jsi ženatý?” zeptala se.

“Přesně čtyřicet šest hodin. Zrovna jsi propásla svatbu. Mimochodem, kde je Crawen?”

Cítila se, jako kdyby ji zase zradil, a začala ho za to nenávidět. Její hlas zněl ledově: “Tys o tom neslyšel? Rozvedla jsem se.”

“Rozvedla? A Gino to ví?”

“Možná že tě to, Marco, ohromí, ale já jsem dospělá, jsem běloška a je mně jednadvacet. Můžu si kurva dělat, co chci, a nemusím žádat o dovolení Velkého Papá.” Odmlčela se a zmrazila ho pohledem: “Možná ty musíš skákat, jak on chce - ale já ne!”

Rozesmál se. “Ty ses nezměnila. Jako zastara. Pořád ta stejně roztomilá Lucky!”

“Jo, pořád ta stejná. Jenže trošku ostřejší tam, kde je to třeba. To uvidíš brzy sám.” Zřejmě se to k němu nedoneslo.

“Už se na to těším.”

Na zlomek vteřiny se jejich oči střetly. Nikdy se ještě nesetkala s mužem, kterého by nedostala do postele, když to chtěla. Ale chce ho vůbec ještě?

Chce. A sakramentsky chce!

Helena, Marcova žena, byla typ tanečnice ze show. Přes metr osmdesát, sexy, s oslnivě rezavými vlasy. A určitě s oslnivě rezavoumindou, soptila Lucky. Hýla - naneštěstí - velice krásná.

Všichni tři se sešli na skleničku v hotelovém klubu. Malé kombo hrálo latinskoamerické melodie, zatímco servírky v krátkých sukničkách roznášely rinlické koktejly. Lucky si udělala v mysli poznámku, že ten klub potřebuje modernizovat. Je to tu takové vyčpělé a šupácké. Škoda že tu nemá mužský ilopi i wod. Marco s ní pořád jedná jako s Ginovým děckem.

Ženuška cukrátko má velké kozy, které vypadají na to, že pár inj ekcí starého dobrého silikonu jim není cizí. Lucky tipuje, že jí táhne na třicítku, a od prvního okamžiku ji nenávidí. Bezdůvodně, protože se zdá, že Helena je opravdu milá.

Helena řekla: “Toje škoda, žes tady nemohla být nanaší svatbě. Byla taková bizarní.”

Bizarní! Kdo kdy slyšel o bizarní svatbě?

“Proč?” líně řekla Lucky. “Měli jste skřítky za družičky a muchomůrky jako židle?”

Helena se smála. Znělo to, jako by se topila kobyla. Silikon se otřásal a rezavé vlasy se blýskaly.

“Řekni mi,” zašeptala Lucky a naklonila se spiklenecky k ní, “mají tvoje chlupy mezi nohama stejně nádhernou barvu jako tvoje vlasy na hlavě?”

“Co? To ne…” začala Helena. “Jednou jsem šije odbarvovala, ale štípalo to…” Nedokončila, protože si nebyla jistá, jestli to Lucky myslí vážně nebo ne.

To je ale nána! Marco se oženil s krásnou a pitomou nánou! Je to teda zklamání, když se ukáže, že někdo, po kom jste vždycky toužili, má neskutečně špatný vkus. A co ona vůbec ví o tom, jaký on má vkus. On si možná myslí, že ta jeho krávaje to nejlepší,co se tu objevilo od dob, kdy se pračlověk halil do kožešin. “Noa… jak jste se vy dva seznámili?” zeptala se přímo. Třeba se dozví nějakou tuctovou historku.

Marco někam nepřítomně hleděl, ale najednou zpozorněl, když Helena pronesla: “Na pohřbu mého prvního manžela. Byla to taková psina …”

Umlčel ji pohledem. “Dáš si ještě jednu skleničku, zlato?”

Jelikož Helena svírala téměř plné banánové daquiri, jevila se ta otázka jako zhola zbytečná. Ale Heleně to došlo. Tak moc tupá zas nebyla. Neobratně změnila téma hovom. “Obdivuju tvoje šaty. Koupila sis je tady?”

Lucky si řekla, že je jí fuk Jak se potkali, proč se potkali, ba dokonce kdy se potkali. Prostě se potkali. A to už stačí.

Večer se stupňoval od malé nudy k větší nudě.

Když ji kolem dvanácté doprovodili k jejímu pokoji, nemohla se už dočkat, až se vrátí zase dolů a zabrousí do kasina. Jestli na Marca narazí tentokrát, nebude jí kupovat žádný chlebíček, nepoběží za Velkým Papá a nepošle ji do postele.

Uviděla vysokého tmavovlasého kovboje, kterýpůsobilpřelétavýmdojmem. “Můžu vás pozvat na drink?” řekla mu samozřejmě.

Dlouze a pečlivě šiji prohlédl. Zamlouvalo se mu, co viděl. “Myslel jsem si, že drinky jsou zadarmo, když tady člověk hraje.”

Usmála se: “Ale ne v mém pokoji.”

“Ty nejsi nějaká..

“To určitě ne. U mě se platí jedinou měnou … talentem.”

Společně vstoupili do výtahu. Ona není žádná děvka. Ani není nymfomanka.

! ‘rostě si někdy ráda zasouloží bez všech těch keců ahádek, které s sebounese delší vztah. Muži si vodí do postele náhodně sbalené ženské od nepaměti. Tak proč by to nesměly dělat ženy? A kromě toho - ona dnes někoho potřebuje.

Zůstal u ní hodinu. Talentovaný teda byl, na to má ona čich. Jenže když odcházel, mumlal něco o obědě na příští den, a tak ho téměř musela vystrčit ze dveří. Ještě se nenašel muž, u kterého by si přála, aby zůstal. Zatím nenarazila na spřízněnou duši. y

Chodila po pokoji j ako tygr v kleci, myslela na Marca a uvažovala, co naněm je, že ho tak moc chce. Doufala, že s kovbojem zapomene na tu ránu, že se oženil. Ale nepomohlo to. Sexuálně odvedl slušný výkon. Najednou to však nestačilo.

Při této cestě Marca neklofla. Ale když se věci dostanou do pohybu a ona začne využívat své nově nabyté moci, tak šijí nakonec přece jenom všímat začne.

Když se zase vrátila do New Yorku, řekla Kostovi; “Mirage vypadá jako unavená šlapka na ulici s prvotřídními prostitutkami. Tiny Martino se tam ukáže dvakrát za rok a těch pár uprchlíků z mizerných televizních programů tam není schopno udělat žádnou hvězdnou zábavu.” Odmlčela se a zapálila si cigaretu: “A ten klub se musí zrenovovat. Je to díra. Barva se loupe a ten špinavý bar - to potřebuje vylepšit.”

Kosta si před očima rukou rozháněl kouř, který vyfoukla směrem k němu.

Marco se o ten hotel stará dobře. Pokud budou potřeba nějaké změny, jsem si Jist-”

Ostře ho přerušila: “Marco ani neví, kde končí prděl a začíná díra v latríně. I’i avě se oženil a ze samé šoustačky mu jde hlava kolem.”

Kosta sebou trhl. Kde přišla k takovým výrazům? Když se tak vyjadřují muži, je to na místě, ale ona je děvče … To se nesluší.

“Marco za to plně zodpovídá. Stará se o všechno - o peníze, o všechno. Gino um naprosto věří. Nemůžeme tolik riskovat.”

“Že ne? Jámám většinu akcií-mám víc než kdokoli jiný. Játy změny chci a taky -,r postarám o to, aby proběhly. Jestli se to Marcovi nelíbí, klidně může odejít.” Kosta ji zachmuřeně pozoroval. Vytvořil snad zrůdu? Co by Gino řekl, ! tlyby se dozvěděl, co se tady děje. Naštěstí neví nic. Myslí si, že všechno běží

hladce, že Dario se učí podnikat a že Kosta ví, co má dělat, kdyby něco nabralo špatný směr. Nemá ani tušení o tom, že na všem se aktivně podílí Lucky. A Kosta nemá nejmenší chuť mu o tom povědět.

Během následujících měsíců Lucky létala do Vegas a zpátky s nejrůznějšími výtvarníky a návrháři, plánovala změny, které se mají udělat v Mirage, a současně dohlížela na výstavbu nového hotelu.

“Co se tu děje?” ječel Marco na Koštu do telefonu. “Ona všecko pokazí. Obrací to tady úplně naruby! Ať odsud vypadne!”

“To nejde,” odpověděl Kosta prostě. “Má většinu akcií a může si dělat, co chce.”

V Marcovi to jenom vřelo vzteky, teď už si jí nemohl nevšímat. Ale v době, kdy šijí už natolik všímal, že ji taky chtěl, byla ona chladná, věcná a udržovala si odstup. Ani trochu sejí nechtělo dělit se o něho s jeho ženou.

Inovace, které chtěla Lucky, se konečně začaly provádět. Mirage dostávala novou tvář. Do klubu angažovali nové lidi. Žádné unylé zpěvačky v šatech bez ramínek, ale mladé rockové skupiny, které tam vnesly trochu vzruchu.

Najala si špičkovou firmu na mezilidské vztahy a dala jí za úkol znovu vytvořit imidž tohoto hotelu. “Chceme přece, aby to sem táhlo mladší lidi,” řekla rozzlobenému Marcovi. “Začíná to tu vypadat jako domov důchodců.”

“Blbost. Právě ti staří mají peníze na hraní. Naše kasino má špičkovou tržbu.”

“Jo. A provoz hotelu je v posledních deseti letech zase ztrátový. Ber to tak, že všecko se mění. Proč bychom neměli mít zisk na obou stranách.”

Měla pravdu. Tržba šla nahoru. Večerní show, která se kdysi odehrávala v poloprázdnu, měla teď solidní návštěvnost. Restaurace byly zase plné. Modernizovaný klub přitahoval víc a víc lidí. A nejenže hotel zase vykazoval zisk, ale už tak vysoká tržba z kasina šla ještě pmdce nahoru.

Potěšená Lucky se začala zajímat o další sféry Ginova podnikatelského impéria. Měla šťastnou ruku. Měla ten správný grif do něčeho se pustit a samozřejmě vyhmátnout tu nejlepší cestu. Jako Gino vždycky větřila správným směrem. Nikdy nechodila ke kováříčkovi, ale přímo ke kováři - předsedovi správní rady, řediteli, ať už to byl kdokoli, koho Gino jmenoval jako šéfa. Zpočátku ji nesnášeli nebo se k ní chovali povýšeně, ale když se zmínila o tom, že má právně podloženo udělat, co chce - včetně jejich vyhazovu - začali naslouchat, podřídili se a obvykle zjistili, že má pravdu.

V roce 1968 udělal Gino laskavost nějakému svému příteli a koupil malou firmu na výrobu kosmetických prostředků. Rok co rok byla ztrátová a pomalu se kodrcala k bankrotu. Lucky se rozhodla, že si s touto záležitostí jen tak pro potěšení pohraje. Změnila název na “Módní make up, nezávislá společnost”, dosadila nové vedení, sama se jmenovala ředitelkou a řekla Kostovi: “Ted’ se dívej, jak to tady roztočím.”

A on se díval. Byl si jistý, že ona to dokáže.

Sem tam odletěla do Vegas zkontrolovat, jak pokračujeMagiriano. Pomalu, pomalu, pomalu. Problémy - a zase jenom problémy. Ale nebylo to nic, co by nezvládla.

Marco býval vždycky po ruce, srdečněji přivítal a poreferoval jí, co se děje ve městě.

“Pořád ještě ženatý?” zeptala se ho ležérně, i když kolem žaludku se jí to svíralo v očekávání, že by snad už mohl být rozvedený.

“Samozřejmě že jsem. A ty? Pořád ještě šoustáš jenom tak?”

“Poraď mi nějakého lepšího koníčka a já ho vyzkouším,” protahovala žertovně. Věděla, že její nevázaný pohlavní život ho štve.

Sexuální napětí mezi nimi bylo veliké. Cítila to a věděla, že on to taky cítí.

Jednou večer po ní tvrdě vyjel. Helena byla někde pryč, na návštěvě u přátel mimo město. Povečeřeli spolu a povídali si o starých časech: o Ginovi, o domě v Bel Air, o Dariovi. Když byla u dveří svého pokoje, stiskl jí ruku a řekl: “Půjdu s tebou dovnitř.”

Zavrtěla hlavou: “Ne.”

“Proč ne?” Překvapilo ho to.

“Mám ve zvyku vyhýbat se ženatým mužům.”

“Myslel jsem, že se nestaráš ani o to, jak se jmenují - natož aby ses zajímala o to, jestli jsou ženatí.”

Byl tak blízko, že cítila na tváři jeho dech. Chce ho víc než kohokoli jiného v celém svém životě. Líbezně mu řekla: “Schovej si ten svůj ostrovtip, aby ses s n ím mohl vytasit tam, kde se mu budou nejvíc řehtat. Dobrou noc, Marco. A spi sladce.”

Teprve když byla ve svém pokoji za zavřenými dveřmi, mohla přestat s předstíráním. Můj bože! Tak toto má být láska? Ta sžíravá bolest v celém těle, lakže člověk se buď utápí v zoufalství, anebo se šklebí jako šašek? Taková perfektní příležitost ho mít - a ona ji zahodí. Proč?

Protože když ho bude mít, chce ho mít napořád. Tak to musí být, nejinak.

A tak se to taky stane. Ona se o to postará.

Dario pro Erica neposlal, a tak po půl roce se jednoho sobotního dopoledne Eric objevil se dvěma kufry a mnoha výčitkami.

“Měl jsem moc práce,” řekl Dario rozmrzele, “tady bydlet nemůžeš.”

To “tady” byl Ginův luxusní byt s kuchařkou a posluhovačkou.

“Proč ne?” dožadoval se vysvětlení Eric, rozhodnutý vetřít se znovu do Dariova života.

“Protože to prostě nejde… lidi se to dozví… Kosta… nebo třeba moje sestra…”

“V San Franciskujsme spolu bydleli.”

“To bylo něco jiného.”

“Proč?” Deset minut se hádali, ale potom, jaksi proti své vůli, byl donucen pustit Erica dovnitř. Neměl nejmenší chuť mu dovolit, aby tam bydlel. Objevil radost a krásu toho žít sám a lovit sám. Nač by k tomu potřeboval Erica?

Ericovi stačil jediný pohled na honosný byt. Z něho usoudil, že udělal správný tah. Usadil se tam a odmítl se hnout.

Dario byl vzteklý a zoufalý. Užmá s Lucky tak dost potíží. To by mu tak ještě scházelo, aby se dozvěděla, že je teplý.

Ta mrcha všecko převzala. Zatímco on se potuloval po kancelářích a nic moc nedělal, ona si tam vedla jako královna au Košty jí to procházelo. Ne že by se chtěl nějak zvlášť angažovat, ale vztekalo ho, že se s ním jedná jako s nulou, kdežto jeho velká ségra má u všech respekt. “Gino chtěl, abych já se naučil podnikat,” poznamenal jednou vzpurné před Kostou. “A ne Lucky.”

“Když se chceš učit, přijď sem každé ráno přesně v osm a připrav se na to, že skončíš v sedm, v osm, v devět večer. Tak to totiž dělá Lucky,” odpověděl příkře Kosta.

Na něco takového neměl Dario ani pomyšlení. Ráno si rád přispal a potom si zajel ve svém sportovním porsche do Village a tam se setkal s přáteli. Každý den pořádal hostiny v malé italské restauraci. Stůl v rohu byl rezervován speciálně pro něj a někdy se tam kolem něho seskupilo až patnáct nebo dvacet lidí. Peníze nebyly žádný problém - dostal tolik, o kolik si řekl. Tak aspoň zněly Ginovy instrukce.

Ano, má spoustu přátel a nemá chuť se o ně s Ericem dělit. Ale Eric se nechtěl hnout. Jakmile se jednou dostal dovnitř, tak tam prostě byl.

“Tady ne.; aůžeš zůstat,” trval na svém Dario.

“Nemám kam jít,” kňučel Eric. “Cestoval jsem takový lán světa, jenom abych tu byl s tebou.”

Když přistoupil k Dariovi a dotkl se ho, byl slovnímu spom rázem konec. Dario šel po něm s takovou nekontrolovatelnou prudkostí, o níž ani sám nevěděl, že se v něm skrývá.

Eric sténal bolestí i rozkoší. “To jsem nevěděl, že máš sadistické sklony… Ach Darry, my dva spolu budeme tak šťastni.”

Jak tak čas plynul, Lucky pracovala tvrdě a hrála vysoko. Byla rezolutní podnikatelkou, náročnou a takovou, která ze zaměstnanců vyždímá maximum.

Malá a původně skomírající kosmetická firma, kterou Lucky převzala, si začala vést velice dobře. Její metody, jak získat nové zákazníky, byly poněkud netradiční - úplateček tady, hrozbička tam. Věděla, že výrobky jsou dobré, a jestliže musela užít trošku přesvědčování, aby totéž zjistili taky jiní, nijak se tím netrápila. Obvykle už samo jméno Santangelová dělalo zázraky. ^

Neustále létala do Las Vegas a zpátky a přitom zjišťovala, žeMarco a krásná Helena jsou pořád ještě nerozlučně svoji. Ale ona ho chce, nikdy ho nepřestala chtít - jenže to musí být podle jejích představ.

Velmi zřídka teď my slela na Gina, jehož impérium přebírá. Staví jeho hotel, uskutečňuje jeho sen - a přesto spolu vůbec nemluví ani se vzájemně nekontaktují.

Ženská se pro byznys nehodí, co? Každá je citli vka, co? Ona mu ještě ukáže.

Když Gino odjížděl, nenabídl jí nic. S Kostovou pomocí si vzala všechno. Právně to stejně bylo její -její a Dariovo. Pomyslela na svého bratra a zamračila se. Ten kluk to ale zmrvil. Je zvědavá, kdy a jestli vůbec se to s ním zlepší. Chudáček blonďatý krasaveček Dario. To je ale škoda .

Dario a Eric spolu tak trochu neurovnaně bydleli a oddávali se životnímu stylu, který žádný z nich ještě předtím nezakusil. New York byl plný nových lákadel a Dario měl dost peněz, aby prozkoumal každé z nich: perverze, prášky, party, kluby…

Spolu se odvážili vstoupit do prospemj ícflio pods větíhomosexuálníkomunity. Nebyla to všechno jenom krása a romantika, jen obdivná setkání pohledů u natřískaného baru. Mělo to taky svoji stinnou stránku. Teploušské orgie, sex mu yehlo, kde se dalo, bití a sadomasochistické happeningy. Eric zjistil, že se mu tu všechno strašně líbí a tahal Daria všude s sebou.

Brzy začali sami pořádat vlastní orgie v Ginově bytě, kde velice velkoryse 9koksem a marjánkou zadarmo-všecky hostili a dopřávali návštěvníkům, cokoli.Netrvalo to dlouho a různé zvěsti dolehly až ke Kostovi, ten jim ovšem odmítal uvěřit. Informoval o tom Lucky, ale ta překvapená nebyla - už dávno něco tušila.

“Půjdu ho navštívit,” řekla ustaranému Kostovi.

“Zajdeme tam oba,” řekl.

Lucky bratrovi zavolala a oznámila mu, že k němu s Kostou chtějí zajít, ať je odpoledne doma.

Dario položil telefon. Ten fakt, že Lucky převzala řízení santangelovského impéria, by mu ani tolik nevadil. Pokud ho nechají na pokoji a pokud má přístup k neomezeným finančním zdrojům, je spokojený. Ale ted to vypadá, jako by mu ta mrcha přišla na jeho tajemství. Ta má špehy všude.

Pevně věřil, že Gino se vůbec do Ameriky nevrátí. Čas plynul a vůbec nic se nedělo. Každých pár měsíců mu poslal povinný dopis a to bylo veškeré jejich spojení. Otec mu nikdy neodpověděl, ale Kosta ho ujišťoval, že dopisy byly doručeny a že otec z nich měl radost. Po nějaké době přestal Dario psát úplně a nikdo nic neřekl.

“Ericu, běž teď odsud pryč, zůstaň někde mimo,” požádal svého přítele, “setkáme se později.”

Jeho sestra Lucky. Přijela a vypadá v tom bílém kostýmu tak chladně a přísně a věcně. Kosta - ten její poskok - musí samozřejmě být s ní. Řekla to bez obalu: “Musí se to všecko změnit, Dario. Děláš na veřejnosti věci, které by měly být jen tvou soukromou záležitostí. Dochází ti, co chci říct?”

“Tvého otce by to zabilo, kdyby se to někdy dozvěděl. Nechceš zajít k doktorovi a léčit se?” mračil se Kosta.

Co si ten starý prďola myslí, že to je? Spalničky? “Já si přece kruci můžu dělat, co chci,” řekl a zaškaredil se na Lucky. “Ty mně nemáš co vykládat, co mám dělat.”

Povzdechla si: “A právě v tom se velice, velice mýlíš, bratříčku. Jestli ty svoje aktivity nepřibrzdíš, tak se budu muset postarat o to, abys to neměl tak moc jednoduché.”

“Co tím chceš říct?”

“Vzpomínáš si na všecky ty papíry, cos podepsal?”

Ano, vzpomínal si. Tu a tam ho Kosta a Lucky požádali, aby přišel do kanceláře a podepsal se na pár papírů. Nikdyjenečetl, jenom se podškráblaprchl. A ted mu Lucky chladně a stručně sděluje, že svým podpisem všecko převedl na ni. “Z tohoto bytu tě vystěhuju do menšího a dám ti apanáž. Tak se aspoň zbavíš části těch svých přátel!”

Škaredě si ji přeměřil: “Jestli to uděláš, tak já zatelefonuju Ginovi.”

“Jasně, jenom si posluž. Já vím, že to bude pro něho vzrušující, když se o tobě něco dozví.”

Dario viditelně zbledl. “To neuděláš.”

Sjela ho pohledem, který říkal všechno. “Neboj se. Tvoje tajemství je u mě v bezpečí, bráško. Pokud budeš dělat, co chci já, nemusíš mít žádné obavy, že já bych to Ginovi řekla. Jo - a drogy vynech. Trošku marijánky je tak akorát. Rozumíš?”

Mrcha! Mrcha! Mrcha!

Ale on sejí dostane na kobylku, jenom si ještě promyslí jak. Je přece taky Santangelo.

Steven 1975

Když Steven začal pracovat jako zástupce okresního prokurátora, brzy se projevil jako tvrdý a úspěšný žalobce. Zpočátku pro něho bylo nezvyklé být na opačné straně hřiště, ale za pár týdnů zjistil, že je pro to jako stvořený. Vznášet obžaloby proti darebákům, kteří prodávali dětem drogy, upláceli policii, bili ženy, znásilňovali, mučili a vraždili. Vidět tyto lidi za mřížemi byl jistý druh zadostiučinění, po kterém vždycky prahl.

Netrvalo dlouho a jeho pověst sahala široko daleko a obhájci jenom zoufale lomili rukama, kdy ž jejich klient měl tu smůlu a musel k soudu, kde byl žalobcem Steven Berkely.

Policajti měli naopak radost, když takové případy, na kterých dlouho a těžce pracovali, se dostaly ke schopnému člověku. Byl jednička. Z jeho pevné sítě ncvyklouzla ani jedna úlisná rybka. Zločinci vyfasovali, co si zasloužili. Steven nehrál proto, aby prohrával.

Byl neúplatný. To dodávalo jistoty mnohému tajnému policejnímu agentovi, který celé měsíce pracoval nonstop, aby vnesl světlo do nějakého obzvlášť šli P itého případu. To bylo něco mimořádného v době, kdy se zdálo, že korupce Je na denním pořádku -bral každý, od policajta na ulici až po policejního kapitána.

Na Stevena si nepřišli. V jeho nové kariéře se to ukázalo velice záhy, když jrd nou v noci k němu před budovou, kde bydlel, přistoupili dvamuži a informovali ho, že bude výhodné pro všechny zúčastněné, když “si spolu trochu promluví”.

Nebylok tomu třebažádné geniality, aby člověkvěděl, očjde. Steven se právě zabýval případem vyděračství, a pokud by všechno probíhalo podle předpokladů,dostal by Louie Lavinchi Dlouhá noha, kriminálník menšího formátu, nejméně deset nebo jedenáct let vězení.

“Jistě,” souhlasil a rychle uvažoval. “Promluvíme si. Zítra ráno - v osm hodin - tady.”

Ti dva muži byli překvapeni. Bylo jim řečeno, že to s ním bude těžké a že možná bude potřebovat trochu přátelského přesvědčování.

“Proč si nemůžeme promluvit teď?” zeptal se jeden z nich.

Steven se rozhlédl kolem. “Dejte si říct, že teď není vhodná doba. Zítra. OK?”

V rozpacích hleděli za ním, jak vstupuje do domu.

Okamžitě zatelefonoval svému nadřízenému a řekl mu, co si myslí, že se stane. “Chci být napojený na odposlouchávací zařízení,” trval na svém, “zabásneme ty dva lumpy za pokus o podplácení.”

“No tak, Stevene, ty jsi právník, a ne policajt. Mohlo by to být nebezpečné.”

“Zařiď, ať mě jistí. Chci to provést.”

A taky to provedl. Miniaturní odposlouchávací zařízení, přilepené k jeho hrudi, zaznamenávalo každé slovo, když ti dva muži ho střídavě podpláceli a střídavě mu vyhrožovali ve věci Lavinchiho.

Když peníze změnily majitele, vyrazila pohotovostní skupina, zadržela oba muže a ti byli potom odsouzení do vězení za “pokus o podplácení vyřejného činitele, za ohrožování výše jmenovaného a vyhrožování témuž”. Louie Lavinchi Dlouhá noha šel sedět na dvanáct let a Stevenova pověst se tůn ještě vylepšila. Zpátky se už neohlížel. Čtyři roky vykonává svou práci, jak nejlíp uměl, a dělal ji rád.

Během této doby se velice spřátelil s mladým čemým detektivem, který se jmenoval Bobby De Walt. Bobby se specializoval na tajné zátahy na narkomany. Bylo mu hodně přes dvacet, ale ve svém všedním oblečení zahraniční výroby a s účesem afro vypadal o deset let mladší. Pořád dělal nějaké blbiny a prováděl kanadské žertíky. Za tímto bezstarostným zevnějškem se skrýval opravdu velice tvrdý policajt. Bobby De Walt provedl víc úspěšných zátahů tia narkomany než kdokoli jiný z jeho skupiny. A Steven měl tu čest, že působil j ako žalobce u pěkné řádky z nich.

Když spolu vyrazili na ulici, tvořili neobvyklou dvojici. Steven, takový upravený a pohledný, Bobby, divoký a rozevlátý. Často sedávali v baru poblíž soudu a povídái si až dlouho do noci. Někdy taky chodili do restaurace. Jeden měl rád společnost druhého - a oba také měli rádi ženskou společnost.

Steven byl potěšen a překvapen, když jednoho chladného lednového večera v roce 1975 Bobby řekl: “Musíš se mnou zítra povečeřet. Našel jsem, kamaráde, nejlepší kočku na světě. A budu se ženit.”

Steven byl zvědavý. Bobby mu nikdy nepřipadal jako typna ženění, ale když se seznámil se Sue-Ann, okamžitě to pochopil. Bylo jí devatenáct, měla kudrnaté vlasy, kouzelný úsměv a to ostatní ještě kouzelnější.

Bobby neztrácel čas a chystal svatbu. Za měsíc se Steven ocitl v pěkném svatostánku Queens Church v roli svědka. Právě tam se setkal s Aileen, Sue-Anninou sestřenicí. Okamžitě šijí všiml. Byla vysoká, pečlivě upravená, přitažlivá. Pracovala jako překladatelka v OSN a bydlela se svými rodiči v docela hezkém činžáku na Osmasedmdesáté ulici.

Čtyřikrát ji pozval na schůzku, a když při čtvrtém rande odmítla jít s ním do postele, pustil ji k vodě. Ale slušně.

Chodil dál na rande s různými děvčaty, ale na ni nezapomněl. Aileen byla jediná, která ho odmítla. Ty ostatní byly vždycky k mání - ať byly jakkoli krásné a jakkoli dobře vedené. Uvědomoval si, že v době antikoncepce a hnutí žen za rovnoprávnost, je to docela běžné, ale jak tak měsíce plynuly, pořád myslel na Aileen.

Zdá se, že stáří najednou Carrii dohonilo.

Když se podívá do zrcadla, vidí stejnou tvář, stejně hladkou pokožku - jen tu a tam pár vrásek, které ani neodpovídají tomu, že její přes šedesát. Problém je v tom, že se cítí stará uvnitř, že má pocit jakési prázdnoty, který - jak se zdá - ze sebe nedokáže setřást.

Zač vůbec ten její život stál? Je tak deprimující prožívatposledních dvaatřicet let ve lži. Ani svému vlastnímu synovi nemůže říct pravdu. Vlastně především svému vlastnímu synovi, který tráví většinu svého života bojem proti takovým lidem, ze kterých ona vyrostla: proti obchodníkům s drogami a překupníkům, proti děvkám a pasákům. Oni nejsou všichni špatní, Stevene. Někdy lidé dělají určité věci, protože nevidíjiné východisko.

Zvykla si občas zůstat ležet v posteli celé dopoledne a nechat svou mysl putovat minulostí. Whitejack. Co to bylo za muže? Jak ho jistou dobu velice milovala. Když bylo dobře, tak bylo velice dobře. Ona a Whitejack a Lucille… Ty staré džezové lokály … Smalls Paradise… Cotton Club … krásné šaty… tanec a vášnivé milování… Nejprve krásný čas, až přišla Dolly, velká bílá tlustá Dolly, a ty drogy …

Vytáhla ruce zpod pokrývky a hledala staré stopy po jehle, malé titěrné Jizvičky, že je člověk vůbec nevidí, pokud neví, že tam jsou.Myšlenky se jí zatoulaly do doby, kdy byla v ústavu. Z těchto dlouhých matných let si pamatuje jen velice málo.

Pak si vzpomněla na Bernarda a usmála se. Ten o ní všecko věděl, a přesto ji miloval. Elliott je tak strašně jiný. Je jeho cetka, jeho majetek. Vzal si ji z důvodů, které zná jenom on sám. Možná měl nějaké podezření, možná něco zahlédl v jejích očích. V soukromí jejich přepychově zařízené ložnice se k ní vždycky chová jako k děvce.

Nejhorší na tom je, že ona se s tím smířila, akceptovala to a tím ho vlastně podněcovala k tomu, aby se choval tak, jak se chová. Pomyšlení, že by neměla žádné peníze ani žádné postavení, ji k němu přimáčklo jako neviditelná skála.

A teď už je starý. Jeho sexuální požadavky jsou stále menší. A jednoho dne odejde navždy. Tato myšlenka ji děsí. Nechce být sama. Nedovede si život o samotě vůbec představit.

Tento proud myšlenek jí přerušil telefon. Napřed si řekla, že si ho nebude všímat a nechá ho zvonit, ale pak ji napadlo, že by to mohl být Steven, a rychle ho zvedla.

“Carrie? Jak se vám daří?”

Jerry Meyerson. Nemine týden, aby nezavolal. Je to tak lichotivé, že by šestatřicetiletý hoch mohl být do ní zamilovaný. Unaveně si povzdechla: “Ahoj, Jerry. Jak se dnes máš?”

” Já se mám výborně, ale podle toho, co slyším, vy jste na tom špatně.”

“Jsem tak nějak rozladěná.”

“To nic. Já jsem ten pravý, který vás z toho vyvede. Takový oběd u “Čtyř ročních období”, co byste tomu řekla?”

“Dnes ne, Jerry.”

“Ale ano, dneska. Mám senzační rozvodový případ a vím, že si to budete chtít poslechnout. Rozesměje vás to i rozpláče… rozežene to všechny chmury.”

Vzpomněla si na svůj nový kostým od Saint Laurenta a rozhodla se, že vstát a vypadnout odsud bude určitě lepší, než se celý den povalovat v posteli.

“Uvidíme…”

“Senza. Tak v jednu. Buďte tam včas.”

Bobby De Walt pracoval najednom případu už dlouhé měsíce. Jeho žena Sue-Ann, těhotná s jejich prvním přírůstkem, si ho moc doma neužila. Steven k nim Často zašel a dělal jí společnost.

Jednou večer, když přijel do jejich tuctového domu na sídlišti, našel tam Aileen. Neviděl se s ní osm měsíců. Ona byla stejně překvapená, že ho vidí, j ako on, že vidí ji.

Oba se podívali na Sue-Ann, ale ta jenom nezúčastněně pokrčila rameny. “Nevěděla jsem ani o jednom z vás, že se sem stavíte.”

“Já se nemůžu zdržet,” rozhodla se rychle Aileen. “Jenom jsem se chtěla mrknout, jak se ti vede.”

“Ani já se nemůžu dlouho zdržet,” přidal se rychle Steven.

“Ale určitě zas tak nespěcháte, abyste si nemohli něco zakousnout,” zašvitořila Sue-Ann, obdařila je tím svým kouzelným úsměvem a už nosila na stůl mísy horkých šťavnatých vepřových žebírek, kukuřičných placiček a bramborového salátu.

Stevenovy chuťové pohárky začaly pracovat na nejvyšší mim. “No možná bych měl čas tak trošičku ochutnat,” řekl a sedal si už ke stolu.

Aileen celý den nejedla. Podívala se na jídlo, pak na Stevena a potom taky zasedla.

“Musím zavolat matce,” řekla Sue-Ann a nechala je o samotě.

“Tak… jak se ti vede?” zeptal se Steven mezi sousty výborného vepřového žebírka.

Aileen si naložila pořádnou porci kukuřičných placiček a odpověděla: “Pořád v jednom kole. A ty?”

“To samé.” Vzpomněl si na jejich poslední schůzku. Byli v kině, povečeřeli v dobré čínské restauraci a pak jen tak mimochodem řekl: “Pojeďme ke mně.” Byl si tak jistý, že ona řekne ano, že už tam vlastně jel.

“Ne,” řekla tenkrát. “Myslím, že ne. Zavez mě, prosím tě, domů.”

Zavezl ji a u domovních dveří jí řekl: “Asi bych sem pro tebe neměl jezdit. Nevyhledávám vážné známosti…”

Stýskalo se mu po ní. Byla to žena, se kterou je příjemné chodit. Byl by to býval přesně ten typ děvčete, který by mohl přivést domů ke Carrii.

Načal další žebírko a řekl: “Chodíš často na schůzky?”

Neurčitě se usmála: “Docela často. Ale dělám asi něco, kvůli čemu se nikdy nedostanu přes třetí nebo čtvrté rande.”

Pousmál se: “Nechceš říct, že něco neděláš ty.”

Vybrala si žebírko a způsobně ho začala obírat.

Řekl si, že to rozhodně stojí za to zkusit to ještě jednou. “Co kdybychom šli příští týden do kina?”

Cudně se na něho podívala. “Já j sem pořád stejná, Stevene. Pořád mám stejné zásady.”

“Vždyť nic jiného ani nečekám. Co tak v úterý?”

Sue-Ann se přikolébala zpátky do pokoje. Byla v sedmém měsíci těhotenství a měla velké břicho. “Tak co, vy dva?” vyzvídala. “Dáte se zase dohromady, anebo jsem celý den vařila zbytečně?”

Steven byl právě u přelíčení, když se to dozvěděl. Všude kolem se to šuškalo a jemu se to doneslo jen v útržcích. Podali si Bobbyho De Walta, když pracoval na svém nejnovějšún případu. Ve sklepě jednoho harlemského činžáku ho přepadli dva muži, pobodali ho a příšerně ho zbili. Vypotácel se na ulici, pak se zhroutil a ted je na intenzívce. Steven požádal o odročení jednání a letěl rovnou do nemocnice.

