Katy Evans

V ringu 1. V ringu

1. kapitola

JMENUJI SE REMINGTON

Brooke Melanie mi už půl hodiny křičí

do ucha a já jsem celá otupělá

z toho, čeho jsme svědky. Skoro nic neslyším. Jen své vlastní srdce. Buší mi v hlavě jako divé, zatímco

do sebe v ringu mlátí dva boxeři, oba stejně vysocí, stejně vážící, oba vypracovaní. A zuřivě se melou.

Kdykoli jeden z nich dostane

ránu, arénou se rozlehne povzbuzování a potlesk tří stovek diváků toužících po krvi. A nejhorší ze všeho je, že ten hnusný zvuk lámajících se kostí slyším. Na pažích mi strachem naskakuje husí kůže.

Každou vteřinou čekám, že jeden z nich padne k zemi a už nikdy, vůbec nikdy nevstane.

„Brooke!“ křičí má nejlepší kamarádka Melanie a objímá mě.

„Vypadáš, že každou chvíli hodíš šavli. Sem se vážně nehodíš.“

Asi ji brzy zabiju.

Jakmile dokážu odtrhnout pohled od obou mužů a ujistím se, že

na konci kola oba dýchají, svou

nejlepší kamarádku bez slitování zavraždím. A pak sebe za to, že jsem souhlasila a šla na tohle místo.

Jenže moje milovaná Melanie se zakoukala do jednoho chlapa,

a jakmile zjistila, že objekt jejích tajných fantazií zavítal do města, aby se zúčastnil těchto

„soukromých“ a velmi

„nebezpečných“ zápasů Undergroundu, tedy amatérské ligy smíšených bojových umění, poprosila mě, abych se na něj šla podívat s ní. A Melanii se těžko něco odmítá. Dokáže si jít neústupně za svým a svým

nadšením každého nakazí. A teď tu přímo poskakuje vzrušením.

„Je na řadě!“ syčí a je jí fuk, kdo vyhrál poslední kolo nebo jestli ti muži vůbec přežili. Oba ale naštěstí stále dýchají. „Připrav se,

na tohohle je naprosto boží pohled, Brookinko.“

Dav ztichne a pak moderátor ohlásí: „Dámy a pánové, a nynííí… nastává chvíle, na kterou jste všichni čekali, přichází muž, kvůli němuž jste všichni teď tady.

Nejhorší z nejhorších. Jediný

a jedinečný… Remington ‚Uragán‘ Tate!“

Zamrazí mě, když dav zešílí

a začne skandovat jeho jméno. Zvláště ženy – nedočkavě se překřikují jedna přes druhou.

„Remy! Miluju tě, Remy!“

„Já ti ho vykouřím, Remy!“

„REMY! JEN DO MĚ, REMY!“

„Remingtone! Chci tě!“

Všichni obracejí hlavy ke vchodu do arény. K ringu kráčí muž

v červeném plášti. Dnes večer nemají boxeři rukavice. Vidím, jak zatíná a povoluje pěsti, ruce má obrovské a opálené, s dlouhými prsty.

Na protější straně ringu mává žena plakátem s nápisem Remyho ženská č. 1 a stejná slova křičí, jak

jí jen plíce dovolí – asi pro případ, že ten chlap neumí číst nebo přehlédne neonově růžová písmena a třpytky.

Ohromuje mě to a až v tuhle chvíli si uvědomuju, že moje nejlepší kamarádka není v Seattlu jediná ženská, která se do toho muže zbláznila. Stiskne mi ruku.

„Podívej se na něj a opovaž se mi říct, že bys pro něj neudělala první poslední.“

„Neudělala bych pro něj první poslední,“ odpovím okamžitě jen z principu.

„Ty se nedíváš!“ vypískne.

„Podívej se na něj. Podívej se.“

Chytne mě za hlavu a otočí ji k ringu. Rozesměju se. Melanie muže zbožňuje. Ráda s nimi spí,

ráda je pronásleduje, ráda nad nimi vzdychá, a když je polapí, nikdy

s nimi dlouho nevydrží. Na rozdíl

od ní já nemám o žádný vztah nebo pletky zájem.

Nejsem na pozornost mužů zvyklá, obvykle to vždycky skončí jen u: ne, díky. Navíc moje romantická mladší sestřička Nora si chlapů a vztahových dramat užívá za nás za obě.

Vzhlédnu k ringu, v němž si ten muž právě sundává saténový rudý plášť s nápisem URAGÁN na zádech.

Diváci se rozkřičí, když se pomalu otočí, aby je pozdravil. V záři světel náhle vidím jenom jeho a nedokážu od něj odtrhnout zrak. Pane. Bože.

Pane. Bože. Dolíčky. Strniště.

Chlapecký úsměv. Tělo muže. Tělo muže.

A to opálení.

Páteř mě mrazí vzrušením.

Bezmocně se opájím pohledem

na toho muže, na něhož se obrátily oči snad všech přítomných.

Černé vlasy má rozcuchané, jako by mu do nich ženy právě zanořily

prsty. Ostré lícní kosti, vysoké čelo, pevná čelist. Rty má červené a jako suvenýr z cesty od šaten k ringu si na čelisti nese obtisk rtěnky.

Pohlédnu na jeho vysoké, pevné tělo a hluboko v mém nitru se probudí něco horoucího a divokého.

Tělo má dokonalé tak, že to bere dech, a neuvěřitelně tvrdé.

Všechno, od štíhlých boků a úzkého pasu až po široká ramena, je pevné jako skála. A těch šest dokonalých břišáků. Ne. Je jich osm. Sexy véčko bederních svalů, které míří

do saténových, námořnicky modrých šortek, jež mu obepínají silné nohy s vypracovanými svaly.

Má jasně vyrýsované čtyřhlavé svaly, trapézové, prsní svaly

i bicepsy, všechny napnuté a připravené. Na pažích má

vytetované keltské kruhy přesně tam, kde deltové svaly přecházejí v mohutné bicepsy.

„Remy! Remy!“ křičí po mém

boku Melanie. „Seš fakt kus, Remy!“

Pootočí se na nás a na tváři se mu objeví dolíček. Nervózně se zachvěju, ne proto, že je to tak pohledný muž – to on je, rozhodně je, bože, doopravdy je – ale proto, že se dívá přímo na mě.

Povytáhne obočí a jeho pronikavě modré oči zajiskří pobavením.

A také něčím… vřelým. Jako by si myslel, že jsem křičela já. No dobrá.

Mrkne na mě a pak už jen vidím, jak jeho úsměv opadá a pohled se mění v nepopsatelně svůdný.

Krev ve mně zabublá.

Mezi nohama se mi tělo sevře a já se proklínám za to, že on to nejspíš dobře ví.

Je na něm poznat, že se považuje za dokonalé stvoření a že každou ženu v tomto sálu pokládá za svou Evu, stvořenou z jeho žebra jen pro jeho potěchu. Jsem tak vzrušená

a naštvaná zároveň, je to ten nejzvláštnější pocit na světě.

Pousměje se a pak se otočí, když moderátor uvádí jeho protivníka:

„Kirk ‚Kladivoun‘ Dirkwood, jen pro vás, dámy a pánové!“

„Mel, ty blbko!“ syknu, když se vzpamatuju, a lehce do ní šťouchnu. „Proč jsi to musela zakřičet? Teď si myslí, že jsem magor.“

„Panebože! Řekni mi, že na tebe nemrkl,“ vydechne Mel a stojí jako opařená.

Bože můj, on na mě mrkl. Nebo ne? On mrkl.

Přehrávám si to v hlavě a nemůžu tomu uvěřit, ale Melanii za to hodlám stejně mučit, protože si to

ta potvora zaslouží.

„Mrkl,“ přiznám nakonec

a zamračím se na ni. „Telepaticky jsme se spojili, řekl mi, že chce, abych s ním šla domů a stala se matkou jeho šesti dětí.“

„Jako bys zrovna ty chtěla mít sex s někým, jako je on,“ křičí a směje se, když Remingtonův protivník shodí plášť. Ten muž je samý sval, ale ani zdaleka nedokáže soupeřit

s ryzí mužností Uragána.

Remington napne paže, protáhne prsty a sevře je v pěst, pak se zhoupne na patách. Má obrovské tělo, svalnaté, ale na nohou přeskakuje s překvapivou lehkostí.

Kladivoun zaútočí první.

Remington se lehce přikrčí, aby se úderu vyhnul, a okamžitě úder oplatí, zaboří Kladivounovi pěst

do obličeje. Síla jeho úderu mi vezme dech; svaly se mu napínají, pracují na maximum, aby následně povolily. Při každém dalším útoku sebou cuknu.

Dav je sleduje a řve, jásá a řičí a boj pokračuje. Ze zvuku praskajících kostí mám husí kůži.

Ale cítím ještě něco. Nad čelem a ve výstřihu se mi perlí kapičky

potu. Jak boj pokračuje, bradavky se mi napínají, zvedají mi top, pnou se proti tenkému hedvábí. Pohled

na Remingtona Tatea bojujícího

s mužem, jemuž říkají Kladivoun,

na mě působí víc, než bych chtěla – a než jsem čekala.

To, jak se shýbá a pohybuje… jak vrčí…

Dav začne skandovat. „REMY… REMY… REMY.“

Otáčím se a vidím, jak Melanie poskakuje a křičí: „Bože můj,

do něj, Remy! Sraz ho k zemi, ty zvíře!“ Vypískne radostí, když jeho protivník padne k zemi.

Kalhotky mám provlhlé, srdce mi buší až v krku. Násilí jsem nikdy neholdovala. Tohle nejsem já.

Omráčeně vnímám všechny ty

pocity, co mi bouří v těle. Chtíč, čistý a nefalšovaný chtíč.

Rozhodčí zvedá Remingtonovu paži na znamení vítězství. Jakmile se po posledním úderu narovná, obrátí pohled ke mně a zaboří ho přímo do mého nitra. Vidím jenom jeho pronikavě modré oči a hluboko uvnitř mě se něco sevře. Jeho potem zrosená hruď se zvedá, ztěžka oddechuje, v koutku rtů má kapku krve. A přesto se dívá pouze na mě.

Pod pokožkou mi doutná žár, cítím, jak mě olizují plameny. Tohle Melanii nikdy nepřiznám, možná ani sama sobě, ale ještě nikdy jsem

neviděla takového muže. To, jak se na mě dívá, mě spaluje. To, jak stojí, s paží nad hlavou. Po kůži mu stéká pot a já konečně pochopím, co Melanie v taxíku myslela tou aurou sebevědomí a moci – je to sexy.

Upírá na mě svůj pohled.

Ignoruje všechny, kdo křičí jeho jméno, a dívá se na mě tak vášnivě, že mám pocit, jako by se mě právě zmocnil. A vím, že já se na něj dívám stejně.

Na ramena mi spadají dlouhé, rovné, mahagonové vlasy. Bílý rolák bez rukávů mám zastrčený

do černých kalhot, v uších mi visí

zlaté kroužky, které podtrhují moje medové oči. A navzdory tomu, jak konzervativně jsem oblečená, se cítím zcela nahá.

Nohy se mi třesou a mám pocit, jako by se na mě ten muž chtěl vrhnout. A vrazit ho do mě.

Prosím, bože, takhle nesmím myslet; takhle přemýšlí Melanie. Znovu mě znervózní, jak se mi uvnitř tělo svírá touhou.

„REMY! REMY! REMY! REMY!“

skanduje dav stále hlasitěji.

„Chcete víc Remyho?“ ptá se davu muž s mikrofonem u úst. Hluk a ryk se stupňují. „Dobrá tedy!

Přiveďte dalšího odvážlivce, který

se postaví Remingtonu ‚Uragánu‘ Tateovi!“

Do ringu vstoupí další muž, ale to už nevydržím. Mám dost. Tohle je nejspíš důvod, proč není dobré si tolik let odpírat sex. Jsem tak nabuzená, že skoro nedokážu mluvit. Sotva přemluvím své nohy

k pohybu, abych se otočila

na Melanii a houkla na ni, že si jdu odskočit.

Jak si klestím cestu davem, slyším, jak se z reproduktorů ozývá hlas moderátora: „A nyní přichází další vyzyvatel našeho šampiona, dámy a pánové, Parker ‚Teror‘ Drake!“

Dav jásá, ale skoro okamžitě slyším nezaměnitelné tupé zadunění.

Odolám pokušení se otočit

a zjistit, co se děje. Zajdu za roh

a mířím přímo k umývárnám, když se opět ozve hlas moderátora: „No pane jo, to bylo rychlé! Máme tu knock-out. Ano, přesně tak, dámy a pánové! Knock-out! V rekordním čase vám tak nyní představuji vítěze, kterým opět není nikdo jiný než váš Uragán! Uragán, který

právě seskakuje z ringu a – kam to sakra jde?“

Dav šílí. Slyším, jak skanduje:

„Uragán! Uragán!“ A pak náhle

utichne, jako by se stalo něco, co nikdo z těch lidí nečekal.

Přemýšlím, co to ticho znamená, když za sebou uslyším rychlé kroky. Paži mi sevře horká dlaň a ten dotek mě tak překvapí, že se okamžitě otočím.

„Co si to sakra…“ Zalapám

po dechu, když před sebou spatřím zpocenou pevnou hruď. Zvednu zrak až k modrým očím. Moje smysly se utrhnou ze řetězu. Je tak blízko, že mi jeho vůně zvedá hladinu adrenalinu.

„Jak se jmenuješ,“ zavrčí. Ztěžka oddechuje, oči upírá do mých.

„Hm, Brooke.“

„Brooke jak?“ odsekne netrpělivě. Přitahuje mě to k němu tak silně,

až mám pocit, jako by mě připravil o hlas. Je tak blízko, zabírá veškerý prostor kolem mě. Nedostává se mi vzduchu, nechápu, proč mi srdce tak divoce buší, proč tu jen stojím

a chvěju se žárem, proč jediné, co vnímám, je jeho dlaň na mé paži.

Roztřeseně a neochotně osvobodím svou ruku z jeho sevření a střelím pohledem po Melanii, jež nás doběhla a teď s vytřeštěnýma očima stojí za ním. „Brooke Dumasová,“ odpoví místo mě a pak mu k mé nelibosti nadiktuje moje telefonní číslo.

Muž se usměje a zadívá se mi do očí. „Brooke Dumasová.“ Mám pocit, jako by se se mnou svým hlasem právě pomiloval. Přímo tady. Přímo před Mel.

Cítím, jak na jazyku převaluje ta dvě slova, hlas má hříšně temný, jako by ochutnal všechny sladkosti, po jakých kdy toužil, ale nesměl je sníst. Oči má horoucí, a když se

na mě podívá, mám pocit, jako by mě chtěl vlastnit. Ještě nikdy se na mě nikdo takhle nepodíval.

Vykročí ke mně a uchopí mě

za zátylek. Srdce mi buší, když se ke mně skloní a krátce mě políbí na rty. Jako by si mě označkoval.

Jako by si mě připravoval na to, co teprve přijde – něco velkého. Co nás oba změní a můj život zničí.

„Brooke,“ zavrčí tiše, hrdelně.

Když se odtáhne, má na rtech úsměv. „Jmenuju se Remington.“

Ještě cestou domů cítím jeho ruce. Cítím jeho rty na svých, jejich měkkost. Bože, skoro nemůžu dýchat. Na zadní sedačce taxíku jsem si přitáhla kolena k bradě, dívám se okénkem ven na světla města a zoufale se snažím zbavit všech pocitů, co mi víří v těle.

Naneštěstí o tom můžu mluvit jenom s Mel.

„Tak tohle bylo drsný,“ vydechne

Mel vedle mě.

Potřesu hlavou. „Co se to tam sakra stalo, Mel? Ten chlap mě políbil! A na veřejnosti! Ti lidi si nás natáčeli do mobilů!“

„Brooke, on je prostě kus. Každý se s ním chce vyfotit. Když se

za tebou vydal, bylo to tak neuvěřitelně vzrušující i pro mě –

a to mě nepolíbil. Ještě nikdy jsem neviděla, že by nějaký muž šel

po ženě jako on po tobě. Páni, jako by se zkřížilo porno s romantikou.“

„Radši sklapni, Mel,“ zavrčím. „Asi existuje pádný důvod, proč mu zakázali profesionální ligu. Sama jsi mi o tom říkala. Očividně je

nebezpečný nebo šílený nebo obojí.“

Přesto se mi tělo chvěje vzrušením. Ty jeho oči, stále je

na sobě cítím, tak syrové a hladové. Cítím se hříšně. Mrazí mě v zátylku, kde se mě dotkl svou dlaní. Třu si

to místo, ale mrazení nepřestává. Nezklidní to mé nabuzené tělo.

Nezklidní to mě.

„Hele, vážně, potřebuješ častěji vyrazit mezi lidi. Remington Tate má možná špatnou pověst, ale je hříšně sexy, Brooke. Ano, zlobil, tak mu zakázali profesionální ligu.

Podívej, kdo ví, co se děje v jeho soukromí? Já jenom vím, že to bylo

hodně zlý, psalo se o tom

na titulních stranách, ale teď už je to všem ukradený. Je to favorit amatérské ligy a ve všech boxerských klubech je považovaný za legendu. Jakmile se rozkřikne, že se v některém z nich objeví, hned tam zamíří davy ženských.“

Částečně pořád nedokážu uvěřit, že se na mě ten muž tak díval. Že se za mnou vydal davem jásajících žen a viděl pouze mě. A nedokážu tomu uvěřit tím víc, čím víc na to

myslím. Díval se na mě těma svýma k zešílení svůdnýma očima – a já přitom o nic z toho nemám zájem.

Nechci ho, nechci žádného muže.

Tečka. Chci si hlavně najít práci. Právě jsem skončila jako stážistka na místní základní škole

a absolvovala jsem pracovní pohovory v těch nejlepších rehabilitačních centrech ve městě. Ale uplynuly dva týdny a nikdo mi nezavolal. A právě teď se nacházím v takovém tom stadiu, kdy máte pocit, ne, kdy jste přesvědčeni, že už nikdy nikdo nezavolá. Začínám být vyloženě zoufalá.

„Melanie, podívej se na mě,“ přikážu jí. „Připadám ti snad jako coura?“

„Ne, zlatíčko. Máš úroveň,

na rozdíl od všech těch ženských

tam.“

„Kdybych si dneska vzala kostýmek, tak by si mě ani nevšiml.“

„Tak by ses možná měla častěji oblíkat jako coura, abys tam zapadla.“ Mrkne a já se okamžitě zamračím.

„Nesnáším tě. Už nikdy s tebou na podobné místo nepůjdu.“

„Ale prosím tě. Ty že mě nesnášíš? Obejmi mě.“

Nakloním se k ní, abych ji zlehka objala, pak si ale vzpomenu na její zradu.

„Jak jsi mu mohla dát moje číslo?

Co o tom chlapovi vůbec víš, Mel?

Vážně chceš, abych skončila mrtvá někde v temné uličce? Odhozená do kontejneru?“

„To se nikdy nestane někomu, kdo chodil na tolik kurzů sebeobrany jako ty.“

Povzdechnu si a zavrtím hlavou, ale ona se na mě kření. Nikdy se na ni nedokážu zlobit moc dlouho.

„No tak, Brooke. Vždyť jsi sama říkala, že chceš zažít něco nového,“ šeptá Mel. Zná mě až moc dobře.