Sue-Ann tam už byla a její hezká tvář se topila v slzách. Přitiskla se k němu a zašeptala: “Proč zrovna můj Bobby, proč?”

Steven vyhledal internistu, který Bobbyho přijímal, když ho přivezli. “Jak to vypadá?” zeptal se.

“Dost špatně. Z těch bodných ran ztratil hodně krve a má několik zlomených žeber. Jestli bude mít dost síly, dostane se z toho.”

“Ale ten má v sobě síly dost.”

Večer dorazila Aileen, celá červená abez dechu. “Přijela jsem hned, jak jsem se to dozvěděla. Jak je mu?”

“Jakž takž se drží,” řekl Steven zachmuřeně.

Bobby se jakž takž držel ještě dva dny a potom se vzchopil a začal se uzdravovat. Tělo mu zdrátovali dohromady sedmdesáti šesti stehy. Žebra měl samou leukoplast, ale zase se usmíval.

Následující týdny a měsíce nebyly pro Bobbyho lehké. Celý se třásl na to, až bude z nemocnice venku. “Čert aby to vzal, kamaráde. Chtěl bych se vrátit zase do akce,” stěžoval si Stevenovi. “Už jsem to skoro měl - byl jsem tak blízko - tak proklatě blízko.”

“Příliš blízko.”

“Nic takového jako příliš blízko neexistuje.”

S De Waltovými trávil Steven spoustu času a Aileen taky. Byla jim opravdovou oporou. Postupně se stalo zvykem, že se pro ní zastavil, pokud mohl, když skončila práci, a jeli spolu za Sue-Ann a za Bobbym. Tak se mu to zamlouvalo.

“Vy dva byste se měli vzít,” dobíral si je Bobby. “Sluší vám to spolu -jak se patří.”

Dřív to Stevena nenapadlo, ale teď se rozhodl, že v nejbližších dnech představí Aileen Carrii a zjistí, co matka na to říká.

Bobby - jakmile byl z nejhoršího venku - se rychle zotavoval. Sue-Ann porodila krásnou holčičku a Bobby cítil, že je na čase, aby se zase vrhl do práce. Jednoho dne přišel do Stevenovy kanceláře a jenom sršel informacemi, fakty, čísly a taky pořádným vztekem, že už byl tak blízko tomu, aby odhalil největší případ své kariéry. “Poslyš,” řekl, “mám toho dost, aby mohlo začít vyšetřování celého toho proklatého smrdutého prohnilého případu Bonnatti. To je chlap nahoře. Ten to vede - a já si myslím, že ho dostaneme za mříže.”

“Jak si můžeš být tak jistý?” zeptal se Steven a jeho zájem rostl. Dostat za mříže známého Enzia Bonnattiho je sen každého žalobce.

“Protože mám na to nos,” řekl Bobby, jak tak chodil po pracovně sem a tam. “Mám borce, které můžu dát soudně předvolat. Mám svědky. Mám vazby na spoustu lidí, kteří by rádi viděli Bonnattiho padnout. Vím, že jsem byl strašně blízko hodině H. Proč si myslíš, že mě chtěli vyřídit?”

“Ty si myslíš, že to byli Bonnattiho lidi?”

“To vím nabeton. Mají svoje špicly. Někdo mě práskl.”

Steven zamyšleně bubnoval prsty do stolu. “No a co tím vlastně chceš říct?” “Chci říct, že by se měla zřídit zvláštní komise pro vyšetřování případu Bonnatti. Kdybys to vzal ty - vedl tu komisi - nikdo ti neodmítne. Při tvé reputaci určitě ne.” Steven si byl vědom toho, že je to pravda. Už dvakrát ho požádali, aby vedl zvláštní vyšetřovací komisi pro učité případy. Obě tyto nabídky odmítl, protože iho dané případy nijak neupoutaly. Enzio Bonnatti byl ten nejpodlejší z podlých, pfiásilnický zločinec, který ve dvacátých letech začínal jako pašerák alkoholu v Chicagu a teď vládl neřestem ve velké části New Yorku. Narkotika a prostituce byla jeho velká dvojka.

“Už dříve byla proti němu vznesena obvinění,” řekl pomalu.

“Jó, ale vždycky se z toho vykoupil nebo odkrouhl svědky nebo se semlelo něco, co ho zase udrželo nad vodou.” Bobby chodil jako lev v kleci. Jeho hubené jo bylo v neustálém pohybu. Vztekle praštil pěstí do stolu: “Ty ho dostaneš. Ty i na to ten správný formát, člověče! Ty když po někom jdeš, nikdy neprohráváš, říkáš?”

“Říkám, že si to promyslím. Stačí ti to tak?”

Bobby se rozesmál: “Kamaráde, právěs řekl ano. Jak se začneš vrtat v životě toho lumpa, tak tě to nepustí, až ho dostaneš. Já tě znám.”

“Myslíš?”

“Kamarádíčku, na to vsadím třeba svoji levou kouli. A já se hned tak nesázím!”

Lucky 1975

Světlo reflektorů prořízlo večerní nebe. Nasvícené vodotrysky v nesčetných vodních kaskádách hláskovaly jméno “Magiriano”. Dlouhý had limuzín se plazil | k hlavnímu vchodu. Hotel vypadal jako velký bílý maurský hrad. Neobvyklý. Úžasný. Impozantní.

Marco v novém smokingu z černého hedvábí procházel halou a jeho bystrým očím nic neušlo. T ak sejí to podařilo. Ta holka to zvládla. Trvalo j í to pět dlouhých let, plných potíží a problémů a úplatků a vydírání a hrozeb, ale nakonec z toho vytloukla setsakramentský hotel.

Malá Lucky. Ta se jako Ginova dcera nezapře. Pravá Santangelová. Kdyby Gino viděl to, čeho dosáhla, byl by na ni pyšný.

Samozřejmě že on, Marco, jí pomáhal. Naváděl ji správným směrem, zajišťoval jí ochranu a pomoc, dohlížel na to, aby nešlápla vedle.

Ta se to ale naučila! Dovedla ke všemu přistupovat tak, že to vždycky vyšlo.

V hlavě má komputer, který jí vybere ty nej lepší možnosti a spočítá procenta rychleji než kdokoli, koho kdy znal.

Zpozoroval, že k němu míří Skip, ten dlouhonohý psycholog, co si ho Lucky najala přes mezilidské vztahy. Rychle se otočil a vykročil jiným směrem. Ten chlap je hrozný otrava - nafoukaný a vlezlý. Marco ví, že s ním spala, a už jenom to pomyšlení ho rozčiluje. Proč si vždycky vybírá chlapy do postele jako nějaká obyčejná coura? Muž je to, co ona v životě potřebuje. A jaké ona vlastně poznala typy mužů? Jsou to jen sami hezcí hřebci na jednu noc, tenisoví sparingpartneři, pošahaní herci, úhlední hošíci. Viděl je přicházet a viděl je odcházet. Gino by se nervově zhroutil, kdyby se někdy doslechl o tom, co ona vyvádí. A přece - ať je coura nebo ne, Marco ji chce… chce ji už hodně dlouho… a dnešní noc bude noc s velkým N.

Krásnou Helenu poslal přes její protesty do Los Angeles. “Udělej si dovolenou, můžeš vysedávat u bazénu v Beverly Hills a vykoupit Sakse - potřebuješ změnu.”

“ Ale Marco, j e přece to slavnostní otevření hotelu a j á už mám no vé šaty. Jak bych na tu slávu mohla být pryč..

“A proč bys nemohla být? Stejně budu mít tolik práce, že bych se ti nemohl věnovat.”

Sbohem, Heleno. Aspoň prozatím. Lucky Santangebvá a já si ještě musíme něco vyřídit.

Lucky stála pod ledově bodajícími jehličkami sprchy a s povděkem kvitovala, že dnes je studená voda opravdu studená. Včera byla vlažná. “To jsou dětské nemoci, paní Santangelová,” ujišťovali ji všichni. “Nemějte obavy, bude to v pořádku.” Úklona hlavy, úklona se zanožením^olíbení prdelky. Ach, jak jí všichni posluhují! Ach, jak to miluje!

Vystoupila zpod ledové sprchy do své speciální osobní koupelny. Je to tu v každém ohledu přepychové. Na podlaze bílá kožešina z lamy, na stěnách tapeta s výjevy z džungle a všechno ostatní zařízení z alabastru.

Zabalila se do froté županu a odfapkala do ložnice. Strohé, moderní, jenom s luxusními postelemi - černými hedvábnými prostěradly a tygřími pokrývkami.

Sedla si na postel a zavolala dolů spojovatelce. “Hodinu mi sem nikoho nespojujte. Ať je to, kdo chce.” Pak vstala, shodila ze sebe župan, zhasla světla a vklouzla do toho dekadentně černého hedvábí.

Sotvaže zavřela oči, začalo se jí hlavou honit milión myšlenek, které soupeřily s její touhou spát.

Vzpomněla si na to, co ji naučil její cvičitel jógy. Uvolni se - kousíček po kousíčku. Nejprve prsty u nohou, potom chodidla, potom lýtka, potom stehna … Nejde to. Je příliš rozrušená.

Nahá přemýšlela pod smyslným dotekem pokrývky o tom, kdo s ní bude v posteli dnes v noci. V podstatě je to jedno. Všichni jsou stejní. Krásní, tmaví, dárci rozkoše. Jsou zaměnitelní. Jsou to přechodní hřebci.

Samozřejmě kromě Marca. Ženatý miláček Marco. Bídák Marco. Pořád po něm touží tak j ako kdysi, ale chce ho mít napořád. A stále nic nenasvědčuje tomu, te by se nádherné Heleny chtěl zbavit.

Proklatě! Čert aby to vzal! Ona asi neusne. Vstala z postele a šla do obývacího pokoje. Obrovské prosklené dveře vedoucí na terasu se jediným stiskem knoflíku tor jely. Vyšla ven,pořád ještě nahá-Bylo sedm hodin a protichladu klimatizovaného pokoje byl vzduch v Las Vegas žhavý.

Pro ni je to triumfální večer. Otvírá se Ginův hotel snů Magiriano ajedině ona sama se o to zasloužila.

Vjela si rukama do svých dlouhých tmavých vlasů a zvedla šije nahoru. Pak je zase nechala spadnout a hluboce si povzdechla. Lucky Santangelová, jo. Mysleli si, že jednají jenom se slabou ženskou. Ale zjistili - dost tvrdě - že jednají s někým od Santangelů.

Kosta přijel už před týdnem. Ani se mu nechtělo věřit, že nastal konečně ten den. Kristepane! Těch problémů, než se hotel postavil! A Lucky si se vším poradila. Smyslem jejího života se stalo vidět hotel dokončený.

Obklopila se těmi nejlepšími - Marcem, který se osobně učil od Gina. Devět let řídil Mirage, do detailů vymakaný podnik. A už se chystá na to rozběhnout v novém hotelu totéž. Má pochopitelně kolem sebe lidi, kteří patří současně i k Lucky. Jsou všichni jedna rodina a všichni mají na mysli Ginovy zájmy.

A potom má Lucky mocného ochránce v Enziu Bonnattim, který jí všemožně radí.

Naučila se být opatrná. Nepohne se ani na krok bez svého osobního řidiče Boogieho Pattersona. Boogie je velice nenápadný, hubený a vyzáblý s dlouhými vlasy. Pořád nosí jediné odrané khaki kalhoty a starou vojenskou bundu. Je mu osmadvacet, bojoval ve Vietnamu a je vynikající střelec.

Lucky ho má ráda, protože vůbec nemluví. Dost už je na tom, že musí mít tělesného strážce. Mluvku by nesnesla.

Ano, uvažoval Kosta, Lucky určitě ví, co dělá. Nějako Dario, ten zvrhlík, jak mu Kosta tajně říká. Co s tím hochem jenom bude? Co jenom bude, až se to dozví Gino?

Jestli se to ale kdy dozví. Naděje na to, že ho dostane zpátky do Ameriky, j sou mizivé. Kosta už vyzkoušel všechny možné i nemožné způsoby, ale s rozruchem ve Washingtonu - kolem aféry Watergate a potom, když odstoupil Nixon - nikdo už ničemu nevěří. Nepomáhají žádné právnické kličky, žádné úplatky, žádné hrozby. Hovořil s několika mocnými Ginovými přáteli, s lidmi, kteří jsou jeho velkými dlužníky, se soudci, politiky, lidmi ve vysokých funkcích na policejním ředitelství. Nikdo se nechce angažovat. Případ daňového přiznání Gina Santangela stále neztrácí na aktuálnosti. Daňový odbor ministerstva financí chce, aby se vrátil. Chtějí ho potrápit, podusit ho ve vlastní šťávě.

Celý systém je zkorumpovaný, a přesto se Kostovi nedaří najít schůdnou cestičku. Pět let, co se o to snaží, je už dost dlouhá doba. Ale kdyby mu to mělo trvat navěky, půjde za tím. Gino je na něm závislý. Tak to bude zkoušet dál.

Náhlá změna životního stylu Dana popudila, ale ne zase tak, aby ho vyburcovala k něčemu nepředloženému. Vegetuje dáHhk, aby mu bylo dobře. Mejdany už nejsou tak divoké, příliv drog není tak samozřejmý, ale jinak si víceméně dělá, co chce, a občasných dopisů od Lucky a Košty si nevšímá. Co si kurva ti dva o sobě myslí? On jim přece nemusí odepisovat.

Jednoho dne se ocitl za mřížemi. Vlastně se to stalo kvůli takové hlouposti. Nějaký pitomý kluk podal u soudu stížnost, že ho několik mužů svázalo, zbilo a zneužilo. K incidentu došlo v Daňově bytě. Vzpomíná si na to jenom mlhavě. Eric toho hocha dovedl domů. byl to šestnáctiletý fracek, který tím byl hrozně nadšený. Dano se k nim ani nepřidal. Měl v ložnici rozdělaného jednoho řádně ženatého muže, který k nim se svou tajnou vášní chodil jedenkrát měsíčně a býval jako utržený z řefězu.

Do prdele! To má jít před soud za něco, co vůbec neudělal?

Kosta to dal všecko do pořádku. Popelavý v obličeji a vzteklý řekl Danovi: “A teď už dost! Nic takového. Budeš ctít jméno Santangelů.” A potom on a ta tmcha ségra mu skrouhli apanáž na úplnou almužnu a řekli Ericovi, aby kurva rvi hle vypadl. Ne že by to Danovi vadilo. S Ericovým odchodem se mu ulevilo, upoň trochu.

Když dostal pozvánína slavnostní otevření Magiriana, nemohl se rozhodnout, jtKtli má jet, nebo ne. Kosta mu telefonoval a řekl mu: “Musíš se toho zúčastnit. Čeká se to od tebe.”

Kdo to od něho vlastně čeká? Ta jeho čubčí ségra? “Já nemůžu,” řekl stručně. Ale pak o tem začal uvažovat a řekl si, že to, aby nejel, je přesně v souladu s tím, co chce Lucky. A tak si řekl, že pojede. Možná se mu podaří vymyslet něco, aby jí večer zkazil. Proč ne? Zaslouží si to.

Lucky přešla až na samý kraj terasy a vyklonila se dolů. Z toho pohleduse zdá - město plné mihotavých světel - jako neónový ráj. Brzy se bude muset a jít dolů vítat hosty. Sjíždějí se na tu slávu ze všech koutů země. Je to

událost, která stojí za to, aby si hvězdy na sebe navěšely ten nej lepší háv a vážily pouť do Vegas.

Kosta jí mockrát vykládal o tom, jak se slavnostně otevírala Mirage. “Bylo to nádherné. Gino byl jako král,” vzpomínal nostalgicky a oči mu zářily.

Tak - a dnes večer bude ona jako královna. V černých šatech od Halstona s diamantovými a smaragdovými šperky, kterými se obdarovala. Nepotřebuje muže, aby jí dávali dárky. Tečka. No, jenom občas… ze zdravotních důvodů. Tiše se sama pro sebe pousmála a vrátila se dovnitř.

Když dokončila náročné líčení, vklouzla nahá do černé róby od Halstona. Byla perfektní. Smyslná řeka hedvábného džerzeje, přiléhavá a erotická.

Vykartáčovala si dlouhé černé vlasy a vzadu si je na každé straně sepnula hřebeny z ebenu.

Její pětadvacet. Má moc, má vládu, má všecko, co odjakživa chtěla.

Kromě Marca.

Jednou ho mít bude - a možná už ho ani nebude potřebovat, až k tomu dojde. Možná.

Marco osobně přivítal EnziaBonnattiho vřelým podáním ruky. Starého muže doprovázel syn Carlo a nevýrazná blondýna, kterousenikdoneobtěžoval představit. Vzadu za ním postávali dva tělesní strážci.

“Lucky je celá nadšená, že přijedete,” řekl uctivě Marco. “Brnknu jí, aby věděla, že jste dorazil.”

Enzio přikývl: “Ano. Chci ji vidět. Chci si s vámi s oběma posedět.”

Hlas mu zestárl podobně jako jeho tělesná schránka a Marco musel napínat uši, aby slyšel, co říká. Vzpomněl si, jak ho Gino vzal poprvé na návštěvu k Enziu Bonnattimu. Bylo mu sedm a půl roku a ještě dnes si pamatuje, jak to na něho silně zapůsobilo.

Uvedl Enzia a jeho doprovod k nejlepšímu stolu. Tam čekaly tři láhve jeho oblíbené skotské, mísy s uzenými jikrami, pistáciové oříšky a studená kuřecíjátra, jen se do toho pustit.

Enzio se usmál: “Máš tu, co já mám nejradši. To zařídila Lucky?”

Marco přikývl: “Jistě.”

Enzio teď celý zářil: “Ta holka myslí na všecko. Proto j e taky jednička… Ne jako ten její bratr - jak se jmenuje - pořád se o něm něco šušká. Co myslíš, Marco, je ten kluk teplouš? Je to pravda, co se říká?”

Pokrčil rameny: “Nevím. Nevídávám ho.”

“Gino, ten by mu zpřerážel hnáty. Každý chlap by udělal to samé, kdyby jeho syn …” Enzio se odmlčel, když kolem procházela vnadná blondýna. “Kdo je ta s těma kozama?” zeptal se a nevšímal si ostrého pohledu své přítelkyně.

Marco se pousmál. Ten staroch se nikdy nepřestane dívat po ženských. “Nevím, ale jestli chcete, tak to zjistím.”

“Tak to zjisti. Možná, že by jí starý pán mohl udělat nějakou tu laskavost.”

Dario si vzal z letiště taxíka. Žádné auto tam na něho nečekalo. Proč by taky mělo. Je jenom syn, co na něm záleží. Úplně zapomněl, že nikomu neoznámil, že chce přijet.

Taxikář řekl: “Povídá se, že ten pajzl stál víc peněz než César a Hilton dohromady. Co tomu říkáte?”

Dario neříkal nic. Díval se z okna a zvažoval, jak na tom je. Dostává mizerných dvě stě padesát doláčů týdně jako apanáž. Jeho porsche má letos pět roků. Nájemné za byt a pár běžných poplatků sice hradí podnik, ale to je všecko, tojekurva všecko.

“Já zas mám rád Circus Circus,” meditoval taxikář, aniž by ho vyvedlo z míry pasažérovo mlčení. ‘Tam si člověk může užít - vzít tam děti - a nikdo vás neotravuje.”

Toje pravda, pomyslel si Dario, nikdo ho neotravuje. Pokud se v tichosti klidí z cesty, může si užívat svého životního stylu podle libosti. Po Ericovi už nemá nikoho nastálo. Líbí se mu sex s náhodnými partnery. Je to bez závazků. Prostě neotřelý sex s obyčejnými tmavovlasými hochy, které sbalí někde na ulice. Po Ericovi už nebyl žádný blonďák. Nechce, aby ho vypíchal zrcadlový obrázek jeho sama.

A taky přestaly ty divoké mejdany - nechce, aby se k němu úplně otočili zády - a přesně tím Kosta a Lucky hrozili, jestli budou ještě nějaké potíže.

“Nechcete vystoupit tady?” zeptal se taxikář, když dojel k chodníku, od něhož vedla dlouhá příjezdová cesta k hotelovému hlavnímu vchodu. “Jestli se dostanu do toho štrúdlu aut, zkysneme tu do zítřka.”

Dario zaplatil a vystoupil. Svůj smokingsineslpřesrukuvplastikovémpytli. Taxi odfrčelo a on si zdálky prohlížel hotel osvětlený neony. Zářící bílý palác. Musel stát milióny a milióny. A on má všivých dvě stě padesát za týden.

Bude se to muset změnit. Dnes večer.Rezolutně vykročil směrem k hotelu.

Lucky obvykle nebývala nervózní. Ale dnes je to jiné. Zvláštní. Je oblečená, hotová a připravená a chvěje se jako čtrnáctiletá na prvním rande.

Když se ozval bzučák u dveří, trhla sebou. “Kdo je to?” zavolala.

“Kosta.”

Otevřela dveře a objala ho. “Mám tě moc ráda,” řekla procítěně, “za to, že mi dáváš šanci dělat to, o čem víš, že to umím.”

Taky ji objal. Zakroužila po pokoji. Nikdy ji ještě neviděl, aby byla tak prosycena krásou. “Šampaňské!” V očích jí zajiskřilo . “Já vím, že nepiješ, ale jenom dnes večer - jenom kvůli mně.”

“Bublinky mně nedělají dobře na žaludek …” začal.

“Blbost,” namítla a podala mu sklenici. “Napijme se na Magiriano, ať jeho kasino přetrumfne všechna ostatní v celém Las Vegas.”

Přiťukli si. A potom Kosta řekl: “A na Gina, který to všechno vymyslel.” Odvrátila se a obličej sejí zachmuřil: “Nesnaž se mi zkazit večer.” “Lucky,” řekl Kosta jemně, “bez tvého otce by nic tady z toho nebylo možné. Nemůžeš přece k němu chovat zášť navěky.”

“Proč ne?” zeptala se.

“Protože jednou se vrátí a převezme to. A ty si budeš muset zvykat přijímat jeho a jeho názory.”

“On se nikdy nevrátí,” řekla suverénně. “Už to trvá příliš dlouho. Oni ho sem zpátky nepustí.”

“Postarám se o to, aby ho pustili.”

Zaraženě na Koštu zírala a v duchu si říkala, jak jen by ho přesvědčila o tom, že je lepší, když Gino bude tam, kde je. V tom, aby něco řekla, jí zabránil zvoneku dveří.

“Tady je Skip,” ozval se hlas přes dveře. “Chtěl jsem jenom vědět, jestli jsi už hotová a můžeš přijít dolů. Mám tam hromadu slavných osobností, se kterými bych tě rád vyfotografoval.”

Prudce otevřela dveře a vlezlého referenta pro mezilidské vztahy zpražila pohledem. “Už jsem ti přece říkala,” spustila trpělivě, “že nechci žádnou publicitu kolem své osoby.”

“Já vím, ale myslel jsem si, že dnes, když je ta sláva a tak - “

“Ne, Skipe, v žádném případě ne.” Zabouchla mu dveře před nosem. Proč s tím blbcem lezla do postele? On jí tam vlezl, tak jako je vlezlý i jinde. Obrátila se ke Kostovi a natáhla ruce. “Pojďme se podívat, jak to všechno drží pohromadě. Minulý týden mě pronásledovaly zlé sny, že se to tu zřítilo na hromadu sutin, já

jsem seděla uprostřed nahá a všichni kolem křičeli - Ty krávo, my jsme ti říkali, že to ženská nezvládne! - “

Kosta ji vzal za loket a doprovodil ji ke dveřím. “Lucky,” řekl slavnostně, “jméno, které ti nikdy nikdo nedá, je kráva. To ti můžu zaručit.”

Marco je pozoroval, j ak přicházejí. Lucky j ako by v černé elektrizovala, oči měla plné arogantního divošství, ňadra částečně vystavená na odiv a šaty, které toho víc odhalovaly než skrývaly. A Kosta, hrdý muž, který se k ní majetnicky tiskl.

Vykročil směrem k nim, když se ve dveří zastavili. Slavnostní večer už byl v plném proudu. Byla to impozantní přehlídka superhvězd, producentů, průmyslových magnátů, sportovních osobností, prostitutek, podvodníků a představitelů všech možných druhů zábavy.

Marco přišel k Lucky a cudně ji políbil na tvář. “Ty vypadáš … úplně normálně,” zavtipkoval.

Pousmála se: “Kde máš Helenu?”

“Může se to zdát divné, ale není tu.”

“A proč ne?”

Upřeně sejí díval do očí: “Však ty víš proč.”

“Že by?”

“Dnešní večer je přece výjimečný, ne?”

“Ale ty jsi pořád ještě ženatý.”

“Poslyš - “ naklonil se těsně k ní a potichu pokračoval, “myslím, že je na čase, abys udělala výjimku.”

Srdce jí tlouklo, jako by právě desetkrát oběhla koíem Times Square. “Nikdy nedělám výjimky,” zašeptala chraptivě. Ale věděla, že udělá. Dnes.

“Jednou se vždycky musí začít, ne?”

Očima se na sebe přilepili tak, jak se lepí suchý led na kůži.

“Je tu už Enzio?” zeptal se netrpělivě Kosta, kterému se nezamlouvalo to, co le tu podle jeho názoru rozbíhalo.

“Jo, přijel před několika minutami. Právě jsem vám chtěl brnknout.”

“Pojď, Lucky,” řekl Kosta, “pojďme ho přivítat.”

“Jistě,” usmála se. Lehce se dotkla Marcovy ruky: “Později.”

Warris Charters všechno svědomitě pozoroval ze svého vyvýšeného místa u baru. Starší a prohnanější Warris Charters. Jedenačtyřicetiletý, kdyby to mělo

být přesně. Vypadá teď jinak. Pro začátek si nabarvil vlasy a řasy načerno. Taky se mu vytvořily těžké zhýralé váčky pod očima, j eho perfektní zuby se rozestoupily, a tak mezi nimi vznikly nehezké mezery.

Posledních devět let se s ním život nemazlil. To, že ho vyhodili z vily v Cannes do zuřícíbouře, mělo nepříznivý vliv najeho zdraví. Uhnal si nebezpečný zápal plic a skončil na dobročinném lůžku v místní nemocnici. Málem už umřel - ne snad, že by toho někdo želel. Jen co se zotavil, pokoušel se nějak spojit s Olympií. Byl to úkol nad lidské síly. Když rodiče bohatého děvčete chtějí, aby zmizelo, tak zmizí a je to pořádný oříšek pro každého, kdo se o to chce pokusit. Po něj aké době toho nechal a nastěhoval se k jedné přátelsky založené šlapce, která pracovala v posezónní turistice. V prosinci se i s ní přemístil do Paříže, ale ona se mu jaksi zapomněla zmínit o tom, že u ní nastálo bydlí pasák. W arris zase skončil v nemocnici, tentokrát se dvěma zlomenými žebry.

Nakonec se odbelhal domů do Madridu, kde se dal dohromady se starou partou přátel: s překupníky drog, narkomany, hadráky. Živil se tím, že pořádal show se skutečnou souloží na jevišti, a tím si opatřil i peníze, aby mohl natočit pornofilm. Hlavní představitel mužské role ale v poslední chvíli vypadl a Warris za něho musel zaskočit - proto ty nabarvené vlasy. Měl jisté zábrany a taky ještě někde žila jeho matka, asi by tedy nebylo dobře, kdyby ho poznali.

Film měl v Evropě jakýs takýs úspěch. Vydělal mu dost peněz na to, aby se dostal zpátky do Ameriky, kde vyrobil ještě několik podobných v upravené garáži v Pasadeně. Hvězdy nebylo těžké najít. Děvčata se do Los Angeles jenom hrnou, aby se dostala k filmu. Některé z nich nejsou příliš vybíravé k jakému filmu to bude. A tak si docela slušně vydělával, vedl nezřízený sexuální život a po celou dobu toužil, aby zase mohl normálně natáčet. Pořád ještě u sebe měl scénář Zabijáka od Pippy Sanchezové, dříve její a teď jeho. Kdo může dokázat, že je to jinak? Autor scénáře byl už sedm let pod drnem - trošku si zahrál na detektiva.

Jak jemu se to jeví, je Zabiják stále životaschopný předmět obchodování. Samozřejmě potřebuje tu a tam pár změn, ale ten příběh je trhák. Tomu čas nijak neublížil.

Dlouho a úporně přemýšlel, jak to dát dohromady. Financovat nějaký filmje jako přejít pozpátku po visutém laně přes Velký kaňon. Není to žádná hračka. A pak jednoho dne mu to spadlo všechno do klína jako zlatý déšť. Byl ve Vegas s jednou černou štětkou a jejím přítelem, profesionálním hráčem. Jezdili od jednoho hotelu ke druhému, když tu ta černá štětka ukázala svým kostnatým prstem a řekl: “Vidíš tamtu pitomou káču? To je dcera Gina Santangela. Víš, o co jde? Říká se, že jí to po fotrovi pálí a má snad po něm i ty koule. Cha! Ráda bych si je olízla, to si pište!”

Warris se podíval. Teprve za chvilku mu to došlo. A znovu se podíval. A ještě jednou se podíval.

Lucky.To není možné. Bylo.Lucky Saintová. Lucky Santangelová.

Pippa to musela vědět. Proč mu ta děvka pitomá nic neřekla?

A pak mu to všecko začalo v hlavě zapadat do sebe jako kolečka v hodinkách. Když mu Pippa poprvé donesla scénář, řekla mu, že je to pravdivý příběh - životní příběh Gina Santangela. Kdo tenkrát věděl něco onějakém Ginovi Santangelovi? Jediné, co Warris kdy z tisku četl, byl filmový časopis Variety. Ale to jméno mu po léta utkvělo v paměti. Jako třeba Mickey Cohen, Meyer Lánský, bylo to jméno, Jaké člověk zná, i když jaksi neví…

Umanul si, že zjistí všechno, co se dá. Rozhodl se, že až bude mít dost informací, půjde se scénářem za Lucky a donutí ji, aby ho poslala otci. Tipoval, že buď Gino bude chtít, aby se to točilo - a v tom případě to bude rád financovat anebo nebude chtít, aby se to točilo - a v takovém případě bude rád financovat jakýkoli jiný scénář podle Warrisova výběru s tím, že všechny existující kopie scénáře Zabijáka se zničí.

Je to situace, ve které člověk nemůže prphrát. A Lucky je spojka, která to všecko zprostředkuje. Jenomže toto se musí projednat osobně - a k ní není snadné se jen tak dostat. Nakonec se mu podařilo koupit si toto pozvání na slavnostní otevření hotelu od jedné pornohvězdy na půl úvazku, která figurovala jako stálice na seznamu hostů Tiny Martina. Zaplatil jí sto dolarů a přihodil jednu soulož, aby ne přišla zkrátka. A teď je tu, sedí a čeká, aby mohl rozehrát tu svou hru. To teda bude hra. Samé eso. Tak nebo tak, vyhraje vždycky on.

Dario se v hotelu ubytoval, dal si sprchu, oblékl si smoking a vydal se po schodech dolů.

Neviděl nikoho, koho by znal, a nikdo neznal jeho. Šel k baru a objednal si skotskou. Kristepane! K čemu to všecko? Chce jenom promluvit s tou svou čubčí dírou a vypadnout.

Rudolpho Crown chytil Lucky za paži, když procházela kolem jeho stolu. Byl opilý, slepené vlasy se mu plazily po čele v upocených pramíncích. “Podařilo se nám to, paninko, podařilo se nám,” blábolil.

Okamžitě odtáhla ruku. Nebylo měsíce, aby se Rudolpho Crown neopozdil s platbou. Během několikaměsíční odborové stávky se dokonce pokoušel úplně se z toho vykroutit, a tak byla nucena mu připomenout svoji někdejší hrozbu. A teď nějaké opilecké kukuče a “povedlo se nám to”.

“Nechcete si sednout a dát si skleničku se mnou a s mými přáteli?” slintal blahem. “Všichni se s vámi chtějí seznámit. Všichni toho o vás moc a moc slyšeli.”

Zběžně si jeho přátele prohlédla. Ti mužští vypadají jako banda laciných gangsterů a jí se nelíbí pohled ani jednoho z nich. Ženy u stolu se podobaly hollywoodským šlapkám v tu noc, co nejdou kšefty. “Promiňte, ale teď tady nemůžu zůstat,” řekla a z hlasu jí čišel chlad, “dobře se bavte.” A přešla od jejich stolu dál.

Kosta jí pošeptal: “Ten muž se mi nelíbí.”

“A komu se líbí?” odpověděla Lucky. “Ale jeho prachy nejsou k zahození.” Zamávala na Tiny Martina, který tam byl s patnáctiletou filmovou žabkou a její matkou.

“To je odporné,” šeptl Kosta.

Lucky se zasmála: “To ani ne - takový je prostě život.”

Enzio vstal, aby se s ní pozdravil. Láskyplněji objal. “Gratuluju,” zašeptal, “tak se ti to podařilo!”

V očích jí to jenom jiskřilo: “To se mi teda podařilo, že?”

“To teda ano. Vždycky jsem věděl, že to v sobě máš.” Zvedl svou skleničku s Jack Danielsem: “Nikdy jsem o tobě, Lucky, nepochyboval. Kurva ani minutu - dáma promine.”

Dalších několik hodin byla v sedmém nebi. Je královna jak se patří a vychutnává to plnými doušky. Chodí od stolu ke stolu, tancuje, štěbetá. Odněkud se jí do cesty připletl Dario. Je opravdu ráda, že přijel. “Pročs nezavolal? Mohls mi dát vědět, že se ti podaří přijet.”

Vypadal odměřený a celý nesvůj. “Chci s tebou mluvit,” řekl upjatě.

“Přijď si za mnou potom sednout,” navrhla mu, než ji odvedli k dalšímu tanci.

Družila se s lidmi chvalně i nechvalně známými. Tancovala, jedla, pila a bavila se. O půlnoci osobně vhodila prvních pár kostek na zelené sukno hracího stolu, otevřelo se pro veřejnost a pozvaní hosté byli uvedeni do “Bílého sálu”, kde je bavila superhvězda anglického rocksoulu AI King. Má rozechvělý chraplavý hlas, při kterém běhá mráz po zádech. Je to běloch, a přitom zpívá soul tak, jak se zpívat má - nešťastně a náruživě i nedbale smyslně.

Potom kolem bazénu ve tvaru písmene M následoval ohňostroj a ti mladší divočejší hosté se svlékli a naskákali do vody. Lucky měla chuť přidat se k nim taky, ale ví, že by to nepůsobilo dobře. Musí krotit své divočejší sklony. Snažila se o to a získala si už respekt. Teď se nesmí shodit. Nesmí vypadat jako nějaká pitomá frajle, která je každému k dispozici.

A tak stála na okraji bazénu a usmívala se, dívala se a uvědomovala si, že tento večer znamená velkolepý úspěch.

Dario se držel stranou hlavního dění, měl špatnou náladu a celé si to v hlavě probíral. Přijd si za mnou sednout - to teda jo. Ta čubka si za celý večer ještě nesedla.

Pozoroval ji, jak stojí u bazénu a jak se na ní blýskají šperky, které musely stát obrovské peníze. Kdo si myslí, že ona je ? Byla to kluko vina, ale najednou měl silné nutkání jít a strčit ji do vody. Rozhodl se, že to udělá. Proč ne? Je tak zahleděná do sebe a všude tady poletuje jako včelí královna.

Vykročil směrem k ní, ale když se přiblížil, otočila se a řekla: “Dario, tady jsi. Už tě hledám.”

Lhářka!

“Je to takový strašně úmorný večer. Co abychom se sešli ráno u snídaně?” Silně si skousl spodní ret “Nechtěl jsem tu tak dlouho zůstat.”

Cynicky zvedla obočí: “Ták? A jaká naléhavá záležitost tě nutí, abys tak spěchal s návratem?”

Mrcha! Mrcha! Mrcha!

“Tak dobře, u snídaně,” zamumlal, “je toho hodně, co ti musím říct.” “Výborně. Bude to příjemná změna. Tak v deset v restauraci v atriu.”

Hleděl na ni a v očích měl trpkost spolu se žárlivostí. Potom otevřel ústa, aby řekl něco kousavého.

Warris Charters si vybral přesně tento moment ke svému vstupu na scénu. Přistoupil k nim a jeho hlas byl samý med a předstírané okouzlení. “Malá Lucky Saintová! Kdo by si to pomyslel!”

Zaraženě na něho pohlédla: “Kdo jste?”

“Kdo jsem? To snad má být vtip.”

Rychle mrkla do stínu. Boogie tam je, kdyby ho snad potřebovala. “Budeme si dávat hádanky, anebo mi chcete říct, jak se jmenujete?” zeptala se ostře.

Toho ostrého tónu si úmyslně nevšímal. “Vážně chceš říct, že si na mě nepamatuj eš ? Učil jsem tě řídit. Učil j sem tě spoustu jiných věcí. Ty, já a Olmypia, jako tři mušketýři.”

Upřeně se na něho zadívala. “Kristepane! To je Warris Charters! Z kterého hrobu jsi vylezl? A co ti to udělali? Vypadáš strašně!”

Dario si dobře prohlédl objekt sestřiných urážek. Jemu se nezdá tak špatný. Vlastně je docela hezký. I ty váčky pod očima jsou smyslné jako hrom.

“Je to hezké, že ty ses vůbec nezměnila,” opáčil suše Warris.

“Ale já jsem se pořádně změnila, tím si můžeš být jist.” Odmlčela se a potom zamyšleně dodala: “Co chceš, Warrisi?”

“Proč bych měl něco chtít?”

“Ale jdi! Takové ty kecy jako - jenom jsem ti přišel říct ahoj - vynech.”

Pohled mu sklouzl na Daria. “Soukromě si pohovořit.”

Naznačila, že je všude kolem nich plno lidí. “Nemám teď náladu na soukromé rozhovory. Až někdy jindy.”

“Mám něco, co budeš chtít vidět…” udělal významnou pauzu, “a tvůj otec to taky bude chtít vidět.”

Co by mohl mít Warris Charters, co by vůbec nějak mohlo zajímat ji i Gina? “Já nemám zájem.”

“Ale budeš mít, až zjistíš, o co jde.”

“Tak si přestaň hrát na tajnůstkáře a řekni mi to.” Neurčitě máchla rukou směrem k Dariovi. “To je v pořádku. To je můj bratr. Můžeš mluvit.”

Warris se znovu podíval na zakaboněného blonďáka. Už předtím si ho všiml, když seděl ještě sám u baru, a uvažoval, jestli to je herec… a pokud ano, jestli by měl zájem dělat trochu do porna. Dobře, že se nezeptal! “Mám filmový scénář. Je to živomí příběh tvého otce. Myslím, že by to měl vidět, než se to bude natáčet.” Zívla si. “Tak mu to pošli - nikdo ti nebrání.” Uviděla Kostu a zamávala na něj. “Dobrou noc, Warrisi - bylo to tak báječné, že jsme se zase potkali.” A už odcházela směrem ke Kostovi, aniž by se ohlédla. Daria a Warrise nechala stát spolu.

“Do prdele!” zamrmlal si Warris vztekle pod nos.

Dario cítil, že tudy by se snad mohl dostat Lucky na kobylku. Neví ještě přesně jak, ale on to zjistí. On se do toho rozhodně pustí, aby zjistil, o co tu jde. Napřáhl ruku. “Jsem Dario Santangelo,” řekl. “Možná vám já budu nějak užitečný.”

Marca celý večer skoro neviděla. Až na úsměv přes sál a nějaký ten pohled. Podobně jako ona se věnoval hostům. Byl milý na správné lidi, hýřil šarmem a bděle sledoval všechno, co se děje.

Když ji představovali AI Kingovi, tomu zpěvákovi, Marco se jř jakoby zázrakem objevil po boku a nenápadněji odmanévroval k Enziovu stolu. AI King má svou pověst. A ona taky. Marco si řekl, že je bude držet od sebe.

Za pět minut už AI Kinga obletovaly tři pozorné ženy. Lucky s úsměvem zaznamenala, že Marco dodal jednu brunetu, jednu rusovlásku a jednu blondýnu, aby se prostě pojistil a nešlápl vedle. Taky si nemusel dělat starosti. Ona nemá hvězdy v posteli ráda, i kdyby byly sebepítažlivější. Tváří se, kdovíjakou laskavost člověku dělají, když s ním sdílí ten uctívaný orgán, po kterém touží milióny žen. A ten uctívaný orgán má obvykle příliš mnoho mil na tachometru, potřebuje pečlivě nasměrovat a vyžaduje pochvalné recenze. Výkon nebývá ani průměrný, obzvláště při detailních záběrech.

U Enzia seděla po jedné ruce jeho blonďatá přítelkyně a po druhé ruce mladá dáma s velkými ňadry, která předtím upoutala jeho pozornost. “Jsi spokojená?” zeptal se Lucky se zájmem.

“Víc to už ani nejde,” celá zářila.

“Tak je to dobře.” Naklonil se k ní a zašeptal jí do ucha: “Vil, koho si ten Špinavý posera Crown dneska večer přivedl?”

Mechanicky otočila hlavu a podívala se ke stolu Rudolpha Crowna. Jeho spolustolovníci byli opilí a hluční. “Koho?”

Enzio protáhl obličej. “Možná bude lip, když ti to teď ani neřeknu.

“Koho?” naléhala.

“Má s sebou ta Kassarriho dvojčata.”

Cítila, jak ji to schladilo. “To ti nevěřím.”

“Ty si myslíš, že Enzio Bonnatti lže?” pronesl mírným tónem.

“Tak jsem to nemyslela. Jenom se mi nechce věřit, že je možné, aby udělal něco takového.”

“Jo, je to možné. Ten chlap je vygumovaný strup. Možná, že o tom ani neví. Budu muset někoho poslat, aby do něho nacpal ta správná fakta, co a jak se kolem děje.”

Kassarriho dvojčata. Synové Růžového banána z prvního manželství. Lucky se s nimi nikdy nesetkala, ani se s nimi nikdy setkat nechtěla. Jejich otec jí zavraždil matku. A Gino se zbavil Banána… Tak to dostala z Košty a Enzio ji to taky potvrdil.

“Jak si dovolují vkročit do mého hotelu?” běsnila. “Chci, aby je vyhodili… okamžitě.”

“Nech ty burany sedět. Už je skoro konec. Nač si to kazit s takovýma imvadama. Neboj se, ti už se víckrát nevrátí. Vezmu si to na starost místo tebe -a ti si budou pamatovat, že se nemají vracet. Ber to ode mě jako malou pozornost.”

Políbila ho na tvář. “Děkuju ti, Enzio.” Ještě jednou se podívala ke stolu, kde seděl Rudolpho Crown. To je ale svině. Ten by si zasloužil, aby mu tenkrát toho jeho čuráka uřezali.

Byly čtyři ráno a zábava byla stále ještě v plném proudu. Ale Lucky věděla, že je čas odejít. Vyhledala Koštu a zašeptala mu: “Jdu si lehnout. Byl to fantastický večer, že?”

“Nádherný!”

“A proč ty tu ještě vysedáváš? Ty přece chodíváš spát mnohem dřív.”

“Rád bych Ginovi o té slávě povykládal všecko od začátku až do konce.”

Gino, Gino, Gino. Zatracený Kosta, že jí ho pořád připomíná.

“Tak jo, bav se,” řekla chladně, “a nashle zítra.”

Soukromým výtahem vyjela ke svému luxusnímu apartmá v nejvyšším; poschodí. Boogie ji mlčky doprovázel, prohledal to tam, jestli se uvnitř někdo neskrývá, a odešel do svého pokoje vzadu. Bydlel odděleně, alekdyžho potřebovala, stačilo jenom stisknout jedno ze strategicky rozmístěných poplachových tlačítek a byl by tam během pár vteřin.

V hlavějí to všechno vířilo. Proč Rudolpho přivedl ty Kassarriho dvojčata do jejího hotelu? Co to chce Dario? Udělala dobře, když Warrise Charterse odmítla, aniž si to nechala projít hlavou?

Odkopla lodičky Charles Jourdan a vybrala si gramofonovou desku. Co.se, děje s Marvinem Gayem. Prostory zaplnila příjemná smyslná hudba a ona se tím uvolnila.

Jak dlouho to bude Marcovi trvat, než se objeví? Pět minut? Deset? Určitě ne víc.

Hbitým pohybem rozepnula háček a její drahá róba od Halstona spadla na zem. Zvedlaji, přešlado ložnice a vybrala si ze skříněsvounej starší anejoblíbenější košili z džínsoviny. Byla to ta samá, kterou nosila už deset let. Marco ji v ní často vídal… aleneted’poslední dobou. V koupelně se conejpečlivějiodlíčila, odložila šperky, s gustem si prokartáčovala dlouhé černé vlasy a pečlivě je spletla do dvou copů. Vypadala na čtrnáct. Vydrhnutá a čistá a připravená stanout tváří v tvář muži, kterého už mnoho let miluje.

Když zaklepal na dveře, byla už hotová. “Proč ti to trvalo tak dlouho?” zeptala se tiše.

“Bylo to jenom patnáct minut… Poslyš, podívej se na sebe. Cos to se sebou provedla?”

Zaculilase. “Vrátila jsem čas.Líbí se ti to? Teď mě vidíš, jaká opravdu jsem.” Vypadal zmateně. To není ta srny s lití kráska, se kterou byl před pár minutami. Toto je mladé děvče, které dlouho neviděl. “Proboha, vždyť vypadáš jako malá holka.”

“Přesně taks mně říkával. Ty i Gino.”

Úplně ho to vyvedlo z míry. Založila si ruce v bok a podívala se mu přímo do očí. Dlouhé holé opálené nohy měla rozkročené, hlavu na stranu a v černých očích nebezpečný třpyt. “Hej, pane - nechcete si zahrát na doktora?”

Zasmál se. “Ty jsi číslo. To abych se cítil jako starý nemrava.”

“Tak pojď sem a buď nemrava. Dneska máme výjimku. Jestli se nerozvedeš, žádné další výjimky už nebudou.”

“Lucky,” vzal její obličej do dlaní a pomalu, velice pomaluji líbal. Reagovala deseti lety nastřádané vášně. Její jazyk ohledával jeho rty, zuby, celá ústa. Cítila, jak jeho tělo proti jejímu utěšeně tvrdne. “Udělejme dneska výjimku, na kterou nezapomeneme,” zašeptala.

Líbal ji dál, a až potom, pozvolna a beze spěchu, jeho dlaně sklouzly na její ňadra, držely je přes džínsovou košili a modelovaly jejich tvar, dotýkaly se bradavek a drtily je přes obnošenou látku. “Je to krásné,” šeptala, “strašně, strašně krásné.”

“Ještě to říkej.”

“Ano, budu… budu!”

Pomalu jí rozepnul košili, ale nesnažil se ji svléct, jenomji nechal rozhalenou a rukama zajel pod ni.

“Já se z toho zblázním!” řekla nakonec. “Svlečme se a pojďme už na to.” “Ale já přece nejsem zubař, prokristapána.”

“Ach bože, Marco, já se už nemůžu dočkat. Čekala jsem deset pekelných let.” Jednal tak rychle, že ani pořádně nevěděla, co se odehrálo. Shodil ze sebe šaty, přehodil si ji přes rameno, pak se ocitla uprostřed postele - a už byl v ní, šoustal ji s takovou silou, že měla obavy o jeho zdraví.

Potom najednou jí bylo všechno jedno - jeho zdraví i cokoli jiného. Měla tak rychlý a tak ohromný orgasmus, že si myslela, že umře slastí. A on taky stříkal i řval rozkoší. Oba byli zalití potem, navzájem propletení a oba se smáli.

“Už mě nikdy nench tak nabuzenýho,” řekl, “vidíš, kam tě to dovede.”

“Přesně tam, kam jsem vždycky chtěla.” Nadzvedla se na loktech a hleděla na něj. Měl hodně opálené tělo, pokryté porostem černých chlupů. Lehce mu přejížděla prsty po prsou. “Vis, jak dlouho to byl můj sen? Máš o tom vůbec ponětí?”

Zavrtěl hlavou a usmál se.

Sklonila se ústy kjeho hrudi a začala mu líbat chmýří. Přes bradavky, přes břicho až dolů k jeho údu, který okamžitě začal živě reagovat. Ještě než si ho vzala do úst, na moment přestala. “A co ty, Marco? Jak tys mě dlouho chtěl? Když jsem byla holka a tys mě všude vozil - chtěls mě už tenkrát? Měls chuť na moje dívčí tělo?”

“Tys byla ta největší otrava, kterou jsem kdy zažil.”

Vzala jeho polovztyčený úd do pusy a opatrně stiskla zuby. V obličeji se mu objevil úlek: “Hej!”

Nevinně řekla: “Nechci ti ho ukousnout. Proč bych takovou hloupost dělala?” Sedl si, vzal její hlavu do náručí a začal ji znovu líbat. Podle pravdy musí přiznat, že nikdy předtím se jí líbání nijak zvlášť nelíbilo, ale s Marcem je to úplně jiné. Špička jeho jazyka je pravý nástroj slasti. Když ten opustil její ústa a propracoval sejí k bradavkám, měla pocit, že už zemřela a dostala se do nebe. Slova lásky sejí samovolně drala z úst, ale ona ví, že musíještě počkat. On je pořád ženatý. Čert aby to vzal! Proč je ještě pořád ženatý?

Odstrčila ho, sáhla po cigaretě a přitom si přes sebe přetáhla přikrývku. “Věděls, že tu dnes byly ty Kassarriho dvojčata?” zeptala se stísněně.

“Ano,” říkal obezřetně, “ale nechtěl jsem ti kazit večer.”

“Kdyby mně to řekl někdo dřív, tak jsem je dala vyhodit.

“Jo. A měla bys na krku Rudolpha, jak ječí, že s jeho přáteli se špatně nakládá. Byla to náhoda. Já myslím, že on to neví.”

“Enzio řekl, že to zařídí, aby věděl.”

“To je dobře.” Odebral jí cigaretu z ruky a položil ji na popelník. Potom z ní stáhl přikrývku: “Pojď sem, holčičko.”

Když se milovali podmhé, bylo to oddechové i napínavé zároveň. Postupně začali poznávat všechna zákoutí svých těl - která poloha, který sklon a který dotyk vyhovuje a který ne.

Pozorovala ho tak, jakještě nikdy žádného muže nepozorovala. Jeho oči byly nazelenale šedé, řasy černé a husté. Měl veliké ruce, tělo pevné - bez měkkých míst. Na stehně mu našla jizvu a chtěla vědět, jak se mu to stalo. Začal hovořit o svém životě. Bylo to poprvé, cojíotevřelduši, a ona dychtivě vstřebávala každou minutu. Dozvěděla se o tom, co dělal, jaký vnitřní nepokoj pociťoval, než ho matka přemluvila, aby zašel za Ginem. Marco pokrčil rameny: “Měla pravdu. Neviděl jsem ho léta - a on mě přesto přivítal jako vlastního syna. Je to muž velkého formátu. Určitě musíš být na svého otce pyšná.”

Nikdy o svém vztahu k Ginovi s nikým nemluvila. Je to její soukromá věc. “Hmmm…,” broukla. “Vyprávěj mi něco o tom, když jsi by malý. Víš, když Gino bydlel s tebou a s tvou matkou. Jaký tenkrát byl, jaká byla ona. A proč se nikdy nevzali?”

“Ty - ale já jsem si myslel, že mluvíme o mně.”

Vyskočila z postele: “Vykašleme se na kecání a dáme si sprchu - uvidíme, co z toho vzejde.”

Zasténal: “Už z toho nic nevzejde. Je mně pětačtyřicet a jsem už úplně vyčerpaný. Raději se myslím odplazím a trochu se prospím.”

Byla v posteli se spoustou mužů. Ani jednou si nepřála, aby některý z nich u ní zůstal. A teď najednou neví, co má říct nebo jak se má v takové situaci zachovat. Ví jenom, že ho za žádnou cenu nemůže nechat odejít. “Vyspi se tady a dostaneš zadarmo snídani,” uštěpačně zavtipkovala. Ale to on už vstával z postele a sháněl se po svých šatech.

Ach bože, kam se to dostali? Co se stane? Proč ten ničema něco neřekne?

Najednou měla pocit, že je velice zranitelná, jak tam tak stojí nahá a s vlasy spletenými do hloupých copánků. A on už si natahuje kalhoty. “Já si asi tu sprchu dám,” řekla a čekala, že on ji zadrží.

Zívl si. “Skvělý nápad.”

Zoufalá vešla do koupelny a stoupla si pod sprchu. Bude už pryč, až odsud vyjde? Bude zítra všecko při starém, jako by se nic nestalo?

Kristepane! Nikdy v životě se tak ještě necítila. To, že ho celé ty roky chtěla, je jedna věc - a mít ho skutečně je něco jiného.

Oblečený vešel do koupelny, šaty měl přes sebe jen volně přehozené. Vedle ní stála lahvička sprchového šampónu. Dělala, že ho nevidí, rychleji popadla, vytlačila si pořádnou dávku na tělo a začala si masírovat ňadra.

“Jé!” řekl. “Viděl jsem porno, kde si to jedna holka dělala přesně takhle.”

“Má tvoje žena silikónové kozy?” vyzvídala nasládlým hlasem.

Vyprskl smíchy. “Ty si masíruješ prsa a myslíš při tom na Helenu. Netutláš na sebe něco?”

Naštvaně vystoupila zpod sprchy, uklouzla a skoro spadla. ‘Ty máš ale nevymáchanou hubu.”

Podal jí ručník. “A jak ti dělá toto?”

“Kolikrát za noc to děláš s ní?” Hned jak ta slova vyřkla a slyšela ten žárlivý tón ve svém hlase, sama na sebe se zlobila.

“Dej si pohov.” Přestal se smát. “Kdybych měl tvoji pověst, ani bych se neodvážil takové otázky klást.”

Byla vzteky bez sebe: “Moji pověst? Co tím chceš říct?”

“Že se válíš se spoustou chlapů - to tím myslím.”

“Jsem svobodná a tak proč ne? O co, že tys nebyl jiný, kdyžs byl svobodný.” “To je něco jiného.”

“Jak jiného?”

“Já jsem muž.”

“Kristepane! Teď tedy mluvíš jako pětačtyřicátník! Tak u mužského to je v pořádku, když si mrdá, jak se mu zachce, ale u ženské ne - to tím chceš říct?” Zamračil se. “Vždyť to znáš - společenské zvyklosti.”

“Jaké kurva zvyklosti?” Teď už ječela. “Kdo je kurva stanovil? Mužští - to jsou celí oni.”

“Uklidni se, holčičko. To není nic, kvůli čemu bychom se měli hádat.”

“Ale já se chci hádat. Chci, abys mě pochopil.”

“Já tě chápu…”

Teď už zase mluvila vyrovnaně: “Ne, nechápeš. Ale budeš chápat. Mám ráda chlapy, kteří dobře vypadají. Když nemám nic lepšího na práci, tak šije beru do postele, protože mám ráda sex. Nejsem nymfomanka, ani šlapka. Jdu do postele jen s tím, s kým já chci - a většinou nikoho z nich podruhé nevidím, protože to tak chci já.”

Udělaladramatickou pauzu. “A teď ty mně řekni, Marco, kolik tys vzal děvčat do postele jenom pro zábavu na jednu noc, protože se ti líbily jejich prsa nebo zadek nebo proto, že měly dlouhé nohy? A řekni to po pravdě - kolik?”

Neurčitě pokrčil rameny: “Spoustu.”

“A s kolika z nich ses setkal ještě jednou?”

Po tváři se mu rozlil úsměv. “Tak jo, tak jo, já vím, kam míříš.”

Nechala ručník spadnout na zem, přešla k němu a dala mu ruce kolem krku: “Díky bohu za to.”

Ruce mu začaly bloudit po jejím těle. “Ale ty teď nebudeš potřebovat žádné jiné chlapy, protože máš mě. Je to tak, malá Lucky, je to tak?”

“Ty mě štípeš do zadku!”

“Je to tak, miláčku?”

Po těle se jí rozlila úleva. Má ho. Zítra si budou lámat hlavu, co udělat s Helenou. “Svleč se a pojď zpátky do postele.”

Zvedl ji a odnesl ji ze sprchy. “Hej - ještě k tomu pomu, co jsem viděl. Zapomněl jsem ti říct, co ještě dělala s mýdlem… To tedy bylo něco…. třeba bychom to mohli zkusit…”

“To bychom mohli…” přikývla šibalsky.

Stahoval ze sebe šaty. “Třeba budeme…”

“Hej. Tys myslím říkal, že dvakrát je pro tebe strop.”

“Dámo - ty teď sakra ze mě vlastně děláš lháře!”

Rudolpho Crown a jeho parta vypadli z hotelu za svítání. Chovali se hulvátsky a sprostě. Chytili barmanku, všech pět chlapů ji pořádně ošahalo, zatímco jejich přítelkyně ječely smíchy. Mladý párek musel přetrpět soustředěnou palbu obscénních urážek. Jedna z žen z té jejich tlupy si shrnula vršek šatů dolů a natřásala svá velká holá ňadra dveřníkovi u vchodu přímo před obličejem.

Rudolpho se svíjel v křečích smíchu. Nic povedenějšího ještě v životě neviděl.

Salvátore Kassarri, nejošklivější ze všech dvojčat na světě, ho pořádně uhodil do ramene. “Ty tady máš zlatý důl. Nechceš ten svůj podíl prodat?”

Celý šťastný zavrtěl hlavou. Byl to úžasný večer. Každý zasraný dolar, se kterým se tak neochotně loučil, se vyplatí. A jak. Té děvce Lucky Santangelové se to skutečně povedlo. Má teď obrovský, obrovitý kus toho kurva nejfajnovějšího hotelu, jaký kdy viděl.

Salvátore ho znovu praštil. “Myslím, žes mě neslyšel. Chceš prodat?”

Rudolpho byl příliš opilý na to, aby vycítil ten hrozebný podtón v jeho hlase. Kassarrihodvojčatajsou velká zvířata. Rudolpho je strašně rád, žeje mohl pozvat. Působí ve Filadelfii, ale chapadla jejich zločinů odtud sahají do všech stran. Před několika týdny jejeden z jeho přátel přivedl do jeho pracovny aoni projevili zájem dlouhodobě se značnou částkou podílet na jedné z jeho finančních machinací, která je zrovna šlágrem sezóny. Byl tím přímo unešen.

“Počkej,” řekl Pietro, mladší z bratrů, “nemáš ty kousek toho nového hotelu, co teď otvírají ve Vegas?”

Rudolpho se cítil poctěn, že je může pozvat na slavnostní otevření. Najal letadlo, Kassarriovci dodali holky a jsou tady. A to teda byl večer!

Rudolpho měl apartmá v Magirianu, ale dvojčata se ubytovala v hotelu Sands a teď se mluvilo o nějakém soukromém mejdanu, který by on rozhodně nechtěl propást. “Já nechci nic prodávat,” řekl a zasmál se.

Salvátore Kassarri ho kopl do nohy - ale tvrdě. Rudolpho se zastavil s hubou otevřenou jako ryba.

Salvátore se zasmál a zasadil mu úder do žaludku - tvrdě. “Jenom tak žertujeme, bavíme se. Nevadí ti to, že ne?”

Přestože byl opilý, tak mu to teda vadilo. “To si nech od cesty,” začal.

Salvátore mu vrazil jednu do koulí něčím, co se podobalo kusu oceli.

Rudolpho zasténal, vyhodil ze sebe část večeře, zkroutil se a zalapal po dechu

“Tak přece chceš prodat, nebo ne?” zeptal se Salvátore mírně.

Rudolpho nemohl ani uvěřit, že se to děje jemu. Už tenkrát, když za ním přišla domů Lucky Santangelová a vyhrožovala mu, to bylo dost špatné, ale toto překračuje všecky meze. Jsou před jeho hotelem, jsou se skupinou lidí a nikdo z nich si - zdá se - ani nevšímá, co se děje. A je to na denním světle, proboha!

Pietro ho chytil za paži na jedné straně a Salvátore na druhé. Další dva muži šli pro auta, ženy tu postávají a štěbetají.

“O co sakra jde?” vyhrkl.

“Ale nic, parťáku,” řekl Pietro, zakřenil se a vystavil na odiv své nikotinem zažloutlé zuby. “Ted sejenom trošku projedem a ten náš kšeft dotáhnem do konce. Ty na tom nic neztratil - vrátíme ti všecky prachy, cos do toho vrazil.”

“Ale já nechci nic prodávat.”

“Ne?” řekl pobaveně Pietro. “Třeba změníš názor.”

“Ale já nechci měnit svůj…”

Salvátore ho chytil za koule přes tenkou látku kalhot. “Nedělej žádné ukvapené rozhodnutí,” řekl, stiskl a zakroutil. “Život je někdy samé překvápko. j Kdo ví, co budeš chtít zítra.”

Když ho Kassarriho dvojčata nacpala do auta, omdlel. Rudolpho Crown je j zbabělec. Prodá to. Nakonec to prodá.

Lucky se ve spánku zavrtěla a natáhla ruku. Její ruka se dotkla Marcova hrudníku. Usmála se a probudila se. Neví, kolik je hodin, ani ji to moc nezajímá. i Jenom ví, že toto je nejšťastnější den jejího života.

Jemně si začala hrát s jeho bradavkami, olizovala si špičky prstů a pak jimi přejížděla sem a tam.

Zasténal a ona viděla, jak pod přikrývkou nabývá. Mrkal a líně otevíral oči.

“Miluju tě,” řekla, “a chci, aby ses se svou ženou rozvedl.” Kristepane! Přesně to, co nechtěla říct, je venku. Je to prostě tak.

“Jo,” odpověděl, “jistě. A ty se budeš držet daleko od jiných mužských, nebo ti zakroutím tím tvým krásným krčkem.”

Nedovedla si v hlavě srovnat, jestli si dělá legraci, nebo ne. Bude to všechno tak jednoduché? “Ty se opravdu s Helenou rozvedeš?” zeptala se nejistě.

“Poslouchej, holčičko,” posadil se s vážným výrazem ve tváři. “Věděl jsem, že se s Helenou rozvedu týden potom, co jsem si ji vzal.”

“Co?” nemohla uvěřit, co slyší.

“Tys kdysi zmizela z mého života jako rozmazlené děcko. Vrátila ses a já jsem věděl, že jednoho dne budeme ty a já spolu.” Když to říkal, uvědomoval si, že je to naprostá pravda.

Přimhouřila oči: “Opravdu?”

“Opravdu.”

“Tak pročs to sakra neřekl mně! Nenaznačil mi - aspoň něco.”

“Mockrát jsem ti to naznačil.1Tys o mně nechtěla slyšet - ty s pořád j enom vybírala talenty. A kromě toho - dovedeš si představit Gina, kdybych já pošilhával po tobě?” Klekla si na posteli, její dlouhé černé vlasy byly divoce rozcuchané. “Hej -nezapomínej, žes už měl ženu. Cojsem já měla dělat? Prostě na ni nebrat ohled?” “Včera v noci jsi na ni ohled nebrala.”

“A ty taky ne.”

“Ježíšikriste, Lucky, už jsme ztratili zatraceně moc času.”

“Je to tvoje chyba.”

“Já to napravím.”

Objala ho. “Oba to napravíme.”

Začali se líbat. Se smíchem ji odstrčil: “Musím sejít vyčurat.”

“Ale, opravdu? Právě jsem si myslela, že budu neuvěřitelně obšťastněna!” “Zůstaň, kde jsi. Nikam nechoď.”

Jako by někam šla. Chtělo sejí štípnout se, aby se ubezpečila, že sejí to jenom nezdá.

Když vlezl zpátky do postele, vážně se na ni podíval: “Řeknu ti něco, co bys myslím měla vědět. Jestli si teď chceš jenom tak zašoustat, tak to teda šoustáš s tím nesprávným chlapem. Chápeš to, že?”

“Ano, pane.”

“Tak jsem si jenom myslel, že bych ti to měl říct.”

“Ano, pane!”

“Tak se mně to líbí - tomu říkám uctivost.”

Vnořila se pod černé přikrývky. “Já ti ukážu uctivost! Já tě budu uctívat tam, kde fakt o něco jde!” Je po něm úplně posedlá - to není jenom sex, i když ten je přímo bezvadný. Je to něco víc… Zájem o něho, co dělá a jak se cítí. On bude patřit jí a ona bude patřit jemu. Přesně tak, jak to má být.

Když se pomilovali, usmívala se od ucha k uchu. “Kdy to budeme moct rozhlásit?” ptala se dychtivě.

Protáhl se a dal si ruce za hlavu. “Musím to napřed říct Heleně. Nebylo to mezi námi dobré. Ona je - “

“Pitomá?”

“Ne. Nemluv jako nějaká štěkna. Prostě se jenom víc zajímá o sebe než o cokoli jiného. Myslím, že je krásná a… nudná. Zařídím jí dům v Los Angeles nebo v New Yorku - kde bude chtít. To nějaký ten měsíc bude trvat.”

Lucky se zatvářila zděšeně. “Nějaký ten měsíc? Tak dlouho nemůžu čekat.” Rozesmál se: “Tak zaletím dneska navečer do Los Angeles a řeknu jí to. To tě uspokojí?”

“Ty mě uspokojíš. Ach bože! Ty mě dovedeš uspokojit víc než kdokoliv jiný za celý můj život!”

Trvalo to ještě hodinu, než se oblékl a mohl odejít. Vykládali si, hihňali se, usmívali se na sebe jako párek bláznů.

Marco zavrtěl hlavou. “Nemůžu tomu uvěřit. Věděl jsem, že se to stane, ale nevěděl jsem, že to bude takové.”

“Vykládej mi o tom … jaké to je,” zeptala se dychtivě.

“Jaké… je to.. Já nevím. Je mně pětačtyřicet a cítím se, jako bych teprve teď objevil nový svět. To děláš ty, že se najednou cítím jako příšerný IDIOT!” Políbila ho, prošmejdila mu ústa jazykem, až ji odstrčil a řekl: “Musím taky někdy dneska něco dělat. Tak třeba se starat o hotel, ne?”

Pousmála se: “A proč teda sebou, miláčku, nehodíš?”

Ani když odešel, nemohla se přestat usmívat. Rychle se oblékla do bílých džínsů a jemné hedvábné košile. Oči jí halily barevné stíny. Jestli toto je být zamilovaný, měl by to někdo naplnit do láhve - a nadělali by na tom sakra majlant!

Dario seděl tiše v restauraci v atriu, pohrával si s vidličkou, postrkoval slaninu s vejci po talíři a myslel na své setkání s Warrisem Chartersem. Bylo to zvláštní - to je teda fakt. Nikdy se ještě nesetkal s nikým, kdo by byl jako on. “Co to je za scénář, o kterém jste mluvil?” zeptal se, když se představil. Warris se vztekle díval za odcházející Lucky. “Vaše sestra je potvora, jestli teda chcete něco vědět.”

Dario se usmál: “Jsem rád, že se setkávám s někým, kdo má stejný názor.” I potom se shodli. Warris si řekl, že když nemůže udeřit na Lucky, aby promluvila s otcem, bude na to stačit bratr. Pověděl mu o Zabijákovi, o svém plánu, že buď ten film natočí, anebo to celé zlikviduje - jak bude Gino chtít - pokud

bude ochotný zaplatit. “Můžete to zařídit tak, aby se scénář dostal k vašemu fotrovi? A zjistit, na kterou variantu půjde?”

Dario přikývl. Nespouštěl oči z Warrisova obličeje. Je v němněco zhýralého, sexuálního, něco tvrdého a trpkého… Něco, co on chce…

Zbytek večera strávili hovorem, a čím víc hovořili, tím větší měl Warris zájem. Pak se jim do hovoru vmísily dvě šlapky dobračky s dlouhými vlasy a oblými tvary. Warrisův zájem o Daria opadl, jeho ruka začala bloudit po těle té menší holky a pak se dal slyšet: “Tuto budu mít já. Co vy na to?”

Dario pocítil prudké bodnutí žárlivosti. Warris si neuvědomuje… on vůbec neví…

“Samo,” řekl ledabyle, “kdy mně dáte ten scénář?”

“Co tak zítra v poledne? Kde budete?”

“V letadle na cestě do New Yorku.”

“To už tak brzy odjíždíte?”

“Nevím, proč bych tady měl okounět.”

V ten moment jako by Warris konečně vycítil, jaký Dario je a co chce. Jejich oči se střetly. Warris se podivil, proč mu to nedošlo dřív. Přestal objímat tu holku a řekl jí: “Vypadni, zlato. Dneska z toho nic nebude. Mám tu práci.”

Uraženě odešla a svou přítelkyni vlekla s sebou.

Warris se na něho zahleděl s němou výčitkou: “Takýs mně to mohl říct.” Dario cítil, jak v něm narůstá vzrušení. “Proč?”

“Aby sme oba věděli, na čem jsme.”

“A teď to víme?”

Warris pomalu přikývl.

Dario se usmál, když si vzpomněl na to, co následovalo. Ještě chvíli posunoval vajíčka po talířku a hleděl ke vchodu do restaurace. U snídaně, řekla Lucky, v restauraci v atriu, v deset hodin. Teď bylo půl jedenácté a po ní ani vidu, ani slechu. Ale jistě, vždyť má schůzku jenom s ním a na něm přece nezáleží.

Najednou luskl prsty na číšnici. Už tady nebude dýl okounět. Není jeden z jejích poskoků, aby tady vysedával a čekal. A kromě toho… Warris mu řekl, k nemusí žebrat o další peníze. Řekl, že jsou i jiné způsoby, jak získat to, co llověku právem náleží.

Číšnice mu podala účet. “Dneska máte hezký den,” usmála se.

On si to taky myslí. Warris ho pozval, aby na nějaký čas přijel do Los Angeles. ” Ty pomůžeš mně - já pomůžu tobě,” řekl. “Když do toho půjdem spolu, můžem k pak oba válet v penězích - ve tvých penězích, Dario. Jsou tak tvoje jako její. Vymyslíme způsob, jak z toho urvat co nejvíc.”

Spěšně odešell z restaurace. S Warrisem se má setkat v půl dvanácté na letišti a nechce přijít pozdě.

Rudolpho Crown ležel rozplácnutý na zadním sedadle mercedesu, který se řítil po silnici v poušti. Z pachu nové kůže se mu dělalo na zvracení, ale ani na to se nezmohl, protože neměl co.

Strašně by si přál sklenici vody, kávy nebo něčeho, co by v ústech přerazilo chuť hořké žluče. S obtížemi se posadil, ale od řidiče ho dělil skleněný panel se záclonkami.

Z úst se mu vydral sten. Snad každou kost v těle měl naraženou a bolavou, ale nejvíc ze všeho ho trápila tupá pulsující bolest v rozkroku. Rudolpho pokládal sám sebe vždycky za velkého kance. Že by v této oblasti mělo být něco trvale v nepořádku… na to nebyl schopný ani pomyslet.

Zavřel oči a znovu zasténal. Kdo by uvěřil, čím vším on prošel? Kdo by tomu uvěřil?

Ti dva Kassarriovci. Takoví vypadali milí a zdvořilí. Přijdou si do jeho pracovny a mažou mu med kolem huby o té spoustě peněz, co by chtěli investovat do jeho kšeftů.