„Nová a vylepšená Brooke by si čas od času měla dopřát trochu sexu.

Když jsi závodila, tak se ti to přece líbilo.“

V hlavě mi probleskne představa

nahého Remingtona a je tak žhavá, až si musím poposednout. Podívám se radši z okna a tentokrát rozhodně zavrtím hlavou. Vadí mi, jak mě pouhé pomyšlení na toho muže vzrušuje. Cítím, jako bych… hořela.

Ne, nemám nic proti sexu jako takovému, ale vztahy jsou komplikované a já momentálně nemám na jakýkoli vztah dost síly. Pořád jsem se ze svého pádu zcela nevzpamatovala a snažím se vybudovat si novou kariéru.

Na Youtube visí video, které jedna divačka natočila na mých prvních olympijských kvalifikačních

závodech a na server ho nahodila pod názvem Dumasová – její život skončil! Ten záznam už vidělo obrovské množství lidí – jako všechna videa, co zachycují něčí ponížení. Na tomhle konkrétním je k vidění okamžik, kdy se můj život roztříštil na milion kousíčků, a lze si ho přehrávat a pak znovu a znovu, aby se svět mohl bavit. Na tom videu je zachycena chvíle, kdy můj čtyřhlavý sval stehenní zasáhla křeč, já zakopla a tím se přetrhl přední křížový vaz a koleno vypovědělo službu.

Tohle světem tak milované video trvá něco málo přes čtyři minuty.

A žena, jež ho natočila, mě ani na chvíli nespustila ze záběru,

natáčela jenom mě, nikoho jiného. V pozadí videa je slyšet, jak říká:

„Sakra, její život právě skončil.“ Ta věta podle všeho inspirovala titulek.

Takže tam, na tom nekvalitním videu, můžete vidět, jak se v slzách a neskutečných bolestech snažím po jedné noze dostat z dráhy.

Neplakala jsem kvůli bolesti v koleni, ale kvůli svému

neúspěchu. Chtěla jsem, aby mě pohltila zem a já zemřela, protože v tu chvíli jsem věděla, v tu chvíli jsem si uvědomovala, že všechen můj trénink šel do háje. Ale místo

aby se pode mnou propadla zem, mě někdo nafilmoval.

Pořád mám v hlavě tu záplavu komentářů pod videem. Někteří mi přáli brzké uzdravení a stýskali si, jaká je to škoda. Ale ostatní se mi posmívali a vtipkovali, jako bych si o to zranění snad říkala.

A právě kvůli těmto komentářům jsem pořád pochybovala, ve dne

v noci, celé roky jsem si v mysli přehrávala ty dva dny a ptala se sama sebe, co se pokazilo. A říkám dva dny, protože jsem si křížový vaz nepřetrhla jednou, ale dvakrát.

Odmítla jsem totiž připustit, že „můj život skončil“, a znovu jsem se

přihlásila na kvalifikační závod. Dodnes nemám tušení, v čem jsem udělala chybu, ale nyní je jasné jedno – znovu už soutěžit nemůžu.

Takže teď se jen snažím žít dál, jako by nikdy nebylo mým prvořadým cílem závodit

na olympijských hrách. A to poslední, po čem toužím, je chlap, jenž by mě obíral o čas, který bych mohla věnovat budování své nové kariéry.

To moje sestra Nora je nepoučitelná romantička. I když jí

je sotva jednadvacet, a je tedy o tři roky mladší než já, cestuje a domů posílá pohlednice ze všech koutů

světa a vypráví v nich mámě, tátovi a mně o svých „milencích“.

A já? Já jsem strávila celé své dospívání trénováním, protože jsem vždy snila o zlaté medaili. Mé tělo se ale vzdalo mnohem dřív než má duše a teď už nikdy nebudu moct na celosvětovém šampionátu soutěžit.

Když musíte přijmout skutečnost, že vaše tělo nezvládne, co po něm chcete, bolí to víc než fyzická bolest ze zranění. Právě proto mám ráda fyzioterapii. Kdyby se mi nedostalo pomoci, kterou jsem potřebovala, ještě dnes bych se potýkala

s depresemi a zlostí na všechny

a všechno na tomhle světě. Právě proto chci pomáhat mladým atletům, aby dokázali to, co já nemohla. A kvůli tomu si potřebuju najít práci, abych se konečně mohla cítit alespoň v něčem úspěšná.

Ale v noci nakonec nemyslím na svou sestru, ani na novou

kariéru, dokonce ani na ten strašlivý den, kdy jsem musela přijmout fakt, že na olympiádu se nikdy nedostanu.

Dnes v noci myslím jenom

na toho modrookého muže a jeho měkké rty na svých.

Následujícího rána se jdeme

s Melanií proběhnout do parku, jako

to děláváme každý všední den bez ohledu na počasí. Obě máme

na svých nadloktích pouzdro

na iPod, ale dnes si spíše povídáme.

„Jsi všude na Twitteru, ženská jedna. Měla jsem to být já.“ Upřeně sleduje displej svého telefonu a já se jí snažím nahlédnout přes rameno, abych viděla, co si čte.

„Tak jsi mu měla dát svoje telefonní číslo, ne to moje.“

„Už volal?“

„Ano, řekl jen: ‚Radnice

v jedenáct. Tu svoji trhlou kámošku nech doma.‘“

„Ha ha, fakt k popukání,“ odfrkne si, podá mi svůj telefon, ukradne mi

můj a zadá do něj bezpečnostní kód, aby se mohla podívat

do přijatých zpráv.

Přimhouřím oči. Doteď jsem netušila, že zná moje heslo, ale i kdybych chtěla, před ní bych

nejspíš nikdy nic neutajila. Jenom doufám, že si nenajde i historii mého vyhledávání na Googlu, jinak uvidí, že jsem se o něm ve tři ráno snažila zjistit všechno, co šlo.

Upřímně netoužím ani pomyslet

na to, že jsem jeho jméno zadávala do vyhledávače tolikrát, že bych to ani nespočítala. Díkybohu Mel kontroluje pouze moje hovory, ale od něj tam samozřejmě žádný

telefonát není.

Soudě podle článků, co jsem přečetla včera v noci, je Remington Tate bůh večírků, bůh sexu…

a v podstatě bůh. Rád dělá problémy a dělá jich hodně. V tuhle chvíli nejspíš leží v posteli

s kocovinou a několika uspokojenými nahatými ženskými a říká si: „Jaká Brooke?“

Melanie mi vytrhne svůj telefon z ruky, odkašle si a rozečte nové zprávy na Twitteru. „No, mám tu pár nových komentářů, o kterých bys asi měla vědět. ‚Tak tohle se ještě nestalo! Viděli jste, jak Uragán políbil tu divačku? Slyšela

jsem, že se prý i strhla rvačka, když se za ní vydal a z cesty si odstrčil nějakého chlapa. Boj mimo ring je porušením pravidel a Remy teď může mít zákaz zápasit až do konce sezóny, možná úplně. Jo, právě proto ho vyrazili od profíků! No, jestli Uragán nebude zápasit, tak já nikam chodit nebudu.‘ To jsou tak nejčastější komentáře,“ vysvětlí Melanie, když spustí ruku

s telefonem a usměje se. „Líbí se mi, že mu říkají Uragán, protože smete všechny protivníky

a všechno, co mu stojí v cestě. Chápeš? Každopádně jestli bude zápasit, tak to bude tuhle sobotu,

než se soutěž přesune do dalšího města. Jdeme nebo jdeme?“

„Na to se taky zeptal, když mi zavolal.“

„Brooke! Tak volal ti, nebo ne?“

„Co myslíš, Mel? Kolik lidí ho sleduje na Twitteru? Milion?“

„Vlastně jich je dvě celé tři milionu.“

„Právě sis sama odpověděla.“ No skvělý, teď jsem naštvaná a ani netuším proč.

„Ale já si byla tak jistá, že po naší malé Brookince vážně toužil.“

„O jeho touhu se už určitě postarala nějaká jiná ženská, Mel. Tak to u těchhle chlapů chodí.“

„Stejně musíme v sobotu jít.“ Melanie se naštvaně zamračí, až se jí tvář směšně zkrabatí. Ona jednoduše není ten typ, co by se

na někoho někdy zlobil. „A ty si musíš vzít něco, z čeho mu vypadnou oči z důlků, aby litoval, že ti nezavolal. Mohli jste si vážně skvěle užít, alespoň jednu noc,

a tím skvěle myslím vážně skvěle.“

„Slečna Dumasová?“

Jsme už na cestě zpátky, když proti rannímu slunci zamžourám

na vysokou krátkovlasou blondýnku, které může být něco přes čtyřicet.

Postává na schodech budovy, v níž bydlím. Vřele se usmívá a vypadá

skoro zmateně, když mi podává obálku nadepsanou mým jménem.

„Remington Tate mě požádal, abych vám to osobně doručila.“

Už při zaslechnutí jeho jména mi srdce poskočí a náhle buší rychleji než při ranním běhu. Ruka se mi chvěje, když otvírám obálku.

Vytáhnu z ní modrožlutý lístek. Je to propustka do zákulisí zápasu a jsou k ní připojeny i čtyři vstupenky

na sobotu. Sedadla v první řadě. Zatajím dech, když si všimnu, že na vstupence je moje jméno napsané roztřeseným mužským písmem, jež bude nejspíš jeho.

Opravdu nemůžu dýchat.

„Páni,“ zašeptám. Jsem naprosto ochromená. Cítím, jak mi v hrudi roste nedočkavost a nadšení,

a náhle mám chuť si zaběhat ještě pár kilometrů, abych to ze sebe dostala.

Žena se rozzářeně usměje. „Mám mu vyřídit, že souhlasíte?“

„Ano.“ To slovo ze mě vypadne dřív, než se stihnu zamyslet. Dřív než si vůbec vzpomenu na všechny ty články, co jsem o něm včera přečetla. Většina z nich měla

v titulcích slova jako „neřesti“,

„opilý“, „rvačka v baru“ a „prostitutky“.

Jde přece jen o zápas, nebo ne?

Na nic jiného se můj souhlas nevztahuje.

Je to tak?

Nevěřícně zírám na lístky

a Melanie na mě, zatímco žena nasedá zpět do černého escalade. Když auto zmizí za zatáčkou, Mel mě šťouchne do ramene. „No páni. Ty ho chceš, že jo? Tohle jsem si vždycky představovala pro sebe, ty uzurpátorko!“

Zasměju se a podám jí tři lístky. Pořád tak nějak nedokážu pobrat, že se mnou dnes v podstatě navázal kontakt. „Takže asi nakonec přece jen půjdeme. Svoláš ostatní?“

Melanie mě popadne za rameno, a zatímco mě vede po schodech

do domu, šeptá mi do ucha:

„Opovaž se mi tvrdit, že to s tebou ani drobet nezamávalo.“

„Ani drobet to se mnou nezamávalo,“ zopakuju automaticky, a než vklouznu

do bytu, dodám: „Ne, zamávalo to se mnou totiž pořádně.“

Melanie vypískne a prohlásí, že

mi na sobotu vybere oblečení. Na to jí odpovím, že až budu chtít vypadat jako šlapka, dám jí vědět. Nakonec to Mel vzdá a se slovy, že v mé skříni není nic ani trochu sexy a že už musí vyrazit do práce, nakonec

odejde. A já se pořád nemůžu vzpamatovat z toho, co udělal. A co to udělalo se mnou. Cítím to, když se sprchuju, když se oblékám i když kontroluju e-mail, jestli mi nepřišla nějaká nabídka na práci.

Nedokážu vysvětlit, proč jsem tak nervózní, že ho v sobotu opět uvidím.

Myslím, že se mi začíná líbit, a to se mi nelíbí.

Myslím, že ho chci, a proklínám se za to.

Myslím, že noc s ním by byla dokonalá, a nemůžu uvěřit, že přemýšlím i nad tímhle.

Do soboty jsem přirozeně už

nejméně tucetkrát zalitovala, že jsem s pozváním souhlasila.

Alespoň že ostatní jsou z toho nadšení.

Melanie přesvědčila Pandoru a Kylea, aby šli s námi. Pandora

pracuje s Melanií ve firmě zabývající se navrhováním interiérů. Je to zapřisáhlá gotička, s níž by si snad každý chlap chtěl ozdobit postel.

Kyle studuje zubařinu, bydlí v sousedním bytě, je to můj

dlouholetý kamarád a od základní školy se přátelí s Mel. Je to náš bratr, kterého jsme nikdy neměly, a před ostatními ženami se tak stydí, že v jednadvaceti nakonec

zaplatil jedné profesionálce, aby ho zbavila panictví.

„Jsem moc ráda, že dneska řídíš, Kyle,“ řekne Melanie, když se mnou sedí na zadním sedadle auta.

„Vždyť mě snad na nic jinýho ani nepotřebujete,“ poznamená, ale směje se. Je jasné, že se na zápas těší.

Dav před arénou je dnes snad dvakrát tak velký, než když jsme tu byli posledně, a čekáme dobrých dvacet minut, než se dostaneme

do výtahu, který nás vyveze

do samotného nitra arény, k ringu.

Zatímco Mel a ostatní jdou najít naše sedadla, já si zavěsím na krk

propustku a řeknu jí jen: „Zkusím vzadu podstrčit pár svých vizitek. Třeba se někdo chytí.“

Byla bych blázen, kdybych si tuhle příležitost nechala uniknout.

Tihle sportovci si svaly a orgány ničí ve velkém, a to hodně ve velkém, při zápasech se proměňují

ve smrtící zbraně, a jestli je někde šance na alespoň dočasnou práci fyzioterapeuta, je to právě tady.

Zatímco čekám ve frontě na vstup do uzavřené části, cítím ve vzduchu pivo a pot. Zahlédnu, jak Kyle mává od našich sedadel, které jsou uprostřed po pravé straně od ringu. Překvapuje mě, jak blízko

zápasníkům budeme. Kyleovi by teď stačilo udělat krok

a napřáhnout ruku a dotkl by se vyvýšeného podstavce ringu.

Na zápas se dá dívat i ze zadní části arény a nemusíte platit ani pěťák, snad jen pár drobných jako dík ochrance. Sedadla ale jinak stojí od padesáti dolarů do pěti stovek

a vstupenky, jež nám poslal Remington Tate, jsou nejdražší. Sama bych si je nikdy nemohla dovolit. Od promoce před dvěma týdny jsem si ještě nenašla práci

a úspory, co jsem si před několika lety našetřila z honorářů

za reklamu, se tenčí. Ani mí přátelé,

kteří se mnou promovali, by si je nemohli dovolit. Vzhledem

k mizerné situaci na trhu práce berou v podstatě jakoukoli nabídku.

Namačkaná mezi ostatními lidmi konečně s úsměvem ukážu svou propustku a vydám se dlouhou chodbou, kterou lemují pootevírané dveře.

V každé místnosti se nachází posilovací náčiní a šatní skříňky

a zahlédnu také několik zápasníků, jak debatují se svými týmy. Jeho pak najdu v třetí místnosti, kam nakouknu, a okamžitě znervózním.

Dokonale uvolněný sedí

na dlouhé červené lavici a dívá se,

jak mu plešatý muž zavazuje ruku. Tu druhou už má až na klouby ovázanou béžovou páskou. Vypadá zadumaně a docela chlapecky.

Přemýšlím, kolik mu může být. Pak zvedne hlavu, jako by mě

ve dveřích vycítil. V očích se mu zvláštně zaleskne, a do mě jako by udeřil blesk. Potlačím to a jen se dívám, jak mu jeho trenér něco naléhavě říká.

Remington ze mě nespustí zrak. Dál drží ruku napřaženou, ale jako by snad úplně zapomněl, že mu ji trenér ovazuje a předává mu instrukce.

„No to se podívejme…“

Otočím se doprava, odkud se ozval ten hlas, a okamžitě mě sevře strach. Pouhý krok ode mě stojí mohutný boxer a propaluje mě pohledem, jako bych byla zákusek

a on se nemohl dočkat, až do mě zaboří svou lžíci.

Periferním zrakem vidím, jak Remington bere trenérovi pásku a odhazuje ji stranou, pak vstává

a pomalu ke mně vykročí. Postaví se zprava za mě a já si nemůžu pomoct – vnímám jeho blízkost každým pórem svého těla.

Jeho tichý hlas mě uvnitř rozechvěje, když poradí mému obdivovateli: „Měl bys jít.“

Muž, v němž jsem poznala Kladivouna, se už na mě nedívá. Hledí stranou nade mě. Řekla bych, že v porovnání s Remingtonem nakonec tak velký není.

„Je tvoje?“ zeptá se a provrtává ho přimhouřenýma očima.

Nohy pode mnou skoro poklesnou. Jeho dech mi ovane ucho, když sametovým, přesto mrazivým hlasem odpoví: „Jistý je, že tvoje není.“

Kladivoun odejde. Remington zůstane stát na místě, téměř se mě dotýká a zahaluje mě teplem svého vypracovaného těla. Skloním hlavu, tiše ze sebe dostanu: „Děkuju,“

a rychle odejdu. A chci přitom umřít, protože, přísahám bohu,

jsem si jistá, že sklonil hlavu, aby si ke mně přivoněl.

2. kapitola

PŘEKVAPENÍ

Jeho jméno zní z reproduktorů nad řičícím davem. Každou chvíli vstoupí na scénu. „Opět jen pro vás, dámy

a pánové, Uragán!“

Ještě jsem se nevzpamatovala

z toho, že jsem mu byla tak blízko, krev se mi vaří a nese v sobě zvláštní pocit, který nedokážu popsat. Ve chvíli, kdy ho spatřím, jak ve svém zářivě rudém plášti kráčí chodbou k tribunám, mi srdce poskočí, rozkrok se mi sevře

a bojuju s nutkáním obrátit se a utéct.

Ten muž toho představuje příliš. Příliš mužnosti. Příliš syrovosti. Příliš dravosti. Je ztělesněním sexu,

každá žena si může vykřičet plíce, aby dala světu kolem vědět, že právě ona ho chce.

Remington vstoupí do ringu

a přejde do svého rohu. Strhne si plášť, čímž odhalí tvrdé svaly,

a podá ho mladému světlovlasému muži, jenž zřejmě asistuje jeho holohlavému trenérovi.

„A nyní, dámy a pánové, Kladivoun!“

Kladivoun vejde do ringu

a Remington se pro sebe usměje. Stočí pohled přímo na mě – a já si uvědomím, že on přesně, úplně přesně ví, kde sedím. Na rtech mu stále pohrává ten sebevědomý úsměv. Ukáže na Kladivouna a pak na mě, jako by říkal: „Tohle kolo je za tebe.“

Žaludek se mi obrátí naruby.

„Sakra, ten chlap mě zničí. Proč to vůbec dělá? Je to takový bůh, že to skoro nemůžu vydržet!“

„Melanie, seber se!“ syknu

a musím se posadit, protože mě ničí také. Nevím, co po mně chce, ale jsem jako na trní, protože jsem nikdy ani nepředpokládala, že já

bych někdy mohla chtít něco po něm, natož něco, co se dá popsat jen jako velice osobní a velice sexuální.

Vzpomenu si, jak sotva před pár minutami stál velmi těsně za mnou, ale pak už zazní zvonec a já se vzpamatuju. Oba zápasníci se

na sebe vrhnou a Remy uhne

do strany, když se ho Kladivoun pokusí zasáhnout. Jakmile si Kladivoun nechrání bok, udeří ho zleva do žeber.