Ti s ním ale vymrdali. Přijedou s ním do Vegas, zařídí pětkusů prděli a řeknou mu, že si může vybrat.

On si vybral, to je fakt. Brunetu s nohama, které končily až v podpaží. Jenomže už to do ní nemohl vrazit, to je to.

Ti Kassarriho kluci. Ti té své pověsti teda nezůstali nic dlužní. Oni ho vezmou na projížďku - a nakonec je to on, kdo škemrá, aby ho nechali upsat jim svůj podíl na Magirianu, škemrá a žadoní a brečí a plazí se jako nějaké zvíře.

Papíry měli připravené, všecko sepsané a právně ověřené. Měli svědky jeho I podpisu, kteří by v žádném případě nepřiznali, že on to podepsal pod nátlakem. Když to bylo všecko vyřízené, hodili ho do mercedesu a poslali ho ke všem čertům. I

“Řidič tě šoupne do Los Angeles,” řekl Salvátore lhostejně. “Tam chytneš nějaký letadlo do New Yorku. Jenom žádné telefonování. O takové věci se dovedem postarat. Jeden zasraný telefonát - a je kurva po tobě.

Co si o něm myslí, že je? Blázen?

Znovu zasténal a chytil se za varlata. Prachy. Vysrat se na ně! Byl na tom lip, když šije v potu tváře sháněl na dostizích.

r

Enzio Bonnatti a jeho doprovod stáli u vchodu do hotelu a jejich zavazadla se právě nakládala do dlouhého elegantního lincolnu Continental.

Lucky tam stála s nimi.” Škoda, že se nemůžete zdržet. Cestovat takový kus světa kvůli jednomu večeru - to je hrůza.”

“Až budeš tak stará jako j á, budeš vědět, co ti svědčí. A mně kurva svědčí ta moje vlastní postel - dáma promine.”

“Nevyspal ses tu včera pohodlně?” zeptala se rychle.

Zasmál se chrčivým hrdelním smíchem: “Ale ano, jakby ne. Ty tu máš přesně ten typ polštáře, který mám já rád - dvě flašky mojí oblíbené minerálky vedle postele - a v ledničce čokoládu. Jak si vůbec takové drobnosti pamatuješ?”

Teď bylo na ní, aby se zasmála. “Od toho tady přece jsem.”

Naklonil se k ní a políbil ji na obě tváře. “Jsi hodné děvče.”

“Nejsem děvče, Enzio.”

“Tak co jsi? Fotr? Pro mě jsi děvče. Ale v první řadě jsi Santangelová - a to něco znamená. Až se Gino vrátí…”

“Příští týden budu v New Yorku,” skočila mu rychle do řeči. “Můžeme spolu povečeřet?”

Usmál se: “Ona se ptá - můžeme? Ty se nepotřebuješ ptát, Lucky, ty jsi jako rodina.”

“Já vím.” A vřeleho objala. “Děkujuti, žes přijel. Hodně to pro mě znamená.” “Chtěl jsem vidět na vlastní oči, co se ti podařilo.”

“A líbilo se ti to?”

“Vyhrálas na celé čáře. Ostatní hotely teď vypadajíjako špeluňky.” Nastoupil do lincolnu.

Lucky stála a dívala se, dokud auto nezmizelo z dohledu. A pak si uvědomila, že už je po dvanácté. Má toho ještě tolik zvládnout. Zatím neudělala nic, jen promarnila hodinu s Enziem, než odjel.

I Marco se objevil, aby vzdal hold starému pánovi, a ona se do něho vpíjela očima, toužila po něm a cítila, že ho miluje tak, až to skoro bolí. Proč o nich každému nemůže říct? Proč nemůže vylézt na střechu hotelu a odsud všechno rozhlásit, aby to slyšelo celé Las Vegas?

Ksakru, Marco - pověz to Heleně a já to pak povím celému světu. Co tomu řekne Gino, až to uslyší? Kdyby jí tak byl zařídil svatbu s Marcem namísto s Cravenem Richmondem…

Marco se s Enziem srdečně rozloučil a potom mrkl na Lucky se slovy: “Muším zaskočit do Mirage. Co kdybysme se sešli ve dvě v atriu na takový pozdní oběd?”

“Ráda.” Snažila se, aby to před ostatními znělo co nejpřirozeněji, ale to, jak celá září, stejně prozradí, oč tu jde.

“Lucky!” Skip se k níhnal jako smršť a mával obálkou. “Říkal jsem si, že tě budou zajímat fotky ze včerejška. Právě je doručili.”

“Já bych strašně ráda, Skipe, ale jsem teď se vším hrozně pozadu.”

“Ále,” zatvářil se zklamaně. “Myslel jsem si, že bychom mohli jít brzy na oběd a já bych tě informoval o tom, co chystám. Reakce tisku je - “

“Nech mi na stroji naklepat stručnou zprávu a pošli mi ji i s těma fotkama. Na schůzku s bratrem už jdu o dvě hodiny později - a to je ze všech problémů ten nejmenší.” Odchvátala do haly a rozhlédla se. Bylo tam pěkně živo. Co by měla udělat nejdřív? Vyhledat Daria? Když už mohl počkat dvě hodiny, dalších dvacet minut ho už nezabije. Musí zajít okamžitě za Kostou a potom si potřebuje osobně promluvit s řadou zaměstnanců a vyřídit několik naléhavých telefonátů.

To musí. Ale co chce, je strávit zbytek života v posteli s Marcem.

“Paní Santangelová… paní Santangelová k telefonu,” zřetelně a nahlas se linulo z reproduktorů. Zašla k hlavní recepci a zvedla sluchátko. “Prosím?”

“To je Lucky Santangelová?”

“Kdo volá?”

“Lucky, tady je jeden z tvých nových obchodních partnerů.”

“Cože?”

“Slyšelas přece.”

“Kdože to jel”

“Jenom jsem ti to chtěl dát na vědomí.”

“Co na vědomí?”

Ale byl na druhé straně linky kdo chtěl, zavěsil. Praštila telefonem a utrhla se na vyděšeného recepčního: “Řekněte na ústředně, že nechci, aby mě vyvolávali, pokud to není nezbytné. A všechny hovory musí jít přes kancelář.”

Recepční obdivné přikývl: “Ano, madam”

Takový pitomý telefonát. Zatracený ťulpas na ústředně. “Dejte mi k telefonu Daria Santangela.”

“Už se odhlásil, madam.”

“Kdy se odhlásil?”

“Asi tak před hodinou a půl.”

“Víte to určitě?”

“Sám jsem posílal jeho účet do kanceláře, aby mu to uhradili jako čestnému hostu.” “Tak dobře. Děkuju.” Jestli se Dario nemohl obtěžovat počkat, tak to není její problém. Však ho zastihne v New Yorku.

Pomyslela na Marca, celá se zachvěla a přála si, aby už byly dvě hodiny, kdy se spolu zase uvidí.

Kassarriho dvojčata oslavovala. Měli tam láhev šampaňského a dvě štědře obdařené rajdy, které nic nenamítaly proti tomu, aby se podílely na čemkoli.

Zatímco oni dva vychutnávali tělesné slasti, jimi najatí enforceři pracovali v terénu. Podíl Rudolpha Crowna na Magirianu jim k plné spokojenosti nestačí. Jsou ještě jiní členové syndikátu, které je možno přesvědčit, aby své podíly prodali. Ale ti už nedostanou peníze hned - j ako Rudolpho - ti si budou muset na návrat svých investic počkat.

Salvátore Kassarri zmáčkl baculatý zadek ženy, se kterou byl v posteli, ařekl: “Ty to máš ráda, že? Ráda se necháš vyšoustat mužským, jako jsem já?”

“Ano,” odpověděla podle očekávání. “Ty jsi kus chlapa.”

Salvátore obrátil pozornost k ženě pod jeho bratrem na vedlejší posteli: “A ty? Co ty?”

“Ach ano. Vy jste oba úplní sexuální roboti.”

Sexuální roboti! Musel se usmát. Ty by přece mohly vyprávět! Dvě děvky, které píchají ve dne v noci za peníze. Normálně by ho ani nenapadlo jim platit, ale dneska je to jinak. Dneska jsou ty dvě tady opravdu důležité…

Ozvalo se zaklepání na dveře. “Obsluha na pokoji,” ozval se zvenčí hlas.

“Vstupte,” zakřičel.

Číšník otevřel dveře služebním klíčem a vjel dovnitř se servírovacím vozíkem plným jídla. Okamžitě se zarazil, když uviděl, co se tam odehrává.

Salvátore zvedl dvacetidolarovku z nočního stolku a zamával s ní na něj. “To je v pořádku, toho si nevšímej. Dones mi sem účet, ať ho podepíšu.”

Číšník ve svém životě už nechtě vpadl do spousty všelijakých situací - za dvacet roků služby na poschodí toho člověk vidí víc než dost. Ale nikdy neviděl nic, co by iř podobalo tomuto. Pietro Kassarri se svou přítelkyní si to klidně rozdávají dál. Salvátore Kassarri je úplně nahý a ta žena, co se povaluje vedle něho, taky. Číšník už se nemůže dočkat, až bude zpátky v kuchyni a všem to vylíčí.

Salvátore s naučeným máchnutím rukou podepsal účet. “Kolik je hodin, kamaráde?” Číšník se podíval na hodinky. “Dvě hodiny a deset minut, pane,”

Lucky si zapálila další cigaretu a řekla: “To je divné. Marco nechodí pozdě. Řekl ve dvě - a je dvě dvacet.”

Kosta si usrkl horkého sladkého čaje a pátravě se na ni zahleděl. “Dnes dopoledne jsem hovořil s Ginem,” ohlásil jí.

Skoro jako by ho ani nevnímala. “Opravdu?” řekla nezúčastněně.

“Jednou se budeš muset podívat pravdě do očí a plně si uvědomit fakt, že on je tvůj otec a že všechno, čehos dosáhla, bylo možné jenom proto, že…” Neposlouchala ho. Odmítala to poslouchat. Proč sejíKosta snaží pokazit celý den? Proč pořád vykládá o Ginovi?

Na druhé straně restaurace zahlédla Boogieho, jak s někým vzrušeně hovoří. Zběžně je pozorovala a záměrně neposlouchala Koštu. Zdá se, že je to jeden z těch kluků na parkovišti. Co má co obsluha parkoviště pohledávat v restauraci! Tomu musí udělat přítrž.

“Nakonec,” pokračoval Kosta, “se Gino stejně vrátí a potom budeš muset…” Boogie zamířil svižně napříč jídelnou směremk ní. Pohyboval sejako panter - jistě, nehlučně, tiše. Když se přiblížil, pocítila lehké mrazení jako známku zlé předtuchy. Něco tady nehraje. Vstala ještě dřív, než k ní došel: “Co je?”

V Boogieho tváři se zračily rozpaky: “Před hotelem se střílelo.”

“Střílelo? Co tím chceš říct?”

Kosta do toho taky zasáhl: “Co se stalo?”

Boogie zavrtěl hlavou. “Nevím. Někoho tam zastřelili. Chci tě odvést nahoru, Lucky - teď hned.” A už jí svíral ocelovým stiskem paži.

Pokoušela se ho setřást. “Já nechci jít nahoru - “ začala.

“Ano, vezmi ji nahoru,” nařídil Kosta. “Já se půjdu podívat, co se děje.” “Ksakru!” vybuchla, “já nahoru nejdu\ Laskavě mě pusť!”

Boogie rychle koukl po Kostovi a ten neznatelně přikývl. Pak jí ruku pustil. Byla úplně nepříčetná. Pro koho si Boogie sakra myslí, že pracuje? “Pojďme zjistit, co se stalo,” řekla stroze.

Muž, který teď leží na horkém asfaltu, toho moc neviděl ani neslyšel. Říká se, že když člověk umírá, proběhne mu v mysli bleskově celý život.Tentokrát to tak nebylo, vůbec to tak nebylo. Celé jeho tělo zachvátila bolest. Oslepující, nemilosrdná bolest, způsobená třemi kulkami, které se do něho zaryly, když přicházel k hotelovému vchodu. Bolest ho zatáhla do víru divokého tance, krátkého tance. Už brzy bude po všem. Chrčivě zalapal po dechu. Už naposled. Ve zbývajícím zlomku života ještě zaslechl její hysterický výkřik: “M … A … R … C …0. Ach ne … ACH BOŽE… nééé… M… A… R… C… O…”

Část třetí

Čtvrtek 14. července 1977\ New York

Lucky se celá unavená dostala k poslednímu úseku betonového schodiště. I když bylo teprv sedm ráno, na město se už sneslo horko. Cítila se špinavá a strašně se chtěla osprchovat.

Schody vedly do garáží v suterénu. Jen co tam Lucky sestoupila, zamířila ke svému vozu, malému elegantnímu mercedesu bronzové barvy. Rozměrnou kabelu si postavila na kapotu a zahájila obvyklý rituál hledání klíčů. Jak tak prohrabávala obsah tašky, byla víc a víc rozčilená. Ty mizerné klíče tam nejsou!

Vztekle obrátila tašku naruby a vysypala všecko ven. Ale nebyly tam ani klíče od auta, ani klíče od bytu.

Najednou si vzpomněla, že ve výtahu vytahovala z tašky věci, když zoufale zkoušela najít zapalovač. To je ale trdlo! Musela zapomenout dát ty klíče zase zpátky. Určitě teď leží ve výtahu na zemi.

To už bylo trochu moc. “Čert aby to vzal!” kopla do auta.

Steven, který právě vešel do prostoru garáží, se zastavil. “Co je?”

“Nechala jsem ve výtahu klíče. Věřil bys tomu?”

“Jaks mohla udělat takovou blbost?”

“Jaks mohla udělat takovou blbost?” opičila se zuřivě. “Samozřejmě jsem to udělala naschvál - abys mě musel svézt. Totiž - jako že jsme byli ještě málo spolu, jo?”

Povzdechl si. “Tak pojď.”

Naházela všecko zpátky do kabely a šla s ním k jeho autu. Byl to dva roky starý chevrolet.

Odemkl dveře a ona ztěžka usedla na přední sedadlo. “Zapni klimatizaci,” domáhala se hned.

Nevšímal si jí, nastartoval a jemně protúroval motor.

“Zapni tu klimatizaci,” opakovala.

“Ne. U tohoto auta musí být motor aspoň deset minut v chodu, než se dá zapnout klimatizace.”

“Proč?”

“Protože jinak začne motor chcípat,” vysvětloval trpělivě.

“Tak proč si nekoupíš nové auto?”

“Protože toto se mi náhodou líbí. Nevadí ti to, že ne?”

Mlčky s chevroletem vyjel z podzemní garáže. Ulice byly plné lidí, kteří pospíchali nejrůznějšími směry. “Kde bydlíš?” zeptal se zdvořile.

Zívla, aniž se obtěžovala zakrýt si ústa. “U Jednašedesáté a Park avenue. Ale je zbytečné mě tam vysazovat. Nemám klíče od bytu a služka přijde až v deset.” “Domovník má určitě rezervní.”

Zavrtěla hlavou.

Pevně stiskl rty. Už jí má tak akorát dost. “Tak teda kam?”

“A kde bydlíš tyl”

“Proč?”

Vytáhla si z krabičky cigaretu a zlostně cloumala zapalovačem na přístrojové desce, aby ho dostala do polohy “zapnuto”. “Kristepane! To je přecejedno. Jenom jsem se tě chtěla zeptat, jestli bych se tam někde nemohla do deseti poflakovat -ale zapomeň na to. Nerada bych ti dělala potíže.”

“Neděláš mi potíže,” řekl stroze a udivovalo ho, proč ho nepožádá, aby ji zavezl k příteli nebo k příbuzným.

“To jsem ráda.” Zapalovač vyskočil. Přitiskla ho k cigaretě a lačně vtáhla kouř.

K jeho bytu dojeli mlčky. Dopravní světla nefungovala, takže to bylo spíš ploužení.

Myslel na všechnu tu práci, kterou má před sebou. Pátrání ve věci Bonnattiho právě vrcholí. Dva roky náročné inventury životních osudů jednoho muže. Enzio Bonnatti, kluk z ulice, který se během let změnil v jednoho z největších zločineckých vládců široko daleko. Prostituce, pornografie, hazardní hry a drogy. O vraždách, vydírání a úplatkářství ani nemluvě.

Nebylo snadné přesvědčit lidi, aby promluvili. Vznášel se nad nimi strach. Ale pár jich svolilo, hlavně díky Bobbymu de Waltovi. To je právě těch několik klíčových svědků, kteří budou schopni odstavit Bonnattiho navždycky. A teď už je to jen otázka zkompletování materiálů pro obžalobu, na jejichž základě bude Bonnatti obviněn a předveden před soud.

Pečlivě zaparkoval svůj chevrolet před domem z hnědých cihel na Osmapadesáté poblíž Lexington avenue, kde bydlel. Snad jenom jednou v roce se tunajde volný box přímo před domem - aje to právě dnes. Po té promarněné noci lo vypadá jako dobré znamení.

Lucky znovu zažívala. “Jsme prakticky sousedi,” ohlásila mu a lenošně se protáhla. “V deset hodin si můžu udělat domů běh pro zdraví.”

Co s ní bude ty tři hodiny dělat? Proč zrovna on musí být ten pan Laskavý? Proč jí prostě neřekne, ať se poflakuje s někým jiným?

Vystoupil z auta, ale než přešel na její stranu, byla už venku. Znovu se protáhla a oznámila mu: “Mám hlad. Ty taky? Máš doma něco k jídlu?’

Snad si vážně nemyslí, že on jí bude chystat snídani, to snad ne? “Jsou tam vajíčka, kdybys je chtěla udělat,” řekl odměřeně.

Šla za ním dolů po schodech. “Já vařit neumím.”

“Ani vajíčka?”

Bezradně pokrčila rameny. “Vypadá to, že v kuchyni nemám ten správný ženský grif. Jen se kouknu na syrové jídlo - a už to není k jídlu

“Ale nepovídej.”

V domě byly čtyři byty. Steven bydlel dole. Carrie ho vždycky měla k tomu, aby se snažil nějak si to tam vylepšit, ale jemu se to líbí, jak to je, úplně obyčejné a jednoduché - tmavé dřevo, kožené pohovky, velký psací stůl, knihovničky přecpané knihami a jediná jeho výstřednost - fantastická kvadrofonní hi-fi souprava a impozantní sbírka desek se soulem a s blues.

Lucky se podívala kolem sebe. Čekala něco jiného. Ale stejně neví, co si má o Stevenovi myslet. Určitě je to jeden z nejhezčích mužů, které viděla. Problém je v tom, že tak hezcí muži jsou obvykle domýšliví aarogan tni. Tento chlapjejiný. Snad si ani neuvědomuje, jaká je klasa, to ovšem nic nemění na tom, že je protivný suchar.

Pocítila v sobě silnou touhu vlákat ho do postele. Dostat ho tam a zjistit, jestli by ona byla schopna udělat s ním něco, aby roztál.

Skoro se nahlas zasmála. Jak je to najednou všecko naruby! Vždycky to byli chlapi, kteří s ní chtěli jít. Stačilo, aby se prošla v baru pro ty, co nejsou zadaní, a mužští se hrnuli ze všech stran, jako by se ženské už přestávaly nosit a oni by si ještě rychle chtěli kousek urvat. Má ráda anonymitu takových barů pro svobodné. Zajít tam, vybrat si partnera a ani nevědět, jak se jmenuje.

Žádné jméno - žádné trable.

“Proč si nesedneš?” řekl. “Postavím vodu na kafe.”

“Máš tu plyn nebo elektriku?”

“Plyn.”

“Tak to máme štěstí.”

“To ano.” Odešel do kuchyně.

Posadila se na koženou pohovku a přála si, aby jí bylo lip. Tolik věcí sejí honí hlavou… tolik věcí, které ještě musí udělat…

Na chvilku zavřela oči. Gino se vrací… Může tu být každý den… každý moment…

Nechci být zase malá holčička… Prosím tě, táto… neber mi to všecko… Prosím tě…

Rychle otevřela oči. Kristepane! Co to se mnou jenom je? Nikdo - přece nikdo mi nic nebere.

Steven se vrátil do pokoje. Sundal si sako a vypadal uvolněněji. “Konvici jsem dal na oheň. Bude to chvilku trvat. Pustím ti desku, než se osprchuju.”

Přikývla. Víčkají těžkla a hrozila, že se zase zavřou, jenom na vteřinu, jenom na vteřinku …

Rychle se probíral deskami a vybral jednu ze svých oblíbených. Aspoň že v té muzice má ona dobrý vkus. Vyzkouší ji na trošku starším Marvinu Gayeovi. Album Co se děje je dnes už klasika. Dal desku do gramofonu a už spěchal svléct si šaty a postavit se pod chladivě blahodárnou a energii dodávající sprchu.

Už málem usnula, když její vědomí ovanula hudba. Marvin Gaye Co se děje. Kristepane! Marco. Ta noc, co se milovali. Spřádali si budoucnost s Marvinem Gayem na gramofonu, Co se děje hrálo pořád dokola… Vzpomínky ji zaplavily dřív, než se vůbec mohla pokusit je zastavit.

Marco. Nikdy už si nepovolila myslet na něho. Je zamčený v koutku jejího vědomí, kam odmítá vstoupit. Je mrtvý … Je pryč … Marco… Marco … Marco…

Ještě teď se slyší, jak křičí. Pořád vidí jeho tělo, jak leží na černém asfaltu. Pořád si pamatuje, jak z něho prýští krev. Z jejího Marca. Z její lásky.

A ti lidi, jak se shlukli kolemjeho těla, očumovali aklebetili, jakoby to byla jenom jedna z dalších atrakcí Las Vegas. Tlusté čarodějnice ve směšných šatech na ramínka, umolousaná děcka, růžolící muži.

Jeden z nich si to fotí. Hledí přes ten svůj odporný Instamatic a dělá si obrázek.

Jako šelma vyskočila, chňapla mu po foťáku a vyrvala mu ho z jeho upoceného stisku. Praštila s ním o beton a ječela pořád dokola - “Hajzl … hajzl… hajzl…”

Boogie ji odtáhl od překvapeného turisty a ona se vrhla na zem, zvedla Marcovu hlavu a hýčkala ji v klíně.

A celou tu dobu z něho vytékala krev … Pomalu … jistě… nezvratně…

“Miluju tě, lásko… Miluju tě… Miluju tě…” Zdálo sejí, že když ta slova bude opakovat mnohokrát, on neodejde, neopustí ji.

“Je mrtvý, Lucky,” řekl Kosta vážně, “je už mrtvý.”

“Odprejskni!” zaječela a její obličej vypadal jako maska zdeformovaná bolestí. “Tak odprejskni! Bude v pořádku … bude zase dobrý …”

Sanitka a policie dorazily současně. “Musíme ho odvézt do nemocnice,” kvílela. “Prosím vás! Pospěšte si! Záleží na každé vteřině.”

“Je po něm, slečno,” zašeptal sanifák a jemně ji chytil za paži.

Vztekle mu odstrčila ruku: “Jak to sakra vy můžete vědět? Vy jste se ani nepokusil mu pomoct.”

Lucky viděla toho Marca, co s ním byla ráno. Neviděla nehybné tělo. Neviděla, že má půl obličeje pryč, jenom kost a krvavé cáry. Neviděla tu obrovskou kaluž krve kolem sebe.

Na místě se objevil zkušený detektiv, doprovázený několika poldy. Začal vydávat pokyny, přikázal davu, aby se rozešel, a požádal svědky, aby zůstali k dispozici. “Kdo to je?” zeptal se. “Odveďte ji od oběti a zjistěte, co se sakra stalo.”

Mladý policista vykročil splnit rozkaz. Když se pokoušel ji oddělit od mrtvého těla, dala mu takovou ránu, že upadl na záda a utrpěl šok.

Pak zasáhl Boogie. I když vypadal nenápadně, měl sílu jako lamželezo. Odtáhl ji od Marca a téměř ji odnesl ke vchodu do hotelu.

Co bylo dál, to užje pro nijenom mlžný opar, opar obličejů a hlasů, doktorů a nicoty. Vrátila se na místo, kde už jednou byla. Tiché místo, kde nikdo nikoho neobtěžuje. Vzpomněla si, že tam byla tehdy, když jí zemřela maminka. Tenkrát to bylo stejné…

Vzbudila se o čtyřiadvacet hodin později na soukromé klinice, otevřela oči a ostře se zeptala: “Kde to jsem? A proč jsem tady?”

Sestra, která klimbala v křesle, vyskočila: “Á, slečno Santangelová … počkejte chviličku, prosím vás…” Jako blesk vyrazila z pokoje.

Bázlivě se posadila a prohlížela své tělo. Řekla si, že asi měla nějakou nehodu. Snažila se rozpomenout se. Vzpomněla si na slavnostní otevření Magiriana… pamatuje si Enzia a Koštu, Marca, Warrise Charterse, Daria a plný sál hvězd. Pamatuje si celý ten zatracený večer… a potom - nic.

Do pokoje přispěchal doktor v bílém plášti. “Proč tu jsem?” zeptala se. “Měla jsem nehodu?”

“Spíše traumatizující zážitek, slečno Santangelová. Dostala jste sedativa. Pan Zennocotti je už na cestě. Myslím, že bude nejlepší, když vám to vysvětlí on.”

Kosta přijel a vysvětlil to.

A teď o dva roky později Marvin Gaye a co se děje. A ona si konečně povolí vzpomenout si na to, co se opravdu stalo, na tu krutou bolest.

Rozplakala se, štkala a srdceryvně vzlykala. Odveta, o kterou požádala, nestačila. Už tu není Marco, na kterého se obrátila, aby ji vedl a radil jí. Už tu není Marco, na kterého tolik spoléhala. Byla odpovědnáza spoustu věcí, ale když přišlo na to, aby hladce a bez problémů fungovaly dva hotely, jedině on to byl schopný zajistit.

Enzio Bonnatti byl samozřejmě fantastický. Osobně vybral dva svoje nejlepší muže, aby podniky ve Vegas vedli, a než ji propustili z kliniky, byli už zaběhnutí a o všecko se starali. To se jí hodilo. Nechtěla zůstat v tom městě hazardních her. Chtěla se vrátit do New Yorku. Vřele Enziovi poděkovala a požádala ho, jestli by mu nevadilo, kdyby se o ty záležitosti zatím staral dál, aspoň nějaký čas.

“Jasně,” řekl, “dělej, co teď musíš dělat, Lucky, a moji chlapci se už o ty transakce postarají. Však se dohodném.” A potom si osobně vzal na starost to, aby jeho lidi vypátrali Marcova vraha.

Dva týdny po tom střílení jí řekl - “Máme toho chlapa-je to úplný pitomeček, který se nasral, že prohrál. Dočteš se o tom hajzlovi zítra v novinách.”

Lucky se dočetla, že pan Mortimer Sauris shořel ve svém automobilu -zvláštní shoda nešťastných náhod - psaly noviny. “Ten chlívák chcípal kurva pomalu,” vysvětloval Enzio, “dáma promine.”

Enzio byl úplná bašta síly. Lucky chmurně myslela na bratry Kassarriovy a jejich pokus převzít brzy po Marcově smrti Magiriano. Enzio slíbil, že to zařídí.

O pár týdnů později jí řekl: “Rudolpho Crown, Kassarriovci a několik dalších syčáků, co investovali do syndikátu - ti už j sou venku. Mám už papíry, ve kterých stojí, že všechno je teď tvoje.”

Byla sice ráda, ale pořád neměla zájem vrátit se do Vegas. Nesnesla by být tam, kde jí to připomínalo Marca.

Peníze z Mirage byly podrobovány stejné proceduře jako předtím. Řada kurýrů vyzvedla pytle s hotovostí, odvezla je do různých měst, kde se ty prachy propraly a staly se z nich zákonně nabyté peníze. Nakonec se objevily v některém ze Santangelových podniků nebo se použily jinak. Z Magiriana proudily peníze stejným způsobem, až jednou Enzio zavolal Lucky k sobě na Long Island a řekl jí: “Mám pro tebe překvapení. Mám kšeft, který by nám všem mohl vynést nepředstavitelné prachy. Vložil jsem do toho všechny tržby z Magiriana. Důvěřuj mi, Lucky.”

“Já ti důvěřuju,” usmála se.

Kosta měl námitky, hned jak to uslyšel. Když šlo o peníze, byl přirozeně podezíravý, ve všem a ke každému. Lucky je někdy málo zodpovědná. Gino by nikdy nikomu své peníze nesvěřil, ani starému spolehlivému příteli, jakoje Enzio.

Lucky je moc mladá na to, aby si uvědomovala hodnotu a důležitost jednoho každého dolaru.

“Ale běž,” nedala se. “Mluvíme tady přece o Enziovi. Je jako můj otec, proboha. Chceš říct, že on by se pokusil mě podvádět?”

“Já jenom říkám, že není důvod měnit transakce z Mirage, když to tak úspěšně fungovalo víc než dvacet let.”

“Toto je něco jiného - to je investice. A mimo to my ten příjem zrovna nepotřebujeme, ať si to Enzio udělá, jak on chce. My si vezmeme, kolik budeme chtít, když to budeme chtít - v tom nevidím žádný problém.”

Marvin Gaye. Zpívá. Pokoj se plní vzpomínkami. Odemykají a otvírají její paměť.

Panebože! Jak moc Marca milovala. Proč si odpírala tu slast vzpomínat na to, jak strašně ho milovala?

Do pokoje se vrátil Steven. Na sobě měl vybledlé džínsy a džínsovou košili. Jeho černé vlasy byly mokré a zvlněné. Byl bosky. “Dáváš pozor na tu vodu?” zeptal se. Potom se na ni lépe podíval a dodal: “Není ti něco?”

Přestala plakat a cítila se pozoruhodně klidná, jako by jí z beder spadlo těžké břemeno: “Ne, nic mi není.” Otřela si pleť pod očima, aby odstranila zbytky rozmazané řasenky. “To jenom zrovna tato deska ve mně vyvolala nějaké staré vzpomínky.”

“To je mně líto. Kdybych to byl věděl, tak bych …”

“Hovno!” zasmála se drsně. “Tys to přece nemohl vědět. A proč jsi ksakru pořád tak strašně zdvořilý?”

Zrovna když si začne myslet, že není tak špatná, tak ona ho vždycky něčím omráčí. Chvilku vypadá jako malá bezradná holčička, ale pak jí začne jet pusa a je z ní potvora nad potvory. Taková rozmazlená newyorská kočka, vysazená na chlapy. “Myslel jsem si, že se aspoň protáhneš a uděláš kávu,” řekl chladně.

“Já jsem tady jako host,” poznamenala.

“Nezvaný,” nemohl si odpustit.

Až moc rychle se urazila a vyskočila z pohovky. “Když tě teda tak obtěžuju…” začala.

Nevšímal si jí a odešel do kuchyně. Voda v konvici už téměř vyvřela. “Černou? Bílou? Cukr?” vykřikoval.

“Černou. Bez cukru. Nebude ti vadit, když i já použiju koupelnu, že ne?”

Vadit mu to bude. “Jsou to ty dveře rovně.”

Našla koupelnu. Byl tam pěkný nepořádek. Mokré ručníky na zemi, vlasy v odpadu, holicí strojek, deodorant a ústní sprej, to všechno na hromadě se zubní pastou a kartáčkem na vaně. Lucky to potěšilo - to, že není pan Dokonalý, kamkoli se hne.

Zavřela dveře, prozkoumala obsah lékárničky a řekla si, že se vykoupe. Proč ne? Souhlasil přece, že může použít koupelnu, ne?

XXXXXXXX

V kuchyni si Steven lokl horké kávy a zvedl telefonní sluchátko. Na Carrii nebo Aileen je to ještě příliš brzy, ale na Bobbyho není brzy nikdy.

“Hej, kamaráde, co se stalo?” stěžoval si Bobby. “Volám tě už půlku noci.” “Věřil bys tomu, že jsem na celou noc zkysl ve výtahu v tom baráku, kde má lerry kancelář?”

“Jó, tomu věřím - celé město je vzhůru nohama. Měl bys Aileen zavolat, že jsi na světě. Ať už jí nemusím volat každou celou hodinu.

“A ona je v pořádku?”

“Jasně. Byla doma, když se to stalo - kde by taky jinde byla. Na ulici je to, kamaráde, jako v džungli.”

“To je fakt. Podívej se, Bobby, zrovna teď jsem přišel. Jenom jsem ti chtěl říct, že se sejdeme tak v půl jedenácté. A promluvíme si.”

“Myslíš si, že dneska je den D?” zeptal se Bobby napjatě.

“Dnes by byla dobrá šance. A když ne dnes, tak určitě zítra.”

“Už se nemůžu dočkat, jak toho špinavce zabásnem. V noci mě ve snu straší,že k němu něco prosákne o tom, co se chystá, a že nám vyklouzne z města.” Steven se podíval ke dveřím: “Bonnatti nikam nevyklouzne. Ten počítá i lim, že jeho právníci ho z toho vysekají, jak ho z toho vysekávali takovou dobu, h-ty ani tak dlouho nejsi na světě. Ale my ho máme, Bobby, neboj se.”

“Jo, já vím, já vím. Jen jsem nervózní, nic víc.”

“Tak nebuď. Uvidíme se v půl jedenácté.” Odložil sluchátko a dopil zbytek kávy. Žaludek se mu bouřil a připomínal mu, že má hlad. Ať se do pekla propadne, Jestli bude té Lucky ještě připravovat snídani. To radši bude dál hladový.

Kde vůbec vězí? Už je v té koupelně dost dlouho. Mít tolik věcí na starosti a ještě ji v bytě, to ho už vyvádí z míry. Podíval sena hodinky. Teprve půl osmé. I o se teda táhne. Zašel ke dveřím koupelny a hlasitě zaklepal. “Co tam děláš?” íavolal.

“Koupu se,” zakřičela na něho. “Nechceš se vykoupat se mnou?”

Rychle odskočil od dveří. Taje ale prostořeká. Měl by ji fakt chytit za slovo, prostě tam vejít a podívat se, co by potom udělala.

Ví, co by potom dělala. Lucky není děvče, které je možno chytit za slovo. Když něco řekne, tak to i myslí. Přestože ji zná krátce, tolik teda už o ní ví.

Odešel do ložnice, zapnul přenosné rádio a poslouchal nejnovější zprávyj “Následky j sou hrozné. Téměř tři tisíce lidí bylo zatčeno pro rabování. Žháři měli svůj den. V několika částech města hořely ohně tak jasně, že tam elektřinu ani nepotřebovali. Na Manhattanu…”

¦ XXX ¦

Lucky s požitkem vychutnávala vlažnou koupel a sama pro sebe se usmívala.] Cítí se ve fantastické náladě aplná energie. To, že si konečně dovolila připomenout si pravdu o ní a o Marcovi, ji vůbec nedeprimovalo. Po těch slzách na začátku teď cítí zvláštní euforii. Dokazuje to, že je schopna lásky a citu, je schopna o někoho pečovat. Poslední dva roky to byly jenom samé kratochvilné hrátky s hezkými chlapy na jednu noc, které už nikdy potom nechtěla vidět. Šlo o sex, ne o city. Marco by jí býl chtěl dát víc - to teď ví. |

Myslí sejí honily plány do budoucna. Díky tomu, že se Gino brzy vrátí do I města, musí jednat rychle. Enzio to laskavě zaštítil ve Vegas, ale Magirianojejejí a teď je na čase, aby řízení převzala ona. Jinak se Velký Papá vrátí… zas do toho I vpadne … převezme to… a ona bude znova jako malá holka. Zase ta pitomá I ženská citlivka.