Odskočí od sebe, Remington

s povytaženým obočím pohyb jen naznačí, čímž Kladivouna rozzuří. Otočí se na mě, ukáže

na Kladivouna a znovu na mě a pak druhého muže udeří tak tvrdě, že zápasník přistane v lanech

za sebou, padne na kolena, potřese hlavou, jako by se potřeboval vzpamatovat, a potom se vyškrábe na nohy. Uvnitř se mi svaly stáhnou pokaždé, když Remigton svého protivníka zasáhne, a srdce se mi zastaví, kdykoli druhý muž úder opětuje.

Za večer takhle vystřídá několik soupeřů. Kdykoli je vyhlášen jako vítěz, dívá se přímo na mě, na rtech má ten samolibý úsměv, jako by chtěl, abych věděla, že právě on kraluje tomuto ringu. Při pohledu

na jeho tělo, jež se zlehka pohybuje za lany ringu, se celá chvěju

a nedokážu z hlavy vyhnat zrádné představy. Vidím ho nad sebou,

v sobě, vidím, jak se mě jeho velké ruce dotýkají, jak si mě bere. Při posledních kolech má na tváři odhodlaný výraz, hruď se mu ztěžka zvedá vyčerpáním a leskne potem.

V tu chvíli netoužím po ničem jiném než právě po něm.

Mám pocit, že se zblázním. Chci si poskakovat, chci běžet, chci randit. Chci zpět všechna ta rande, co jsem si odepřela, protože jsem musela trénovat na něco, k čemu nakonec nikdy nedošlo. Chci zažít všechna ta

svezení, co jsem odmítla, protože jsem se bála, že si zlomím nohu, která se nakonec stejně zlomila. Nikdy jsem nepila. Pilně jsem se učila, abych měla dobré známky

a mohla závodit. Remington Tate ztělesňuje vše, co jsem nikdy neměla, nikdy neudělala.

A v kabelce mám kondom, který bych právě teď nejradši použila. Tento muž je bojovník. Chci se dotknout jeho přenádherné hrudi a toužím ho políbit na rty. Chci

na sobě cítit jeho ruce. A až se to stane, pravděpodobně se udělám ve vteřině, kdy do mě pronikne.

Tohle je ta nejsmyslnější

předehra, jakou jsem kdy zažila, a náhle už nemám chuť si hrát.

Chci, aby se to stalo. A chci to dnes.

Když vyhraje podesáté v řadě a dnešní kolo zápasů tím ukončí,

cítím na sobě jeho oči a jeho pohled opětuji. Chci, aby věděl, že po něm toužím. Usměje se. Je zpocený, modré oči mu jiskří a ve tvářích má dolíčky. Chytne se vrchního lana ohraničujícího ring, zlehka se přes něj přehoupne a dopadne do uličky přede mnou.

Melanie vedle mě ztuhne, když se k nám přiblíží, tělo dokonale vytvarované a mírně opálené.

Není pochyb, kam míří.

Zadržím dech, až mě plíce začnou pálit, nohy se mi klepou, netuším, co mám dělat. Dav řve a ženy

za mnou křičí.

„Polib ho, ženská!“

„Nezasloužíš si ho, mrcho!“

„Jdi do něj, holka!“

Usměje se na mě, až se mu dolíčky ve tvářích prohloubí, a já čekám. Skloní se ke mně. Téměř na sobě cítím jeho ruce tak jako předtím. Velké, cizí, přesto tak příjemné, když vezme mou tvář do dlaní. Už teď pomalu umírám. Umírám touhou. Nedočkavostí.

Očekáváním. Místo toho ke mně pouze skloní hlavu a jediné, co

cítím, je jeho dech. Zahřívá mi pokožku, když zašeptá hlubokým hlasem: „Počkej tady. Někoho pro tebe pošlu.“

Usměje se a za řevu davu se odtáhne, vyhoupne se zpátky do ringu a mně nezbývá než se

za ním zaraženě dívat. Cizí žena sedící vedle mě se ještě dobrou minutu třese, zhluboka dýchá

a opakuje: „Bože můj, bože můj, bože můj, dotkl se mě loktem. On se mě dotkl loktem!“

„VÁŠ URAGÁN, VÁŽENÍ!“ ohlašuje

moderátor.

Kolena pode mnou podklesnou. Padnu do sedadla, jako by mi kosti

zmizely z těla, a propletu prsty rukou, aby se mi přestaly třást. Mozek nestíhá, nedokážu myslet na nic než na to, jak se přehoupl přes ring a zašeptal tím svým

děsivě svůdným hlasem, že pro mě někoho pošle. Jen když si na to vzpomenu, ztuhnu. Melanie se nezmůže na slovo a Pandora

s Kylem na mě zírají, jako bych byla světice, jež k sobě právě přilákala divoké zvíře.

„Co ti to sakra řekl?“ zeptá se nakonec Kyle.

„Bože na nebesích,“ vydechne Melanie, vypískne a obejme mě.

„Brooke, ten chlap po tobě jede!“

Žena vedle mě se třesoucí rukou dotkne mého ramene. „Vy se znáte?“

Zavrtím hlavou, nevím, jak jinak odpovědět. Vím, že od včerejška jsem na něj ani na vteřinu nepřestala myslet a že proklínám

i zbožňuju, jaký vliv na mě má a jak se ve mně probouzí touha jen díky jeho pohledu.

„Slečno Dumasová,“ ozve se cizí hlas a já zvednu hlavu a před sebou spatřím dva muže v černém. Oba jsou vysocí a štíhlí; jeden blond, druhý má vlnité hnědé vlasy. „Jsem Pete, osobní asistent pana Tatea,“ představí se ten hnědovlasý. „A toto

je Riley, asistent trenéra. Pokud nás budete následovat, pan Tate by si

s vámi rád promluvil ve svém hotelovém pokoji.“

Nejdřív mi vůbec nedojde, kdo je pan Tate. A když si to uvědomím, jako by mnou projel blesk. On tě chce ve svém hotelovém pokoji.

Chceš i ty jeho? Chceš to? Částečně si ho už představuju nad sebou, částečně se nechci zvednout ze sedadla.

„Vaši přátelé samozřejmě mohou jít také,“ dodá blonďák zlehka

a pokyne na oněmělé trio mých kamarádů.

Uleví se mi. Nejspíš. Páni, ani

nevím, co cítím.

„Brooke, no tak, vždyť je to Remington Tate!“ Melanie mě silou zvedá ze sedadla a popostrčí mě, abych následovala oba muže.

V hlavě mi začnou vířit tisíce představ a myšlenek, protože nevím, co mám dělat, až ho uvidím. Srdce mi buší jako zblázněné, když vycházíme z arény k hotelu přes ulici a jedeme výtahem až

do posledního patra.

Žaludek se mi svírá nervozitou, když výtah s cinknutím zastaví. Je to stejné, jako když jsem závodila.

Už jen z představy toho muže

v sobě mám pocit, jako bych seděla

na horské dráze, a náhle zatoužím zjistit, jaké by to s ním bylo

ve skutečnosti. Zatrne mi při pomyšlení, jak úžasné by to s ním asi bylo. Rychlovko na jednu noc, jdu si pro tebe…

„Prosím, slib mi, že se s tím chlapem nevyspíš,“ ozve se Kyle, když se dveře otevřou. Ve tváři má vepsané obavy. „Tohle nejsi ty, Brooke. Jsi mnohem zodpovědnější, než aby ses vrhla do něčeho takového.“

Jsem?

Opravdu jsem?

Protože dnes mám pocit, jako bych zešílela. Zešílela touhou

a adrenalinem a těma dvěma sexy dolíčky.

„Jenom si s ním promluvím,“ odpovím svému kamarádovi, ale ani já sama si nejsem jistá tím, co se stane.

Následujeme oba muže do obývací části rozlehlého

apartmá. „Vaši přátelé mohou počkat tady,“ navrhne Riley

a pokyne k dlouhému černému žulovému baru. „Prosím, nabídněte si něco k pití.“

Zatímco se moji kamarádi přesouvají k připraveným lahvím s alkoholem – Melanie vyjekne

nadšením – Pete mi pokyne, abych

ho následovala. Míříme ke dveřím hlavní ložnice. A tam ho spatřím. Sedí na lavici v nohách postele.

Vlasy má mokré a k bradě si tiskne pytel s chladivým gelem. Pohled

na toho dokonalého muže, jak si ošetřuje zranění poté, co ještě před chvílí porážel jednoho muže

za druhým, je tak zatraceně svůdný.

Na posteli za ním klečí dvě Asiatky, každá mu masíruje jedno rameno. Kolem boků má omotaný bílý ručník, na pokožce se mu lesknou kapky vody. Na zemi před ním leží odhozené tři prázdné lahve po iontovém nápoji, další svírá

v ruce. Odhodí balení s gelem

na stolek, dopije poslední láhev

s tekutinou modrou jako jeho oči a odloží ji.

Fascinuje mě, jak se jeho tvrdé svaly pod dotekem těch žen napínají a povolují. Vím, že

po náročném výkonu je masáž obvyklá, ale nevím a nedokážu pochopit, proč na mě ten muž tak působí.

Znám lidské tělo. Ctím ho.

Studovala jsem ho šest let, když jsem se rozhodla, kudy se v životě vydat dál poté, co jsem si uvědomila, že už nikdy nebudu závodit. A nyní se mi ruce svírají do pěstí, jak ho toužím polaskat,

dotknout se ho, proniknout do každého jeho svalu.

„Líbil se ti zápas?“ Pozoruje mě

s tím svým namyšleným úsměvem, oči mu jiskří, jako by věděl, že se mi líbí, co vidím.

Vidět ho boxovat zbožňuju

i nenávidím zároveň. Ale nemůžu ho prostě jen pochválit, když na něj předtím pět stovek lidí křičelo, jak

je dobrý, a tak pokrčím rameny.

„Bylo to zajímavé.“

„Nic víc?“

„Nic víc.“

Vypadá naštvaně. Trhnutím ramen odežene masérky. Vstane

a protáhne mohutná ramena a pak

i krk nejprve na jednu stranu, poté na druhou. „Jděte.“

Obě ženy se na mě usmějí

a zamíří pryč. Ve vteřině, kdy se za nimi zavřou dveře, zapomenu dýchat.

Až nyní si plně uvědomím, kde jsem a s kým jsem, a najednou jsem nervózní. Opálené paže má uvolněné a mohu si pouze představovat, jaké by to bylo, cítit je na svém těle.

Srdce mi poskočí. Namáhavě zvednu pohled k jeho tváři

a uvědomím si, že mě pozoruje.

S křupnutím povolí klouby na jedné ruce, pak na druhé. Působí

neklidně, jako by před chvílí vůbec nevydal obrovské množství energie na to, aby srazil k zemi skoro tucet mužů. Jako by si s přehledem dal ještě pár dalších kol.

„Ten muž, co jsi s ním přišla,“ řekne a spustí ruce podél těla.

Zadívá se mi do očí. „Je to tvůj přítel?“

Upřímně nevím, co jsem od této schůzky čekala, ale hlavně asi pár obvyklých vět, které mají holku dostat co nejdřív do postele. Takže teď jsem zmatená a o to nervóznější. Co po mně chce? Co po něm chci já?

„Ne, je to kamarád,“ odpovím.

Pohledem střelí k mému prsteníku a zpět na mou tvář.

„Žádný manžel?“

Žilami mi proudí zvláštní mrazení, stoupá mi do hlavy, až mám pocit, že se mi z vůně masážního oleje zatočí hlava. „Nemám manžela.“

Dlouho mě pozoruje. Nezdá se mi, že by byl poblázněný touhou, jakou ke svému studu cítím já.

Na tváři má jen náznak úsměvu a zdá se spokojený s tím, co mu odpovídám. „Pracovala jsi

na soukromé škole jako fyzioterapeutka sportovního oddílu?“

„Co… Cože? Ty sis o mně

zjišťoval informace?“

„Vlastně jsme je zjišťovali my,“ ozve se ode dveří jeden z těch dvou mužů, kteří mě sem přivedli. Pete nese hnědou obálku a podá ji Rileymu.

„Slečno Dumasová,“ promluví opět Pete, ten s kudrnatými vlasy a světle hnědýma očima. „Určitě jste zvědavá, proč tu jste, proto

vám to řeknu na rovinu. Za dva dny odjíždíme z města a obávám se, že není čas jednat tak, jak je obvyklé. Pan Tate vás chce najmout.“

Zírám na něj, nic nechápu, jsem zmatená.

„Čím si přesně myslíte, že se

živím?“ zamračím se na ně.

„Nejsem žádná prostitutka.“ Pete i Riley se rozesmějí, ale

Remington mlčí. Pomalu se posadí na lavici.

„Vy jste nás dostala, slečno Dumasová. Ano, přiznávám, že je praktičtější, pokud s námi cestuje jedna nebo i několik… přítelkyň pana Tatea, které by se, jak to říct, staraly o jeho potřeby jak před zápasem, tak po něm,“ vysvětlí Pete a v hlasu se mu stále ozývá smích.

Povytáhnu obočí. Jsem si dobře vědoma toho, jak to u atletů chodívá.

Závodila jsem a vím, že ať před soutěží, nebo po ní je sex přirozeným a zdravým způsobem, jak ze sebe dostat stres a jak se vybičovat k lepším výkonům. O své panenství jsem přišla na těch kvalifikačních závodech, při nichž jsem si nenávratně poranila koleno, a věnovala jsem ho sprinterovi, který byl ze závodů stejně nervózní jako já. Ale to, jak ti muži věcně hovoří o „potřebách“ pana Tatea,

mi zní tak osobně, až mi tváře zahoří rozpaky.

„Chlap jako Remington má velice specifické požadavky, to je vám nejspíše jasné, slečno Dumasová,“

pokračuje Riley, blonďák, jenž vypadá spíš jako surfař. „Ale dal zcela jasně najevo, že už nemá zájem o přítelkyně, které jsme mu během našich cest zajišťovali. Chce se soustředit výhradně na to, co je důležité, a proto by byl rád, kdybyste pro něj pracovala.“

Nitro se mi sevře, když pohlédnu na Rileyho, Petea a Remingtona, jehož čelist jako by byla vytesaná

z toho nejdokonalejšího, penězi nevyčíslitelného kusu žuly, jaký svět kdy spatřil.

Nedokážu poznat, co si myslí, ale ačkoli se už neusmívá, oči mu jiskří.

Hlavu lehce sklání a ta ve mně

hluboko zakořeněná touha pomáhat mě nutí vzít balení chladivého gelu

a přitisknout mu ho na poraněnou čelist. Představuju si, jak mu náplastí olepuju roztržený ret. Ty myšlenky mě ovládají natolik, až si uvědomím, že v přítomnosti někoho tak přitažlivého, jako je on, nemůžu věřit sama sobě. Rozpaluje mě jen pomyšlení, že jsme spolu v jedné místnosti.

Pete zalistuje v papírech. „Praxi jste vykonávala v Seattlu

na internátní základní škole pro problémové děti, pracovala jste jako fyzioterapeutka školního sportovního oddílu. A před dvěma

týdny jste promovala. Čeká nás ještě osm měst. Rádi bychom si vás proto najali na zbytek cesty, poté byste se dál starala o fyzický stav pana Tatea při přípravě na budoucí zápasy. Jsme ochotni vám nabídnout štědrý plat. A pro vás by bylo jistě zajímavé spolupracovat

s tak známým sportovcem, vyjímalo by se vám to v životopisu. Umožnilo by vám to zůstat na volné noze, kdybyste se v budoucnu rozhodla odejít,“ prohlásí Pete.

Několikrát zamrkám.

Tolikrát jsem se už ucházela

o práci – a bez odpovědi. Škola, kde jsem pracovala, mi nabídla, že se

k nim můžu v srpnu vrátit; alespoň tahle možnost mi zůstala. Ale to bude až za několik měsíců a mě užírá vědomí, že mám titul,

a nemůžu s ním nic dělat.

Cítím na sobě oči všech přítomných. A především Remingtona.

Dívá se na mě.

Pomyšlení, že pro něj budu pracovat, poté co jsem si tolikrát představovala, jaké by to s ním bylo v posteli, mě hodně znervózňuje.

„Musím si to promyslet. Neměla jsem v plánu opustit Seattle.“ Váhavě na něj pohlédnu, pak se zadívám na jeho asistenty. „Jestli je

to od vás vše, pak bych měla jít. Na baru nechám svou vizitku.“ Otočím se, ale Remingtonův hlas mě zastaví.

„Odpověz mi teď hned,“ zavrčí.

„Cože?“

Remy naklání hlavu, upřeně se na mě dívá a lesk v jeho očích má

nyní do rozpustilosti daleko. „Nabídl jsem ti práci, chci odpověď.“

Rozhostí se ticho. Díváme se

na sebe, ten modrooký bůh a já, ale cítím, že je v tom něco víc. Nejsem si jistá, jestli za to může ten jeho pohled. Jako by uvnitř mě žilo

a dýchalo něco cizího, co se probouzí, kdykoli se tomuto muži

zadívám do očí a vidím, jak mě pozoruje těma svýma očima, pronikavýma tak, že to bere dech.

Tak dobrá. Kašlu na nějakou touhu. Práci potřebuju mnohem víc.

„Z turné vám zbývají tři měsíce. Budu pro tebe pracovat do konce turné, pokud tvoje nabídka zahrnuje vlastní pokoj, vybavení a dopravu, přislíbíš mi doporučení pro případného dalšího zaměstnavatele a také mi udělíš povolení

informovat mé budoucí klienty, že jsem spolupracovala právě

s tebou.“

Dlouho mě upřeně pozoruje.

Nejspíš si potřebuje mé podmínky

promyslet, tak se otočím na patě, ale jeho hlas mě znovu zastaví.

„Dobře,“ přikývne. Nemůžu tomu uvěřit. On si mě najal?

Já ho přijala za svého prvního klienta?

Pomalu, s rukou na uzlu na svém ručníku, aby mu nespadl z boků, se Remington zvedne a zadívá se

na své muže. „Ale chci mít ve smlouvě, že neodejde až do konce turné.“

Svaly se mu napínají tak, že je pro mě těžké si toho nevšímat.

Pomalu zajistí uzel na ručníku a pak ke mně vykročí jako šelma, jako

predátor na lovu a na rtech má opět ten svůj sebevědomý úsměv. Je to úsměv, jímž jasně říká, že ví, jak

na mě působí. Bože, jak on na mě působí. Znepokojuje mě, znervózňuje. Přede mnou stojí přes metr osmdesát syrové fyzické síly ukryté pod naolejovanou pokožkou a těmi osmi vypracovanými břišáky, které jsou samy o sobě fyzicky nemožné, ale jak bych je mohla popřít, když je vidím přímo před sebou? Bože.

Srdce mi poskočí, když vezme mou dlaň do své a skloní hlavu, aby mi viděl do očí. Stiskne mi ruku.

Jeho dotek mě zasáhne jako

elektrický proud. Zašeptá:

„Domluveno, Brooke.“ Mám pocit, že omdlím.

Ustoupí a pousměje se, tentokrát zářivě jako tisíc žárovek, pak se otočí ke svým mužům: „Do zítřka to chci mít na papíře. A ať se

v bezpečí vrátí domů.“

Melanie seskočí ze stoličky hned, jak mě spatří, a vypadá, že umírá zvědavostí. A asi jsem i postřehla, jak si strčila malou lahvičku rumu do kabelky. „Tak co? Rychlovka?

Měla jsem za to, že chlap jako on si dá záležet,“ prohlásí nevinným hláskem.

„Vždyť právě složil deset chlapů

velikosti grizzlyho. Je jasný, že se s tím nepáral,“ opáčí Kyle, jediný

z mých tří přátel, který nedrží v ruce sklenku s pitím.

„Lidi, klídek. Nic se nestalo.“ Zavrtím hlavou a skoro se rozesměju, když vidím, jak zklamaně se Mel zatvářila. „Ale nabídl mi na léto práci.“

„Co prosím?“

Než stihnu svým přátelům říct víc, vrátí se oba Remingtonovi muži.

„Připravena, slečno Dumasová?“

„Prosím, říkejte mi Brooke.“ Přijde mi směšné, když mě oslovují

„slečno Dumasová“. Kamarádi mi to asi později dají docela sežrat.

„A nebojte, zvládnu se dostat domů. Nemusíte mě všude následovat.“

Riley si projede rukou světlé vlasy a pousměje se. „Věř, že ani já, ani Pete se dnes v noci v klidu nevyspíme, pokud si nebudeme

jistí, že jsi v bezpečí doma.“

„Zdravím. Myslím, že jsme si ještě nebyli představeni,“ ozve se Mel a jiskřící oči upírá na Rileyho.

Pak se se stejně okouzlujícím úsměvem otočí na Petea. „A kdopak jsi ty?“

Jen si povzdechnu, rychle je vzájemně představím, pak vezmu obě své kamarádky za ruku

a zamíříme k výtahům a ke Kyleovu autu. Srdce mi v hrudi divoce buší.

Obě jsou z „vývoje událostí“ celé paf, jen Kyle se za volantem mračí.

„Tak to byl fakt divný pohovor.

V hotelovém pokoji? Dělá si srandu?“

„Povídej mi o tom.“ Nepřiznám to, ale ten muž docela ranil mou pýchu, protože jsem byla

přesvědčena, že se mnou chce spát. A on mi místo toho nabídne práci?

Nestěžuju si, ale rozhodně mě to dost překvapilo.

Asi mi vypověděly smysly.

A nemůže za to nikdo jiný než on.

„Cítím se tak důležitě, že jedou

za námi,“ ozve se o pár minut později Mel. Zvedne telefon a vyfotí je.

„Co to děláš?“ Ano, zeptala jsem se jí, ale nevím, jestli chci znát odpověď.

„Tohle musí jít na Twitter.“

„Připomeň mi, že s tebou už nikdy nikam nechci jít,“ zavrčím na ni, ale nedokážu v klidu posedět. Modré oči. Dolíčky. Ramena metr široká.

Hebká, bronzová pokožka. Žádný sex… tedy nyní.

„Jak to asi vidí ti dva?“ zamyslí se Mel.

„Nemám tušení. Riley, ten blonďák, cos po něm jela, je

asistent trenéra, a Pete je osobní asistent Remingtona.“

„Vlastně chci oba dva. Pete je docela roztomilý, ale taky trochu upjatý. A Riley zas vypadá, jako by se s ničím nepáral. A oba jsou vážně kus. Kolik jim asi je, nevíš? Přes třicet?“

Jen pokrčím rameny.

„Remingtonovi je dvacet šest,“ pokračuje. „Ti dva asi budou starší. Remy je rozhodně mladší než oni. Jak myslíš, že se poznali?“

„To ty ráda zjišťuješ detaily

o všem možném, tak proč se na to ptáš mě? Já netrávím celé dny

na Googlu, abych se o někom

dozvěděla první poslední.“ Jenom o něm ano. Sakra.

„Brooke, pověz nám o své nové práci,“ ozve se Kyle zepředu.

„Vážně uvažuješ, že budeš pracovat pro někoho s jeho pověstí?“

Chvíli trvá, než odpovím, protože jsem se pořád ještě nevzpamatovala z toho, že mám práci, byť dočasnou.

Už odmalička mi říkali, že jsem zrozená pro běh, a když jsem si zlomila koleno, byly dny – ne, celé měsíce – kdy jsem měla pocit, jako bych ve skutečnosti nikdy ničeho nedosáhla. Rehabilitace mi pomohla tak, jak bych nikdy nečekala, a čím

víc o tom teď přemýšlím, tím jsem si jistější, že bych moc ráda pomáhala muži tak bojovnému, jako je Remington. Jeho tak ničivě bité tělo potřebuje pro změnu trochu jemného zacházení.

„Docela o tom uvažuju, Kyle. Vlastně pokud vše půjde dobře a podmínky v jejich smlouvě

nebudou nijak přehnané, odlétám už v neděli. Víš, že se o sebe dokážu postarat, zeptej se mého učitele sebeobrany. Párkrát jsem mu slušně nakopala zadek. Budu cestovat, to bude zábava, a pokud mi dá dobré reference, budu moct zůstat na volné noze. Nebudu se

muset plazit na žádné další pohovory.“

„Ten chlap dokáže složit slona, Brooke. To ses na něj vážně pořádně nepodívala? Pandora teda určitě ano.“

„Kámo, tam nebylo na co jinýho se dívat. Ten chlap by dokázal složit celý stádo slonů,“ ozve se ze sedadla spolujezdce Pandora. Kouří elektronickou cigaretu a do vzduchu vydechuje obláčky dýmu. Před pár dny se rozhodla praštit

s „opravdovými“ cigaretami.

„Přemýšlím, co by ti chlápci

za námi udělali, kdybysme zajeli

k okýnku u Mekáče, objednali si co

nejvíc jídla a řekli, že platí oni,“ zamyslí se Melanie.

„Mel,“ otočím se na ni, „kolik jsi jich měla?“ Kývnu na lahvičku vodky v její ruce a vím, že ji musela ukrást u Remingtona. Zašroubuju na ni víčko a hodím ji do své kabely.

„Budu s těmi lidmi tři měsíce pracovat, tak se, prosím, chovej slušně.“

„Jen zjistíme, co udělají, nic víc,“ přidá se Pandora.

Kyle se smíchem zabočí k okénku nejbližšího rychlého občerstvení

a začne objednávat od každé položky jeden kus. Vezmu svoji kabelu, v níž mám nejen ten

osamělý kondom, ale i svou kreditku. „Blbečku,“ ulevím si

a hodím po něm kondomem. „Jste jak malý děti. Zastav u toho druhého okna. Co sis objednal, to taky sníš.“

Když Kyle zastaví u druhého okénka, už pomalu pěním. Přinutím je zaplatit za jejich objednávku, pak vystoupím z auta a jdu k escalade. Okénkem podám řidiči dva hamburgery a dva jablečné koláče.

„Prosím. Omlouvám se, ale říkala jsem vám, že jet se mnou není nejlepší nápad. Přijde mi, jako bych jela s bandou děcek. Ale domů se dostanu v pořádku. Prosím, otočte

to a vraťte se do hotelu.“

„To nemůžeme,“ odpoví Pete zpoza volantu, zatímco Riley se vrhne na hranolky.

„Tohle jsou ty nejlepší hranolky na světě,“ pochvaluje si pro sebe.

„Díky, slečno Dumasová,“ dodá Pete a tváří se pobaveně.

„Prosím, jsem Brooke.“ Ohlédnu se na své přátele, kteří zůstali

v autě. Mají zapnutá brzdová světla a všichni se na nás dívají skrz zadní sklo. Povzdechnu si. „Takže vy musíte jeho pokyny plnit

do puntíku?“

„Do slova a do písmene.“ Pete vystoupí z auta, přejde ke Kyleově

altimě a otevře mi zadní dveře. Uvnitř se rozhostí ticho, dokud nenasednu a konečně nezamíříme domů.

„Myslím, že je sexy, že má o tebe takovou starost.“

„Melanie, tobě právě teď přijde sexy i McDonald’s, a to jsi zvracela při sledování Super Size Me

a přísahala jsi, že do Meka už nikdy nevlezeš. Z pusy ti táhne vodka

a čtvrtlibrák se sýrem.“

„Víš, Brooke, kdybys pila se mnou, tak bys mě ani nebyla schopná cítit. Teď už se nemáš na co vymluvit. Žádné ‚zítra mám závod‘. Měla by ses opít a dát

Remingtonovi tolik dětí, kolik jich s tebou bude chtít.“

„Chce dvojčata, ale já mu už řekla, že nejdřív chci svatbu

ve Vegas.“ Podám jí lahvičku

s komplexem vitaminů B a C. „Na, vezmi si to. Vím, že zrovna

po tomhle tvé srdéčko netouží, ale pomůže ti to dostat alkohol rychleji z těla.“

„Díky, doktorko. Budeš mi chybět.

Ale už je na čase, aby Nora nebyla

z vás dvou jediná, kdo si užívá. Není fér, že má tvoje mladší sestra lepší milostný život než ty, když ty jsi ta hezčí, Brookinko. Prosím, prosííííím, slib mi, že budeš psát každý den.“

S úsměvem si ji k sobě přitáhnu a přeju si, aby nebyla tolik opilá. Tak moc bych si s ní chtěla popovídat. Nemám tušení, co jsem

to udělala, ale jsem za to ráda. Z té dohody nevycouvám. Máma s tátou budou nadšení, až uvidí, že se můj život konečně někam ubírá, a já se těším, až si s nimi příští neděli ráno popovídám a na jejich věčnou otázku: „Našla sis už nějakou práci?“ budu moct konečně odpovědět ano. Sice jde pouze o tři měsíce, ale s mou kariérou to udělá divy. Navíc je příjemné vědět, že

mě po tolika letech přípravy konečně někdo chce kvůli mým

profesním dovednostem. „Neboj, Mel, budu ti psát. Každý den,“ slibuju jí, zatímco žvýká tablety.

„Až tě políbí, musíš mi to hned napsat.“

„Mel, on si mě najal, a to jako svoji fyzioterapeutku. Nebude

žádné líbání, to bych nebyla profík.“

„Kašlat na profíky!“ vykřikne.

„Jen buď profesionální, Brooke,“ vybídne mě Kyle. „Jinak za vámi přijedu a hezky od plic si to s ním vyříkám.“

„Jsem ráda, že by sis to s ním jenom ‚vyříkal‘, Kyle, protože to je to jediný, co by chlap jako ty

s Remingtonem Tatem dokázal,“

rýpne do něj Pandora a pak vybuchne smíchy.

Usměju se, protože představa,

jak Kyle stojí před Remym, je vážně vtipná. A pak už mám před očima jen Remingtona. Vidím ho tak, jak jsem ho viděla sotva před chvílí.

Díval se na mě tak neoblomně, žhavě jako sám sex, a nemůžu si pomoct, přemýšlím, jaké bude se ho dotýkat.

Moje profese tkví v tom, že se lidí dotýkám. Bez fyzického kontaktu nemůžu svým klientům pomoct.

Pomáhala jsem s rehabilitací žákům základní školy, ošetřovala jsem jim zranění tak, jak jsem ošetřovala své

koleno, ale ještě nikdy jsem se nedotkla muže, kterého bych tak moc chtěla. Po každém tréninku bude potřebovat protažení a to budu mít na starost já. Mou jedinou povinností bude zajistit, aby Remington Tate mohl dál bojovat jako šampion.Už teď se nemůžu

dočkat, až budu zase součástí týmu, byť tentokrát jen jako podpora.

3. kapitola

SMĚR ATLANTA

Soukromé letadlo je obrovské. Pete mi posunkem naznačí, abych se vydala za ním na palubu. Před hodinou mě vyzvedl u mě doma,

v obleku mi připomíná Muže

v černém. Vyjdu schody a uvnitř mě překvapí, že tam můžu úplně bez problémů stát, stejně jako

v letadlech komerčních aerolinií. Ta ale neposkytují ani zlomek luxusu jako toto letadlo. Semiš, kůže, mahagonové dřevo, zlaté rámování

a obrazy, co berou dech – to vše je ukryto uvnitř letadla. Obrovská

a úžasná hračka bohatého muže.

Sedadla jsou rozmístěna

po skupinkách, jež mají simulovat obývací pokoje. V té první jsou čtyři luxusní sedadla potažená kůží

v barvě slonoviny a všechna jsou větší než v prvních třídách v letadle. V jednom sedí Riley. S úsměvem vstane, aby se se mnou přivítal,

a stejně tak ke mně přistoupí i další dva členové Remingtonova týmu – jedním z nich je jeho osobní trenér Lupe. Holohlavému muži je určitě přes čtyřicet a připomíná mi taťku Warbuckse z filmu Annie. Druhým

členem týmu je pak Remingtonova kuchařka a nutriční specialistka Diana a já v ní poznávám ženu, jež mi doručila vstupenky.

„Rád vás poznávám, slečno Dumasová,“ kývne na mě trenér Lupe. Trochu se na mě mračí, ale spíš mi připadá, že to je jeho obvyklý výraz.

Potřesu si s ním. „Nápodobně, pane.“

„Ale, říkej mi trenére. Všichni mi tak říkají.“

„Ráda vás opět vidím,“ pozdraví mě Diana. Stisk má jemný, elegantní. „Jsem Diana Wernerová, kuchařka plus nutriční specialistka

plus poslíček se vstupenkami.“

Zasměju se. „Moc ráda vás poznávám, Diano.“

Ti lidé mi připadají otevření a milí a já jsem nadšená, že zase patřím do týmu. Po pravdě jsem coby profesionálka přímo šťastná, že ode dneška, kdykoli bude Remington Tate bojovat v ringu, bude díky

mně lehký jako pírko, ale silný jako deset býků. Jsem moc ráda, že budu spolupracovat s profesionály, s nimiž mě pojí stejný cíl.

„Brooke.“ Pete mi pokyne

do zadní části letadla. Vydám se tedy dlouhou uličkou pokrytou kobercem, míjím další skupinky

po čtyřech sedadlech, velkou obrazovku a dlouhý dřevěný bar, za nímž se ukrývá kožená lavice, která víc než co jiného připomíná pohovku. A na ní, s tmavými vlasy a se sluchátky v uších, sedí Remington Tate. Víc než metr osmdesát koncentrovaného testosteronu.

Vůbec poprvé ho vidím v denním světle. Krev se mi okamžitě rozbouří. Má na sobě černé triko, které mu obepíná svaly, a seprané džíny. Jediným elegantním pohybem se přesune na konec prostorné kožené pohovky.

Srdce mi poskočí. Je stejně

dráždivý jako kdykoli jindy a já si přeju, abych to tak nevnímala.

Někoho jako on ale sotva můžete nevnímat.

„Chce, abys s ním zůstala tady vzadu,“ řekne mi Pete. Skoro jako by se omlouval.

Ztěžka polknu a vykročím

k Remingtonovi. Okamžitě ke mně vzhlédne, zadívá se mi do očí.

A jako by se ty jeho rozzářily, když mě sleduje, jak se k němu blížím. Přesto z nich nedokážu vyčíst vůbec nic.

Znervózňuje mě, že mě tak upřeně pozoruje. Žaludek mi ztěžkne.

Je to ten nejsilnější muž, jakého jsem kdy viděla, a jsem si velmi dobře vědoma toho, že hluboko

v mých genech a DNA je vetkána přirozená touha po zdravých potomcích. A s tím přichází potřeba pářit se s tím nejdokonalejším samcem mého druhu. Nikdy jsem nepotkala muže, jenž by ve mně probudil tak silnou touhu, která sílí jen pouhou jeho blízkostí. Nechápu to. Tuhle svou reakci. To, jak mě přitahuje. Nikdy bych tomu nevěřila, kdyby mi to Melanie nevysvětlila

a já doopravdy necítila, jak těsně pod povrchem mého těla proudí žhavá láva.

Jak to mám zastavit?

Lehce se pousměje, jako by ho něco pobavilo, a když se zastavím na délku paže od něj, vytáhne si sluchátka z uší. Do ticha zazní rock. Rychle iPod vypne. Pokyne mi a já se posadím vedle něj. Snažím se potlačit reakci svého těla

a nevšímat si, jak na mě působí.

Je obrovský, vypadá jako filmová hvězda, charisma z něj přímo sálá. Vyzařuje auru čisté, syrové síly, každý centimetr jeho těla je hladký a pevný. Je to dospělý muž, ale

v jeho výrazu se ukrývá lehkost, díky níž působí mladě a nevinně.

Uvědomím si, že jsme na palubě

nejmladší – a vedle něj se cítím ještě mlaději, jako bych se opět vrátila do doby svého dospívání.

Na rtech mu pohrává úsměv a jsem si jistá, že jsem ještě nikdy, vůbec nikdy ve svém životě nepotkala sebevědomějšího chlapa. Opírá se na pohovce skoro smyslně, jeho očím nic neunikne. „Už ses seznámila s ostatními?“ zeptá se.

„Ano.“ Usměju se.

Dívá se na mě s dolíčky

ve tvářích, v očích zamyšlený pohled. Paprsek slunce mu ozáří tvář a vyzdvihne skvrnky v jeho duhovkách. Řasy má černé a husté, rámují mu modré oči, v nichž bych

se mohla utopit.

Chci působit profesionálně, protože jinak to mezi námi nebude fungovat, takže si pomalu zapnu bezpečnostní pás a přejdu rovnou k pracovním záležitostem.

„Chceš, abych ti pomohla

s nějakým konkrétním zraněním, nebo jsi mě najal spíš kvůli prevenci?“ zeptám se.

„Kvůli prevenci.“ Hlas má hluboký a drsný. Na pažích mi naskočí husí kůže, a když ke mně pootočí mohutné tělo, všimnu si, že se

s bezpečnostním pásem nijak neobtěžuje.

Přikývnu, sjedu pohledem jeho

mocnou hruď a paže, pak si ale uvědomím, že na něj možná až příliš zírám.

„Co ramena? Lokty? Chceš na něčem z toho během letu zapracovat? Pete mi řekl, že

přistaneme až za několik hodin.“

Aniž by mi odpověděl, napřáhne ke mně ruku. Je obrovská a klouby prstů má pokryté čerstvými strupy. Zírám na ni, než si uvědomím, že mi ji nabízí. Vezmu ruku do dlaní.

Dotek jeho pokožky cítím i hluboko v sobě. Oči mu potemní, když mu začnu dlaň masírovat palci,

uvolňuju napjaté šlachy. Tak moc si uvědomuju ten dotek, že to skoro

nemůžu snést. Rozhodnu se proto přerušit ticho, které jako by mě náhle tížilo.

„Nejsem zvyklá se dotýkat tak velkých rukou. Masírovat mé žáky bylo jednodušší.“

Dolíčky už v jeho tvářích nevidím. Ani si nejsem jistá, jestli mě slyšel. Nespouští pohled z mých prstů.

„Vedeš si dobře,“ zašeptá.

Fascinuje mě, jak pevnou má dlaň, fascinují mě její tvrdé plošky, prohlubně i desítky mozolů. „Kolik hodin denně trénuješ?“ zeptám se tiše, když letadlo vzlétne tak lehce, že to skoro ani necítím.

Dívá se na mé ruce, oči má

přivřené. „Osm. Čtyři a čtyři.“

„Až skončíš, ráda bych tě protáhla. Tví předchozí fyzioterapeuti tě také protahovali?“ zeptám se.

Přikývne, pořád se na mě ale nedívá. Pak oči náhle zvedne.