Kosta měl pravdu. Ten hotel neměla nikdy pouštět z ruky. Ale to přece nebude žádný problém. Enzio to pochopí. A teďje potřeba vzít si ty peníze, které jí náleží. Kosta to všechno propočítal… ty zákonné sumy jsou samozřejmě jen zlomkem skutečné částky. Podle Kostových umírněných výpočtů jim Bonnatti dluží přes milión dolarů, ajestliže investice, které on udělal jejím jménem, jsou z poloviny tak dobré, jak říkal, tak se ten milión možná i zdvojnásobí. To není špamé pro začátek - pohodlně si sednout a nic nedělat.

V posledních dvou letech věnovala Lucky převážnou část své energie do přebudování nezávislé společnosti “Módní make up” na jednu z největších kosmetických společností v Americe. Líbilo sejí hrát si na finančního magnáta aopravduněco vkosmetickém průmyslu znamenat. Teďjeklidněochotna se vrátit do Vegas.

Voda ve vaně nepříjemně vychladla. Celá se do ní ponořila, potom z vany • vylezla a zatřásla svými kadeřemi jako zmáčený pes.

Ukázalo se, že jediný ručník je ten mokrý Stevenův na zemi a tak otevřela dveře a vystrčila hlavu. “Hej zavolala, “potlouká se tu dneska někdo, kdo by mi mohl podat čistý ručník?”

Udělal horké topinky s máslem a míchaná vajíčka s nakrájenou šunkou. Lucky, zahalená v osušce tak, že to uvádělo do rozpaků, je hltala, jako by roky nejedla. “Jsi fakt bezva kuchař,” řekla s obdivem. “Kdybys někdy chtěl měnit zaměstnání…”

“Jako co? Tvůj domácí poskok?”

“Ále! Ty fakt nemáš žádný smysl pro humor. To jsi vždycky tak háklivý?” Dívala se na něho, líbilo sejí, co vidí, a uvědomovala si, že hovorem s ním strávila víc času než s kterýmkoli z těch svých chlapů na jednu noc. Co tak navázat bližší vztah? Ona je pro, jestli on bude taky.

Všiml si, jak se na něho dívá, a začal jíst rychleji.

“Řekl ti někdy někdo rozspustile…”

Zazvonil telefon a přerušil ji.

Steven ho zvedl se stručným: “Prosím?”

Pozorovala ho, jak s někým mluví - z jeho strany to vypadalo, že mluví s přítelkyní. Má krásnou pokožku, takovou nádhernou barvu - hladkou a čokoládo vou-jako by se šest týdnůjenomnepřetržitě opaloval. A ty jeho černé vlasy j sou dokonce tmavší než její. Pevné černé lesklé kudmy. Oči má taky tak trochu protáhlé - kocouří oči, průzračně zelené, hluboké a smyslné. Zajímalo by ji, jaké má předky. Rozhodně nebude stoprocentní černoch.

Zakryl mluvítko telefonu. “Proč se nejdeš oblíct?” sykl.

Přikývla, ale ani se nepohnula. Jestli si on představuje, že ona vleze zase zpátky do těch špinavých šatů, tak je na omylu. Až dotelefonuje, požádá ho, aby jí půjčil něco svého.

“Ne, to je jenom rádio,” řekl a zamračil se na Lucky. “Ano, miláčku, ano. Zavolám ti později.” Praštil s telefonem. “Díky za to, že tu mám soukromí.” Otevřela zeširoka oči: “Pročs mně nic neřekl?”

“Myslel jsem si, že to nemusím výslovně říkat.”

“Já se stejně nemůžu obléct. Moje šaty smrdí. Říkala jsem si, že bys mně mohl půjčit něco, v čem bych mohla odklusat z tvého života. Klidně můžu sedět před svým vlastním bytem - když vím, že tady nejsem vítaná.”

Bylo jednoduché se v něm vyznat. Jakmile řekla něco negativního, okamžitě na to reagoval tak, že byl zdvořilý.

“Řekl jsem přece, že tady můžeš počkat.”

“Ale já se ti tady nechci plést.”

Zhluboka si povzdechl. “Nepleteš se mi tu.”

“Tak dobře.” Vstala. Osuška ji ani moc nekryla. Podíval se na ni a uhnul honem očima.

“Můžeme sejít podívat do tvojí skříně?” zeptala se nevinně a dělala, že si nevšimla, jak se podíval.

“Nebudu tu mít nic, co by ti sedělo

“Nechci přece nic nóbl, proboha! Jenom nějakou starou košili a džínsy, které si zahnu, a pásek, který je bude držet, aby nespadly. Třeba ta košile, co máš na sobě, by mně úplně stačila.” Pousmála se. “A teď z tebe ještě stahuju košili, co?”

Neubránil se úsměvu. Něco na ní je… Kéž by si už na sebe něco oblékla … to její nahé tělo pod malou osuškou ho vzrušuje … Panebože! Na co to myslí? Od té doby, co mu konečně Aileen dovolila, aby se s ní pomiloval, nebyla žádná jiná. Jestliže člověk má se ženou uspokojivý vztah, nikoho jiného nepotřebuje …

Teď byli v ložnici. Našel jí džínsy, které se při praní srazily, a proplétaný pásek, který si mohla uvázat do pasu.

Okenice malé ložnice byly zavřené kvůli rannímu slunci. V pokoji bylo horko a dusno. Atmosféra byla stísněná.

“Dej mi tu svou košili. Půjdu se do koupelny převléct.”

Začal si rozepínat knoflíky a bylo mu jasné, že je tucet jiných košil, které by jí mohl půjčit. Přiblížila se k němu, aby šiji vzala, a aniž by kdokoli z nich řekl jediné slovo, začali se líbat. Zpočátku nesměle - a pak, jako by si oba uvědomili, že je to něco přirozeného, vášnivěji a vášnivěji.

Steven zapomněl na Aileen, zapomněl na všechno kromě silné, nezkrotné touhy po této krásné a divoké ženě s černýma opálovýma očima. Pomaluji začal tlačit k posteli.

Cítila se jako v neuvěřitelném snu. Tolik se toho stalo v tak krátké době. VzpomínkynaMarca… Ateďtoto… Jaksi ví,žeSteven rozhodně nebudejenom další muž na jednu noc.

Úmyslně padla naznak na postel a osušku nechala sklouznout na podlahu. On zápasil se zipem na džínsách. Vztáhla ruku, aby mu pomohla.

Zazvonil telefon.

Bylo to, jako by někdo cizí vstoupil do pokoje. Steven ztuhl.

“Nevšímej si toho,” zašeptala.

“Já to nedokážu.” Zvedl sluchátko. “Kdo je tam?” zeptal se chraptivě.

Aileen, připravená vyrazit rychlým krokem k budově OSN, řekla: “To je Steven? Zdá se, že máš dost naspěch. Napadlo mě, že bych se u tebe cestou zastavila a udělala ti snídani. Určitě máš hlad jako vlk po tom nočním strádání.”

Pocit viny ho zalil j ako obrovská vlna. Co to dělá? Rychle vyskočil z postele. “Nemám hlad. A musím tady zkontrolovat ještě plno papírů.”

“Jsi v pořádku?”

Aileen ho’dobře zná. Až moc dobře. “Ano, jistě. Jsem jenom unavený a přepracovaný.”

“Tak na to přesně potřebuješ dobrou snídani. Vezmu to přes trh a budu u tebe za půl hodiny.” Než mohl vznést další námitky, zavěsila.

Lucky vycítila, že protentokrát je po všem. Obrátila se na břicho. “Přítelkyně?”

“Snoubenka.”

“To jsem nevěděla, že se to ještě dělá.”

“Jako co?”

“No že se lidi zasnubují.”

Zatáhl si zip na džínsách a zamířil ke skříni, odkud si vybral jinou košili. “Ona sem přijde,” řekl.

“To jsem slyšela.”

“Mrzí mě to.”

“Opravdu?” Zajímalo by ji, jestli ho to opravdu mrzí, anebo to říká jenom ze zdvořilosti. Čert aby to vzal! Proč je ten telefon vyrušil? Vstala z postele a přehodila přes sebe prostěradlo. “Tak j á se teda obleču a vyrazím. Nechtěla bych tě přivádět do trapné situace.”

“Ty, Lucky,” přistoupil k ní, chytil ji za ramena a upřeně sejí zadíval do očí. “Nevím, co se to děje, ale něco se děje. Já sice nevím co, ale jedno vím - že tě chci zase vidět. Směl bych?”

“Nemám ráda muže, kteří se doprošují.” Popadla vypůjčené šatstvo a zabouchla za sebou dveře od koupelny.

Zamračil se. Ve svém soukromém životě si nepřeje žádné komplikace, a navzdory tomu ví, že se s ní musí znovu setkat. Mají spolu nevyřízené účty. A Steven za celý život nikdy nic nenechal nedokončené.

Odešel do kuchyně a udělal dva hrnky kávy. Vyšla z koupelny a usmívala se.

“Líbí se ti to?”

“Líbí.”

“Myslím, že bych mohla začít novou módu.”

“Proč ne?”

“Možná si na to dám ochrannou známku. A budu tomu říkat Utopenec v pytli.”

Soustředěněji pozoroval a pokoušel se v ní vyznat. Říkal si, co asi opravdu cítí pod tou prostořekou slupkou. ‘Tady máš,” podával jí hrnek, “udělal jsem kávu.”

“Ne, díky, už musím vypadnout. Mám teď naléhavou schůzku s plněnými rohlíčky. Přiberu nejmíň dvě kila, než se dostanu do svého bytu!” Vzala si svou tašku Gucci. “Jenom si sem nacpu ty svoje hadry a mizím ti z dohledu. Bylo to fakt… zajímavé.”

“Dáš mi svoje telefonní číslo?” vyhrkl náhle.

“Proč?”

“Protože tě chci zase vidět.”

Zasmála se. “Ty chceš jenom mít jistotu, že ti ty tvoje šaty vrátím.”

“Chtěl bych tvoje telefonní číslo,” opakoval.

Tázavě na něho pohlédla: “Já tvoje číslo mám. Já zavolám tobě. Kdyby to zvedla nějaká žena, slibuju, že zavěsím!”

“Jak se vůbec jmenuješ dál?”

“Aby sis mě mohl v telefonním seznamu najít? Na to zapomeň. Já tam nejsem.” Lehce se mu dotkla tváře. “Ale já ti zavolám. Čestně.”

“Chci, abys mi zavolala.” Zmlkl a významně se na ni podíval. “Opravdu chci.”

“Já vím,” zašeptala tiše. “Po takové době, co jsme byli spolu, jak bys mně mohl odolat.”

Když se konečně dostala do bytu, zrovna jí tam vyzváněl telefon. Nastaly problémy v jednom z výrobních závodů nezávislé společnosti “Módní make up”. Vysadil pohotovostní generátor a vypukla panika.

Měla právě tak čas se osprchovat a vklouznout do čistých šatů a už tu pro ni byl jeden z náměstků a odvezl ji do závodu.

Chtěla si odpočinout, spojit se s Enziem a vyspat se, ale než se dostala zase domů, bylo pět hodin odpoledne. Byla vyčerpaná-příliš vyčerpaná nato, aby něco s něčím dělala, a tak se jenom sesula na postel a okamžitě usnula.

Zdálo sejí o Marcovi, což bylo příjemné, o Stevenovi, což ji uvádělo do rozpaků, a o Ginovi - cožji probudilo s píchnutím u srdce. Gino. Vrací se. Všechno to přebírá. Kristepane! Ona se musí rychle vrátit do Vegas.

Podívala se na hodinky. Za pár minut bude sedm. Usnula úplně oblečená. Honem se převlékla do krátkých jednoduchých bavlněných šatů, udělala si ledový čaj a zatelefonovala Enziovi.

“Není tady,” informovala ji neurvale služebná, “vrátí se až pozdě.” Zkusila Kostu, ale nikdo to nebral. Zvažovala, jestli by neměla zatelefonovat Stevenovi, ale pak usoudila, že je to moc brzy. Na co moc brzy? Lehce se zachvěla a usmála se. Steven je něco jiného. Steven je extra. Tohle ona nechce zpackat.

Telefon zazvonil a ona po něm skočila v přesvědčení, že j í Enzio volá zpátky. Ale nebyl to Enzio. Byl to Boogie Patterson, její bývalý řidič a tělesný strážce -milý tichý Boogie, který s ní chtěl přejít do New Yorku, ale ona mu to rozmluvila, protože přes Boogieho na ni působily Las Vegas, krev a kruté vzpomínky. A tak zůstal ve Vegas, zřídil tam vlastní přepravní službu a ona mu ji finančně pomohla rozběhnout. Stýkali se málo, ale zůstali přáteli.

“Hej, Boogu! Jak se máš? Co je nového?”

“Lucky,” řekl a bylo slyšet, jak se v telefonní budce snaží překřičet kulisu hracích automatů, “musím s tebou mluvit.”

“To sis dobře načasoval. Já jsem chtěla volat tebe. Budu ve Vegas - možná zítra - a potřebuju, abys přijel k letadlu.”

“Ty sem chceš přijet?” Jeho tón sotva vyjadřoval nějaké nadšení.

“Jasně. Už jsem dost dlouho pryč. Vrátím se.”

“To nedělej.”

“Cože?”

“Teď právě jedu na letiště. Je tu něco, co by s měla vědět. Něco, co j sem právě zjistil

V jejím hlase bylo znát rozčilení. “Jaké něco?”

“Lucky … Vím, že tomu asi těžko uvěříš, ale Enzio Bonnatti není takový přítel, jak si o něm myslíš.”

“Boogie, co je to s tebou? Nejsi pod drogama? Víš, co říkáš?”

“Ano, vím.” Významně se odmlčel. “A ty by sis to měla taky uvědomit. Marca neodbouchl žádný Mortimer Sauris - vůbec ne. Bonnatti nechal zařvat toho nesprávného chlapa. A to je jenom začátek.”

“Cože?” vyhrkla a nejednou jí přejel mráz po zádech.

“Brzy se uvidíme - do telefonu to už stačí. Otvírá se plechovka s červama a ti smrdí. Nikomu nic neříkej až do té doby, kdy budeme mluvit spolu, rozumíš? S nikým, vůbec s nikým o tom nemluv.”

“Chápu. Pošli mně telegram, čím letíš.” Zavěsila jako bez ducha.

Marco… Marco… Miláčku, já je dostanu… Ať to byl, kdo chtěl, já ho osobně dostanu. To ti slibuju.

Čtvrtek 14. července 1977\ New York

Šesti miliónová platba daňovému odboru zajistila Ginovi právo vrátit se do Ameriky. Všechno proběhlo normálně a legálně. Tak to ostatně má být. Trvalo to hodně dlouho, než se to podařilo. Vleklá choulostivá jednání, která se nekonečně táhla, a Ginovy dálkové telefonické hovory s Kostou, při kterých už řval: “Zaplatím - je mi to jedno, co to bude stát. Zaplať těm hajzlům cokoliv, jenom ať se můžu vrátit.” A stálo to dost. Ale zaplatit ty peníze nebyl žádný velký problém. Koneckonců, pokud se sypou dál… a to se teda sypou.

Tak teď už je tady zpátky a Kosta na něho čeká v jeho apartmá v hotelu Pierre. Oba staří přátelé se bouřlivě objali.

“To jsem rád, že tě vidím - ty pobudo!” zvolal Gino. “Slezlo ti pár vlasů, jak vidím, ale pořád vypadáš, že ještě nějaké to kolo vydržíš.”

Kosta se usmál. “A ty? Pořád stejný. Ty se nikdy nezměníš.”

“Proč bych se měl měnit, kamaráde? Až se rozhodnu, že půjdu pod dm, tak si s sebou chci vzít zuby, vlasy - všecko. No ne?”

Kosta přikývl. Gino se vůbec nezměnil. Vypadá naprosto stejně. Je snědý a opálený, vlasy má černé a husté, jak míval, břicho mu nepřekypuje z kalhot. Kosta podvědomě zatáhl svoje břicho.

“Dal bych si něco k jídlu,” řekl Gino. “Co abys něco objednal do pokoje, než se já převleču z těchto šatů a vezmu si něco pohodlnějšího?” Zamířil k ložnici. “Chci velký tlustý šťavnatý americký stejk. A hranolky. A nějaké červené víno. Objednej to - jsem za minutku zpátky.”

Kosta přikývl a šel k telefonu, zatímco Gino nahlédl do ložnice. Je útulná, ale není to doma. Teď, když se vrátil, chce mít svůj domov. Už žádné hotely. Na ty užjemoc starý. Myšlenky semu stočily najeho přítele Koštu. Narozdíl od toho, co mu řekl, nevypadá ten člověk dobře. Nejenže vypadá na svůj věk, ale zdá se ještě starší. Má našedlou kůži, unavené oči, celý působí vyčerpaně. Gino mu všecko nechal na starosti. Asi toho na něj bylo moc. Po těch dlouhých sedm let exilu se Gino záměrně vyhýbal tomu, aby se zajímal o to, co se odehrává v Americe. Uvědomoval si, že by nebyl schopen zvládout ten pocit bezmoci, kdyby se doslechl, co se děje, a nemohl by nijak zasáhnout. “Vezmi si to všeckona starost,” říkával Kostovi. “A jestli budeš něco potřebovat, jdi za Enziem.” Pokud peníze nepřetržitě proudily, byl spokojený. Každý týden mu nějaký posel ukládal peníze na konto v jedné ze švýcarských bank, v nichž byl klientem, a všecko to hladce běželo. Pak odkrouhli Marca aprachy přestaly chodit. Ta dobabylanejhorší. Trčel

v cizí zemi jako v pasti, odsouzený k nečinnosti, plný vzteku a bezmocné zloby. Marca považoval za syna - za vlastního syna - a on nemůže udělat nic, aby jeho vraždu pomstil. Okamžitě vzkázal Enziovi. Chce spravedlnost. Ihned. Za pár dní mu oznámili, že spravedlnosti bylo učiněno zadost, a prachy se zase začaly sypat. Gino cítil, že je Bonnattimu velice zavázán.

Samozřejmě se mu až do Izraele donesly všelijaké zvěsti o Lucky. Věděl, že se stala součástí jeho obchodního impéria, ale neměl představu, jak je její působení rozsáhlé.

Rychle se převlékl, tmavý oblek vyměnil za kašmírový svetr a pohodlné kalhoty. Čím dřív se všecko dozví, tím lip. Vrátil se a byl celý divý, aby se už začalo.

Sal se dívala na spícího Daria Santangela - je to určitě hezký chlapec s hodně světlými vlasy a půvabnými rysy. Je hezký acenný. A proč by otálela shrábnout pořádný balík peněz za něco, co jí osud shodil do klína.

Od té doby, co mu dala ta dvě modrozelená dražé - to jí zaručovalo, že bude alespoň čtyřiadvacet hodin nepřetržitě spát, sama odvedla pořádný kus práce. Nejprve z bytu odstranila tělo tmavovlasého chlapce. Odtáhla ho po zadním schodišti přehozeného přes rameno jako pytel mouky. V podzemních garážích ho hodila na zadní sedadlo svého starého chryslera a přikryla ho dekou. Ujela patnáct bloků a vyhodila ho do uličky. Potom se vrátila do Dariova bytu, uklidila ten nepořádek, a pak si přes rameno přehodila jeho.

Sal měla sílu za dva muže. Když pokládala Daria na zadní sedadlo auta, nedalo by se tvrdit, že nemohla popadnout dech. Dýchala skoro normálně. Když odjížděla směrem ke čtvrti Queens, cosi si pro sebe pobrukovala.

Ruth byla vzhůru a čekala na ni. Báječná Ruth. Bývalá tanečnice a bývalá šlapka - s jednou stranou obličeje tak znetvořenou kyselinou, že se na ni žádný muž ani nepodívá. Ale k čemu by byli muži, když je tady Sal.

“Je to všechno OK, zlato?” zeptala se úzkostlivě Ruth.

“Fantazie,” odpověděla Sal a políbila ji na tu zohyzděnou polovinu obličeje. “Budeme mít hosta. Rozestel postel a já ti řeknu, jakou ušijeme boudu.”

Ruth se pustila do práce, spolu pak svlékly Dariovi šaty a uložily ho do postele.

“A kdo je to?” zašeptala Ruth.

Sal se dívala na spící postavu. “Jestli se nepletu, tak je to náš dům v Arizoně. Buď to, anebo je po něm.”

Elliot Berkely konečně odjel do své kanceláře. “Chtěl bych, abys vážně přemýšlela o tom, že odsud na pár týdnů zmizíme,” kázal jí, než odjel.

“Ano, budu,” odpověděla Carrie bez velkého nadšení.

Ne, to není možné’. Ne, dokud nezjistím, kdo mě vydírá. Ne, pokud to nějak nezařídím.

Strávila nepříjemný den tím, že nervózně chodila po bytě, a vždycky sebou trhla, když zazvonil telefon.

Když zavolal Steven, mluvila s ním jenom krátce a ani se mu nezmínila o tom svém včerejším strastiplném putování.

“Zavolám ti zítra,” řekla nakonec, protože cítil, že ona nemá chuť pokračovat v hovoru. “Víš, budu možná mít něco nového, nadějného ohledně toho pátrání, na kterém pracuju.”

“Hmm, to je dobře. Tak zítra.” Honem zavěsila. Nechce blokovat linku. A telefon skutečně téměř okamžitě zazvonil znovu a ona chňapla po sluchátku.

“Co byste tak řekla pořádnému elektrickému náboji?” vlichocoval se nějaký vábivý hlas.

“Jé, Jerry. Co chceš?”

“Co chci? Co tohle je za pozdrav? Chci…” Přestala poslouchat, když vyjmenovával, co všechno chce. Milý sladký Jerry. Milý sladký mladý Jerry. Je do ní zahleděný a zdá se, že to nikdy nepomine.

“Jenry, já toho mám dneska strašně moc,” skočila mu do řeči. “Můžu ti zavolat později?”

“Kdy?”

“Brzy.”

“Slibujete?”

“Ano.”

Jerry má majetnické způsoby téměřjako milenec. Jedná s nijako s princeznou, za kterou ji považují. Zdá se, že velký věkový rozdíl mu nevadí.

V pět hodin telefon zazvonil zase. Byl to hovor z budky. Srdce jí začalo splašeně bít. “Tady je Carrie Berkelyová,” řekla zřetelně. “Kdo volá?”

“Zítra přesně v poledne na stejném místě,” zašeptal přidušený hlas.

“Počkejte začala, ale ve sluchátku to klaplo a zůstalo pak v její třesoucí se ruce němé.

Oba staří přátelé si v Ginově apartmá povídali už několik hodin. Kosta zpočátku váhal, ale když se dostával do proudů vyprávění, byl stále sdílnější.

Gino ho nepřerušoval. Pozoroval ho a napjatě poslouchal, znovu si povšiml, jak Kosta zestárl, a myslel si - ten chlap už musí být senilní, protože jinak se jednoduše nedá vysvětlit to, co slyším.

To, co slyšel, byla historie Luckyina vzestupu k moci. Je neuvěřitelné, že ta divoká mladá holka, kterou viděl naposled v roce 1970, je tak chladnokrevná, tvrdá, chytrá podnikatelka, která to tu všecko převzala, ba vede si velice dobře -aspoň to tak vypadá. Jak to Kosta líčí, Lucky by mohla chodit i po vodě, když si zamane. Mluví o ní hrdě a vypráví mu, jak bylo těžké postavit Magiriano -o Marcově smrti - o pomoci Enzia Bonnattiho a jeho podpoře.

“Chceš mi říct, že jsme už téměř rok neviděli z Magiriana žádné prachy?” zeptal se Gino nevěřícně. “Ani jeden zasraný cent?”

“Myslím, že jsem ti to vysvětlil,” řekl Kosta celý utahaný. “Po tom Marcově zavraždění nechtěla Lucky ve Vegas zůstat, tak se do toho pustil Bonnatti. Bylo to dočasné opatření. A potom přišla ta záležitost s investicemi. Teď, když ses vrátil “Na to kurva vem jed, že jsem se vrátil! Kristepane, Kosto! Říkal jsem ti, abys šel za Enziem, když budeš potřebovat pomoc. Neříkal jsem ti, abys mu kurva servíroval věci na talířku. Viš přece, co je zač, s těma drogama a kurvama. Kristepane! Já nic takového ve svých hotelích nepotřebuju.”

“To není problém, který by se nedal jednoduše vyřídit. Enzio se stáhne, kdykoliv budeme chtít.”

“Chceš se vsadit, Kosto? Chceš si na to vsadit nějaké prachy? Tos tam nemohl nasadit naše lidi? Nemohls sebou kurva trochu hodit, přeorganizovat to tam a zajistit si kontrolu? Ty a ta moje vševědoucí dcerunka. Tomu ani uvěřit nemůžu. A co Dario? O něm vůbec nemluvíš.”

Kosta sklesle pokrčil rameny. “Nemá o byznys vůbec zájem.”

“Co zas to má znamenat?”

Kosta si setřel čistým bílým kapesníkem pot z čela. “Myslím, že Dario potřebuje pomoc.”

“Pomoc?” vyjel Gino. “O čem to vlastně mluvíš?”

“Má … sexuální problémy,” pokračoval Kosta zdráhavé.

“Jaké problémy?” nevybíravě se zasmál Gino. “Moc koček, co? Odkdy je toto problém?”

Kosta se začal vykrucovat. Doufal, že on nebude muset Ginovi povídat o Dariových zvláštních zálibách, ale pravda se říct musí. “Dario je … ehmm … on má rád … chlapce …”

“Chlapce?” zamračil seGino aobličej mu zbrunátněl vztekem. “CHLAPCE? Ty mně chceš říct, že ten kluk je kurva buzerant?”

Kosta zničeně přitakal.

“Tomu nevěřím!”

“Bohužel je to pravda.”

Gino se vymrštil ze židle, na které seděl, začal přecházet po pokoji a vztekle si bouchal pěstí do dlaně druhé ruky. “Tak ty mně kurva říkáš, že mám přihřátého synáčka, dceru, které se mezi nohama houpají cementové koule, a že ty ses zbavil mého hotelu. Je to tak?”

“To o té Lucky jsem neříkal,” zasáhl rychle Kosta. “Je to bezvadná podnikatelka - rychlá - mozek má nabroušený jak břitvu. Ona je jako ty, Gino. Měl bys na ni byt hrdý. Bez ní by Magiriano neexistovalo. A když se vy dva dáte dohromady …”

“Kde je Dario?” Tón jeho hlasu byl jako led.

Kosta už úplně zapomněl na Daria a na ten jeho hysterický telefonát. Ale Sal se o to určitě včas postarala. “Je tady ve městě. Má byt u řeky. Mám ti s ním smluvit schůzku?”

“Nic nesmlouvej. Dej mi adresu. Já už se o něho postarám.”

S Kostou to trhlo. Nechtěl by teď být v Dariově kůži. Ale někdo přece s chlapcem musí rozumně promluvit. Kdyby se Gino dozvěděl o tom pornofilmu, ve kterém hrál Dario hlavní roli… O ten se postarala Lucky. Byla tak vzteklá, jak ji Kosta ještě nikdy neviděl, ale postarala se o to. Možná by to Ginovi měl říct, kdyby se to dozvěděl odjinud… Ale třeba až zase jindy. Teď jistě nemá náladu poslouchat něco o filmové kariéře svého syna.

“Tak kde je Lucky?” byla jeho další otázka.

“Má taky svůj vlastní byt u Jednašedesáté a Park avenue.”

“Myslel jsem si, že bydlí v mém bytě.”

“Ten se prodal - před šesti lety. Dva lidi z realimí kanceláře už čekají, kdy se budeš chtít rozhodnout, kde budeš bydlet.”

Gino smrtelně zvážněl. “Ale ten dům ve Východním Hamptonu neprodala, že ne?”

“Ne, samozřejmě že ne.”

“A nic se s ním nedělalo?”

“Absolutně nic.” Kosta si vzpomněl na vzrušené debaty s Lucky o osudu toho domu. Ona ho chtěla prodat - ale projednou sejí tvrdě postavil na odpor.

“Já možná budu bydlet tam,” řekl neočekávaně Gino. “Byl jsem tam jaksi už zvyklý…”

“To je dobrý nápad,” souhlasil Kosta a s úlevou si uvědomil, že křik už tu přestal. “Bude to samozřejmě potřebovat nějaké ty úpravy.”

“No a co? Zítra tam zajedu - a obhlídnu to. Máš pro mě dobrého šoféra?”

“Špičkového. Pracoval u rodiny Vittoriů v Chicagu a před rokem přišel sem. Enzio ho osobně doporučil.”

“Tak Enzio ho osobně doporučil, co?”

“Je celý nadšený, že ses vrátil.”

Gino zamyšleně hleděl do prázdna. “Nadšený, to určitě.”

Kosta si odkašlal. “Enzio říkal, že se s tebou sejde, kdykoli budeš ochotný. Za dva týdny, za měsíc. Ví, že potřebuješ nějakou dobu, aby ses zase usadil a zvykl si na to, že jsi zpátky. Tvrdí -”

“Co to kurva s tebou je?” Zaječel najednou Gino. “Měkne ti už mozek nebo co? Vrátil jsem se a od tohoto momentu jsem zpátky. Vůbec se mi nelíbí, co se tady děje. Chci, aby s to setkání s Enziem zařídil na zítřek. A až zjistím, o co mu kurva jde, potom si to vyřídím s Lucky a s Dariem.” Zmlkl a zamračil se. “Oni už ví, že jsem tady?” Kosta si znovu osušil pot na čele. “Myslel jsem si, že bude lepší počkat a povědět j im to, až opravdu přij edeš. Ale teď s tím výpadkem proudu byl ve městě takový blázinec… S nikým z nich jsem od včerejška nemluvil.”

“Tak to je dobře - to je fajn. Zatím jim nic neříkej - chtěl bych je překvapit.” Kosta nejistě přikývl. On před Lucky sotva dokáže udržet nějaké tajemství. “Jsem teď unavený,” řekl Gino tónem, který naznačoval, že chce setkání skončit, “potřebuj u se pořádně vyspat.”

“Jistě,” řekl rychle Kosta adíval se, jakjeho starý přítel chodípo pokoji jako lev v kleci.

“A zařiď mi tu schůzku s Bonnattim. Na zítřek. Bez výmluv.”

“Jsem si jistý, že Enzio bude strašně rád, když …”

“Jo, jo. Uvidíme.” Šel k oknu a vyhlédl ven. “Je to divný pocit být zase zpátky,” zamumlal skoro pro sebe.

“To se ti tak jenom ze začátku bude zdát - “ začal Kosta.

“Hovno. Stačí mi den - a budu se cítit, jako bych nikdy nebyl mimo.” Tomu teda Kosta věří. Souhlasně přikývl a řekl: “Tak na dnešek už nic jiného?”

Nic jiného. Najeden den toho slyšel až dost. Chce, aby se něco dělo, ne aby se kecalo. “Jdi domů, Kosto.”

“Ano, půjdu. Jsem už unavený. Russo je ve vedlejším pokoji, kdybys ho potřeboval.”

“Jo, já vím, já vím.”

Russo byl určen jakoGinova tělesná stráž, zase na doporučení od Enzia. Celá stará banda je pryč. Buď toho nechali, anebo jsou mrtví. Russo není ze staré školy,je mu něco přes dvacet, je nápadný a dobře oblečený. Gino dospěl k závěru, že Russo vypadá, jako by neuměl zabít ani mouchu na zdi.

Doprovázel Koštu ke dveřím. “Hej, z toho, jak jsem křičel, si nic nedělej. Vím, že tys dělal, cos mohl.”

Kosta spěšně odešel. Bylo už po sedmé a on si potřeboval dlouze a vážně pohovořit s Lucky. Jakmile si uvědomí, že její otec se opravdu vrátil… No, něco se bude muset vymyslet. Ti dva si prostě musí zvyknout žít pospolu.

Gino se díval, j ak přítel odchází, zapálil si doutník a netrpělivě přecházel po pokoji. Proč mu ten idiot neřekl o Lucky a Dariovi dřív? Na co kurva čekal?

A potom si uvědomil, proč to bylo: sám dal takový pokyn. S ničím mé neotravuj, jenom mě dostaň zpátky. Do prdele! Tady něco nesedí. Cítí to. Cítí to v celém těle.

Je to reakce jeho útrob na něco, co visí ve vzduchu.

Ale co to je?

Na to si bude muset ještě počkat. Jenom bude muset být obzvlášť opatrný ! a obezřetný - a to mu něco připomíná. Zvedl telefon apožádal o spojení. O hodinu později už měl nového řidiče a nového tělesného strážce. Ne, že by si nevážil I Enziových osobních doporučení, ale pravidlo číslo jedna je - obklopit se lidmi, kteří jsou člověku oddaní - a jenom jemu.

Ty roky v exilu mu neotupily smysly. Když se to tak vezme, cítí se víc nabitý : energií, než když odjížděl. Sedm let je dlouhá doba, když má člověk najednou sedět v poklidu na jednom místě, ale v Izraeli to nebylo zase tak špatné… Pěkný ‘ domek, moře, pláž, jeho psi a občasná návštěvnice, když se mu zachtělo.

Během třetího roku exilu se setkal s jednou ženou. Nebyla to žádná mladice. Bylo jí něco přes čtyřicet, ale co by muž v jeho věku dělal s mladými kočkami. Jenomby měl špatné trávení z těch jejich pitomých otázek a věčného poskakování.

Žena, se kterou se setkal, byla přitažlivá vdova se světlými vlasy, vyčesanými vysoko nahoru, a jasnýma modrýma očima. Gina překvapilo, když mu řekla, že je Židovka - nevypadala totiž židovsky. Děvčata v Izraeli byla nepopsatelně krásná - ale všechna ta žhavá tmavost Gina nikdy moc nepřitahovala. Má rád plavé ženy. Rosaline Glutzmanová plavá je. Je taky výborná kuchařka, umí oddaně naslouchat a je bezvadná do postele pro muže, který to nechce dělat desetkrát za noc. Nastěhovala se k němu, když jí řekl, a zůstala až do odjezdu, přitom si nikdy nekladla žádné požadavky.

Neřekl jí, aby ho doprovázela do New Yorku, a ani ona se nezeptala, jestli můžeš ním. Rozloučili se jako dva civilizovaní lidé. Dal jí dlouhý norkovýkožich. Tím tato epizoda skončila.

Teď se přistihl, že by byl rád, kdyby ji býval vzal s sebou. Rosaline by byla přesně ta osoba, se kterou by si mohl pohovořit o Dariovi a o Lucky, o svých dětech. O dvou cizích lidech.

Lucky. Jaká teď je? Zdá se - podle toho všeho povídání - že přesně jako on. Posmutněle se usmál. Copak je to tak špatné, že je přesně jako on? Vzpomněl si na ni jako na malou holčičku, vždycky pevnou, vždycky divokou, vždycky mnohem bystřejší než Dario.

Zamračil se. Jeho syn a teplouš? To snad musí být omyl.

To se asi Kostovi nějak popletlo v hlavě.

Svlékl se do trenýrek a lehl si na postel. V pokoji bylo stále ještě horko, přestože klimatizace už fungovala.

Co má kurva ten Bonnatti za lubem? Ginovi se něco doneslo, že on a Kassarriho dvojčata se dali do kupy. Enzio přece věděl o jeho vztahu ke Kassarriovcům. Ale bylo mu to podle všeho jedno. Když byl Gino mimo, musel se spokojit s jednou holkou a jedním senilním prďolou - promiň, Kosto, ale je lo pravda.

Převzít Magiriano pro něho muselo být snadné, obzvlášť když byl Marco i. cesty. Opravdová zkouška Enzia Bonnattiho, jeho oddanosti a přátelství nastane až podle toho, jak rychle se vzdá řízení dvouhotelů ve Vegas. Kostasi podle všeho myslí, že to bude jednoduché. Gino si tím vůbec není jist. Jeho instinkt mu říká, Že budou trable. Jeho instinkt se ještě nikdy nezmýlil.

Zavřel oči a na mysli mu znovu vytanuli Lucky a Dario. Lucky a Dario. Tančili mu v hlavě jako dvě loutky na provázku, až nakonec usnul neklidným spánkem.

Pátek 15. července 1977 dopoledney New York

Lucky spala špatně a každou hodinu se probouzela, aby se podívala, kolik je hodin. Odbyla Koštu, který telefonoval hned po Boogiem, úsečným: “Zítra. Ted se ničím nebudu zabývat.” Nepokoušel se ten hovor protahovat. Nebyla to ta správná chvíle, aby jí sdělil, že Gino se vrátil; to poznal z tónu jejího hlasu.

Protože byla stejně brzy vzhůru, řekla si, že pojede Boogiemu naproti na letiště. Ta nejistota ji dovádí k šílenství. Zavolala telefonem dolů domovníkovi,aby objednal taxíka, a ten ji potom dovezl do podzemních garáží, kde nechala sví mercedes. Když ho rezervními klíči otevřela, všimla si, že za sklem má nějako obálku. Rychleji roztrhla a přečetla si obsah, napsaný úhledným písmem: Dává ti tři dni - potom si tě nechám zjistit podle čísla a zavolám ti. Nemohla se neusmát. On sem musel zvlášť zajet, aby jí ten vzkaz nechal Zavolá mu… chce mu zavolat… jen co zjistí, co má Boogie na srdci.

Gino se vzbudil v šest hodin, oblékl se, do sedmi byl po snídani a krátce nato už telefonoval Kostovi. “Tak co?” ptal se. “Kdy se mám sejít s tím Bonnattim?” “Enzio navrhuje v jednu. V restauraci v Brooklynu, do které chodí. Má to tam zahradu - a říká, že si tam pochutnáš na cassatě. Taky říká - “

“A proč to nemůže být u Riccaddiů?”

“Ale může,” odpověděl Kosta nervózně. “Jestli bys to chtěl radši tam, já samozřejmě zavolám Enziovi a - “

“Ano. U Riccaddiů - ve dvě. Tak tam nashle.”

Dario se namáhavě probouzel, víčka ne a ne se otevřít. Měl pocit, že jsou nesmírně těžká…

Je brzy ráno, to ví. Slyší, jak odvážejí popelnice, a slyší, jak děti jdou do školy. Tohle není jeho byt…neví, kde je… Pozvolna zase upadal do hlubokého spánku.

Dole v kuchyni Sal políbila Ruth lehce na tvář a řekla: “Je ti fakt jasné, co máš dělat?”

Ruth přikývla a uhladila si živůtek na šatech. “Přesně vím, co udělám.” “Výborně,” řekla Sal a ukázala jí, že jí drží palce. “Tak sejde na věc.”

Carrie vstala dřív než Elliott - bylo to něco neobvyklého, ale v posledních dvou dnech se to stalo už podruhé. Tentokrát se oblékla dole jenom do jednobarevného černého kalhotového kostýmu a nevzala si žádné šperky. Pročesala si lesklé vlasy a stočila je vzadu do pevného uzlu. Byla připravená vyrazit v osm ráno.

“Carrie,” utrhl se na ni Elliott nedůtklivě, “kam se to chystáš?”

“Do nové tělocvičny - je to tam nádherné.”

“Já chci, abychom dnes odsud vypadli, a ty jdeš do nějaké tělocvičny.”

Pokusila se o úsměv, ale zjistila, že jí tuhne na rtech. “Já se do oběda vrátím.”

Znechuceně si odfrkl: “Nevím, co to s tebou teď je. Od toho výpadku proudu - “

“Nic se mnou není. Jenom chci dělat něco pro své zdraví.”

“Zajistím rezervaci letenek do Bahamy. Připrav se na to, že dnes večer odletíme.”

Poslušně přikývla. Možná. Jenom možná.

“Jak do té tělocvičny jedeš?” vyzvídal na ní, právě když došla k hlavním dveřím. Namoment se zastavila a v mysli mělaúplně temno. “Půjdu pěšky,” řekla nakonec, “je to jenom pár ulic.”

“Kde to je?”

“Ale… tady blízko,” odpověděla neurčitě, otevřela dveře a kvapně odešla z bytu.

Dole na ulici se zhluboka nadechla a zamířila k metru. Nervy měla napjaté, čím dřív bude mít tu schůzku za sebou a vyřízenou, tín lip.

Steven vždycky vstával před půl sedmou. Byl to jeho zvyk, od kterého se nerad odchyloval. Ledová sprcha, půl hodiny nemilosrdného tělesného cvičení pio krásu i za trest, pak čerstvá pomerančová šťáva, pšeničné klíčky, celozmné vločky, med, horká káva - a už je připravený na cokoli a na kohokoli.

Dnes je připravený na Enzia Bonnattiho. Dneska je den D, kdy všecky ty papíry začnou sloužit svému účelu. Dva roky mravenčí piplačky se konečně završily. To završení Stevena jednak slavnostně naladilo, jednak děsilo. Slavnostně naladilo proto, že lidé jako Bonnatti si zaslouží, aby strávili zbytek svého mizerného života za mřížemi. Děsilo proto, že i teď by se spousta toho mohla zvrtnout.

Dooblékal se a na mysli mu krátce vytanul jeho vlastní život. Aileen - taje už vlastně jeho součástí. Taková schopná, spořádaná a přitažlivá. Perfektní prototyp manželky.

A stačí jedna noc ve výtahu s praštěnou vlezlou kočkou jménem Lucky - a je mu jasné, že Aileen není žena pro něho. Nechce s ní strávit zbytek života; je to prostě tak.

Zhluboka si povzdechl. Jak jí to řekne? To teď bude problém.

Enzio Bonnatti se probral doprostřed přetrvávající kocoviny. V puse měl chuť jako po zatuchlých kuřincích, bolelo ho v týle a celé tělo měl ztuhlé a jaksi nečisté. Ale stejně to byl dobrý večer. Spousta lahodného červeného vína a chlípné blondýny, které byly ochotné dělat, cokoli chtěl. Ty ženské! Jsou to všechno puttanas. To není nic nového, to on už přece dávno ví. Ale nějak - v sedmdesátých letech - se změnily. Zdá se skoro, že s chutí šoustají a kouří a všecko to ostatní. On ještě pamatuje časy - ne tak vzdálené - kdy si v perverznostech libovaly jenom děvky. A teď to vypadá, že ženy mají sex rády - že ho fakt prožívají. Když se na ně dívá, skoro mu to až kazí jeho vlastní požitek. V budoucnu - řekl si - budou děvčata, která si nechá pro zábavu přivést, muset být daleko nevinnější. Možná nejlíp panny. Ale existují ještě nějaké?

Protřel si oči a rozkašlal se. Pak stiskl tlačítko zvonku na nočním stolku a přivolal si Velkého Viktora, který byl už pětatřicet let jeho osobním strážcem.

Dneska má před sebou perný den. Gino Santangelo je zpátky ve městě a bude toho hodně na práci.

Lucky se dívala, jak Boogieho letadlo roluje. Potom už netrpělivě čekala, až přiběhne chodbou u příletů.

Nezměnil se. Pořád je to ten stejný starý Boogie - hubený, dlouhovlasý -oblečený do přiléhavých džínsů a odrbané vojenské bundy.

Běžela mu naproti, objala ho, a to bylo něco, co ho zřejmě uvedlo do rozpaků. Boogie si moc nepotrpěl na citové výlevy.

Rozhlédl se pozornými štěrbinkami svých očí. “Ví o tom někdo, že přiletím?”

“Řekls mně, abych to nikomu neříkala - ale Boogie, upřímně, znám já vůbec někoho, koho by to zajímalo? Tak o co vlastně jde?”

Vzal ji za paži a jeho prsty ji sevřely pevným stiskem. “Čím dřív si promluvíme, tím dřív budeš moudřejší.”

“Tak teda jdem na to. Mám před halou auto. Můžeme mluvit po cestě do města.”

“Já budu řídit. Až uslyšíš, co ti chci říct, tak vyletíš z kůže. Lucky - udělali z tebe pitomce.”

Slova padla na úrodnou půdu. Oči jí potemněly a zaleskly se nenávistí, hlas zněl sžíravě: “Povykládej mi o to tom, Boogie - už se nemůžu dočkat.”

Ranní noviny informovaly o Ginově návratu do Ameriky. Neobjevily se žádné velké titulky - pouhá třetí strana New York Times.

Gino si ten článeček přečetl a noviny znechuceně odhodil. Tohle určitě rozzuří tu jeho úžasnou Lucky i Daria. Zavolal Kostovi a přikázal mu, aby na odpoledne sjednal schůzku s dětmi. Děti. To je ale fór. Buzik a ranařka, která se chová jako chlap. A přece pomyšlení na to, že je zase uvidí, ho rozechvívalo víc, než byl ochoten si připustit.

Lucky aDario. Ratolesti vzešlé z jeho sňatku s Mariou. Sladká krásná Maria. Pokaždé, kdyžnani pomyslí, ozve sebolest takprudcejako toho dne, co se to stalo. Její vražda bude pořád vrytá v jeho paměti až do té doby, než on půjde za ní. Maria, taková jemná a něžná. Proč jen Lucky není po své matce?

Celé dopoledne žhavil telefon, obnovoval staré známosti, dával těm správným lidem na vědomí, že se vrátil - a že zůstane. Poslouchal, vnímal, vstřebával věci, naslouchal zvěstem, pomluvám i pravdě. Než vyrazil na oběd s Enziem, spoustu se toho dozvěděl - víc než dost na to, aby získal jistotu, že Enzio nebude ochotný předat bez boje to, co mu spadlo do klína v Las Vegas.

Tak jestli chce bojovat, Gino je na to připravený. Už podnikl pár kroků, aby si posílil pozici, a Enzio Bonnatti - jestli je chytrý - se stáhne zpátky, ještě než k tomu střetu dojde. Gino Santangelo vždycky vyhrává. To je prostě životní fakt.

Tentokrát se za Carrií nikdo neohlížel. Je černoška v černošské čtvrti - tak co? Nekrášlily ji žádné drahé ozdoby, i když ty sluneční brýle, které měla na očích, stály u Henriho Bendela přes sto dolarů.

Metro, to byl teda zážitek - horko, špína, zápach a mraky lidí. Kolik už to je let, co naposled jela metrem? Dost na to, aby si uvědomila obrovský rozdíl mezi životním stylem svým a životem obyčejných lidí. Máš štěstí, Carrie - říkala si -žiješ v americkém snu. Máš peníze, postavení, úroveň. A přece jsi atrapa - nebo ne? Žiješ ve lži. Celé tvoje zázemí je jedna lei

Do dvanácti hodin bylo ještě dlouho. Kéž by už bylo stejně dlouho po dvanácté! S obavami vešla do bistra, sedla si na vysokou stoličku na konci pultu a objednala si kávu.

“Dneska to bude pařák, zlato,” poznamenala hubená žena za pultem a líně se poškrábala v podpaží. “Ten pařák nás spraží víc než huba Muhammada Aliho!” Zařehonila se hlasitě svému vlastnímu vtipu. “Já tu jeho hubu fakt miluju!”

Carrie se slabě usmála. Ještě tři hodiny.

Warris Charters o půl hodiny propásl možnost srazit se na Kennedyho letišti s Lucky Santangelovou. Jeho linka z Los Angeles přistála dřív a on má výjimečně dobrou náladu. Ranní noviny přinesly zprávu o tom, že se Gino Santangelo vrátil do Ameriky a ta synchronizace nemůže být lepší.

Sám pro sebe se usmál. Trvalo to dost dlouho, ale nakonec to vyšlo - konečně se bude točit Zabiják - a ne díky Dariovi Santangelovi, ačkoli Warris neochotně připouští, že nepřímo v tom i Dario má prsty.

Warris rozjímal o událostech posledních dvou let. Dario. Krásný blondaček s ohromným sexuálním apetitem. Ale bezcenný, když přišlo na to, aby se kontaktoval s otcem ohledně scénáře. Žárlivý, nespolehlivý, výstřední. Panebože! Warris znal dost žen se stejnými vlastnostmi. Dario - poté, co se k němu bez pozvání nastěhoval - se změnil v pana Majetnického. O takový vztah Warris nestál, obzvlášť když z toho neměl žádné výhody. Jediné, co bylo na Dariovi santangelovské, bylo to jeho příjmení. Gino a Lucky jsou ti dva, co mají moc a peníze. To brzy zjistil.

Když si uvědomil, že z toho, že žije s Dariem, neplynou žádné výhody, zapojil ho do práce. A jak ten rád pracoval! Z Daria Santangela se stal David Dirk -superpomohvězda - a věnoval se činnosti, pro kterou se zdál jako stvořený. Jedinou nevýhodou Daria/Davida bylo, že ho nevzrušila žádná herečka. Těmi obšťastňovanými byli pouhopouze jeho kolegové herci.

“Tebe není snadný obsadit do role,” stěžoval si Warris. “Velký prachy se sypou jenom z heterosexuálních filmů.”

“Tak napiš něco přímo pro mě,” odpověděl Dario afektovaně.

To nebyl špatný nápad. Přesně to Warris udělal. Ten film nazval Kovboj na lovu a byl to v pomokinech okamžitě trhák. Do Daria, na plámě takového lip vypadajícího Roberta Redforda, se zoufale a bláznivě zamiloval každý teplouš od jednoho pobřeží Spojených států k druhému. Do špinavého ateliém v Pasadeně začala proudit pošta od nadšených příznivců najednou po pytlích. Dariovi se to povedlo. Byla z něho filmová královna.

Ale byla to krátká kariéra. Jednou brzy zrána přijeli do bytu u zátoky Marina del Rey, ve kterém spolu Warris a Dario bydleli, dva muži. Byli to takoví ti chlapíci, se kterými se nediskutuje. A tak když řekli, že pan Bonnatti si žádájejich přítomnost - pronto - ani jeden z nich neprotestoval. Poslušně jako dvě štěňata, která právě prošla výcvikem pro psy, doprovodili ty dva muže do Las Vegas, kde je slavný Enzio Bonnatti přijal v luxusním bytě na střeše Magiriana.

Nebral si servítky. Dariovi řekl: “Ty se s tou svojí buzerantskou řití přesuneš do New Yorku a zůstaneš tam. Jestli tvůj ksicht uvidím ještě v jednom takovém filmu, tak už žádný nemáš. Jasný?”

Dario to pochopil. Odletěl do New Yorku a ani neřekl na shledanou.

“Ty,” oslovil Enzio Warrise, jen co Dario odešel, “máš vůbec ponětí, kdo já jsem?”

“Pan Bonnatti,” odpověděl bez váhání, “celý život vám fandím.”

Enzio přikývl a zabručel: “Mám tomu rozumět tak, že z tvé strany už nebudou žádné trable?”

Warris teatrálně rozhodil rukama: “Pane Bonnatti, cokoli chcete - stačí říct.” “Sestra od tohodle blond buzika mně dýchá na krk. Chce ten film - tak já jí musím ten film sehnat. Negativ a všecky kopie, ale žádnou křivámu, jinak budeš rozvážet kaktusy po poušti. Došlo ti to?”

Vážně přikývl. “Ale budu snad nějak odškodněný.”

Enzio se hlučně zasmál. “Jo, to jistě. Ty se teda vyznáš. Ty takové sračky režíruješ?”

“Píšu je, režíruju je, sháním pro ně obsazení. Ale ty sračky vydělávají fůru prachů-jak jistě víte.”

“Jo, jo, já vím.” Enzio se zamyšleně šťáral v nose: “Chci, abys pro mě napsal film. Spoustu koz, prděli a blonďatých fuchtlí, co jim ze škatulí jenom teče. Jsi v obraze?”

Warris byl v obraze.

“Celé to budu financovat. Kolik to bude stát?”

“Sehnat lidi, kteří j sou ochotní financovat, co já dělám, není problém - po tom úspěchu Kovboje na lovu…”

“T ak co chceš?” vyhrkl Enzio. “Neser mě řečičkama kolem, ty já nepotřebuju. Vymáčkni se.”

Oči mu zazářily. “Chci natočit normální film - scénář, který mám, se jmenuje Zabiják. Jsem si jistý, že to je námět, který vás chytne, jen co si ho přečtete…” Tato konverzace se odehrála před čtyřmi měsíci. A po tyto čtyři měsíce byl W arris zaměstnaněj ší víc než kdy jindy. Enziovi Bonnattimu se zalíbila myšlenka natočit film podle života Gina Santangela, jenom chtěl tu a tam pár malých změn. Jenom drobné úpravy - jako například to, že Ginův přítel a rádce se stane hlavním hrdinou a Gino sám bude obyčejným řadovým násilníkem.

Warris se všemi úpravami souhlasil. Ať si Enzio Bannatti nasere. Jakmile se jednou bude točit, Warris si to udělá podle sebe. Deset let už čeká na to, aby si to mohl udělat, jak on chce.

Mezitím Bonnatti uhradil všechny náklady napřípravu a souhlasil s celkovým rozpočtem čtyř miliónů dolarů. Warris dal dohromady prvotřídní filmový štáb ajedinečnéobsazenízatímneobjevených talentů. Kámen úrazubylahlavníženská role. On ví, koho chce, ale Bonnatti májiné představy. Tato cesta do New Yorku má rozhodnout o tom, jak potečou finance, a určit, která herečka tu roli dostane. Natáčení má začít za deset dní, a tak není času nazbyt.

Warris si sám pro sebe tiše pohvizdoval, když v taxíku odjížděl z letiště. Pod paží měl krabici s filmem, kde byly zkušební záběry s tou jeho holkou. Až ji Bonnatti uvidí, tak nebude o čem diskutovat.4

Ruth spěšně vešla do obřího supermarketu. Je už zvyklá na ty pohledy -nejprve obdiv, protože je - byla - fantastická kočka. Potom šok, hrůza, trapas. Sotva někdo uvidí tu znetvořenou část obličeje, je po všem.

“Hej, krasavice - “ ozval se nějaký chlapík. Ale najednou zmlkl, když přišla blíž.

Ona si toho už ani nevšímá. Nějaký trouba. Co ten může vědět. Zastavila se u telefonního automatu a zhluboka se nadechla. Vjejíposteli spí DarioSantangelo. Sal je přesvědčena, že ony obě narazily na zlatý poklad - Ruth je dost chytrá na to, aby věděla, že všechno může být i jinak. Pravidlo číslo jedna pro to, aby člověk ve velkém městě přežil, zní: Nemíchej se mezi pány. Sal taky někdy dovede udělat pořádnou botu.

Z kabelky vytáhla několik mincí a začala vytáčet číslo. “Viktore,” zašeptala, “tady je Ruthie. Mám tady něco, s čím bych potřebovala pomoct…”

Ve dne jí ta ulice nepřipadala povědomá. Carrie však našla tržnici s masem, postavila se před vchod a trhla sebou pokaždé, když ji někdo míjel ve vzdálenosti menší než metr.

Oči jí jezdily nalevo i napravo, úzkostlivě sledovala obličeje lidí, způsob jejich chůze, jejich chování. Kdo sakra spískal tohle její trápení? Kdyby to šlo, nejradši by ho zabila. Sežene si nový revolver a zabije ho.

Auto nečekala, a tak si ani nevšimla, že před vchodem do tržnice se náhle zastavilo bílé eldorádo. Dokonce ani neslyšela, když na ni někdo poprvé zavolal jménem. Upoutalo ji až druhé zavolání a ona vykročila směrem k autu.

Ten, kdo v autě seděl, byl skryt za bezpečím a anonymitou tmavě zbarvených oken. “Kdo jste?” sykla Carrie.

Otevřely se zadní dveře. “Nastup si,” zamumlal stejný hlas jako v telefonu. “Ale rychle prosím.”

Boogie mluvil hodinu bez přestávky. Ten Boogie, který neměl obvykle chuť ani spojit dvě věty dohromady.

Lucky poslouchala a ani jednou ho nepřerušila, když ze sebe suchým, monotónním hlasem soukal svou historku. Věří všemu, coBoogieříká. Boogie by jí nikdy nelhal - vždyť ani nemá žádný důvod. Když mluvil, začal se v ní hromadit vztek, chladný, drsný vztek, o kterém ví, že nemá sílu ho zvládnout. Ta káča pitomá. Tak jí to Boogie řekl, že za takovou ji mají - a Boogie má pravdu. Je kurevsky pitomá káča.

Když se vrátili do jejího bytu, mlčky zamířila k zamčené zásuvce ve svém pracovním stole a vytáhla malou plechovou krabičku. Zručně si utočila cigaretu, zapálila si, mocně potáhla a podala ji Boogiemu. Maijánkaji uklidní a vyjasní jí hlavu. Není z ní v náladě a rozhihňaná, ale má na ni účinek přesně opačný. Nepoužívá ji často, jenom když chce být výjimečně vnímavá a bystrá.

Boogie se dostal k závěru svého povídání. Díval senani s účastí. “Musel jsem ti to říct, že?”

“Nic lepšího jsi nemohl udělat.”

Protáhl své hubené a vyčouhlé tělo: “Taky si myslím.”

Potom oba mlčeli, a když dokouřili, zabýval se každý svými problémy.

“Jak teď budeš postupovat?” odvážil se zeptat.

“Jako pavouk křižák,” odpověděla chladně. “Tiše, lstivě - a kdo se mi zaplete do sítě, ten živý nevyvážné.”

Pátek 15. července 1977 odpoledne, New York

“Tak,” Gino celý zářil, “Enzio, příteli, o co, že se ti ani nesnilo, že tady budem zase spolu a přijde na lámání chleba - tady u Riccaddiů mezi těmi všemi našimi věrnými krajany.”

“Gino, příteli. Od té doby, cos odjel, jsem na nic jiného nemyslel.” “Ale jistě, samozřejmě. Jak by taky ne! Vyrůstali jsme spolu - pak jsme spolu chytli štěstí za pačesy - jeden druhého jsme si ve všech ohledech vážili.” Zvedl svou skleničku s vínem. “Na této cestě jsme se občas rozcházeli v názorech, ale nebylo to nic, co by se nedalo vyřešit. Zvedám čili na nás, Enzio - na tebe a na mě. Ať žijí dva staří harcovníci, kteří přežili v důstojnosti a dobré víře.”

Enzio uchopil svou skleničku a přiťukl si s Ginem. Oba muži se napili. “Řekni mi,” začal Gino přímo, “co je to za investice, cos do ní vrazil moje prachy z Magiriana?”

“Ále,” Enzio si pečlivě prohlížel své upravené nakrátko ostříhané nehty. “Jsem rád, že se ptáš. Vrátil ses tak nečekaně, že nás to docela překvapilo. Teď na to nejsem připraveny - chci ti ukázat všechny ty papíry… čísla. To, co jsem pro tebe zařídil, je něco fantastického.”

“Jak fantastického?” zeptal se Gino klidně.

“Uvidíš. Koncem tohoto týdne budu mít všecko připravené.”

“Tak jo, dobře.” Pohrával si se špagetami namotanými na vidličce. “Vysoce si cením toho, cos udělal, Enzio. Převzals Vegas, staral ses o Lucky… Jak je mi známo, byls jí téměř otcem.”

Enzio se usmál, měl velice zkažené zuby, vždycky se zubaře bál, a proto s nimi nic nedělal. “Ona je z těch pravých Santangelů, Gino. Měl bys na ni fakt být pyšný.” “Jájsem, Enzio, jsem. Ale nezapomeňme nato, žeje to žena, tedy slabší pohlaví. Nebezpečí je v tom, že se kolem vždycky můžou najít lidi, kteří z toho těží.”

Enziovi to v pravém oku zacukalo. Tohle míval odjakživa a vždycky ho to spolehlivě prozradilo, když se chystal zalhat. “Nikdo by si nedovolil zneužívat Lucky, dokud jsem tady já,” chvástal se. “Nikdo!”

“Ne, určitě ne, když ty jsi nablízku, můj drahý příteli - protože ty bys udělal přesně to, co bych udělal já, kdyby se to snad někdy stalo. Ty bys tu bestii zašlápl - jako brouka - jako červa. Mám pravdu?”

Enzio neodpověděl. Hleděl na Gina a Gino se mu díval přímo do očí. “Zítra,” řekl Gino pomalu, “podniknu takové kroky, aby byli do hotelů dosazeni moji lidé.” Prsty semu zatoulaly k blednoucí jizvě na tváři a on si ji začal jemně třít. “Řekneš svým lidem, že s nimi mají spolupracovat. Udělejme to takto elegantně. Nemá smysl na nic čekat, příteli - co?”

XXXXXXXXXXX

Carrie tu starší ženu, která seděla na zadním sedadle bílého eldoráda, nepoznala, ale i tak do auta nastoupila. Když se to tak vezme - proto přece do Harlemu přijela - aby zjistila, kdo to je.

Klimatizace byla puštěná naplno a díky tmavým oknům byl interiér zvláštním způsobem potemnělý. Přepážka se záclonkou je oddělovala od řidiče.

Jakmile nasedla, auto odrazilo od okraje chodníku. Na celém těle jí z nervozity vyvstal pot. Cítila, jak má vlhko v podpaží, mezi stehny a na dlaních. Podařilo sejí udržet hlas, aby se netřásl. “Kdo jste? Co chcete?” opakovala.

Postarší žena se zasmála takovým zvláštním smutným smíchem. Byla tlustá, zabalená do dlouhého bílého kaftanu, baculatými prsty plnými prstenů sinervózně bubnovala do kolen. Měla nevkusně velké sluneční brýle s bílými obroučkami, obarvené černé vlasy vyčesané po španělském způsobu nahoru a na ústech ostrý šleh nechutně rudé rtěnky. Její olivová pleť byla pokrytá vráskami a jatemími skvrnami, brada jí visela v nakrabacených záhybech. Vzduch byl prosycen nepříjemně sladkým parfémem. “Ty mě nepoznáváš ?” obrátila se na ni žena chraplavým šepotem.

“Neznám vás,” řekla Carrie zoufale. “Pro boží smilování, řekněte mi už, co chcete. Nemám moc peněz, ale…”

“Cha! Ty že nemáš dost peněz! Vždyť se na sebe podívej, zlato. Ty se v penězích topíš.”

“Kolik chcete?”

Hlas té ženy se ztišil. “Nechci peníze. Ze tvého malého Stevena je teď určitě hezký muž.”

Carriin hlas zazněl polekaně: “Co vy víte o Stevenovi?”

“Já si pamatuju jého - ty si nepamatuješ mě.”

Ten chraplavý hlas jí něco připomíná. Carrii to v hlavě pracovalo na plné obrátky. Ten divný přízvuk - něco s tím přízvukem…

“Měla jsem ho ráda, milovala jsem ho-byl taky můj. Kdyžs mě nechala ve štychu, malého Stevieho sis vzala.” Žena si unaveně povzdechla. “Ale já ti nic nevyčítám, Carrie … Já ti nic nevyčítám. Udělalas dobře pro sebe a stala ses vélkým někdo a - “

“Suzita?” vydechla zmatená a v šoku. “Ty jsi Suzita?”

Žena se ušklíbla. “Trochu jsem ztloustla, trochu zestárla. Tobě se čas zastavil… Ale já,” pokrčila rameny, “jsem celý život pracovala.”

Carrii bylo do pláče. Tahle tlustá stará bába přece nemůže být Suzita - ta mladá Suzita, s kterou to jenom hrálo, s tělem, o které se mužští rvali. Osud je někdy opravdu krutý.

“Nezvala jsem tě sem, abych tě vydírala,” řekla rychle Suzita. “Myslím, žé to tak pro tebe vypadalo.”

Carrie byla úplně zmatená, hlavou se jí honilo snad milión myšlenek. “Tak proč? Po tak dlouhé době? Jak jsi mě našla?”

“Nikdyjsem tě neztratila z dohledu, zlato,” odpověděla Suzita samozřejmým tónem. “Sledovala jsem tvůj život - hned po tom, co jsem uviděla v jednom časopise jednu fotku - to bylo pár roků po tom, cos odešla. Dělalo mně to dobře, když jsem věděla, že tobě se podařilo vyklouznout. Moc lidí Bonnattimu nevyklouzne, móc ne…”

Bonnatti. Už jenom při vyslovení toho jména sejí vybavují kruté vzpomínky. Bonnatti se k ní choval, jako by byla stůl, židle, kus masa, neživý předmět, se kterým si člověk může hrát.

Bonnatti. Pán, který s každým jednal jako s darebákem.

“Suzito,” řekla tiše, “za těch posledních pár dnů jsi mi udělala ze života hotové peklo. Byla jsem ve středu v noci u tržnice. Čekala jsem. Tys nepřišla. Přepadli mě… zavřeli mě… byla to hrůza. Prosím tě, řekni mi, co ode mě chceš, a nech mě žít.”

“Jo, jistě. Já vím. Už nemáme nic společného. Ty jsi paní - a já jsem kurva, co vede Bonnattimu bordel. Proč bys se mnou měla ztrácet čas?”

“Proboha živého! Řekni mi, co chceš!” prosila snažně Carrie.

Suzita si pohrávala s prsteny na tučných prstech. “Chci tě varovat, to je všecko.”

“Mě - varovat?”

“Jo. Kvůli pátrání kolem Bonnattiho.”

“Jakému pátrání?”

Suzita si nadzvedla velké bílé sluneční brýle a užasle pohlédla na Carrii. Její oči vypadaly jako rozinky na povrchu tmavého nakynutého těsta. “Pátrání, které organizuje tvůj syn.”

Carrie jako by dostala elektrickou ránu. Pátrám, které organizuje tvůj syn. Věděla, že Steven na něčem pracuje, ale z důvodu utajení se nesměl zmiňovat o žádných jménech. A taky Se nikomu nesvěřil. Dokonce ani Jerry to neví.

“Tak tys o tom nevěděla,” konstatovala Suzita.

Tupě zavrtěla hlavou.

“Do prdele!” vykřikla vzrušeně Suzita. “A Bonnatti to ví - a žádné starosti si nedělá.”

“Čo tím chceš říct?”

“Já totiž nejsem jediná, kdo sledoval tvůj život.”

Ucítila v krku holkou slinu.

“Bonnatti ví, kdo je Steven. To mu jaksi dává zbraň do ruky. Jestli se dostane před porotu, chce jim všecko o tobě povykládat. Dovedeš si představit, co by se s tím Stevenovým případem stalo? Když tebe má jako matku, tak by se mu celý soudní dvůr vysmál. Bonnatti se na to přímo těší. Je to jako premiéra nějaké show a on se na to hézky připravuje. Ví na tebe všecko - drogy - pornofilm - záznamy z nemocnice - všecko. Dokonce má staré Stevenovy fotky se všemi našimi děvčaty, když mu byly čtyři roky. Hezký chlapeček v bílých hedvábných kalhotkách, jak stojí na stole.”

Carrie se malátně zabořila do sedadla.

Lucky seděla se zkříženýma nohama uprostřed na posteli, oči zavřené, prsty pevně přitisknuté na spánky.

Enzio Bonnatti. Její kmotr. Její rádce. Muž, kterému důvěřovala - kterého měla ráda. Muž, který jí po citové stránce nahrazoval Gina.

Enzio Bonnatti. Odporný had v trávě. Vrah. Zabiják. Marcův vrah - i když to nebylo jeho rukou, ale na jeho pokyn. “Skoncuj to s Marcem,” tak to určitě řekl. “Jenom ten ví, o co tady kráčí. S tou holkou a s Kostou si už snadno poradíme. Ti z toho sami vycouvají. Nemají buňky na to, aby to dělali.”

Ten to ale vyhmátl. Ten musel mít škodolibou radost, když mu všecko dala j ako na talířku. Jemu a těm Kassarriho dvojčatům - synům vraha své vlastní matky.

A nikdy neměla ani špetku podezření. Pitomá malá Lucky Santangelová. Ta káča pitomá.

Nebýt Boogieho, nebyla by teď ani o trochu moudřejší. Boogie - který zachytil jistou informaci, když odposlechl, co si povídali dva chlápci z Chicaga, které vezl před deseti dny vzadu ve svém taxíku. Slyšel sice jen tu a tam něco, pár jmen a dat, ale stačilo to, aby se o to začal zajímat - dost na to, aby se dovtípil, jak je to s Enziem Bonnattim a jeho oddaností Lucky. Dost na to, aby ho to vyburcovalo k pátrání na vlastní pěst.

A zjistil toho spoustu. Snadno. U policie má jednoho přítele, který byl ochoten znovu projít stohy spisů týkajících se Marcovy vraždy. Pachatel neznámý -je tam poznamenáno. A je tam také celá policejní zpráva o jistých podezřelých, kteří byli předvedeni k výslechu. Vyslýcháni byli i bratři Kassarriové, ale měli neochvějné alibi. Vyslýchali taky jejich najatého enforcera, pak ho zatkli, ale na kauci zase propustili - anež se mohl jako svědek znovu dostavit k soudu, zabil ho nějaký řidič při dopravní nehodě a z místa ujel. Mortimer Sauris byl falešný hráč malého kalibru, který ani nebyl ve městě, když Marca zastřelili. Bylo o něm známo, že často utekl s cizí výhrou. Vypadalo to tak, že on sám neměl na nikoho spadeno, ale spousta lidí by se byla ráda zbavila jeho.

Atentát na Marca spáchali bratř iKassarriové na přímý příkaz Enzia Bonnattiho. To není žádné velké tajemství. Lucky si prsty na spánky přitiskla pevněji. Proč si neuvědomila dřív, co se vlastně děje? Proč neměla ani stín podezření?

Kristepane! Náhle se vymrštila z postele. Už ví, co udělá.

Když odcházeli od Riccaddiů, pot se z Kosty řinul proudem. Měl celý život rád, když všechno probíhalo v klidu. Ted, když je Gino zase zpátky, je všechen klid pryč.

“Ten špinavý zkurvysyn,” mrmlal Gino, když nasedli do auta, “ten hnusný prolhaný zasraný grázl!”

“Co se ti nelíbí?” zeptal se Kosta celý nesvůj. “Souhlasil přece se vším, cos řekl. Vůbec se nehádal.”

“Ty začínáš být senilní, Kosto. Já jsem ten, kdo byl pryč - a ty jsi ten, který nic neví.”

“A ty si myslíš, že nás chce podvést?”

“Probuď se, kamaráde! Chce o moc víc než nás jenom podvést. Chce se nás zbavit. To já poznám. To mu vyčtu z očí.”

Kostu to doopravdy šokovalo. “Chceš říct, že Enzio, tvůj dlouholetý přítel - “

“Buď ticho, Kosto. Když ty si uprdneš a je to, jak když zazáří slunko, ještě to neznamená, že je takový každý. Teď musím přemýšlet. Musím mít klid. A musím zdvojit svoji ochranu. On se mě chce zbavit. To já vím.”

“Ale Gino

“Co, Kosto? Co? Myslíš si, že takové věci se nestávají?”

“Já jenom …”

“Domluvils, kdy za mnou přijdou Dario a Lucky?”

“Hmm … Pokoušel jsem seje sehnat - “

“Nic se nepokoušej, doved je do hotelu. Jestli mě chce Enzio odprásknout, bude možná Lucky další na řadě. Kdo ví? Chci je mít v hotelu co nejdřív. Osobně je přivedeš.”

Kosta přikývl a pot se z něho jenom řinul.

Enzio vlezl na zadní sedadlo svého hnědého pontiacu s neprůstřelnými skly a zvukovou aparaturou, která stála víc než celé to zatracené auto. Škodolibě zasunul kazetu s Tonym Bennettem a za zvuků “Ztratil jsem srdce v San Francisku” řekl Velkému Viktorovi. “Už přišel čas. Všecko to zařiď a ne abys to zvoral.”