„A ty? Kdo se stará o tvé zranění?“ Bradou kývne k mé kolenní bandáži, kterou sukně sotva zakrývá.

„Už nikdo. Moje rehabilitace skončila.“ Je mi úzko z pomyšlení, že možná viděl to strašné video.

„Vygooglil sis mě? Nebo ti to řekli ti dva?“

Odtáhne ruku a ukáže na moje

koleno. „Podívám se na něj.“

„Není na něm nic k vidění.“ Ale když se dál dívá na mou nohu, nadzvednu ji o několik centimetrů, aby si mohl ortézu lépe prohlédnout. Podepře mi nohu jednou rukou, druhou rozevře suchý zip a stáhne mi bandáž z nohy. Pak palcem jemně pohladí jizvu nad čéškou.

Je úplně jiné, když se on dotýká mě.

Drží mé koleno a já najednou cítím každý tvrdý mozol jeho dlaně. Nemůžu dýchat. Nemůžu. Dýchat.

Jemně mě pohladí. Kousnu se do rtu a vydechnu i ten zbytek

kyslíku, co mi v plicích zůstal.

„Pořád to bolí?“

Přikývnu, ale to jediné, na co dokážu myslet, je jeho velká teplá dlaň. Na mém koleni. „Běhala jsem bez ortézy, i když jsem ještě neměla. Koleno nemělo dost času se uzdravit.“

„Kdy se to stalo?“

„Před šesti lety.“ Zaváhám

a dodám: „A před dvěma… se mi to stalo podruhé.“

„Dvojitý zranění. Takže je citlivý?“

„Hodně.“ Pokrčím rameny. „Jsem vlastně ráda, že když se to stalo podruhé, už jsem studovala

fyzioterapii. Jinak nevím, co bych dělala.“

„Bolí tě, že už nemůžeš závodit?“

Působí dojmem, jako by ho to opravdu zajímalo, a já ani nevím, proč na jeho otázky vůbec odpovídám. Nikdy dřív jsem s nikým o svém zranění takhle otevřeně nemluvila. Bolí to, bolí to každou částečku mě samé. Mé srdce, mou duši. Ranilo to mou pýchu. „Ano, bolí to. Ty tomu rozumíš, že?“ zeptám se tiše, když mou nohu postaví zpátky na zem.

Dívá se mi do očí a jemně mě palcem hladí po koleni, pak oba shlédneme na jeho ruku, jako by

nás překvapilo, s jakou samozřejmostí se mě dál dotýká – a že jsem mu to vůbec dovolila.

Pustí mě. Potom už jen mlčíme. Natáhnu si ortézu. Mám pocit,

jako by do mě svým dotekem vlil čistý líh, a já vzplanu ve vteřině, kdy se mě opět dotkne.

Sakra.

Tohle není dobré. Nevím, co mám dělat. S ostatními klienty jsme měli vztahy přátelské, neformální. Říkali mi jménem, já jim taky. Pracovali jsme spolu, byli jsme v kontaktu,

ale oni se mě nikdy nedotýkali. Pouze já jich.

„Udělej i tuhle.“ Napřáhne

ke mně druhou ruku a já jsem vděčná, že mám možnost, abych si navykla dotýkat se ho čistě pracovně.

Pootočím se, vezmu jeho dlaň do svých a rozevřu ji. Opře se

a volnou ruku, tu blíž ke mně, si položí na opěradlo za mnou. I bez toho, aby se mě dotýkal, jsem si až příliš vědoma jeho blízkosti. Opět mě překvapuje a podivně přitahuje, jak tvrdou, pevnou a mozolnatou dlaň má.

Nevím, proč sedí na pohovce místo v křesle, jsem si ale vědoma, jak blízko u mě má mohutné stehno. Nohy má široce rozkročené,

zabírá tak dvě místa sedačky a mně nechává jedno. Vnímám a cítím jeho vůni.

Vpředu se čtyři naši společníci zasmějí. Remington po nich střelí pohledem, pak se zadívá na mě. Masíruju mu dlaň, a přesto jsem si plně vědoma jeho pohledu. Tlačím mu palcem do provazců svalů

a snažím se je uvolnit. Dál mu ruku promačkávám, a když už jsou všechna vlákna a šlachy uvolněné, přesunu se k jeho zápěstí.

Má ta nejsilnější, nejmasivnější zápěstí, jaká jsem kdy viděla.

Předloktí má vypracované, pod kůží mu vystupují žíly. Držím jeho dlaň

a otáčím zápěstím, fascinuje mě, jak elegantně a dokonale se mu kloub otáčí. Promasíruju mu předloktí, pak mohutný, tvrdý biceps. Zavřu oči a zkušenými pohyby hnětu svaly do hloubky.

Náhle zvedne ruku dosud položenou na opěradle pohovky a vezme mě

za zátylek. Nakloní se ke mně a zašeptá: „Podívej se na mě.“

Uposlechnu. Oči se mu třpytí, připadá mi, jako by ho něco pobavilo. Asi ví, jak na mě působí.

Nejradši bych jeho ruku pustila

a ošila se rozpaky, nechci ale, aby to poznal, takže ji jen pomalu

a opatrně položím a usměju se.

„Copak?“

„Nic,“ odpoví, ve tvářích má opět ty dolíčky. „Působivé. Jsi důkladná, Brooke.“

„Jsem. A počkej, až se ti vrhnu na záda a ramena. Možná si

na tebe i stoupnu.“

Povytáhne jedno obočí a vypadá víc než pobaveně. „Kolik tak ty asi můžeš vážit?“

Jen mrknu. „Jsem sice štíhlá, ale svaly mám.“

Zvědavě nakloní hlavu, pak se natáhne po mé paži a dvěma prsty uchopí můj biceps. Když stiskne, sval zůstane díkybohu tvrdý.

„Hmm,“ zamumlá, ale v očích mu

tančí plamínky.

„Co? Co má to ‚hmm‘ znamenat?“ zeptám se.

Chytne mě za ruku a obalí mé prsty kolem svého mohutného, působivého bicepsu. Nezatne ho, přesto má sval tvrdý jako beton, až mi to vezme dech. Je… jako malý kluk. Kluk, co mi ukazuje svůj biceps. Všimnu si, že mě pozoruje, v modrých očích má pronikavý výraz. Kousnu se do rtu.

Moje práce vyžaduje, abych se ho dotýkala, a to hodně, proto by se

asi nehodilo, kdybych ruku odtáhla. Místo toho se mu biceps pokusím zmáčknout. Jako bych se snažila

promáčknout skálu. Ani se nepohne.

„Hmm,“ řeknu s tou nejlepší pokerovou tváří, na jakou se zmůžu. Snažím se zatajit, co cítím. Jsem hotová. Naprosto a zcela hotová.

Uvnitř mě se vše pne a vzpíná. Instinkty, jež mě nutí vybrat si toho nejlepšího muže, jsou v pozoru, bouří se.

Zasměje se a pohladí mě po paži.

Špičkami prstů mi vklouzne

do rukávu košile a přejede mi jimi po tricepsu. Oči mu jiskří, protože ví, že mě dostal. Pro ženu je tohle ta nejhorší část těla, tady jde tělesný tuk změřit pouhým stiskem.

Na jeho těle ale není ani gram

zbytečného tuku. Každý den nejspíš spořádá tak dvanáct tisíc kalorií, jen aby si udržel svalovou hmotu, což je podobné číslo, jaké do sebe při aktivnějším tréninku dostane slavný olympijský plavec Michael Phelps.

Remingtonův kalorický příjem je pětkrát vyšší, než musím sníst já, abych si udržela váhu, ale víc se matematikou zabývat nedokážu. Pořád cítím jeho prsty pod rukávem své košile, dotýká se mě. Usmívá se, oči se mu rošťácky třpytí,

a přesto se napětí mezi námi změnilo. Oba jsme si vědomi blízkosti toho druhého, teď mám ale pocit, jako by i ostatní

na palubě cítili to napětí mezi námi.

„Hmm,“ zamumlá tiše a konečně mě na tom místě stiskne.

Zasmějeme se.

Odkašlu si a narovnám se. Už jeho dotek víc nesnesu. Jsem nabuzená – a rozhodně se mi to nelíbí. Takže z cestovní tašky vytáhnu svůj iPod a sluchátka

a položím si je do klína. Zadívá se na ně, iPod mi ukradne, připojí

do něj svá vlastní sluchátka, otevře si seznam nahraných skladeb

a podá mi svůj přehrávač. Pročtu si jeho výběr. Není v něm nic, co bych mohla nenávidět víc. Poslouchá čistý rock, proto sluchátka zase

sundám a vezmu si zpátky svůj iPod.

„Kdo u tohohle může odpočívat?“

„Kdo tu chce odpočívat?“

„Já?“

„Na.“ Podá mi zpátky svůj přehrávač. „Mám tam i pár lehčích skladeb, co by se ti mohly líbit.

Poslechni si jednu ode mě a já si pak poslechnu jednu od tebe.“

Vybírá ze svého seznamu, takže se zadívám do svého a najdu „Love Song“ od Sary Bareilles. Mám ji moc ráda. Ta píseň opěvuje sílu žen

a v podstatě v ní holka říká klukovi, že pro něj nenapíše milostnou píseň. Takže mu ji pustím.

Moje láska k písním vyzdvihujícím sílu žen je skoro legendární.

S kamarádkami neposloucháme vlastně nic jiného. Dokonce i Kyle si je pozpěvuje s námi.

Nasadím si sluchátka, abych zjistila, kterou píseň mi vybral – a pak jen zatajím dech, když uslyším slova. Je to „Iris“ od Goo Goo Dolls.

Skloním hlavu, aby si nevšiml, že se červenám. Jen silou vůle píseň nezastavím. Je to tak intimní.

Poslouchat tuto přenádhernou píseň.

Kterou pro mě vybral on. Nezastavím ji. Ani když se

ke mně nakloní, aby viděl, jak se tvářím. Dotkne se kolenem mého. Ten dotek mi vyšle do těla tisíce jisker a do uší mi dál zní ta nádherná píseň, jež vypráví, čeho všeho by se pro můj dotek vzdal, jak lhostejný je mu svět a jak by si přál, abych ho znala… právě já.

Nedýchám. Ani nevím, jestli dýchat vůbec dokážu.

Poslouchá mou píseň, ale když otevřu oči, tvář má tak blízko mé, že mu mohu spočítat husté řasy. Jeho modré oči mají barvu sytější než Karibské moře.

Usmívá se a vrtí hlavou, až mám pocit, že se snad pro sebe

uchechtává. To neslyším, protože právě poslouchám závěrečné tóny

„Iris“, kterou jsem poprvé slyšela v Městě andělů. Tehdy jsem kvůli tomu filmu proplakala snad celé dny. Muž se v něm doslova vzdal věčnosti, aby mohl být s ženou,

do níž se zamiloval, a pak se stalo něco strašného – jako ve filmech podle knih Nicholase Sparkse.

Když na konci nastane ticho, pomalu si vytáhnu sluchátka z uší a vrátím mu iPod. „Nevěřila jsem, že tam máš i pomalejší písničky,“ zašeptám, a když mi vrátí můj přehrávač, snažím se jím co nejvíc zaměstnat.

Promluví tiše, intimně. „Mám dvacet tisíc písní – najdeš tam všechno.“

„Ne!“ vydechnu nevěřícně.

Otočím se na něj a zkontroluju si to. Mluví pravdu. Mel si myslí, jaká je drsňačka, když má ve své mp3

deset tisíc písniček. Musím jí při nejbližší příležitosti říct, že má co dohánět.

Teď ale přemýšlím, proč mi

z dvaceti tisíc skladeb pustil právě tuhle?

„Líbila se ti?“ Upřeně mě pozoruje. Vím, že mu neuniklo, jak se červenám, ale nemůžu si pomoct.

Přikývnu.

Můj iPod je na dotek teplejší než obvykle. Nervózně si s ním pohrávám a odmítám myslet na to, že zahřátý je od jeho dlaně. Jeho velké, zjizvené, opálené, mužné dlaně. Tváře mi zrudnou ještě víc. Pohroužím se proto do svého vlastního světa naplněného jen hudbou.

Během letu mi ještě několikrát podá svá sluchátka a přinutí mě poslechnout si píseň, stejně jako já pouštím písničky jemu. Nevím, co to se mnou je, ale kdykoli se na mě usměje a ve tvářích se mu objeví dolíčky, zatímco poslouchá písně

oslavující ženy, jako například

„I Will Survive“ od Glorie Gaynor, jako by uvnitř mě něco roztálo.

Zvláště když se ďábelsky vychytrale zakření a pak mi do sluchátek pustí

„Love Bites“ od Def Leppard.

Skoro umírám, když mi pak pustí Dr. Dre. Tiché, hluboké vokály mi pronikají tělem, s každým slovem

se v rozkroku svírám stále víc. Slova té písně jsou tak syrová, plná

chtíče. Myslím při nich jen na něj

a na sebe, představuju si, jak se ho dotýkám, líbám ho, miluju…

a proklínám se za to, že na vteřinu věřím, že právě na tohle chce, abych myslela.

V Atlantě bydlím na pokoji

s Dianou, která se mi svěřila, že jí je třicet devět a je rozvedená. Líbí se mi, že zubní kartáček, pastu

a všechny ty holčičí zkrášlující přípravky si uklízí stejně jako já. Je přímo skvělá spolubydlící, celé dny nadšená a pozitivní. Jsem ráda, že si s ní po večerech, kdy zapadneme do našich širokých postelí, můžu povídat o zdravém vaření. Poté co jsme zhasly světla, mi řekla, kde všude se zastavíme. Udělalo mi radost, že poslední zápas je naplánován v New Yorku. Do toho města jsem se vždycky chtěla podívat.

Zjistila jsem, kde každé ráno nakupuje ty nejlepší suroviny. Remingtonovi vaří denně ta nejkvalitnější jídla a podává je

v rozmezí tří až čtyř hodin – právě proto jsou jeho tréninky rozdělené buď na tři, dvě a tři nebo na čtyři a čtyři hodiny. V druhém případě

jsou pak jídla vydatnější. Ten muž jí za tři dospělé hladové lvy. Spousta bílkovin. Spousta zeleniny.

A v půlhodině po tréninku do sebe dostává tolik sacharidů, že i já se skoro předávkuju jen pomyšlením na všechny ty lahodné sladké brambory a těstoviny, které je schopný spořádat.

Všechna jídla jsou ochucená jen čistými bylinkami – tymiánem, bazalkou, rozmarýnem a trochou česneku nebo kayenského pepře

v takových kombinacích, že se nemůžu dočkat, až budu zpátky doma a budu moct všechny ty recepty sama vyzkoušet.

Zítra čeká Remingtona první ze dvou zápasů tady v Atlantě.

Odpoledne otálím v posilovně, kterou si pronajal. Čekám, až docvičí, abych ho mohla protáhnout. Jsme tu už třetí večer a já si dávno uvědomila, že Remington Tate trénuje jako šílenec.

Ší-le-nec.

Obzvláště dnes. Jako by ho nic nedokázalo zastavit.

„Nevíš, proč ještě v tuhle hodinu jede jak mašina?“ zeptá se Pete trenéra Lupea.

„Hej, Tate!“ křikne trenér.

„Přestaň se před Brooke předvádět!“ Z rohu, kde Remington bije – nemilosrdně ničí – boxovací pytel, se nese smích.

„Nedaří se mi ho utahat,“ prohlásí Lupe, když se za námi vrátí. Podrbe se na hlavě a pak se zadívá na něco jako stopky, jež mu visí na krku.

Zamračí se ještě víc než obvykle.

„Jede dneska už devět hodin

a pořád má dost šťávy. Na mě se

nedívej, Pete. My oba víme, že takhle to je od chvíle, co…“

Oba ke mně stočí pohled, jako by nechtěli pokračovat, dokud se nevzdálím. Povytáhnu obočí. „Co?

Chcete, abych odešla?“

Lupe zavrtí hlavou a zadívá se na Remingtona, jenž dál mlátí do pytle. Ten se pod jeho údery

pokaždé vznese do vzduchu jako vlaštovka. Paže má v dokonalém úhlu, udeří vždy přesně do středu pytle. Sálem se nese dunivé,

s každou vteřinou rychlejší a rychlejší

dumdumdumdumdumdumdum…

„Devět hodin za den je docela

dost, nemyslíte? Dokonce i sedm je šílené,“ poznamenám k Peteovi.

Dneska měl trénink rozvržený

na čtyři a čtyři hodiny, takže mě docela zaráží, že jede pořád dál.

Ani když jsem se připravovala na olympiádu, netrénovala jsem takhle tvrdě. Po pravdě

Remingtonův tréninkový rozvrh tak docela pořád nepobírám. Dneska dělal sklapovačky zavěšený hlavou dolů na tyči a přitahoval hlavu

ke kolenům, jak nejrychleji mohl, jako by to pro něj nic nebylo.

Obvykle cvičí přitahováním k tyči, kliky, cviky zvané horolezci i prkna na výdrž. Skáče na jedné noze přes

švihadlo, nohy pravidelně vyměňuje, čas od času proskakuje smyčkami, vše tak rychle, že přitom švihadlo skoro nevídám a slyším jen, jak v pravidelném a rychlém rytmu pleská o zem. Pak trénuje výpady nebo s partnerem cvičí boj

v ringu. A pokud se jeho parťák utahá, jako tomu bylo dneska, mlátí Remy ještě hodnou chvíli do pytle

a pak skončí naprosto vyšťavený.

„Rád jde až na dno,“ vysvětluje Pete, zatímco ho oba pozorujeme.

„Pokud je večer schopný dát ještě jednu ránu, pustí se do trenéra, proč ho tak šetřil.“

Trvá ještě další hodinu, než

Remington alespoň zpomalí, a když mě trenér konečně zavolá, jsem

k smrti utahaná jen pozorováním, jak Remington Tate cvičí. Každý jeho pohyb je tak agresivní, tak nekompromisní. Toužím po něm celým tělem.

I když má na sobě tepláky

a volné triko, je jasně vidět, jak mu svaly na hrudi napínají tenkou bavlnu, a kalhoty mu visí na bocích tak nízko, že mi z pohledu na něj těžknou ňadra.

Přinutím se k pohybu. Přejdu

k matracím, kde na mě Remington čeká, teď už bez trika. Po trupu mu stéká pot. Po náročném tréninku

z něj sálá teplo. Spálil ze svalů všechen škrob, hladinu glukózy má nízko a na dotek bude tak horký, jako bych vytáhla z pece čerstvý chléb. Z toho pomyšlení se celá rozechvěju. Tohle je můj sen, zasvětila jsem mu svůj život, má práce stojí na tom, že se lidí dotýkám, ale tento muž je pro mě výzvou. Ne proto, že svaly má

v porovnání se mnou mnohem mohutnější, ale protože se nedokážu jeho bronzově opálené pokožky dotknout, aniž bych cítila mravenčení. Každá buňka v mém těle je v pozoru a plně si vědoma, která část mého těla se právě

dotýká toho jeho. Příčí se mi, jak málo se dokážu ovládat.

A teď se jen dívám, jak se mu svaly napínají, když si přehodí ručník přes hlavu a otírá si vlhké vlasy, jež má potem slepené

do bodlinek. Vzala jsem si na sebe tenisky a běžecký úbor, abych se mohla snadno pohybovat, a jak se k němu blížím, cítím na sobě jeho modré oči.