“Mám nápad, šéfe,” řekl Viktor, a jak mluvil, hromadily se mu v puse sliny.

“Co?”

“Co kdybysme zkusili navést toho kluka? Toho Daria. Když by je oddělal on, nic by neukazovalo na vás. Santangelo má moře dobrých kámošů mezi velkýma zviřatama, co by z toho neměli radost, kdybyste vy v tom jel. Když použijem toho kluka, nemůžou nic říct.”

“Ty máš kurva pravdu!” zvolal Enzio. “Ten kluk je teď v baráku, jo?”

“Přesně, j ak j ste mně řekl, šéfe,” ušklíbl se samolibě Viktor. V duchu si udělal poznámku, že musí dohlídnout na to, aby Ruth byla v suchu. Je to prima dámička - když fakt o něco šlo, udělala ten správný tah. Zavolala svému starému strýci a požádala ho o radu. Velký Viktor zavětřil příležitost, jak se zmocnit syna Gina Santangela. “Do toho baráku nechoď a moji hoši se tam o to postarají,” řekl jí. “Udělalas dobře, žes mně zavolala.”

“A co Sal? Té nic neudělají?”

“No a kdyby jó?” chtěl říct Viktor. “Stejně bys na tom byla lip bez té drsňácké lesby.” - “To víš, že se jí nic nestane, zlatíčko,” ujišťoval ji. “Dneska běž domů. My se o všecko postaráme.”

“Až se vrátíme, přiveď ho ke mně,” rozhodl Enzio. “Víš co, Viku? Jestli je ten kluk oddělá, tak je to perfektní bouda.”

“Tak jsem to přesně říkal,” šéfe.

“Ne, tak jsem to říkal já.”

Carrie vystoupila ze Suzitina auta na rohu Stodeváté ulice a zpátky do bytu si vzala taxi. Služce řekla, že může jít domů, zamkla se v Elliottově pracovně, kde seděla a hleděla na prosklenou skřínku, ve které byla vystavena sbírka revolverů. Co ona o revolverech ví? Skoro nic. Ale i tak dost na to, aby jeden z nich mohla vzít, nabít a použít. Jenomže obětí, kterou měla na mysli, nebude Suzita. Suzita ji přišla varovat - bůhví proč, když před těmi mnoha lety ji Carrie nechala v bryndě.

Oběť, kterou má na mysli, je Enzio Bonnatti. Enzio Bonnatti, který podle Sužity bydlí v ostře střeženém sídle na Long Islandu, odkud řídí celou síť zločinu it neřesti.

Dívala se na revolvery a pohled sejí zastavil na devět pětašedesátce. Velice pomalu vstala, Šla k oknu a z vázy vysypala klíček od skříňky. Rozhodování bylo v tomto pňpadě jednoduché. Stevenova kariéra versus Enziův život.

Nemá na vybranou.

Kosta naléhavě vyzváněl na zvonek u bytu, kde bydlela Lucky. Celé dopoledne se pokoušel zastihnout ji telefonicky, ale bez úspěchu. Totéž se mu stalo, když se chtěl spojit s Dariem. V poledne se oběma znovu pokoušel volat. Všude nechával vzkazy, ale nikdo se mu neozval.

Teď stojí před Luckyinými dveřmi a modlí se, aby byla doma. Nadešel čas, aby se podívala realitě do očí. Gino je zpátky, a to je jasné jak facka.

Nakonec se ozvalo něj aké šoupání a dveře, zajištěné řetízkem, se pootevřely. “To je Kosta?” zeptal se něčí hlas. Vyplašilo ho to. Kde je služebná? Kdo to je v bytě u Lucky? “Ano,” odpověděl úsečně.

Dveře se otevřely úplně a v nich stál Boogie Patterson. “Co ty tu děláš?” zeptal se ostře Kosta.

“Je na návštěvě. Mám snad povoleno přijímat návštěvy, ne?” Lucky v krátkém županu pomalu vyšla z ložnice.

“Celý den se tě snažím sehnat,” řekl okázale.

“Byla jsem venku - a potom jsem vypnula telefon. Co tě trápí?”

Už jsi četla noviny?”

“Ne. Proč?”

Zhluboka se nadechl. “Tvůj otec se vrátil,” řekl, aby nechodil dlouho kolem horké kaše, “a chce s tebou mluvit.”

Dario byl pořádně popletený. Co se to ksakru v tom jeho životě děje? Seděl v kuchyni Enziova sídla a pil horkou kávu, šálek za šálkem, zatímco dva hlídači se potloukali kolem a střežili ho.

“Chci jet domů,” prohlásil vzpurné. Opakoval to už počtvrté.

“My tě domů zavezem,” řekl jeden z nich - jmenoval se Russo - “hned jak pěkně poděkuješ panu Bonnattimu.”

“Já vůbec nechápu, co se to tu ksakru děje,” mručel Dario. Vzbudil se na zadním sedadle auta, vedle něho seděl Russo a ten druhý muž řídil. To, co si naposled vybavuje, bylo že ho Sal krmila nějakými pilulkami. Ani Russo, ani ten druhý se necítili oprávněni, aby mu dávali j akékoliv informace. Netroufal si zeptat se, co se stalo se Sal nebo s tím hochem, kterého zapíchl.

Když přijeli k domu, řekl Russo: “Toto je rezidence pana Bonnattiho. To on ti pomohl z pěknýho průseru. Když on řekne, že je to OK, zavezem tě domů.” To byla jediná informace, které se mu dostalo.

Zamračil se a znovu si lokl horké kávy. “Můžu si zavolat?”

“Já nemám - “

V tu chvíli vrazil do kuchyně třetí muž, tlusfoch v propoceném obleku se skvrnami od omáčky na klopách. “Dario!” vykřikl, jako by byli staří přátelé. “Naposled jsme se viděli ve Vegas, pamatuješ?”

Hleděl na něj. Ano, ten tlusťoch byl s Enziem Bonnattim, když ho zavolali společně s Warrisem na audienci. “Seber se a vrať se do New Yorku.” To tenkrát Enzio nařídil a ten tlusťoch ho osobně naložil do letadla.

“Poslyš, co se to tady sakra děje?” zeptal se vztekle.

“Ty máš nějaké problémy. Pan Bonnatti se o nich doslechl - řekl si, že jsi vlastně rodina - a rozhodl se, že by se ti mělo pomoct. Pojď se mnou, on tě teď přijme.”

Enzio Bonnatti seděl na bohatě vycpávané a damaškem potažené lenošce a bral si ze skleněné misky pistáciové oříšky. “Sednout,” nařídil mu, jako by mluvil na psa.

Dario si sedl. Ví, kdy má být potichu. Enzio Bonnatti možná připadá někomu jako dobrotivý dědeček, ale hlas, oči a to, jak lupe klouby, když uděluje příkazy - to všechno svědčí o něčem jiném.

Když si prohlížel Daria, vládlo v místnosti ticho. Nakonec řekl: “Nechci mařit čas - nikdy zbytečně nemařím čas. Řeknu ti, co se stalo, a povím ti taky, co chci já.”

Dario přikývl.

Enzio vyloupl pistáciový oříšek z jeho pevné slupky a hodil si ho do úst. “Někdo poslal do tvého bytu toho teplouše, aby tě zabil. Šels na to chytře. Vyřídils ho dřív, než on mohl to samý udělat tobě.”

Dario rychle zamrkal. Zdálo se mu, že nemůže udělat ani pohyb, aniž by na to ten zasraný Bonnatti nepřišel.

“Víš co? Nikdy jsem si nemyslel, že jsi tak chytrý,” přemýšlel Enzio nahlas. “Ale udělals to naprosto správně.” Strčil si do pusy další oříšek a natáhl se pro sklenici minerálky. “Tak - zbavil ses teplouše - zavolals Kostovi Zennocottimu a ten tam poslal Sal, aby to uklidila. Ale co dál?”

“To bych taky rád věděl,” zamumlal Dario.

“Sal tě unáší!” prohlásil Enzio dramaticky. “Osoba, kterou Kosta poslal, aby ti pomohla, tě unáší!”

Dario poposedl na židli a byl celý napjatý, co se ještě dozví.

“Proč?” zahřměl Enzio. “Zeptej se sám sebe - proč?” Zmlkl, významně se podíval a potom pokračoval tlumenějším tónem. “Protože tvoje rodina se tě chce zbavit, chápeš? Chtějí tě zlikvidovat - odstranit z cesty - pochovat deset stop pod zem. Gino a Lucky. Ti tě chtějí vidět mrtvého, Dario - mrtvého. Chápeš to, chlapče? Mrtvého.”

Dario se zhluboka nadechl. Tak za tím vším pořád vězí Lucky!

Kosta se cítil mnohem lip, když Lucky souhlasila s tím, že se s otcem sejde. Zdála se mu nějaká trochu divná, ale to se dalo čekat.

“Pojď hned teď se mnou do hotelu,” požádal ji, “Gino čeká.”

“Teď jít nemůžu,” řekla chladně, “musím ještě vyřídit pár telefonátů. Ale přijdu tam později - slibuju.”

Kosta mrkl na hodinky. Bylo skoro půl třetí. “Tak ve čtyři hodiny v hotelu Pierre?” zeptal se úzkostlivě.

“Fajn. Budu tam. Neboj se, budu - čestně.” Letmo ho políbila na tvář. Vypadá tak unavený, tak ustaraný a starý. A vypadal by ještě hůř, kdyby věděl, co ví ona…

Kosta spěchal do své kanceláře. “Á, pane Zennocotti,” řekla mu jeho sekretářka. “Mám na drátě Daria Santangela. Už dneska dvakrát volal.”

Kosta chňapl po sluchátku. “Dario, kdejsi?Snažiljsem se ti volat. Je všechno v pořádku?”

“Všecko je v pohodě. Trošku jsem se zdržel u přátel. Hej - četl jsem, že se Gino vrátil. Chci ho vidět.”

“A on chce vidět tebe. Můžeš přijít ve čtyři do hotelu Pierre?”

“Jasně.” Dario na chvilinku zaváhal. “Bude tam Lucky?”

“Bude. Bylo by pěkné, kdybyste se teď, když je otec zpátky, vy dva usmiřili. Opravdu si myslím - “

“To až později.” Dario zavěsil.

Enzio, usazený ve svém bohatě vycpávaném křesle, ho pozoroval a pak řekl: “Tak co?”

Zhluboka se nadechl a potom řekl: “Čtyři hodiny, hotel Pierre, budou tam oba dva.”

Enzio přikývl. “Tak uděláš, co máš udělat,” řekl tiše, “že, Dano?”

Gino chodil po svém bytě sem a tam amyšlenky mu letěly jako o závod. Tyto komplikace potřebuje asi stejnějakokrvácejícíhemoroidy.Teďje důležité ukázat sílu. Bonnatti musí poznat - jasně a hned ze začátku - že on neuhne ani o píď. Ani o tu jednu zasranou píď. Ty dva hotely ve Vegas jsou jeho. Jistě, Bonnatti má kousek Mirage. Ale to je všecko. Je to jenom kousek koláče.

Naneštěstí má Bonnatti celou armádu lidí - ale Gino se ve válčení gangů s pomocí nějaké spodiny nikdy nevyžíval. Velký byznys - to je jeho styl. Jednat s těmi správnými lidmi, mít správné konexe, které mu prospějí mnohem víc než armáda zabijáků.

Než do hotelu přijela Lucky, zvládl už dost telefonátů, aby si zjistil, že se rozběhlo velké pátrání. Každým dnem může být Bonnatti obžalován. Enzio se v minulosti vykroutil ze spousty obvinění, ale tentokrát to vypadá, že je to vážné.

Nelítostně se usmál. Jestli bude Bonnatti odstraněn z cesty, vyřeší se tím plno problémů. Bude lip, když z něho rychle vyrazí ty peníze, co mu dluží…

Kosta vstoupil do místnosti před Lucky a potom se ztratil do ložnice. Gino hleděl na svou dceru. Byl to pro něho šok, protože to bylo skoro jako dívat se do zrcadla. Jak vyrůstala, rostla do jeho podoby. Oči j sou přesně stejné černé opálové studny a ty vlasy černé j ako uhel, to posazení brady - plná smyslná ústa - bezvadné bílé zuby. Kristepane! Ale ona není on. Je krásná jako divoká čemá orchidej.

Okamžitě si uvědomil, že to není ta rozmazlená holka, kterou tu nechal. Toto je sebejistá a sebevědomá žena.

Usmál se a rozevřel náruč. “Lucky!”

Zarazilo ji to. To on si vážně myslí, že to bude tak jednoduché? Jedno objetí a láskyplné “Lucky!”?

Jeho rozevřenénáručesinevšímalaaafektovaně pronesla: “Ahoj, Gino. Vítej doma.” Blbec, blbec, blbec! Proč říkala “ Vítej doma ”, když to tak vůbec nemyslí?

Tázavě na ni pohlédl a pokusil se zamaskovat polohu paží pokrčením ramen. “Tak jo, tak jo,” řekl. “Jak se tak na tebe dívám, ty jsi úplně dospělá.”

Chladně naněho pohlédla. “Myslelajsem, žejsemúplně dospělá, kdyžs mě v šestnácti provdal.”

Ušklíbl se. “No, tak ono to neklaplo. Ale uchránilo tě to aspoň od jiných trablů, ne? Snad se na mě nebudeš kabonit celý život, holčičko?”

Zahlédla na stole láhev skotské a limftUa k ní, “Chceš taky jednu nalít?” zeptala se strojené,

“V tuto denní dobu ne,”

Nalila pořádnou sklenici nazlátlé tekutiny pro sebe a schválně se důkladně napila,

Glno s ní nespouštěl oči, “Myslím, ic by bylo lepší, kdybychom si promluvili,” řekl nakonec.

Byla vynervovaná i toho jeho upřeného pohledu. “Ano,” řekla vzdorovitě, “Hodně věcí se změnilo, když tys byl pryč.”

“Jo?” řekl mírně.

“Jo.” Snažila se oplatit mu ten jeho upřený pohled, ale nevydržela to. Popošla k oknu a vyhlížela ven. “Já teď v tom jsem taky zapojená. Patřím k tomu.”

“To Jsem už slyšel,”

Otočila se, aby mu viděla přímo do očí, a její černé oči plály. “Já ti říkám jenom tolik .Neexistuje, abys mě z toho vyšoupl. Neexistuje

XXXXXXXXXX

Dariojel ve výtahu nahoru a olizoval si rty. Měl je suché a popraskané. Ukousl si nehet a pokoušel se podívat se na věci rozumně. Enzio Bonnatti má pravdu. Buď on, anebo oni. Proč by mu dál měli dělat z života peklo. Posílat do jeho bytu lidi, aby ho zabili. To je nehoráznost. Tak nemůže přece dál žít. Aby nevěděl, koho na něho pošlou, aby nevěděl, jestli náhodný kluk, kterého si vybere, najednou nevytáhne kudlu, aby nevěděl, co ho čeká.

Enzio Bonnatti má pravdu.

Ale přece… zabít svoje nejbližší… chladnokrevně je zavraždit…

“Proč zrovna já?” zeptal se Bonnattiho.

“Protože ty všechno získáš a nic neztratíš,” odpověděl Enzio. “A kromě toho jeGino podezíravý anikdozmých hochů sekněmu do takovéblízkosti nedostane. Ale nezvorej to, udělej to pořádně. Až vyjdeš z hotelu, bude na tebe čekat auto -letenka do Ria - a milión dol arů na mku, jen co tam přiletíš. To je kurva terno, ne?”

“Jak mám vědět - “ začal Dario.

“Že mně můžeš věřit?” zasmál se Enzio hrdelním smíchem. “To vědět nebudeš. Risk to s sebou nese. Ale dostáváš šanci - a je to větší šance než ta, kterou ti nabízejí tvoje sestra a otec. A na tuto drobnou životní pravdu můžeš vzít jed.”

XXXXXXXXXXX

Ve čtyři hodiny odpoledne už začínal být Steven nervózní. Celý den strávil tím, že některé věci dokončoval a čekal, než mu připraví listiny. Chce být při tom, když budou Bonnattiho zatýkat. Chce vidět výraz jeho obličeje, až mu nasadí želízka. Přečtou mu, na co má právo, a odvezou ho na policejní stanici.

Muž j ako Bonnatti se bude okamžitě snažit, aby ho propustili na kauci. Steven má plán, jak tomuto manévru zabránit.

On a Bobby teď posedávají v jeho kanceláři a lijí do sebe nekonečné šálky kávy a čekají na telefonát, že všecko je připraveno.

“Do prdele, kamaráde!” zvolal Bobby. “Říkal jsem si, že ty dva roky práce byly perné. Ale dneska přímo potím chcanky, když čekám, že uvidím obličej toho lotra.”

Steven přikývl. “Mně to povídej.”

“Co říkáš, dáme si ještě kafe?”

Zavrtěl hlavou a zívl. “Jak dlouho to trvá, když si potřebuješ zjistit majitele auta podle čísla?”

“Asi tak pět minut. Mám na tom oddělení kámoše. Řekni mi to číslo.”

Steven mu přečetl číslo Luckyina mercedesu z kousku papíru, na který si ho naškrábal.

“Když chceš vidět, jak se to dělá, tak ti to ukážu,” zavtipkoval Bobby a zvedl telefon.

Za pět minut měl jméno společnosti, u které bylo auto registrováno. “Koho chceš vlastně zjistit?” zeptal se zvědavě.

“Jenom tak… někoho,” zamručel Steven, vzpomněl si na Lucky a velice, ale opravdu velice se s ní chtěl znovu setkat.

“To něčí auto patří společnosti “Módní make up”. Mám i adresu, jestli toho někoho chceš sledovat dál.”

“Teď hned ne.”

“A Aileen o tom někom ví?”

“Co kdybys tak zavřel klapačku, Bobby, a udělal ještě to kafe.”

“Hned to bude, šéfe, hned to bude.”

X ¦ ¦X

Schůzka mezi Lucky a Ginem neprobíhala dobře. Lucky byla příliš plná zloby, než aby uvažovala o tom, že by se s otcem mohla smířit. On byl mírný a přátelský, ale čím víc hovořil a čím byl příjemnější, tím víc měla pocit, že sejí chce dostat pod kůži a hrát s ní nějakou hru.

“Vegas je moje,” utrhla se na něho nakonec. “A já se tam vracím.”

“Dnes je na to už trochu pozdě.”

“Co tím myslíš?”

“Ale jdi, Lucky - ty jsi přece jinak chytrá holka. Ale tys předala Vegas Bonnattimu - úplně jsi mu to dala do ruky. A to si myslíš, že on teď prostě s úsměvem odstoupí?”

“Já vím, jak na něj.”

Hlasitě se zasmál.

“Ani o vteřinu j sem se nevrátil moc brzy. Uvědomuješ si, že Bonnatti už není náš přítel?”

Na tvářích jí zahořely dva jasně červené ruměnce. Dokonce i Gino to ví… Než mohla odpovědět, ozvalo se zaklepání na dveře. Lucky je otevřela.

Ve dveřích stál Dario, štíhlý, blonďatý as obličejem neviňátka. “Ahoj všichni tady,” řekl, “to je dobře, že vás vidím.”

Ve dvě hodiny odpoledne si Carrie pronajala auto od společnosti Hertz. Ve tři hodiny odpoledne zaparkovala poblíž vrat sídla Enzia Bonnattiho.

Sedí v autě, kabelku má vedle sebe, revolver v kabelce. Čeká. Neví pořádně na co. Jenom ví, že když bude čekat dost dlouho, dodá si odvahy udělat něco s tou zrůdou, která bydlí jen několik desítek metrů od toho místa, kde ona teď sedí.

Warris Charters se ubytoval v hotelu Plaza. Proč ne? Platí to Enzio Bonnatti.

Dal si saunu, masáž, maníkům. Dvakrát volal do Bonnattiho sídla, ale ani v jednom případě nebyl Enzio k dispozici. Ve čtvrt na čtyři telefonoval znovu, a to se Enzio ozval. “Mám tu film, který bych vám rád předvedl,” řekl Warris a ulevilo se mu, že Enzio konečně vzal telefon. Ve filmové branži si člověk nikdy nemůže být ničím jistý.

“Dobře,” řekl Enzio, “podívám se na to. A mám nápad, jak tomu našemu filmu udělat nový konec. To úplně padneš na zadek.”

“Mám přijet hned?”

“Máš auto?”

“Ne. Teprv si chci půjčit.”

“Na to se vykašli. Pošlu za tebou jednoho ze svých hochů - Russa - ten tě kolem šesti vyzvedne. Cekej na něho.”

Warris s úsměvem na tváři zavěsil.

Lucky nebylo vhod, že se objevil Dario. Kdo toho pozval? To přece má být obchodní schůzka - a najednou z toho bude rodinné shromáždění. Do prdele, ona má ještě tolik vyřizování a na tohle není zvědavá!

Dario a ona spolu už dlouho nemluví. Od toho pornofilmu - a od trapasů, které navazovaly - jejich příbuzenský vztah jako by pozbyl platnosti.

Atmosféra v Ginově apartmá byla mírně řečeno napjatá. Dario se to snažil uhrát, aby to vypadalo zdánlivě mile a uvolněně, ale tlak malé pistole ve špatně přiléhajícím pouzdru v podpaždí ho trápil spíš víc než míň. Na horním rtu se mu objevily krůpěje potu.

“Sundej si to sako,” naléhal na něho Gino, “udělej si pohodlí.”

“Za chvilku,” odpověděl Dario. Za chvilku vám vystřelím z hlavy mozky. Komu prvnímu? Jestli střelím nejdřív po té mrše ségře, co asi udělá Gino? A naopak.

Ježíšikriste! Bonnatti mu jenom strčil pistoli a přikázal: “Jdi nato.” Alejak? Koho prvního, kristepane? Koho prvního?

“Už musím jít,” řekla najednou Lucky.

Střel nejdřív po ní. To ona způsobila nejvíc trablů.

Ruka mu automaticky sklouzla pro pistoli. Rio. Milión dolarů. Volnost.

“Gino,” z ložnice přišel Kosta, “chtěl bys, abych sem do pokoje něco objednal?”

Sakra do toho! Kosta! Všechny tři sejmout nedokáže. Zatraceně! Proč mu Bonnatti ne řekl, co má udělat s Kostou?

Všechno se to začíná trochu moc komplikovat. Udělá to - jistě to udělá - ale někdyjindy. Zítra. Nebo pozítří. Bonnatti to pochopí. Bude to muset pochopit. Rio může pár dní počkat. Ten milión tam pořád bude. Rukamu sjela z pistole zase pryč. Gino se na něho tak divně dívá - jako že ví.

Vyrazil ke dveřím. “Musím utíkat. Něco jsem zapomněl udělat,” zamumlal.

Teď na něho hleděli všichni tři. Jeho dlaň, celá zpocená, se svezla na otočné klice u dveří. “Hej - “ začal Gino. “Co to s tebou je? Chci s tebou mluvit. Chci - “

Znovu sáhl po klice a vyběhl z místnosti. Slyšel ještě, jak za ním Gino křičí, ale neohlédl se. Běžel k požárnímu schodišti, jak mu určil Bonnatti. Bral to dolů po dvou schodech, dech mu selhával a to zatracené kožené pouzdro ho nephj emně rýpalo do podpaží.

Proč utíká? Vždyť nic neudělal.

Postupně zpomaloval. Kdyždorazil do prvního poschodí, dýchal už normálně.

Z hotelu vyšel klidný a rozhlédl se. Přes ulici uviděl Russa a kývl na něj, aby mu dal vědět, že všecko je v pořádku.

Russo ten signál zachytil a neznatelně ho opětoval.

Pak se stalo něco, čemu Dario nerozumí. Stojí před hotelem za plného denního světla, čeká na Russa, až přejde ulici a doprovodí ho k autu, ať už je kdekoliv, když najednou ho někdo praští do zad. Ježíšikriste! To je příšerně tvrdá rána, jako by do něho někdo najel s kolem.

Otočil se, aby se podíval, kdo to je, otevřel ústa a chtěl promluvit, ale začal chrlit krev.

V obličeji se mu zračil úžas. Začal padat. Lidé ječí. Umírám, pomyslel si. Střelili po mně.

Než dopadl na chodník, byl mrtvý.

Steven byl nepohodlně skloněný nad svým pracovním stolem a soustředěně studoval dokumenty, záznamy a vůbec písemnosti, které už stokrát předtím zkontroloval. Dělal to jenom proto, aby zabil čas.

Do kanceláře vklouzl Bobby. “Hej, kamaráde, po čem to jdeš?”

Steven vzhlédl od papírů: “Jenom to ještě procházím.”

“Ne, já myslím, po čem to jdeš s tím autem, s tím mercedesem. Zjistil jsem, komu to patří.”

“Komu?”

“Říká ti něco jméno Lucky Santangelová?”

“Lucky… Santangelová,” řekl pomalu Steven. “Dcera GinaSantangela, který se právě včera vrátil do města. Přítele a společníka Bonnattiho - ačkoli na něho nic nemáme, ten nedělá ani do drog, ani do prostituce. Ale jsou velice propojeni.”

Celý rozrušený si Bobby sedl na kraj Stevenova stolu. “Tak co - vyklop to.”

Na chvíli bylo ticho. “A je to nabeton?” zeptal se nakonec.

“Když Bobby De Walt má nějakou informaci, tak je to nabeton, kamaráde.”

Vzpomněl si na Lucky a zamračil se. Proč mu nic neřekla? Ale proč by mu vlastně měla něco říkat? On jí taky nenabídl žádné informace o sobě, ne?

XXXXXXXXXX

Ale ona samozřejmě věděla, kdo je on. Musela to celé narafičit, aby viděla, co může zjistit.

Narafičila i ten výpadek proudu? To už má ale chorobnou představivost. Byla to jenom náhoda.

“Je to sexy kočka,” poznamenal Bobby. “V kartotéce mám její fotku. Bonnatti je její kmotr. Měla co do činění se slavnostním zahájením v Magirianu ve Vegas. Tak se nedej prosit, Stevene - co víš, kamaráde?”

Udělal jenom neurčité gesto: “Nic nevím.”

“Nic? Tak proč jdeš po tom jejím autě?”

“Kristepane! Kdybych zjistil, že ona je Bonnattiho spolupracovnice, dám ti vědět,” řekl ostře. Byl nevýslovně vyvedený z míry. Bylo by možné, aby se on zapletl s dcerou Gina Santangela?

Ozval se úřední bzučák. “Prosím?” vyhrkl.

“Je tady vaše matka a chtěla by s vámi mluvit, pane Berkely. A právě přišla zpráva, že listiny, na které jste čekal, jsou hotové a přichystané pro vás.” “Děkuji, Sheilo. Co mně matka chce?”

“Já nevím. Mám ji pustit za vámi?”

“Jo. Bude to tak asi lepší.” Vyskočil od svého stolu a vztyčenými palci Bobbymu zasignalizoval: “Už je to tu - rozjedem to.”

Bobby vyrazil nadšený válečný pokřik.

Do kanceláře vstoupila Carrie a Steven ji objal jako divoký medvěd. “Mami, jsem ti velice vděčný, že sis udělala čas a konečně se přišla podívat, kde pracuju, ale mám tu naléhavý případ. Co kdyby ses zastavila zítra.Půjdeme spolu na oběd.”

“Stevene,” řekla přiškrceným hlasem, “musím s tebou mluvit.”

“Teď ne, ty moje kráso. Mrzí mě to, ale teď právě potřebuju rozjet nejlepší obžalobu roku, je to prestižní záležitost .”

“Osobní satisfakce, paníB.,” zasmál seBobby.

“Je to důležité,” řekla Carrie potichu. “Nechodila bych sem, kdyby to nebylo tak velice důležité.”

“Tak já se za tebou zastavím a povíme si to později.” Vzal si sako a přehodil si ho přes ramena.

Bobby se k němu přitočil. “S tvojí matkou něco není v pořádku,” zašeptal, Steven se podíval na Carrii. Už tím, jak byla upravená, vypadala jinak ne? obvykle. “Později,” řekl a lehce jí políbil, “slibuju. Co kdybys teď šla domů a trošku si odpočinula? Zdá se, že nejsi tak docela ve své kůži. Máš tady auto?”

Maně přikývla. “Dej mi klíče od tvého bytu, já počkám tam,” zašeptali a snažila se ovládnout nenormální chvění, které jí vibrovalo tčletn

“Á, už to mám,” řekl. “Vy jste se s Elliottem pohádali.”

Neodpověděla. Neodvažovala se promluvit.

Zalovil v kapse a vytáhl klíč. “Bude mi to trvat určitě pár hodin. Udělej si tam pohodlí jako doma,” řekl a podal jí ho. “Pojď, Bobby - jdemna to.”

Dívala se, jak syn odchází, a už posté si říkala, jestli se rozhodla správně. Když seděla v autě před sídlem Enzia Bonnattiho, měla spoustu času na přemýšlení. Co vlastně chce udělat? Napochodovat hlavním vchodem, říct, že chce vidět Bonnattiho, a zastřelit ho? Tak se to stává ve filmu - ale život je jiný než film.

Bylo tu plno “mohla by”.

Mohla by se konfrontovat s Enziem z očí do očí? Mohla by použít ten revolver? Mohla by skutečně chladnokrevně vystřelit na jinou lidskou bytost? Mohla by uprchnout k autu a odjet, aniž by ji kdo viděl?

Postupně, j ak tak seděla ve vyhřátém vypůjčeném autě, v němž by la klimatizace vypnutá a ona celá prosáklá vlastním potem, uvědomila si, že ten její plán je neuskutečnitelný. A když si to uvědomila, začala zvažovat jiné alternativy.

Je ostatně jenom jedna.

Říct Stevenovi pravdu. Říct mu všecko.

Jakmile se jednou rozhodla, měla pocit, že se zase vrátila do života, že omládla. Nastartovala vůz a zamířila do města, aniž se jedinkrát ohlédla.

Steven má právo to vědět. A ať se stane cokoli, ona mu to všechno poví.

“Co je kurva s tím klukem?” bouřil Gino. “Víte co? Fakt to vypadalo, jako by sahal po bouchačce. Všiml sis toho, Kosto?”

“Ne, to jsem neviděl.”

“Já ano,” řekla Lucky. “Taková lumpárna se od něho dala čekat.”

“Nechápu, co se tady děje,” řekl rozčileně Gino. “Aby sem můj vlastní kluk donesl bouchačku? Přiveď ho zpátky, Kosto. Myslím už je na čase, abych toho buzika přivedl ke spořádanému životu.”

“A jé,” řekla Lucky, “myslím, že na to je už trošku pozdě. Kdyby sis ho víc všímal, když byl v pubertě - “

Gino se k ní zprudka otočil: “A s kým si myslíš, že mluvíš?”

Zrudla, ale nedala se. “S tebou. Mluvím s tebou. Když byl Dario malý, tak jsme neznali žádnou rodinu. Byli jsme zavření v tom mauzoleu Bel Airjako párek malomocných. Nesměli jsme mít ani kamarády. Nesměli jsme do kina jakojiné

děti. Když jsme šli nakupovat, tak musel jít s námi jeden z těch tvých drsňáků. Potom se nediv, že je dneska Dario pokurvený.”

Zlostně se na ni podíval: “Měli jste se přímo fantasticky! Takový nádherný dům a všecko, co se za peníze dalo koupit.”

Rozhněvaně zvýšila hlas. “Tak za peníze. Kdo tady mluví o penězích? Já jsem potřebovala tebe, když jsem dospívala, aby ses o mě staral - abys byl se mnou -potřebovala jsem správného tátu.”

Její slova ho ťala jako rána nožem. “Pro oba jsem vždycky dělal, co jsem mohl,” zahřímal, “a nejlíp, jak jsem - “

“Ale to nebylo dost,” odporovala mu.

Venku na ulici zaječely policejní sirény. Kosta zamířil k oknu a pokoušel se zahlédnout, co se tam děje.

“Vypadni kurva odsud a přiveď Daria zpátky,” rozkřikl se na něho Gino. Kosta vyběhl ven.

Lucky si povzdechla. “Tak já jdu. Ty a já - my se prostě nemůžeme domluvit. Nikdy to nešlo.”

“Mluvíš o tom, že jsem měl být správný táta,” vztekal se. “A co tyl Bylas dobrá dcera? Kdyžs utekla ze školy, kdyžs šoustala s vším, co nosilo kalhoty, kdyžs- “

“To tak nebylo,” skočila mu do řeči plná zlosti, “a i kdyby - tak co?”

“Ona si řekne - tak co? Tak co ?” Smutně zavrtěl hlavou. “Máš pravdu, Lucky, ty a já - my prostě nejsme naladěni na stejnou vlnu. Jenom běž. Sedm let - a ani jediná mizerná pohlednice. To mám ale dceru.”

“Tys mně taky nepsal,” obvinila ho krůtě.

Cítil se velice unavený. Někdo zabouchal na dveře. “Kdo je to?” štěkl. “Tady je Kosta. Pusťte mě dovnitř. Rychle!”

Lucky sebrala svou kabelku. Z nějakého pitomého neznámého důvodu sejí chtělo brečet.

Gino otevřel dveře a Kosta se vřítil dovnitř, bílý v obličeji a celý roztřesený. “Daria zastřelili,” vyjelo z něj, “před hotelem. Je mrtvý.”

“Kristeježíši!” vykřikl Gino. “Svatá matko boží!”

Lucky zůstala stát jako přikovaná.

Najednou se Gino chytil za prsa a odvrávoral k pohovce. Z úst se mu vydralo tiché zasténání.

“Co je?” zeptala se Lucky s účastí. “Co je?”

Znovu zasténal a obličej měl popelavý. Najednou vypadal do slova a do písmene na svých jednasedumdesát let.

“Myslím… že … je to … srdce …” mumlal namáhavě, “zavolejte … mně… radši… doktora … rychle…”

Pátek 15. července 1977 večer, New York

Enzio mačkal knoflíky dálkového ovládání televize v ložnici a přepínal rychle a vztekle jednotlivé kanály. Zastavil se vždycky u zpráv.

“Zlato,” oslovila ho vyčítavě cukrová blondýna, která se natřásala na jeho rozlehlé posteli, oblečená jenom do francouzských kalhotek broskvové barvy. “Chci se dívat na Seznamovací hru.”

“Tak oblečeš se už, proboha?” zavrčel. “Těch tvých koz mám dost nejmíň na měsíc.”

Vzdorně našpulila rty: “Myslela jsem si, že máš rád kozičky svojí kočičky.”

“Obleč se, ty ženská pitomá. Za chvilku přijde ten chlap, který jede extra až z Hollywoodu, aby se na tebe podíval. Teď se běž oblíct a zavři hubu.”

Vylezla z postele, pořád ještě uražená, obdivné se prohlédla v zrcadlové stěně a odplula do koupelny.

Enzio se zamračil a znovu přepínal kanály. Zatracená děvka - ta je dobrá jenom na to jedno. Ale stejně má rád takový kus, takovou, co když s ní vejde do restaurace, všichni ztvrdnou. A tato je zatím nejlepší. Imogena. Osmnáctka. Dřívější Dívka měsíce z Playboye. Nárazníky sto šest na obvodu překonávají všecko, co měl kdy v ruce.

Ta ženská pitomá chce být filmovou hvězdou. Tak ji udělá filmovou hvězdou. To je přece fuk.

“Viku!” zahulákal. “Kde jsou kurva zprávy o Ginovi a o Lucky. Teď už by to přece měli vysílat, ne? To zastřelení Daria tam mají.”

Velký Viktor se přikolébal do ložnice. “Neleze mně to dopalice, šéfe. Možná je ještě nenašli.”