Ztěžka oddechuje, neusmívá se.

Sedne si na lavici a čeká, až k němu přistoupím.

Zasténá, když mu zabořím ruce do ramen a začnu je masírovat.

Z doteku jeho horké pokožky se

uvnitř svírám, snažím se to ale potlačit. Chci se soustředit jenom na jeho krk, tricepsy a bicepsy.

Přitlačím do jeho prsních svalů, pak ještě silněji, abych se dostala

i ke spodním provazcům svaloviny, a snažím se nereagovat na každé zatnutí jeho svalů, na pevnost jeho pokožky.

Procvičím každý klub jeho těla, uvolňuju je. Pod mým dotekem hluboce, hrdelně sténá. Mezi nohama se mi to svírá, snažím se uvolnit vlastní svaly, ale kdykoli zavrčí, zatnou se o to víc.

Nesnáším, když to dělají. Jako by to, že toho muže

uvolňuju, ještě víc napínalo každý sval v mém těle.

Alespoň už nejsem bez práce.

Dýchám pomalu a zhluboka

a dávám si načas, když procvičuju jeho deltové svaly, nejmohutnější část jeho ramen. Protahuju je

a otáčím, pak se přesunu

k nadhřebenovému svalu, jednomu ze čtyř svalů tvořících rotátorovou manžetu a také tomu nejzranitelnějšímu ze všech čtyř.

Ztěžka oddechuje i poté, co skončím. Stejně jako já.

Trenér na nás pískne. „Dobře, padej do sprch. Uvidíme se zítra

v šest ráno a buď připravený. Běž

se najíst. A sněz klidně celou krávu.“

Remington mě zvedne ze země, kde jsem mu protahovala záda.

Modré oči mu jiskří a mou ruku svírá déle, než je nutné. „Zatím si na mě nestoupneš?“

Chvíli mi trvá, než pochopím, že naráží na náš rozhovor v letadle,

a mrknu na něj. „Zatím ne. Ale neboj. Jestli budeš trénovat dál tímhle tempem, dostaneme se k tomu dřív, než myslíš.“

Zasměje se, hodí si ručník kolem krku a zamíří do sprch.

Až o několik hodin později mi dojde, že musel usnout vyčerpáním

z náročného tréninku. Já, na druhou stranu, nemůžu zamhouřit oka. Co jsme přistáli, už jsem si třikrát stiskla tricepsy, jen pro kontrolu, že nejsem nijak tlustá, ale i tak pořád přemýšlím, co mělo znamenat to jeho hmm.

Co jsem přestala závodit, trochu jsem přibrala a teď mám zdravých osmnáct procent tuku. Jsem plnější než dřív, narostl mi zadek i prsa.

Nikdy dřív jsem si ale svého těla nebyla tak vědoma, jako když jsem s tímto mužem. Nevím ani, jestli si na to vůbec někdy zvyknu. Netuším, jestli na mě někdy přestane takhle působit. A jestli si vůbec někdy

opravdu připustím, že ten muž nade mnou a mým tělem pokaždé převezme kontrolu.

Vzpomínám na let a dotek jeho rukou na mých tricepsech, na to, jak se na mě díval modrýma očima a jak mě pozoroval, když jsem se

k němu v tělocvičně blížila, abych mu protáhla namáhané svaly.

Myslím na to, jak si mě dobíral a jak se poslední tři dny zdál mnou pobavený, a nechápu, proč mě to uvnitř tak rozechvívá.

Jestli to bude takhle pokračovat, zabije mě vlastní adrenalin.

Snažím se myslet na něco jiného, ale nohy mi pořád neklidně cukají,

tolik si chci jít zaběhat. Kéž bych mohla sprintovat ze všech sil, cítit, jak se mi zvedá hladina endorfinu. Místo toho mám celé dny našponované nervy, ruce mě mravenčí a uvnitř se probouzí zvláštní pocit, kdykoli zahlédnu Remingtona Tatea. I když jsem to Melanii popřela, jsem si jistá, že mě tu první noc v Seattlu chtěl. Jenom nevím, proč mě místo toho najal.

Tohle jsem ale přece chtěla, ne?

Mám práci.

A jedinou cenou za ni je trocha sexuálního mučení. To je toho. Zítra to určitě budu moct ignorovat snadněji. S tím rozhodnutím

vytáhnu z nočního stolku svůj iPod a pustím si do uší hudbu. A silou vůle si zakážu poslouchat písně, které mi pouštěl on.

4. kapitola

BĚH

„Remy! Chceme Remyho! REMINGTOOOOON!“

V řadě za mnou si skupinka žen může vykřičet plíce.

Dokážete si představit, jak těžké je si nevšímat nějakého muže, když všichni kolem vás volají jeho

jméno? Zvláště když jsem nabuzená adrenalinem z nadcházejícího zápasu.

Je to příjemně povědomý pocit – přesně tohle jsem cítila, když jsem

ještě byla jednou z anonymních tváří v aréně v Atlantě a čekala, až do ringu vstoupí Remington. Cítím se, jako bych měla soutěžit právě já, a mé tělo je na to připraveno.

Krev mi vře a mysl mám stejně jasnou a čistou jako křišťál. Sedím nehnutě, ale je to pouhé zdání.

Jsem připravena. Navenek klid, uvnitř bouře. Tohle je ta chvíle, kdy vše kolem utichne a soustředíte se na své nitro, aby až přijde ta správná chvíle, všechna nahromaděná energie explodovala

v dokonalé harmonii a vymrštila vás za tím nejlepším výsledkem.

Stále ještě si pamatuju, jak jsem

v podřepu na startovním bloku měla smysly vybuzené a soustředěné

na ten jeden jediný výstřel, kdy se v člověku všechno – a opravdu všechno – probudí a ve zlomku vteřiny se klid změní v rychlý sprint.

Teď jako bych čekala, až uslyším jeho jméno, a když mi do uší konečně zazní „REMINGTON TATE,

VÁŠ URAGÁÁÁN!“ všechno se

ve mně napne, přestože nemám kam běžet, nemám jak ulevit tomu, co mi víří tělem. Cítím jenom tu neuvěřitelně silnou bolest, kterou mi působí fakt, že nemám jak to napětí dostat z těla pryč.

Stejně jako všichni přihlížející

ihned vyskočím ze židle a nemůžu než sledovat, jak kráčí k ringu, tak jak to umí jedině on. Dav šílí a i mě se zmocňuje euforie. Tady je, živoucí, dýchající ztělesněná fantazie všech žen. Pomalu, sebevědomě se otáčí, černé vlasy má slepené do bodlinek, hruď

opálenou, úsměv s dolíčky – úsměv, po němž ženy šílí – to vše úhledně zabaleno v balíčku jménem Remington Tate. Je dokonalost sama, a když se stejně jako všichni ostatní opájím pohledem na toho muže, z něhož upnuté boxerky příliš nezakrývají, hladina adrenalinu

ve mně narůstá ještě víc.

Vidím jenom jeho. On je můj svět.

Můj. Celý. Svět.

„A nyní, slavný a obávaný Owen

‚Irčan‘ Wilkes!“

Zatímco jeho mohutný rudovlasý protivník vstupuje do ringu, Remington modrýma očima přejíždí dav, dokud mě nenajde. Díváme se na sebe. Nemůžu dýchat. Jeho dolíčky zvýrazňují dokonalý úsměv, který mi proniká hluboko do nitra.

Usmívám se jako omámená, ještě když zazní gong. Bezmocně zatajím dech. Remington pozoruje

protivníka pohledem znuděného rotvajlera, zatímco „Irčan“

poskakuje podél lan neklidně jako klokaní mládě.

Remy ho rychle složí, a protože vyhrává, posílají mu pořád další

a další soupeře. Jestli jsem pochopila správně, co mi vysvětloval Pete, pouze osm finalistů z každého města bude bojovat v tom následujícím městě, až tato šňůra tříkolových zápasů vyvrcholí na konci sezóny v New Yorku, kde se ti dva nejlepší utkají

v dlouhém, šestnáctikolovém finále.

A teď se má Remington utkat s mužem, jenž spíš než boxera

připomíná wrestlera. Má obrovské břišní svaly a je proti Remingtonovi

dvakrát tak mohutný. S tichým výkřikem vyskočím na nohy

v okamžiku, kdy muž, jemuž přezdívají „Řezník“, udeří Remyho do žeber tak tvrdě, až slyším, jak mu rána vyrazila dech.

Rychle se vzpamatuje, ale přesto mi srdce buší strachem. Kousnu se do rtu a sleduju, jak Řezníkovi oplácí jeden výpad za druhým.

Pohybuje se téměř elegantně, tělo pružné a silné, až skoro zapomenu, že s někým bojuje. Tak moc mě fascinuje.

Kochám se pohledem

na mohutné nohy s pevnými svaly, silnými, a přesto pružnými. Líbí se

mi, jak se mu čtyřhlavé svaly, ramena i bicepsy napínají a jak jeho tetování zvýrazňuje dokonale vypracované paže.

„Fuuuuuj! Fuuuuuj!“ křičí dav, zatímco Remington dál buší

do svého soupeře. Trhnu sebou, když se Řezníkovi podaří pravý hák přímo na Remyho ústa. Hlava se mu otočí a já zahlédnu, jak mu

k nohám dopadly kapky krve, a slyším, jak jen bezmocně

vydechnu „ne“. Remington se ale rychle vzpamatuje, opět zaujme svou pozici a olízne si roztržený ret.

Nechápu, proč si nedává pozor. Jako by se přestal chránit.

Dokonce i trenér s Rileym se v rohu ringu zmateně mračí. A boj pokračuje. Remington sice útočí stejně bravurně jako kdykoli jindy, ale jako by nyní nechával svůj trup nechráněný. Nechápu to a nemůžu se dočkat, až bude po všem, protože každý zásah do Remyho těla cítím i já, jako by se mi

do břicha zařezával nůž.

A když Řezník znovu zasáhne jeho bok, až Remy klesne

na koleno, chci umřít.

„Ne!“

Uvědomím si, že to křičím já.

A když mě slyší žena sedící vedle, zvedne ruce k ústům a zakřičí:

„Vstávej, Remy! VSTÁVEJ! Znič ho!“ Úlevou vydechnu, když se

Remington zvedne a otře si krev ze rtů. Na zlomek vteřiny stočí pohled na mě, pak ale svého protivníka udeří tak mocně, až Řezník dopadne na lana.

Nervy mám napnuté k prasknutí.

Nedokážu se dál dívat, musím sklonit hlavu. V hrdle jako by mi hořel oheň, nemůžu polykat. Vidět ho, jak přijímá jeden úder

za druhým, ve mně probouzí stejný pocit bezmoci, jako když jsem si zlomila koleno, a nic s tím nemůžu dělat. Tahle bezmoc, to nejsem já. Touha vskočit do ringu a pustit se

do toho obra sama se ve mně mísí s nutkáním odsud utéct. Bojovat, nebo utéct. Můžu ale jen sedět a to je strašlivý pocit.

Náhle začne dav skandovat:

„REMY… REMY… REMY…“

Stále nejsem schopna vzhlédnout, když se něco nejspíš stane, protože najednou je aréna na nohou a davy skandují: „JO!

REMY, REMY, REMY!“

Z reproduktorů se ozve hlas moderátora: „Náš vítěz, dámy

a pánové! URAGÁN! Urrrrragááán! Ano, přesně tak, dámy, muž,

po kterém touží vaše srdce, nejlepší bojovník, jakého kdy tahle aréna

zažila! Váš Uragááán!“

Okamžitě zvednu hlavu

a překvapeně se zadívám do ringu. Obra odnášejí zdravotníci.

Remington mu nejspíš zlomil několik žeber.

Můj muž už ale v ringu není.

A možná má také zlomená žebra. Bože, co se to sakra právě stalo?

Co nejrychleji se proderu davem a zamířím do zákulisí. Srdce mi pořád divoce buší, tělo mě bolí.

Najdu Lupea, jak se zuřivě hádá

s Rileym o tom, že „ten bastard si hraje s ohněm“. Když mě oba spatří, trenér se ode mě odvrátí

a Riley ukáže prstem ke stropu;

naznačuje, že Remy odešel

do hotelu. Pak z kapsy vyloví klíč od Remyho apartmá a podá mi ho. S klíčem v ruce zamířím do hotelu, který je díkybohu hned za rohem.

Remingtona najdu na lavici

v nohách jeho postele. Bodlinky tmavých vlasů má polámané

a rozcuchané a pořád dýchá trochu roztřeseně. Nezměrně se mi uleví, když zvedne hlavu a pomalu se usměje, až se mu ve tvářích objeví dolíčky.

„Líbil se ti zápas?“ zeptá se hlasem zdrsnělým dehydratací.

Nemůžu říct, že ne, ale nemůžu ani říct ano; nevím, proč je pro mě

odpověď tak složitá. Zmůžu se jen na: „Tomu poslednímu jsi zlomil žebra.“

Povytáhne jedno černé obočí, dopije zbytek iontového nápoje

a prázdnou láhev odhodí na druhou stranu pokoje. „Bojíš se o něj, nebo o mě?“

„O něj, protože na rozdíl od tebe on zítra ráno z postele nevstane.“ Myslím to jako vtip, ale Remy se ušklíbne.

Jsme sami.

A náhle si je toho vědoma každá buňka v mém těle.

Ruce se mi nejistě třesou. Vezmu hojivou mastičku a pokleknu mezi

jeho nohama, abych se mu podívala na roztržený ret. Už mu nekrvácí, ale ranka zůstává otevřená. Čas jako by se zastavil. Přitisknu mu

prst s mastí na ret. Remington přivře oči, pozoruje mě.

„O tebe,“ zašeptám. „Bojím se o tebe.“

Vnímám pravidelný rytmus jeho dechu. Jsem tak blízko, že skoro dýchám vzduch, který vydechne,

a nitro mi zaplaví jeho vůně. Voní tak nádherně, slaně a čistě jako oceán. Nemůžu si pomoct, představuju si, jak skláním hlavu k ohbí jeho krku a olizuju každou kapku potu.

Zamračím se, tyhle myšlenky se mi nezamlouvají. Zavřu tubu

s mastí, ale zůstanu na kolenou a přemýšlím, že rovnou začnu

s masáží jeho nohou.

„Bolí mě pravé rameno, Brooke,“ zašeptá zdrsnělým hlasem.

Ozvěna mého jména mi rezonuje v hlavě, rozbuší mi srdce, ale nedám to najevo a povzdechnu si.

„Jsi jako buldozer. Těžko jsem mohla doufat, že dnešek přežiješ jen s roztrženým rtem.“

„Napravíš mi ho?“

„Samozřejmě. Někdo to udělat musí.“ Vstanu a obejdu ho, vylezu na postel a pak za ním pokleknu. Už

mě nepřekvapuje, že mě dokáže vybudit pouhý dotek jeho pokožky pod mýma rukama. Zavřu oči

a vychutnávám si, že se ho smím dotýkat, uvolňovat jeho svaly.

Napětí v jeho těle ale přetrvává. Promnu mu pravé rameno ještě silněji a zašeptám: „Tomu parchantovi se povedlo tě zasáhnout pěkně tvrdě. Povedlo se mu to hodněkrát. Bolí to?“

„Ne.“

Myslím, že jsem v jeho hlasu zaslechla pobavení, ale nejsem si jistá. Soustředím se na jeho sval. Odmítá se mým rukám poddat, vím proto určitě, že ho to musí bolet.

„Promasíruju tě arnikovým olejem a pak ledem, ano?“

Sedí nehnutě a nechá mě, ať ho potřu olejem, a když se nakloním, abych mu viděla do tváře, vidím, že má oči zavřené. „Bolí to?“ zeptám se tiše.

„Ne.“

„Vždycky říkáš ne, ale teď je mi jasné, že tě to bolí.“

„Bolí mě něco jinýho.“

„Co to do hajzlu mělo být?“ Dveře se rozrazí a do ložnice vpadne Pete, naštvaný víc než kdokoli, koho jsem kdy viděla. Chlapecké rysy má zbrázděné vztekem, anděla už dávno nepřipomíná. „Ptám se, co to

do hajzlu mělo být?“ opakuje.

Remington pod mýma rukama ztuhne.

„Trenér je hned v závěsu,“ dodá Riley, když vchází dovnitř,

a dokonce i on, obvykle usměvavý, se mračí. „Chceme vědět jediný: proč jsi dovolil, aby si tě ten grázl takhle podal?“

Vzduch ztěžkne napětím.

Okamžitě přestanu masírovat ztuhlé svaly jeho ramen.

„Chci vědět, jestli jsi mu to vědomě dovolil. Ano, nebo ne?“ propaluje ho Riley pohledem.

Remington neodpoví. Je ale napjatý, každý sval v těle

připravený vyrazit.

„Potřebuješ si zašukat?“ zeptá se Pete. „Potřebuješ?“

Žaludek se mi sevře. Vím, že tu už nemůžu dál zůstat a poslouchat, jak tihle muži domlouvají Remingtonovi milostná dostaveníčka, tak jen zamumlám, spíš pro sebe, protože mi teď nikdo

stejně nevěnuje pozornost, že zajdu pomoct Dianě do kuchyně, a pak zamířím ke dveřím.

I v hale ale slyším Peteův hlas:

„Kámo, nemůžeš jim to dovolit jen proto, že chceš, aby se tě dotýkala. Podívej, domluvíme ti nějaké holky. Ať děláš cokoli, nemůžeš si to

dovolit. Jenom se mučíš, Reme. To, co kvůli ní děláš, je nebezpečný.“

Zpomalím tak, že se skoro zastavím. Plíce jako by mi zkameněly. Oni mluví o mně?

„Vsadils všechny svoje peníze, že tenhle rok bude patřit tobě, vzpomínáš?“ dodá Pete.

„V závěrečným kole musíš Škorpióna porazit, ať se děje, co se děje. A to se týká i jí, brácho.“

Remington promluví tišeji než ostatní, ale přesto to zní hrozivěji.

„Škorpión je chodící mrtvola, tak si dejte pohov.“

„Platíš nám, aby se tohle nestávalo, Remy,“ nedá se odbýt

Pete, ale jediným výsledkem je, že Remington promluví ještě hrozivěji.

„Mám. To. Pod kontrolou.“

Ticho, jež následuje, mě vybudí k pohybu a já zamířím do kuchyně za Dianou, která právě vytahuje

z trouby krocana. Z vůně rozmarýnu a citronu se mi sbíhají sliny, ale rychlý kvapík srdce to neutiší.

„Proč ti chlapi tak řvou?“ zeptá se Diana. Upravuje tabuli a mračí se na malého krocana, který na talíři očividně nevypadá podle jejích představ.

„Remy dostal dneska pár zásahů,“ vysvětlím. Protože právě o to jde. Nebo ne?

Diana zavrtí hlavou a zamlaská.

„Ten kluk má snad tu nejcitlivější rozbušku…“

Odmlčí se, když se dveře za mnou otevřou, za loket mě chytne velká dlaň a otočí mě. „Chceš si se mnou zaběhat?“

Remingtonovy ledově modré oči mě propalují, nervozita z něj sálá na dálku, zahaluje ho jako černý mrak. Je napjatý a působí hodně hrozivě.

„Potřebuješ se najíst, Remy,“ ozve se Diana z rohu kuchyně.

Remington popadne z linky krabici bio mléka, obrátí ho do sebe a prázdnou krabicí třískne

o pracovní desku. Rty si otře hřbetem ruky a řekne jen: „Díky za večeři.“ Pak povytáhne obočí a čeká, co odpovím. „Brooke?“ vybídne mě.

Zachvěju se.

Nelíbí se mi, jak na mě působí, když slyším z jeho rtů své jméno.

Je to

jako z nějakého romantického filmu.

Zamračím se. Zadívám se na jeho hruď a přemýšlím, jestli je pro něj cokoli jiného než ledová sprcha dobrý nápad. Mám ale takový dojem, že dnes není vhodný den

na to, abych zjistila, kam až sahají

jeho hranice. „Jak se cítíš?“ zeptám se.

„Cítím se na běh.“ Propaluje mě pohledem. „A ty?“

Zaváhám. Nikdo kromě běžců neví, že běhat s někým ve dvojici něco znamená.

Znamená to hodně.

Zvláště když jste zvyklí cvičit sami. Jako Remington. A já nikdy neběhala s nikým kromě Melanie. Běh patří jenom mně. Pomáhá mi myslet. Vyrovnávat se se svým životem. Ale přikývnu. Myslím, že to asi opravdu potřebuje, a já sama to potřebuju už jak dlouho. „Vezmu si tenisky a ortézu.“

O deset minut později už běžíme po trati nejbližší našemu hotelu.

Ve skutečnosti je to prašná cesta mezi stromy, ale naštěstí je i v noci jasně osvětlená. Remington má svou mikinu s kapucí a tepláky

a razí si cestu nocí tvrdě jako každý boxer. Já si naopak užívám dotek chladného vzduchu na pokožce.

Mám běžecké šortky, tričko

s krátkým rukávem a svoje oblíbené tenisky, zatímco Remington má mohutné běžecké boty, které se hodně liší od sportovních bot,

v nichž obvykle boxuje.

„Kam zmizeli Pete s Rileym?“

„Pro nějaký šlapky.“

„Pro tebe?“

Švihne jednou pěstí, pak druhou.

„Možná. Koho to zajímá.“ Potom už oba mlčíme.

Po půl hodině běhu je jasné, že se mi výrazně zhoršila fyzička. Plíce mě pálí a potím se i navzdory chladné noci. Zpomalím a zapřu se dlaněmi o kolena, na něj ale mávnu, ať pokračuje sám. „Běž.

Jenom popadnu dech, mám menší křeč.“

Zastaví se se mnou a přeskakuje z nohy na nohu, aby mu tělo nevychladlo. Z kapsy mikiny vytáhne pytlíček s izotonickým gelem a podá mi ho. Je tak blízko,

že cítím jeho vůni. Mýdlo a pot a vůně samotného Remingtona

Tatea. Hlava se mi mírně zatočí. Možná ta křeč, co cítím v boku, není křečí jako takovou, jen se mi nitro sevře pokaždé, kdy se svým ramenem otře o to moje.

Ustoupí a dál trénuje výpady, koutkem oka mě ale pozoruje.

Otevřu tedy pytlíček s gelem a vyliju si obsah do úst.

Krev mi buší v žilách. Je to skoro intimní chvíle. Modrýma očima se dívá, jak saju obsah pytlíčku.

Přestane bušit do vzduchu.

Ztěžka oddechuje. „Zbylo něco?“ zeptá se.

Okamžitě odtáhnu plastový balíček od úst a podám mu ho. Přiloží si ho ke rtům stejně jako před chvílí já. Okamžitě mi ztuhnou bradavky a myslím na to, že olizuje to, co jsem sotva před pár vteřinami olizovala já. Zachvěju se a musím silou vůle potlačit nutkání přejet mu jazykem po roztrženém rtu. Vzít mu balení s izotonickým gelem a přitisknout svá ústa

na jeho, aby to jediné, co na jazyku pocítí, byla chuť mých rtů.

„Je to pravda? To, co tvrdil Pete?

Udělal jsi to schválně?“

Když neodpovídá, vzpomenu si na to, co řekla Diana, a mé obavy

se znásobí.

„Remy, jednou si něco zničíš a už to zpátky nezískáš. Nikdy to už zpátky nezískáš,“ zdůrazním.

Odvrátím oči na ulici a chvíli pozoruju projíždějící auta. Bojím se, co všechno v mém hlasu zaslechl.

Znervózňuje mě. Musím se sebrat.

„Mrzí mě, co se ti stalo

s kolenem,“ zašeptá Remy a vyhodí prázdný balíček od gelu

do nejbližšího koše. Pak se zase rozběhneme.

„Já nemluvím o svém koleni. Myslím tím, abys nebral své tělo jako samozřejmost. Nesmíš dovolit, aby ti někdo ublížil. Nedovol to,

Remy. Nikdy.“

Vrtí hlavou, a když na mě pohlédne, mračí se. „To já nedělám, Brooke. Jenom jim

dovolím, aby se ke mně přiblížili. To jim stoupne do hlavy a já je pak můžu srazit na kolena. Vítězství

stojí za malý oběti. Nechám je, aby mě párkrát zasáhli, a oni si pak myslí, že jsem snadný cíl – že nejsem takový, jak slyšeli –

a jakmile se opijou pocitem moci, že je snadný Remingtona Tatea porazit, pak teprve do toho jdu naplno.“

„Dobře. Tak se mi to líbí víc.“ Běžíme ještě další půl hodinu.

Po dobrých osmi kilometrech jsem už vyčerpaná a koleno mě bolí.

„Končím. Zítra budu celá rozlámaná, takže radši už zamířím do postele, jinak bys mě tam musel za chvíli odnést.“

„To by mi nevadilo,“ prohlásí

s tím svým chlapeckým úsměvem, pak si protáhne krk a vrátí se

ke mně.

Do výtahu v hotelu s námi nastoupí několik dalších lidí, Remington si proto přetáhne kapuci a skloní hlavu, ukryje tak tvář

ve stínu. Dělá to proto, aby ho nikdo nepoznal, což mě pobaví.

Z haly na nás křikne mladý hlas:

„Držte ten výtah!“ a já podržím tlačítko na otevření dveří, dokud nenastoupí. Srdce mi poskočí, když mě v tu chvíli Remington chytne

za boky a přitáhne k sobě. A pak se mi chce skoro umřít, když skloní hlavu k mému krku a zhluboka se nadechne. Bože, on vdechuje mou vůni. Klín se mi sevře. Mám chuť se otočit a zabořit mu tvář do ohbí hrdla a olíznout jeho pokožku zvlhlou potem.

„Je ti líp?“ zeptám se, ale neodtáhnu se.

„Ano.“ Skloní hlavu ještě níž,

na spáncích ucítím jeho teplý dech.

„Tobě?“

Jeho vůně je jako droga. Hrdlo mám tak sevřené, že zvládnu pouze přikývnout. Dál mě drží za boky

a podbřišek se mi skoro bolestivě stáhne.

Jakmile vpadnu do svého pokoje, zamířím do sprchy a dám si ji tak studenou, jak mé tělo snese. Zuby mi drkotají, ale tělo mám jako

na trní a jenom kvůli němu. Kvůli němu.

Když padnu do postele, Diana mě krátce pozdraví a dál si čte

v kuchařce. Popřeju jí dobrou noc, zavřu oči a snažím se předstírat, že se mi tělo nevaří touhou.

Jsem tak rozbolavělá, že se pořád

převaluju, pronásleduje mě, co o Remingtonovi řekl Pete.

Pronásledují mě jeho plné rty i nejčerstvější ranka přesně uprostřed toho spodního;

pronásleduje mě vzpomínka, jak ústy obepínal balíček s izotonickým gelem a vysával z něj poslední kapky. Přemýšlím, jaké by bylo být tím balíčkem a cítit na sobě jeho jazyk.

Zoufale toužím po osvobození

z toho neustálého vyčerpávajícího víru hormonů, který ve mně způsobuje jeho přítomnost. Je jako radiace. Vím, že bych se měla chránit, ale nevím jak. Jeho tvář,

jeho vůně; to vše mě přivádí

k šílenství. Je to můj klient, ale je také… jako můj kamarád. A já se ho potřebuju dotýkat. Vím, že ho nesmím líbat, ale mohu se ho alespoň dotýkat.

Musí být po běhu celý rozpálený a po boji vysílený a mě svrbí prsty, abych se ho mohla dotknout, jako by byl mou drogou. Než si uvědomím, co dělám, vklouznu

do županu, zamířím ke dveřím jeho ložnice a zaklepu na dveře.

Nevím, co chci říct. Nevím nic, než že pravděpodobně neusnu, dokud ho neuvidím nebo mu alespoň nenabídnu led na jeho

domlácený trup nebo ho nenamažu bylinným olejem nebo… já nevím.

Proč se mě zeptal, jestli si s ním chci zaběhat?

Proč si Pete myslel, že si nechal ublížit schválně, abych se ho pak dotýkala?

Copak po mém dotyku tak toužil?

Dveře mi otevře Riley. Za jeho zády spatřím ženu v průsvitném prádle, jak tančí na konferenčním stolku, a v pozadí se ozve hlas další ženy: „… ptáček nám povídal, že si chceš s námi hrát, Remy…“

„Ano?“ ptá se Riley, ale já jsem schopná jenom zírat do blba jako idiot. Když mi dojde, že tohle jsou

ty šlapky, které… Je to jako rána do žaludku. Skloním hlavu a rychle se snažím vymyslet, co říct.

„Nenechala jsem tu svůj telef– Jo, vlastně, mám ho tady.“ Zírám

na mobil ve své ruce a protočím panenky, hraju pitomou.

Což nehraju. Jsem.

Sakra. Vážně, vážně jsem pitomá.

„Zapomeň na to. Dobrou, Riley.“

Za sebou slyším Remingtonův hlas, jak se ptá: „Kdo to byl?“

Ale to už utíkám do svého pokoje.

Zavřu za sebou dveře a uvnitř se cítím prázdná. Když zapadnu

do postele tentokrát, po mém vzrušení nezbyla ani stopa, přesto

ale nemůžu usnout. Protože žena, kterou v mých představách Remington hladově líbá svými plnými rty, žena, jež smí olíznout tu malou ranku, co jsem mu ošetřila, naneštěstí nejsem já.

Remy dnes trénuje ve dvojicích takovým způsobem, jak měl podle mínění trenéra včera bojovat.

Už složil dva své sparingové partnery a Lupe je vytočený skoro k nepříčetnosti.

„Jsou to cviční soupeři, Tate!

Kdybys je neničil jednoho

po druhém a místo toho se bavil a trénoval výpady, měl bys ještě s kým trénovat.“

„Tak mi sem přestaň posílat takový párátka, trenére!“ Odplivne si mimo ring. „Pošli mi sem Rileyho.“

„Jasně. Ani kdyby chtěl spáchat sebevraždu. Potřebuju, aby byl zítra při vědomí.“

„Já vím, jak dělat cvičnýho,“ navrhnu Rileymu, s nímž vedle ringu pozorujeme dění za lany.

Otočí ke mně světlovlasou hlavu a vypadá zaujatě. „Ty se vážně nabízíš, že budeš s tím chlapem trénovat?“

„Nabízím. Můžu tomu chlapovi ukázat pohyby, jaké ještě neviděl,“ chlubím se, ale ve skutečnosti ráda

využiju příležitost nakopat Remingtonovi ten jeho děvkařskej zadek, na který tak jako tak myslím celý den. A navíc olízl ten pytlíček

s gelem potom, co jsem se z něj já napila. Nemá co flirtovat! Vážně ne.

„Dobře. Reme, někoho pro tebe mám,“ zvolá Riley a zatleská, aby přilákal jeho pozornost. „A vím jistě, že tohohle nesloží, trenére,“ dodá směrem k Lupeovi v protějším

koutě ringu a pak se smíchem ukáže na mě.

Remington mě uvidí. Zatímco ve svém upnutém černém

sportovním overalu podlézám mezi lany do ringu, odhodí boxerskou

přilbu na zem. Sleduje mě jako vždycky. Je to prostě chlap, očividně si nemůže pomoct a musí mě pozorovat, kdykoli k němu jdu.

Ale když se přiblížím, spatřím v jeho očích jiskry pobavení. Pak se

usměje a to mě naštve.

Dneska je celý den náladový, to vím já i jeho vyřazení cviční soupeři. Sama mám taky pěkně mizernou náladu. Ani kafe mi ji nedokázalo ráno zvednout, vím ale, že tohle pomůže určitě. A i když nejspíš prohraju, nic to neznamená, hlavně chci s někým trénovat.

„Jen se tak neusmívej. Složím tě jednou nohou,“ varuju ho.

„Tohle není kickbox. Nebo máš v plánu i kousat?“

Zaútočím dokonalým kickboxerským výkopem, který velmi jemně odrazí, a pak povytáhne obočí.

Zkusím to znovu a zase mě odrazí, pak si uvědomím, že stojí uprostřed ringu, zatímco já ho

v podstatě obcházím. Vím, že

na sílu s ním nevyhraju, to je jasné, ale můžu mu zkusit zamotat hlavu

a pak zkusit výkop. Tomu, co dělám, Riley říká „boční ponor“.

V podstatě se při útoku svého soupeře skrčíte a pootočíte, takže mine. Remy vypadá, že se tím baví,

tak vyzkouším úder. Bez problémů ho vyblokuje, pak mi paži pustí.

„Ne,“ řekne s úsměvem. Znovu mě vezme za ruku a ukáže mi, jak správně sbalit pěst. „Když udeříš, musíš mít vřetenní i loketní kost

v rovině se zápěstím. Nesmíš mít zápěstí povolený, drž ho pevně.

Teď začni, paži měj složenou před obličejem. Zesil stisk. A až zaútočíš, pootoč ruku tak, abys měla pocit, jako by obě kosti tvořily se

zápěstím jeden celek. Zkus to.“

Vyzkouším to a on přikývne. „Teď se druhou rukou braň.“

Držím jednu paži před obličejem a útočím, znovu a znovu. Pak si

uvědomím, že se jen kryje a výpady neoplácí.

Hladina adrenalinu se mi už slušně zvedla a nevím, jestli je to tréninkem, nebo těma modrýma očima, jež ze mě ani na vteřinu nespustí, ale kůže mě mravenčí.

„Ukaž mi něco, co ještě neznám,“ dostanu ze sebe zadýchaně. Líbí se mi to víc, než jsem čekala.

Vezme mě za ruce a složí je tak, abych si pěstmi chránila tvář.

„Dobře, tak zkusíme údery. Vždycky si chraň obličej rukama, trup

pažemi – i když útočíš. Švihni levačkou…,“ vytáhne mou paži směrem ke své tváři, „pak přesuň

rovnováhu v nohou tak, abys mohla pravačkou využít setrvačnost levačky. Musíš si být jistá v nohou. Sílu k úderu vezmi odsud…,“ zaboří mi prst do břicha pod hrudní kostí, pak ruku táhne po mém trupu vzhůru a přes paži až k pěsti,

„a vyšli ji do soupeře svými klouby.“ Ukáže mi úder zrychleně.

Elegantně a dokonale. Ve výstřihu se mi objeví kapičky potu. Výpad vyzkouším. Udeřím doleva, přikrčím se, přesunu rovnováhu a silněji zaútočím zprava.

Vypadá spokojeně. „Znovu. A při druhém výpadu mě zkus zasáhnout do jiného místa.“ Postaví se

do výchozí pozice tak, aby mohl zablokovat mé výpady.

Udělám, jak mi řekne. Nejdříve zaútočím na jeho levou ruku a on můj výpad bez problému odrazí, druhou ruku pak namířím na jeho pravačku. Útočím tak akorát, i když mi přijde, že bych do toho mohla dát víc síly.

„A teď dvojitý útok doleva,“ pobídne mě a přesune ruku, aby mě mohl vyblokovat.

„A doprava,“ zavelí a já hned napoprvé zasáhnu jeho otevřenou dlaň. Pak se ho rozhodnu překvapit a pravačkou ho zasáhnu do břicha. Tak silně, že úder ucítím

v kloubech. Ale za ten jeho překvapený pohled to stojí.

„Jsem dobrá!“ pochválím se, když ustoupím a přeskakuju z nohy

na nohu, jak to dělává on, a ještě na něj vypláznu jazyk.

To on ale nevidí, protože se mi dívá na hrudník. „To opravdu jsi,“ uzná, když se vrátí zpátky

do základní pozice. Oči mu potemní tak, že se mi uvnitř rozlije horkost. Pak mě napadne, že rozptýlit ho svými ženskými přednostmi je stejně dobré jako cokoli jiného.

Vykopnu tak, jak jsem se to naučila na lekcích sebeobrany. Nohy jsou nejsilnější částí ženského těla,

zvláště těla bývalé běžkyně. Mířím na jeho achilovku, abych tak srazila k zemi jeho tělo i jeho ego.

On ale okamžitě uskočí a já místo toho dupnu na jeho tenisku.

Do kotníku mi okamžitě vystřelí bolest. Rychle mě chytí a narovná. Mračí se na mě. „Co to mělo být?“

Svraštím čelo. „Měl jsi spadnout.“

Na vteřinu vypadá naprosto zaraženě. „Děláš si srandu, že jo?“

„Už jsem složila větší chlapy než ty!“

„To bys složila spíš strom než Remyho, Brooke,“ křikne Riley.

„No, to už vím,“ odseknu a ještě křiknu: „Díky za info, Riley.“

Remy si pro sebe nadává, ale podpírá mě, zatímco skáču po jedné noze do koutu ringu, kde si sedne

na židli. Jelikož je tu jenom jedna, posadí si mě do klína, aby se mi podíval na kotník. „Zkurvila sis kotník, že jo?“ zeptá se. Tohle je vůbec poprvé, co se mnou mluví tak… otráveně.

„Prostě jsem úplně hloupě dala do té nohy všechnu sílu,“ přiznám neochotně.

„Proč jsi mě chtěla zasáhnout?

Seš na mě snad nasraná?“

Zamračím se. „Proč bych měla být?“

Upřeně mě pozoruje, vypadá tak

děsivě odhodlaný a bezesporu je otrávený. „To řekni ty mně.“

Skloním hlavu a podívám se

na svůj kotník. Jediný člověk, jemuž jsem ochotná všechno říct, je Melanie.

„Hej, může nám někdo donýst vodu?“ křikne ostře. Riley přinese izotonický nápoj a čistou vodu

a obě láhve mi postaví k nohám.

„Končíme,“ oznámí nám

a účastně se mě zeptá: „Jsi v pořádku, Brooke?“

„V pohodě. Zítra mi, prosím tě, zavolej. Nemůžu se dočkat, až si to s tímhle chlapem v ringu zase rozdám.“

Riley se zasměje, ale Remington se na něj ani nepodívá.

Hruď má celou zpocenou a sklání hlavu, jak mi zkoumá kotník, palcem mě jemně hladí po kosti.

„Tohle bolí, Brooke?“

Nejspíš má o mě obavy. Hrdlo se mi stáhne něhou, jež se mu ozývá

v hlasu. Ani nevím, proč na mě tak působí. Jako když spadnete – nebolí to, ale vy se přesto rozpláčete, protože se cítíte ponížení. Ale já už spadla mnohem hůř – a viděl to

celý svět. Přeju si, abych tehdy bývala tak nebrečela, stejně jako se teď modlím, abych se nezhroutila před tímto mužem, nejsilnějším ze

všech. Zamračím se a snažím se prohlédnout si kotník, on ale ruku neodsune – a najednou můj kotník obepínají naše prsty společně

a jediné, co vnímám, je jeho teplý dotek.