“Nežvaň nesmysly. Jsou přece v hotelu. V hotelu se lidi nestřílí tak, aby je nikdo nenašel. Třeba pokojská nebo nějaká zvědavá ženská z vedlejšího pokoje -prostě někdo.”

“Nechápu to, šéfe.”

“A to je všecko, co mně k tomu sakra řekneš? Je to jistý, že to klaplo?”

“To ano, šéfe. To jsem si jistý. Russo dostal signál přímo od Daria. Přesně jak se to domlouvalo.”

“A kde je Russo?”

“Bude tady každou chvilku. Jel pro toho filmového producenta. Měl ho vyzvednout v hotelu Plazza, jak jste mu řekl.”

“Tak jo.”Enziovu pozornost zasepřipoutalaobrazovka. Uhlazená hlasatelka přinášela zprávu o střelbě před hotelem Pierre. Nebyl na ni špatný pohled - patřila spíš mezi ty hubené. Přimhouřil oči a představil si ji nahou. “Viku, udělej mi laskavost. Zavolej do Pierra a řekni jim ať se podívají do Santangelova apartmá. Potom zavěs. Zavolej z automatu.”

Velký Viktor přikývl: “To je dobrý nápad, šéfe.”

“Můj nápad. Já jsem tady jediný, kdo vůbec nějaké nápady má.”

“Mám tě ráda, táto.” Tato slova mu šeptala přikrčená vedle něho v sanitce. “Budeš zase v pořádku. Já to vím. Bude to dobré. Fakt.”

Neodpovídal - přes nos a ústa měl připnutou kyslíkovou masku - ale jeho černé oči se setkaly s jejími, chvilku se na ní zastavily a řekly jí, že jí odpouští.

Seděla těsně u něho po celou cestu do nemocnice, tiskla mu ruku, tolik mu toho chtěla říct a doufala, že ještě není pozdě.

Když dorazili do nemocnice, odvezli ho rychle na oddělení pro akutní případy. Za chvilku přijel Kosta. Podle toho, že měl zarudlé oči, poznala Lucky, že plakal. Stiskla mu paži. “On se z toho dostane. To já cítím.”

Po chvíli sejí podařilo sehnat Ginova ošetřujícího lékaře. Jeho podlouhlý hubený koňský obličej byl vážný. “V áš otec byl stižen těžkou koronární trombózou.”

“Dostane se z toho?” vyhrkla prudce.

Doktor si odkašlal a zdvořile si přitom přikryl ústa. “Je ještě příliš brzy, než abych mohl dělat závěry. To, co má váš otec, se lékařským termínem jmenuje arterioskleróza. Je to stav, který ovlivňuje srdeční činnost tím, že koronární cévy tvrdnou. Buď se zúží, anebo se úplně uzavřou…”

Jak tak doktor monotónně přednášel, přistihla se, že myslí naGina, jaký byl, když byla malá. Jak ji vyhazoval do vzduchu, jak ji choval, jak ji líbal. Najednou v sobě pocítila příval lásky k tomu muži - i k tomuto muži, který teď leží na nemocničním lůžku a bojuje o život.

Doktor končil svou přednášku. “Tak vidíte, slečno Santangelová, že se to může vyvíjet jakkoli. Jak se zúženými, tak s uzavřenými cévami může řada pacientů rozumně přežívat řadu let. Máme výborné nové léky, které retardují vytváření krevních sraženin, a máme k dispozici i jiná opatření, jak podstatně zlepšit vyhlídky nemocných.” Neutrálně pokrčil rameny. “V případě vašeho otce nejsme zatím ještě schopni říct, jak rozsáhlé je poškození srdce. Jestli přežije dnešní noc, má naději.”

Má naději. Má naději. Co toto má znamenat?

Hleděla na doktora a pocítila k němu vášnivou nenávist. Co jemu ostatně záleží na tom, jestli Gino bude žít, anebo umře?

“Děkuju vám, pane doktore,” řekla upjatě.

“Zdá se, že jeho stav se momentálně stabilizoval. Jestli chcete, jeďte domů a my vám zavoláme, pokud by došlo k nějaké změně …”

Jako by chtěla jet domů. “Můžu ho vidět?” zeptala se tiše.

“Na chviličku snad, ačkoli čím víc je pacient v klidu “Děkuju vám.”

Gino ležel, bílý jako stěna, na obyčejném nemocničním lůžku. K jeho paži vedla kapačka a oči měl zavřené. .

Seděla u něho sestra, hranatá a kostnatá žena, která spustila jen co Lucky vešla do pokoje: “Žádné návštěvy. Tento muž je velice vážně nemocný.”

“Tento mužje můj otec,” vybuchla Lucky, “a doktor mi dovolil, že sena něho můžu podívat. Počkala byste, prosím, venku?”

Ošetřovatelce se jenom nadmuly velké nosní dírky, ale neřekla nic. Vstala a odkráčela ven, ale celé její chování naznačovalo, že z hloubi duše nesouhlasí.

Lucky zůstala stát u postele. Plakala a ani si nevšimla, že jí tečou slzy. Stiskla Ginovi ruku a zašeptala: “Mrzí mě, že se muselo stát něco takového, abych si uvědomila, jak moc tě mám ráda. My dva jsme schopni se spolu domluvit - když se oba o to budeme snažit - a já se snažit budu. Odtáhla jsem se od tebe, protože ty ses odtáhl ode mě. Jako první jsem musela já zavrhnout tebe, abys nemohl ty zavrhnout mě. Mám tě moc ráda, jsi můj otec a já chci, abys žil, víc než jsem si cokoli kdy v životě přála.”

Víčka mu zacukala a otevřela se. “Udělej mně … laskavost,” mumlal, “ušetři mě… těch citů… až je… budu moct… zvládnout.”

Měl velice slabý hlas, ale ona ta slova slyšela. Uvědomila si, že jí rozuměl, a po obličeji sejí rozlil úsměv. “Uděláme všecko, abysme si rozuměli, že?” “Jo. Všecko, holčičko.”

Oči se mu zase zavřely a chvíli bylo ticho. Pevně mu tiskla ruku a bylo to skoro, jako by cítila, že láska a vzájemné pochopení se mezi nimi přelévají jako psychická energie.

Něco říkal. Naklonila se k němu blíž, aby slyšela. Hlas už byl slabší než šepot.

“Dario,” mumlal, “čest… rodiny… jméno … Santangelo.”

“Ano?”

“Ty … to … vyřiď… Lucky.” Zalapal po dechu. “Pomsti… nás… oba. To … Bonnatti… Bonna…”

“Sestro!” zaječela Lucky. “Sestro.1”

Warris Charters se vyšňořil a čekal na odvoz. Skvěl se kalifornskou elegancí. Světlehnědé kalhoty, sako od Armaniho, módní mokasíny od Gucciho, kouřovky z Optique Boutique. Konečně. Konečně. Konečně. Všechno to teď do sebe zapadá.

Rukou si před zrcadlem udělal vlnku na vlasech a sjel do vstupní haly hotelu Plazza.

¦ ‘¦ ¦

Lucky odcházela z nemocnice rázným krokem. Co udělá, to se rozhdla už dopoledne, a co se od té doby stalo, jenom potvrzuje, žejejírozhodnutíje správné.

Šla přímo do bytu, kde čekal Boogie. “Poslyš, strašně mě mrzí, co se stalo …” začal.

“Ano,” řekla. “Tím se plno věcí mění. Teď nejsem schopná zabývat se Bonnattim. Potřebuju čas. Co kdyby ses teď vrátil do Vegas? Za týden nebo tak si o tom můžeme promluvit a vymyslet, co uděláme.”

Nevěřícněnani zíral: “Já jsem myslel, že jsi žena činu, a ne nějaká žvanilka.”

“To jsem si taky myslela, ale teď se musím dát dohromady. Jsem tak strašně rozčilená, Boogie. Moc jsme se s Dariem rádi neměli, ale je to přece můj bratr..

“Kdo ho zastřelil?”

“To zjistím.”

Udělal bezmocné gesto. “Takže když ti nemůžu nijak pomoct -”

“Ale ano, v něčem mi pomoct můžeš,” řekla věcně. “Chci najmout zabijáka na bratry Kassarriovy.” Odmlčela se a zapálila si cigaretu. “Sežeň mi toho nejlepšího. Za dobrý výsledek je sto tisíc dolarů. Padesát tisíc pro každého. Čistá ruka. Zařídíš to? Chci, aby to bylo okamžitě.”

“Ty mně svěříš sto papírů?”

“Už jsem ti taky kdysi svěřila svůj život, ne?”

Mlčky přikývl. “Zařídím to. A co s Bonnattim?”

“S tím ještě počkáme.”

Jakmile odešel, převlékla se. Zdá se, že vhodná bude bílá. Smyslné záhyby hedvábných žerzejových šatů od Halstona, které ještě neměla na sobě. Znovu se nalíčila, vykartáčovala si a natřásla záplavu černých vlnek. Odemkla zásuvku a vzala z ní jemný zlatý řetízek s malinkým amuletem s diamantem arubíny, který jí dal Gino k pátým narozeninám. Otevřela tu schránečku a hleděla na obrázek Gina a sebe. Jak si byli podobní - už tenkrát. Měkce se pousmála a připnula si řetízek na krk. Padl jí těsně, tak jako se nosí těsně na krku perly. Potom si ze zásuvky vzalaještědiamantové náušnice, které jídal na šestnácté narozeniny. Zářily stej nějako v den, kdy je dostala, když seděla v Las Vegas s Ginem a Marcem…

Ach, Marco. Dneska večer nepomstím jenom Gina, ak taky tebe, miláčku. Tebe taky.

Ještě se na sebe podívala do zrcadla.

Je připravená vyrazit.

Imogena je připravená vyrazit.

Elastické kalhoty a to, čemu říká návlek na kozy, jsou připraveny vyrazit. “Svleč ze sebe ty hadry!” zahřměl Enzio. “Vypadáš, j ak kdyby tě právě pošoustala celá mexická armáda.”

“To jsem nevěděla, že Mexiko má armádu,” zamračila se Imogena.

Velký Viktor se na ni díval, jak se odvinila z pokoje, a olízl si rty. Někdy, když šéf jich už má dost…

“To nechápu,” běsnil Enzio, “sedm hodin - a ve zprávách kurva ještě nic. Volals do hotelu?”

Velký Viktor přikývl. “Určitě to bude ve zprávách v devět,” snažil se ho uchlácholit.

“Jen aby - nebo se tady kurva budou hlavy válet po zemi.”

Warris seděl na zadním sedadle dlouhého černého mercedesu Enzia Bonnattího a přemýšlel, jaké to je být bohatý. Nejde o to mít pár miliónů, ale být opravdově bohatý, s neomezenými zdroji. Kriste… pane! Tak krásně se o tom sní! A jestli Zabiják zabere, tak to může být víc než snění. Tak to kurva může být skutečnost!

Naklonil se dopředuazaťukalnakouřovésklo,kteréhooddělovaloodřidiče. Sklo se odsunulo.

“Jak to bude ještě dlouho trvat, než tam dojedem?” zeptal se.

Dozadu do auta zavanula silná vůně maijánky.

“Už ne dlouho,” řekl ledabyle šofér, poskok v černém oblečení s úlisnýma přimhouřenýma očima.

“Vždycky si dáváš, když řídíš?” zeptal se ho Warris přátelsky a doufal, že mu možná řidič nabídne, aby si potáhl.

Místo odpovědi se sklo pevně zavřelo.

Opřel se do drahé kůže a prsty bubnoval na plechovou schránku s filmem, která ležela vedle něho na sedadle. Už brzy … brzy …

“Je to tak v pořádku, kocourku?”

Enzio přimhouřil oči a přejel jimi Imogenu. Převlékla se do červené blůzky, kterou si pod svými mamutími ňadry zavázala na uzel, a k ní měla červenou minisukni, která už vycházela z módy, a bílé kozačky až po kolena.

“Myslím, že ano,” odsekl. Je to vlastně jedno, jak vypadá. Jestli on bude chtít, aby ona byla do filmu obsazená, tak ji obsadí, ať si Warris Charters říká, co chce. Charters je figurka, pěšák v poli. Film se bude točit tak, jak to chce Enzio - anebo se nebude točit vůbec.

Ve dveřích se objevil Velký Viktor. “Už je tady,” ohlásil. “Kam chcete, abych ho strčil?”

Lucky řídila svůj malý bronzový mercedes j ako ostřílený závodník. Zkušeně proplouvala večerním provozem. Ze stereo reproduktorů jí koncertoval Teddy Pendergrass a ona nepřetržitě kouřila jednu cigaretu za druhou. Cestu k Enziovu domu zná skrz naskrz. Kdyby zavřela oči, vůz by ji tam automaticky zavezl. Kolik víkendů se do tohoto domu uchylovala. Obývala tam ložnici pro hosty. Chodívala si do bazénu zaplavat. Sedávala u stolu s Enziem a s tím synem, se kterým ten dotyčný víkend právě mluvil. Byla mu dcerou, kterou nikdy neměl. Aspoň tak to říkal.

Lhář jeden odporný, slizký! Tolik mu věřila. A on sejí pěkně za zády smál.

A tak to malé auto uhánělo k jeho domu a ona odhodlaně svírala ústa.

Steven a Bobby seděli sami na zadním sedadle policejního vozu. Místo určení: rezidence Enzia Bonnattiho, Long Island.

“Jak je ti, kamaráde?” zeptal se zvesela Bobby.

“Setsakramentsky dobře,” odpověděl Steven. “Ale budu se cítit ještě lip, až ho budeme mít.”

“Máš trošičku koksu pro kočičku?” škemrala Imogena a držela se Enzia za rukáv jeho prošívaného domácího kabátku.

Setřásl ji. “Sakra práce. Už je tady ten chlap, co mu tě chci představit.”

“Já vím, mourku … Ale já přece chci udělat dobrý dojem. Tak prosííím … pro kočičku …”

Protáhl se mu obličej. Ta mladá generace do sebe cpe drogy jako jeho generace do sebe lila chlast. “Mám to v toaletním stolku. Ale šňupni si jenom jednou, nechci, abys přišla se skelnýma očima.”

“Ale miláčku - já po koksu perlím.”

“Stačí, když budeš perlit těma tvýma kozama. A pospěš si.” Vyšel z pokoje a v tom domácím kabátku, který stál šest set doláčů, se nějak necítil dobře. Připadal si jako ve svěrací kazajce. To je ta móda. Made in Italy. Vyhrála ta, která dala nejdřív zamrdat.

V knihovně obdivoval Warris jednu poličku uznávaných knih za druhou. Úplně ho to omráčilo. Kdo by si pomyslel, že Enzio má v sobě tolik kulturnosti, že se obklopil takovou významnou sbírkou knih.

“Chcete se něčeho napít?” zeptal se Velký Viktor. “Enzio tu bude hned.” “Bílé víno s ledem,” odpověděl Warris, znechucený odpudivým vzhledem toho tlusťocha.

Velký Viktor zůstal s otevřenou hubou: “Co?”

“Bílé víno. Neboje to problém? S trochou ledu ve sklenici.”

“Jo. Já vím, co chcete. Ale když otevřu flašku, kdo to dopije?”

Warris nevěřil svým uším. “Tak mně dejte vodku,” řekl a sarkasticky dodal, “samozřejmě jestli máte otevřenou flašku.”

Velký Viktor se zle podíval.

Právě v tom momentě vstoupil do místnosti Enzio. Warris měl nutkání se zasmát. Ten stařec ale vypadá směšně v tom svém prošívaném saténovém kabátku, který ho hrozí celého pohltit. “Kde jste sehnal takový kabátek?” zeptal se okamžitě.

“Líbí se ti?” naparoval se Enzio.

“Na vás by všecko vypadalo výborně.”

Steven seděl na zadním sedadle policejního auta a jeho mysl pracovala s přesností švýcarských hodinek. Když zatknou Bonnattiho, bude to téměř jako začít všechno znovu. Je před nimi ještě tolik práce - ale je to práce, na kterou se těší.

Do myšlenek se mu pořád nějak vkrádala Lucky. Byl zvědaný, jaké by to bylo s takovým děvčetem, jako je ona.

Musí na ni přestat myslet. Musí ji pustit z hlavy.

Lucky Santangelová. A vadilo by, kdyby se s ní ještě jednou, jenom jednou jedinkrát setkal?

Ano, vadilo. Uvažujejakonějakýblbec.Budenejlepší,kdyžnanizapomene. Když zapomene na ty černé opálové oči… to vysoké pružné tělo… ty široké smyslné rty …

“Hej, kamaráde,” přerušil ho Bobby, “už tam skoro jsme.”

Lucky projela kolem hlídače u hlavní brány s veselým zamáváním. Zná všechny ty hochy a oni znají ji. Něco jí říkalo, že o tom spiknutí ví jenom Enzio a jeho nejbližší.

Zaparkovala auto před vchodem a zamířila k hlavnímu vchodu.

Dvojí ostré zazvonění - a už na ni zíral Velký Viktor a j eho velká huba zůstala překvapením otevřená. “Lucky?” zeptal se, jako by si nebyl jistý, že je to ona.

“Osobně,” odpověděla lehkovážně. “Proč? Vypadám nějak jinak?”

“To ne, ale my jsme tě nečekali.”

“Jedu na mejdan kousek odtud - a tak jsem si řekla, že se zastavím a pozdravím se s pánem domu. Je tady, ne?”

Velký Viktor nahlas polkl. Někdo to zkurvil. Z toho teda Enzio radost mít nebude.

Prošla do domu. “Nemá moc práce, že ne?”

“Právě - no… má práci.”

“Ale? S někým, koho znám?”

Velký Viktor se na ni zadíval. Je klidná jako želva, celá vyšňořená. Možná ani nebyla v hotelu Pierre. Možná ani neví nic o Dariovi. “Co kdybys počkala tady v přijímacím pokoji? Řeknu Enziovi, že jsi tady.”

“Ale pospěš si, Viku. Bude to bezva mejdan ajá nechci ani chvilku propást.” Ještě jednou se na ni zadíval, pak ji doprovodil do pokoje a viděl ještě, jak si sedla. Potom odešel a zavřel za sebou dveře.

“Kdybysme mohli pustit ten film s tou mojí holkou…,” řekl Warris, “chci jenom, abyste se podíval.”

“Jó, podívám se,” svolil Enzio přátelsky. “Ale mám tu něco na podívání taky pro tebe, z čeho ti kurva polezou obě oči z důlků.”

“To je skvělé,” zamumlal Warris zdvořile a už si v duchu koncipoval malou roličku, kterou strčí rychle do scénáře pro tu Enziovu přítelkyni. “Říkal jste, že máte místnost na promítání “toto je promítací pokoj,” zahalasil Enzio vítězně. “Vidíš všecky ty zasraný knížky? Tak se dívej.” Zmáčkl pár tlačítek na stěně a regály s knihami se odsunuly mimo dohled. Najednom konci místnosti odhalily promítačku ana druhém plámo. “Prima, co?” chvástal se.

“Chcete říct, že ty knížky nejsou opravdové?”

“Né… atrapy. To je vymakaný, co?”

Warris přikývl a zamířil k promítačce, aby do ní nasadil film.

Do místnosti se přihrnul Velký Viktor a něco vážně špital svému šéfovi. “No dobře,” řekl Enzio nahlas. “Všecko to tu připrav, Warrisi. Něco se vynořilo - ale budu zas hned zpátky. Nachystej to zatím.”

“Jé! Tys mě ale vyděsila!” vyjekla Imogena a hleděla na Lucky, která potichu vešla do ložnice. “Kdo jsi?”

Lucky se usmála. Enziův vkus jde od desíti k pěti. Ještě nikdy předtím neviděla tak zdeformovanou kočku. Je to určitě jeho nový objev.

“Jsem od firmy Avon,” řekla stále s úsměvem.

Imogena se zahihňala. “To jsi tady s tím producentem z Hollywoodu?”

“Jasně. Enzio mě poslal sem nahoru, abych si taky vzala trošku toho koksu, co ty tak lačně asimiluješ.”

“Asi co?”

“Šňupáš, zlato. Nemáš už toho dost?”

Imogena se na ni překvapeně podívala. “Proč? Enzio už je netrpělivý?” “Říkal, že jestli nepohneš tou svojí opleskanou prcinkou okamžitě dolů, půjde to osobně zařídit. No a všichni víme, co to znamená, že?”

Imogena spěšně odložila malinkou zlatou lžičku na kokain, kterou měla na jemné dávkování bílého prášku. “Zbytek si můžeš vzít,” řekla velkoryse.

“To je od tebe velice laskavé.”

Dívka odvrávorala a Lucky bez zaváhání vešla přímo do soukromé Enziovy koupelny. Otevřela skříňku, ve které měl dvanáct různých, ale stejně odporných kolínských, a tam - jak měla být - byla jedna ze tří pistolí, které měl uložené v ložnicovém traktu. Kdysi dávno se jí tím při nedělním obědě chlubil. “Když přijde nějaký čurák, aby mě nachytal při sraní, tak se nebude stačit divit,” chvástal se, “dáma promine.”

“Čau,” zaculila se afektovaně Imogena, “vy jste ten producent?”

Warris zíral na to děvče v němém úžasu. Taje plnější než život sám. Nikdy něco takového neviděl.

“Ano,” podařilo se mu ze sebe vysoukat, “a vy jste …”

“Imogena. Budu hvězda ve vašem filmu!”

“Kde je?” řval Enzio.

Velký Viktor se udiveně rozhlížel po prázdném pokoji. “Já nevím, šéfe. Posadil jsem ji sem. Možná už odešla. Říkala, žena tom mejdanu musí být.” “A ty si myslíš, že nic neví?” zaptal se Enzio užasle.

“Byla klidná jak želva, šéfe. A krásně oháknutá. V palici měla akorát ten mejdan.”

“Víš to jistě?’

“Znám lidi, šéfe. Celý život je študuju.”

Teď je důležité všecko správně načasovat. Lucky zkontrolovala, jestli je Enziova pistole nabitá, potom si pomalu a s jasným záměrem úplně roztrhala přední díl nádherných šatů od Halstona. Pak zvedla telefon, vytočila nejbližší policejní stanici a hystericky ze sebe sypala: “Prosím vás, pomoc - rychle přij eďte - chce mě znásilnit..Zavzlykala adresu a zavěsila.

Načasovala to bezvadně. Je si toho vědoma. Adrenalin v žilách už hrozí, že jí je roztrhne.

Gino… Marco… Ted to bude. Vyběhla nad schody a zavolala: “Enzio, jsem tady nahoře.”

Enzio se otočil k Velkému Viktorovi. “Co tam kurva navrchu dělá?”

Velký Viktor jenom rozhodil rukama. “Já nevím, šéfe. Znáte Lucky. Je to tady pro nijako doma.”

“Mohla by mít u sebe bouchačku?”

“Ani omylem. Má takový ty fakt průhledný šaty a nic pod nima. Ani kabelku neměla. Říkám vám, šéfe, nemá o ničem ani páru.”

“Hmmm…” Zamračil se a pořád ho to úplně nepřesvědčilo. “Tak co vlastně chce?”

“Pojďme sejí zeptat.”

“Ne,” řekl Enzio kvapně. Nestálo by to za to ztratit tvář. Aby si tak Viktor ještě myslel, že on je nervózní z nějaké pitomé husičky. “Já to s ní vyřídím. Ty se běž postarat o toho chlapa Warrise. Nalej mu a řekni mu, že jsem hned zpátky.”

“Už jsem mu nalil, šéfe.”

“Tak mu nalij ještě jednu,” utrhl se nedůtklivě Enzio. “Vil přece, že už není žádná prohibice.”

Gino Santangelo se zavrtěl na nemocničním lůžku a otevřel oči. Bolest už pominula. Ta strašná, zlověstná bolest, která mu se skličující intenzitou svírala hruď.

Pokusil se sednou si, ale něco mu v tom překáželo - nějaký ten zatracený vynález na paži.

Ošetřovatelka, když zjistila pohyb, okamžitě k němu přiskočila. “Pane Santangelo, prosím vás, nehýbejte se.”

“Proč ne?” Jeho slova zněla jasně.

Nikdo jí nikdy takovou otázku ještě nedal. Pacienti, o které ona pečovala, byli obvykle poddajní a tiší. “Zajdu pro doktora,” řekla škrobeně.

Pozoroval ji a na rtech se mu kmitl úsměv. “Hej, sestro. Řekl vám někdy někdo, že máte krásný zadek?”

Prchla z pokoje.

Enzio pomalu stoupal po schodech. Když je Lucky ještě naživu, znamená to, že je Gino taky ? Že by ten posera Dario ucukl? Anebo - ještě hůř - že by jim to řekl?

“Lucky,” zavolal, “kde jsi?”

“V tvojí ložnici,” zazněl zevnitř její hlas. “Ta tvoje přítelkyně mě sem zatáhla na koks.”

“Zasraná piča!” mrmlal si pro sebe. Imogena se vyznačuje dvěma vlastnostmi. Velkýma kozama a zcela novou úrovní stupidity. Vstoupil do ložnice.

“Jsem v koupelně,” volala vesele Lucky. “Něco ti chci ukázat.”

Přišel ke dveřím koupelny a došlo mu to pozdě. Měla ho.

Prudce se zastavil a zíral na ni. Z jejích rukou na něho minia jeho vlastní pistole. “Můžeme si přece promluvit…” začal.

“Nikdy nepodceňuj sílu ženy, starochu,” řekla vyrovnaně. “Toto je sbohem od Gina a Daria a Marca… Speciálně od Marca … A samozřejmě ode mě.”

Stiskla spoušť, první kulka zasáhla břicho a rozstříkla vnitřnosti po celém zlatavém koberci.

Druhou chytil do krku, když padal.

Tu třetí už necítil.

Pro Enzia Bonnattiho bylo po všem.

V dálce uslyšela Lucky vytí policejních sirén. “Je to tak OK Marco?” zašeptala. “Je to tak OK, miláčku?”

Když se auto se Stevenem, Bobbym a dvěma policejními detektivy přiblížilo k sídlu Bonnattiových, jeden z detektivů řekl: “Něco se tam děje. Vypadá to, jako by nás někdo předběhl.”

Steven měl pocit, že má v žaludku olovo. Vpředu viděl blikající světla dvou policejních vozů. “Do prdele!” zvolal. Instinkt mu napovídal, že žádná triumfální chvilka nebude.

U brány převzal službu za strážného uniformovaný policajt. Zvedl ruku, aby auto zastavil. “Co se tu děje?” zeptal se rozčileně Steven, vyklonil se z okénka a mával svým služebním průkazem.

Polda pokrčil rameny. “Střílelo se tu. Nějaká holka, co křičela o pomoc, že ji znásilňují, zastřelila Bonnattiho.”

Pocit olova ve Stevenově žaludku se ještě prohloubil. “Je mrtvý?”

“A vy byste nebyl, kdybyste v sobě měl tři kulky?”

“Pane na nebi.”

“Amen,” řekl Bobby.

“Pojďme dovnitř,” rozhodl se Steven.

“Jo,” přitakal mu Bobby.

“Můžeme se aspoň podívat na jeho tělo.”

Lucky byla zabalená do přikrývky, seděla v kuchyni a odpovídala na detektivovy otázky, jak nejlíp dovedla. “Tak mě to strašně překvapilo, když se na mě sápal,” říkala s očima plnýma slz, “pochopte mě, prosím - ten člověk byl vždycky skoro jako můj otec.”

Policajt pokýval soucitně hlavou.

“Byl… byl jako zvíře. Roztrhl mi šaty. Vrhl se mi na prsa,” rozplakala se. “Bylo to hrozné - hrozné!”

“Vím, že to je těžké, slečno, ale co bylo potom?”

“Věděla jsem, že má v koupelně pistoli. Mockrát mně ji ukazoval. Běžela jsem tam a vzala jsem ji. On běžel za mnou. A potom už nic nevím.”

“Ale vy jste ho zastřelila.”

“Jenom abych se bránila.”

“Samozřejmě.”

Steven si prohlídl tělo. Nezkoumal ho tak jako Bobby, stačil mu jeden letmý pohled. “Kde je to děvče?” zeptal se.

“V kuchyni,” odpověděl policejní fotograf. “Je to ale kus!”

Dole v hale u schodi ště stála blondýna s kravským obličej em a astronomickými proporcemi, nějaký tlusťoch, poskok s přimhouřenýma očima a jakýsi opálený muž středního věku, který vypadal, jako že se každou chvilku rozbrečí.

Trosečníci z bárky života Enzia Bonnattiho.

“Odvezeme je na stanici a sepíšeme výpovědi,” řekl statný policajt, který je dával dohromady.

ř

594

“Já chci právníka,” trvala na svém blondýna.

“Na co potřebuješ právníka, zlatíčko?” zeptal se policajt a prohlížel si její zřejmá aktiva. “Tys přece nic neudělala, ne?”

Steven vkročil do kuchyně. Lucky vzhlédla. Setkali se očima. Na moment to vypadalo, jako by ho pozdravila, ale nebylo to tak. Oči zase sklopila a neřekla nic.

“Toto je ta podezřelá?” zeptal se ajenóm s potížemi potlačoval překvapení ve svém hlase.

“Co je to tady? Kennedyho letiště?” zaskřehotal vyšetřující detektiv. “Kdo jste?”

Steven vytáhl svůj služební průkaz. “Steven Berkely,” řekl tak hlasitě, aby to slyšela. “Okresní prokuratura.”

Dívala se na něho, její černé oči vypadaly apaticky a nedalo se z nich nic vyčíst.

“Vy se teda, hoši, pohybujete hodně rychle,” postěžoval si detektiv.

“Vedl jsem speciální vyšetřování ve věci Bonnattiho. Přijeli jsme ho sem zatknout.”

“No tak to jste přijeli pozdě.”

“To taky vidím. Poslyšte, můžu s vámi na moment mluvit?”

Detektiv si povzdechl a vstal ze židle u stolu. Oba šli ke dveřím.

“Co se vlastně stalo?” zeptal se Steven potichu.

Detektiv si odkašlal: “Ten starý mezek seji pokoušel znásilnit. Podle mě to vypadá na jednoduchý případ sebeobrany.”

“Jenom tak, abych věděl.” Steven pohlédlještějednou směremk Lucky. Oči měla sklopené. “Myslím, že vám tady teda s ničím nepomůžem.”

“Nepomůžete!” zavrčel detektiv. “Odkdy nám vy z prokuratury v něčem pomáháte?” Vrátil se zpátky ke stolu, posadil se a začal si dělat poznámky do ohmataného bloku.

Najednou Steven znovu ucítil žár jejích očí. Opětoval její pohled.

Velice pomalu pohybovala nehlasně rty: “Ahoj, Stevene,” a potom stejně pomalu a nehlučně: “Sbohem, pane prokurátore.”

Chtěl něco říct - cokoli, ale věděl, že nemůže.

Maně se pousmála, a právě když si začínal myslet, jak asi musí být zdrcená, mrkla na něho. Bylo to pravé uličnické Luckyino santangelovské mrknutí.

Čert aby to vzal! Dva roky mravenčí práce v tahu a ona si mrkne.

Skoro se usmál.

Ale jenom skoro.

Epilog

Pohřeb Enzia Bonnattiho byl velkolepou záležitostí. Pochovali ho ve velké bronzové rakvi, která stála deset tisíc dolarů.

Odevšad se sjeli vzdát mu hold - ti, kteří si mohli dovolit výsadu být vidění na pohřbu takového člověka. Jeho pokrevní příbuzní byli v černém a jeho dva synové v oblecích, které měli na sobě předešlého dne na dvojpohřbu Kassarriho dvojčat ve Filadelfii.

Tři dny ležel Enzio v otevřené rakvi v sídle na Long Islandu a přátelé, příbuzní a obchodní partneři se mu přicházeli poklonit.

Gino Santangelo mezi nimi nebyl, ale jen proto, že byl upoután na lůžko se srdečním infarktem. Ale poslal květiny, obrovskou kytici chryzantém s kartičkou, na které stálo: Mému příteli Enziovi. Každý náš krok vede k dalšímu kroku. Gino.

Páter Ameratti, který ukládal tělo kposlednímu odpočinku, poronesl dojemnou smuteční řeč. “Enzio Bonnatti byl gentleman,” uzavíral, “téměř až do konce.”

Steven, pořád ještě otřesený tím, co se stalo, se vrátil do města, do chladivého svatostánku svého bytu.

Čekala tam na něho jeho matka Carrie. “Stevene,” řekla, “musím ti něco říct. Chci, aby ses posadil a vyslechl mě.”

Když to všechno slyšel, měl pocit, jako by se mu život roztříštil na tisíc malých kousků. Vždycky byl ták pyšný na svůj původ, na otce, kterého nikdy nespatřil.

Neušetřila ho žádných podrobností, řekla mu všechno od samého začátku.

“A kdo je můj otec?” naléhal. “Kdo to je?”

“Nevím,” odpověděla prostě. “Té noci, cos byl počat, jsem měla dva muže. S jednímjsem šla ze své vůle, ten druhý…” bezmocně pokrčila rameny, “ten mě donutil.”

“Víš, jak se jmenují?” zeptal se hrubě.

“To ti nic nepomůže, když to budeš vědět.”

“Řekni mi, jak se jmenují.”

“Freddy Lester… Byl to chlapec z lepší společnosti… moc toho o něm nevím.”

“Běloch?”

Přikývla.

“A ten druhý?”

“Gino Santangelo.”

Dlouho to Stevenovi trvalo, než se z toho šoku vzpamatoval. Nechal práce, odjel do Evropy a tam se potloukal dva roky. Nakonec potkal děvče, krásnou černošku, která pracovala jako modelka. Nebyla to ani Zizi, ani Aileen, a především to nebyla Lucky.

Stále ještě na Lucky vzpomínal.

Aspoň někdy.

Carrie se s Elliottem rozvedla. Vzdala se peněz, postavení i způsobu života a usadila se ve skromném domku na Fire Islandu. Bylo to jenom kousek od domu, kde bydlívala s Bernardem.

Když se v roce 1979 Steven vrátil do Ameriky, přijel ji navštívit. “Chápu tě,” řekl, a to jí stačilo.

Warris Charters se vrátil do Hollywoodu. Show byznys mu uštědřil další ošklivou ránu - ale vždycky je nějaké zítra.

Vzal s sebou stošesticentimetrovou Imogenu a udělal z ní hvězdu.

Byla s ním, dokud se to nepodařilo. Potom ho nechala kvůli dvaadvacetiletému černému basketbalovému králi.

V jednom hollywoodskému motelu je oba zastřelil a skončil ve vězení. Tam se z něho stal kápo.

Warris si konečně našel své místo pod sluncem.

Kosta Zennocotti šel do penze. V Miami Beach si koupil byt s vyhlídkou na oceán a zařídil se podle Ginovy rady. Muž potřebuje sex. Vzdát se ho je jako vzdát se části života. Poznal příjemnou rozvedenou paní, která mu teď vaří, a ještě příjemnější děvče na telefon, za kterým jednou za čtrnáct dní chodí.

Nakonec přece jen vsadil na kombinaci, která vyhrává.

Lucky Santangelová z toho vyvázla bez úhony. Její případ se ani nedostal k soudu. “To je jedna z výhod, když má člověk správné přátele,” vysvětloval Gino.

Teď tvoří nerozlučnou dvojici, otec s dcerou. Zrenovovali dům ve Východním Hamptonu a polovinu roku tam bydlí; zbytek času tráví ve Vegas. Lucky ve svém apartmá na střeše Magiriana, Gino ve svém luxusním bytě v Mirage.

Lucky často vzpomíná na Marca - a co všechno mohlo být.

Někdy sejí vzpomínky zatoulají k Stevenovi.

Aleje šťastná. Má Gina. Oni dva pospolu mohou mít celý svět.