„Vážíš snad tunu,“ postěžuju si, jako by byla jeho chyba, že jsem tak blbá. „Kdybys vážil o něco míň, převrhla bych tě. Převrhla jsem

i svého instruktora.“

Zamračeně se na mě podívá. „Co ti na to mám říct?“

„Že je ti to líto? Třeba aby moje hrdost nedostala na frak?“

Zavrtí hlavou. Pořád je viditelně otrávený a já se můžu jen usmát.

Natáhnu se pro izotonický nápoj a odšroubuju víčko.

Pozoruje mé rty, zatímco piju, a náhle pod zadkem v jeho klíně

ucítím nezaměnitelnou tvrdost. Jak mi chladná tekutina protéká hrdlem, cítím, jak jsem v porovnání s ní rozpálená.

„Necháš mi?“ Hlas má podivně zastřený.

Přikývnu a on mi vezme láhev z ruky, nakloní ji ke svým rtům

a najednou mám co dělat, abych se nerozechvěla pouhým pohledem

na jeho ústa. Pije přesně z místa, odkud jsem ještě před vteřinou pila já.

Hrdlo se mu pohybuje, jak polyká, pak láhev skloní. Rty má vlhké, a když mi ji podá zpátky, naše prsty se dotknou. Jako by

do mě udeřil blesk. Uchvacuje mě, jak mu panenky zčernaly a jak se mu nyní v očích nezračí žádný smích. Snažím se zakrýt nervozitu dalším lokem a on mě přitom pozoruje. Na rtech nemá ani náznak úsměvu. Ranka se mu hojí. A já ji tak moc chci políbit. Vzedme se

ve mně vlna dosud potlačované touhy. Bolí to. Sedím mu na klíně, objímá mě jednou silnou paží kolem pasu. Nikdy jsem mu nebyla blíž.

Natolik, abych se ho mohla

dotknout, políbit ho, obejmout ho. Jako bych umírala i létala zároveň. A už nedokážu předstírat, že o nic nejde. Chci ho. Chci ho tak moc, že nedokážu rozumně myslet. A tohle není nic. Je to něco. A něco hodně velkého.

Nikdy dřív jsem se tak necítila.

Vím, že je to šílené a že nikdy k ničemu nedojde, nemůže, ale nedokážu si pomoct. On je

ztělesněním mých olympijských her, něčeho, co nikdy nezískám, ale

po čem toužím celým svým tělem, srdcem i duší. A naprosto proklínám představu, že před méně než čtyřiadvaceti hodinami držel

v náručí ne jednu, ale dvě úplně cizí ženy, když správně bych to měla

být já.

Ta vzpomínka je tak odporná, že se pokusím opatrně vstát. Vezme mi láhev, postaví ji na stranu

a z košíku vytáhne dva ručníky. Jeden si přehodí kolem krku, druhý kolem mého a celou dobu mě objímá. „Pomůžu ti, aby sis na to mohla dát led.“

Snese mě z ringu, jako bych nevážila víc než pírko. Musím se o něj opřít. Jednou rukou ho

objímám kolem pasu, zatímco mě vede pryč.

„To je dobré,“ opakuju dokola.

„Přestaň se se mnou dohadovat,“ zavrčí.

Ve výtahu si mě tiskne k boku

a hlavu má skloněnou, na spánku cítím jeho dech. Až moc si uvědomuju, jak je v porovnání se mnou mohutný, vnímám jeho dlaň na svém pasu a postřehnu chvíli, kdy se skloní ještě níž, až se špička jeho nosu dotkne mého ucha.

Zalechtá mě, když vdechne mou vůni. Je mi tak blízko, že kdyby promluvil, jeho rty by se otřely

o mé ucho. Slyším, jak zhluboka se nadechuje, a uvnitř se mi to svírá skoro bolestivě. Toužím se otočit, zabořit tvář do jeho pokožky

a nasávat až do plic jeho vůni. Ale neudělám to. Samozřejmě že ne.

Odvádí mě do mého pokoje a já až příliš vnímám, co se děje s mým tělem, že nedokážu přijít na žádné téma k rozhovoru, abych rozptýlila podivné napětí, co nás obklopuje.

„Hej, chlape, připravenej

na zápas?“ houkne na nás přes chodbu hotelový zaměstnanec ve stejnokroji. Nejspíš jde

o fanouška.

Remington jen v gestu zvedne palec a usměje se, pak se otočí

ke mně a otře se bradou o mé vlasy těsně za uchem. „Klíč,“ zašeptá hlubokým hlasem, z něhož mi

naskakuje husí kůže. Odemkne a vejde se mnou dovnitř.

Diana tu není, právě připravuje večeři. Remy mě posadí na okraj postele. Asi mu došlo, že je moje, protože Diana má na stolku u své postele rámeček s fotografií svých dětí. „Dojdu pro led,“ nabídne se

a z komody vezme kovové vědro na šampaňské.

„To je dobrý, Remy, dojdu si pro něj později.“

Dveře se za ním zavřou dřív, než to dořeknu. Povzdechnu si

a skloním se ke svému kotníku, abych zjistila rozsah škod.

Dveře nedovřel, takže nebude

muset klepat, a já ztuhnu, když se vrátí a dveřmi bouchne. V koupelně pustí vodu, a když přijde zpět

do pokoje, obrovský a odhodlaný, postaví na koberec vědro s ledem.

Poklekne u mých nohou. Při pohledu na jeho mocné tělo sklánějící se přede mnou pocítím tak silnou touhu, že bych se nejradši do toho kbelíku s ledem zabořila celá.

Zuje mi botu a pak stáhne ponožku. Nohu mi něžně zvedne za lýtko a pomalu ponoří chodidlo do ledu. „Až se ti kotník uzdraví, ukážu ti, jak mě složit,“ zašeptá. Když neodpovím, naprosto

konsternovaná jeho dotykem, vzhlédne ke mně. V očích se mu zračí něha i touha zároveň. „Studí to moc?“

Tělo mi sice hoří, ale prsty

na nohou mě začínají z ledové vody mravenčit. „Jo.“

Jak mi ponoří nohu hlouběji, tělo se mi napne chladem. Zarazí se.

„Víc vody?“

Zavrtím hlavou. Žádná odvaha, žádné vítězství, vyhecuju se

a ponořím nohu až na dno. Plíce mi vypovědí službu, mráz mě ochromí.

„Bože.“

Všimne si mé grimasy. Rychle mi nohu z vody vytáhne a naprosto mě

šokuje, když si přitiskne ledovou nohu na své tvrdé břicho, aby ji co nejrychleji zahřál. Svaly se mu pod ledovým dotykem mého chodidla stáhnou. Dívá se mi do očí tak upřeně, až mám pocit, že se v nich utopím.

Tělo mi ztuhne napětím. Jeho teplá, velká dlaň mi svírá chodidlo, drží si ho na břiše tak pevně, jako by ho už nikdy nechtěl pustit. Kéž by k sobě místo toho tiskl moje ruce, abych se mohla dotýkat jeho vyrýsovaných svalů. Do prstů

u nohou se mi pomalu vrací cit.

„Netušila jsem, že se tak rád staráš ženám o nohy, Remy,“

poznamenám a nechápu, proč můj hlas zní tak zastřeně.

„Je to moje úchylka.“

Střelí po mně úsměvem, který prozrazuje, že si ze mě utahuje. Pak zaloví volnou rukou v kbelíku

s ledem a vytáhne jednu kostku.

Zlehka mi ji přitiskne na kotník

a přejíždí po jemné pokožce, ani na okamžik z ní nespustí zrak. Mé

tělo okamžitě zareaguje… Najednou vnímám jenom jeho.

Tep mi duní v uších. Bože, tenhle muž si libuje v dotecích snad víc než já. A jako by chtěl potvrdit mé domněnky, pohne rukou, v níž svírá mou nohu, a pomalu mě palcem

pohladí po klenbě, zatímco druhou mi ji dál chladí kostkou ledu. V břiše cítím motýlky, bojím se, že

do minuty ovládnou celé moje tělo.

Hlas se mi třese. „Staráš se ženám rád také o ruce?“

Vzhlédne a mně se zatočí hlava; takový dopad na mě má jediný pohled jeho modrých očí.

„Nejprve se ti postarám o nohu, pak teprve o zbytek tvého těla.“

Žaludek se mi sevře, když se na mě po svých slovech velice, opravdu velice pomalu usměje.

V rozkroku cítím slabé tepání a ledová kostka mě dál chladí

navzdory ohni, jenž se ve mně

probudil.

Fascinuje mě, jak pozoruje ledovou kostku rozpouštějící se na mé světlé kůži, a v tichu mezi námi praská napětí. Nemůžu se ovládnout. Přejedu mu chodidlem po břiše, vnímám vrcholky

a propadliny jeho břišáků.

Vzhlédne. Jeho pronikavé oči mě

do sebe vtáhnou, až nemůžu dýchat a mám pocit, že se utopím.

„Lepší?“ zeptá se tiše. Povytáhne obočí a já nedokážu uvěřit, že

na mě má jeho hlas takový vliv. Jeho dotek, jeho vůně. Nechápu, jak dokáže nějaký člověk tak moc působit na jiného. Nesmím to

dovolit.

Nesmím. To.

Dovolit.

Připomenu si, že když chce žena získat muže, musí ona určovat, co mu dá. To ona musí určit, co si muž smí vzít. Ale nedokážu se zbavit představ, jaké by to s ním bylo.

Jaké by bylo strhat z něj oblečení, jaké by bylo se ho dotýkat. Jaké by bylo cítit jeho rty na svých, padnout s ním do postele. Jaké by bylo mít ho v sobě. Připadám si, jako by mi bylo opět osmnáct. Nedočkavá panna. Co myslí jenom na kluky… Až na to, že tento muž mě nutí

myslet pouze na jednoho jediného… Právě na něj… Jedině na něj.

Na muže, jenž svou hravostí připomíná chlapce.

Velkého, nebezpečného chlapce, který si včera v noci hrál se svými děvkami…

Ta vzpomínka mě probere stejně brutálně, jako by mě hodili

do ledových jezer Aljašky. „Už je to skvělý. Díky,“ řeknu odtažitě, hlasem chladným jako tající led,

a pokusím se nohu vytáhnout ze sevření jeho dlaně.

Už se mi to skoro podaří, když se ozve zachrastění zámku, dveře se otevřou a dovnitř vejde Diana.

„Tady jsi. Musíš se najíst, abys měl na zítřek dost sil!“

Remy mě pozoruje, viditelně zmatený náhlou změnou mé nálady. Zamračí se, hodí zbytek ledové kostky do kbelíku, položí mou nohu na koberec a vstane. „Mrzí mě, co

se ti stalo s kotníkem,“ zašeptá. Vypadá zmateně a skoro zranitelně.

„Nevadí, pokud to na zápas nezvládneš.“

„Ne. To nebyla tvoje vina. Budu v pořádku,“ ubezpečím ho rychle.

„Řeknu Peteovi, aby ti sehnal berle.“

„To není potřeba. Patří mi to, neměla jsem se snažit povalit

horu.“

Ve dveřích se zastaví a ohlédne se na mě, ve tváři nečitelný výraz.

„Hodně štěstí, Remy,“ popřeju mu.

Zadívá se na mě, pak na Dianu.

Prohrábne si vlasy a vypadá… skoro vyvedený z míry. Nakonec odejde.

Diana se na mě zmateně podívá.

„Přišla jsem nevhod?“

„Ne,“ zavrtím hlavou. „Přišla jsi naprosto včas, jinak bych ze sebe udělala totálního idiota.“

Nejrozumnější by bývalo, kdybych se ho vůbec nepokusila dostat

k zemi. To pro začátek.

5. kapitola

TANEC

Pete chce, abych odešla ze zákulisí. Stejně jako trenér a Riley.

„Potřebuje se soustředit. Běž najít svoje sedadlo, tady ho jenom rozptyluješ,“ pobídne mě Pete,

a ačkoli je podle mě ze všech mužů v týmu ten nejdiplomatičtější, dneska vypadá a zní otráveně.

Možná proto, že má dnes třicáté druhé narozeniny a nejradši by byl kdekoli jinde. „Na. Vezmi si tu vstupenku a seznam se s holkama,

co sedí vedle tebe. Jsou milé a jsou tu s námi. Po zápasu se zajdeme pobavit někam do klubu.“

O chvíli později najdu slečny, které obě vypadají jako Miss Universe – jako ženy, jež přesně při takovýchto zápasech procházejí kolem pouze v bikinách. Ale když

k nim přijdu, mile se na mě usmějí a já z jejich tváří vyčtu, že mou černou sukni a top s flitry

a krátkými rukávy schvalují. „Ahoj. Já jsem Friday, tohle je Debbie,“ představí se zrzka, která nedávno tancovala na Remingtonově konferenčním stolku, a ukáže

na blondýnku.

„Ahoj. Já jsem Brooke.“

„Ach! To jsi ty, co tehdy večer přišla do toho apartmá,“ pozná mě Friday.

„Nikam jsem nepřišla,“ popřu to, i když vím, že oběma je jasné, že lžu. Takže Riley jim řekl, že

za dveřmi jsem byla já?

To je pěkně trapné.

Friday se ke mně nakloní

a zašeptá mi do ucha: „Myslím, že Remy si to s tebou chce rozdat.“

To mě omráčí. Poposednu si, ale pak se ke mně nakloní i ta druhá, Debbie. „Remy si to s tebou chce vážně rozdat. Když jsi u dveří mluvila s Rileym, postavil se mu,

hned jak tě uslyšel. Cítila jsem to, protože jsem mu seděla na klíně. A on tě jenom slyšel a bylo to.

Úplně v pozoru.“

„Moc informací! Vážně!“ vykřiknu.

Nervózně se rozesměju a zavrtím hlavou. Je mi jasné, že jsem rudá, a navíc mnou zmítá tisíc a jedna emocí, všechny naráz.

„Dokonce jsem mu nabídla, že se mu o to postarám,“ dodá Debbie,

„ale on hned že ne, že to je dobrý, a vstal a řekl nám, ať se postaráme o jeho kamarády. Pak odešel

do ložnice a zamkl za sebou. Pete se teď chce ujistit, že se to dneska v noci už nestane.“

Dívám se do klína a žárlím tak jako ještě nikdy. „Proč to musí dělat každou noc?“ zeptám se a ani neskrývám, jak otrávená tím pomyšlením jsem.

„Děláš si srandu? Je to Remy. Je zvyklý, že to má denně. A hodně.“

Zamračím se. Mávnu rukou

a upírám oči do prázdného ringu. Nechci myslet na to, kolik je „toho“ Remy zvyklý mít, ale z představy, že má pod sebou někoho jiného, se mi svírá žaludek tak, že kdybych

do sebe vůbec něco dostala, teď by to nejspíš letělo ven.

O deset minut později už slyším, jak z reproduktorů zní: „A nyní,

dámy a pánové, přivítejte mezi námi toho jednoho, JEDINÉHO Remingtona Tatea. Tady je – VÁÁÁÁÁŠ URRRAGÁÁÁN!“

Jakmile vyjde ven, ovládne mě vzrušení. Bože, kolikrát už mi stačilo se na něj jen podívat. Okamžitě jsem chtěla, aby byl můj. Chci se ho dotýkat, chci ho znát.

Vejde do ringu, plášť se mu leskne a kontrastuje s jeho dokonalou mužností. Ve chvíli, kdy ho shodí, se dav rozkřičí. Stejně jako mé srdce, když se opájím pohledem na něj, jako bych potřebovala svou denní dávku.

Tmavé vlasy má dnes rozcuchané,

opálené svaly uvolněné. Rozpaží a obejde ring. A je to tady. Otáčí

se, rozhlíží se po davu a mně dojde dech. Jakmile mě zahlédne, oči se mu rozzáří životem, stejně jako mně, když se na mě usměje. Kouká se na mě a ve tvářích se mu objeví dolíčky… Dívá se, jako bych tu byla jedna jediná. Kdykoli je v ringu, hraje svou roli. A očima… hledí pouze na mě. Vím, že to není pravda. Uvědomuju si moc dobře, že vidím jen to, po čem toužím.

Ale na vteřinu chci sedět v tomhle zatraceném sedadle a věřit, že mezi námi je nějaké kouzlo a že mohu být pro toho drsného a svůdného

chlapa tou jedinou a drahocennou. Pro muže silného, záhadného, chlapeckého. Pro někoho, kdo mi učaroval jako nikdy nikdo jiný.

Nedokážu přestat myslet na to, že s ženami, které mu přivedli Pete s Rileym, nic neměl. A myslím na to i ve chvíli, kdy mu přivedou prvního

soupeře a on ho k potěše nejen mé, ale i stovek dalších přihlížejících žen svým mocným, dokonale vytrénovaným tělem brzy skolí.

Se zatajeným dechem sleduju, jak mu přivedou druhého, třetího protivníka, a jsem na něj moc hrdá, kdykoli právě jeho jméno prohlásí za vítěze. Trénuje tvrdě

a nemilosrdně, a když už teď znám boxerskou terminologii, vím, co dělá. Poznávám dvojité direkty.

Zvedáky. Háky. Náhle levou paží vyblokuje pravý hák, ustoupí

do strany, levou pěst zaboří

do soupeřových žeber a okamžitě pravou udeří do mužovy brady.

Protivník padne. Snaží se zvednout, ale zkrvavený a vyčerpaný zůstane ležet.

Dav skanduje jeho jméno.

„URRRAGÁÁÁN!“

Můj bože. Bojuje jako pravý šampion. Za tohle si zaslouží být šampionem. Srdce mi v hrudi divoce buší. Dívám se, jak rozhodčí zvedne

jeho paži, a trnu podivnou směsicí úzkosti a nedočkavosti, až bude prohlášen za vítěze, protože vím, že v tu chvíli si mě v davu najde, stejně jako při každém zápasu

od chvíle, kdy jsem ho spatřila poprvé.

„Náš vítěz, dámy a pánové.

Urrragááán!“

Ve chvíli, kdy mě ty pronikavé modré oči vyhledají, mi spánky tepou a v nitru mi bouří nepopsatelný pocit. Dívá se mi přímo do očí a v tom okamžiku patří jenom mně. Na ten zlomek vteřiny nezáleží na ničem jiném než na nás dvou.

Dnes večer mi tu opravdu chybí Melanie, která by na něj po mém boku pokřikovala a říkala mu vše, co bych mu tak ráda pověděla já sama, jsem na to ale příliš zbabělá. V duchu ji ovšem vedle sebe slyším a přeju si, aby za mnou přijela, a já tak měla odvahu křičet s ní a říct konečně Remingtonu Tateovi, že je tak zatraceně sexy, až se to nedá vydržet.

O hodinu později nastoupím

do černého lincolnu s hotelovým řidičem za volantem a Riley

s Petem nastoupí do druhého auta s Friday a Debbie. Nevím, kdo to

tak domluvil, ale bylo mi řečeno, ať

počkám v autě. Tak tu čekám, když do vozu nasedne Remington. Hruď se mi stáhne nervozitou

a nadšením, protože se po zápasu osprchoval a převlékl do černých džínů a černé propínací košile

s rukávy vyhrnutými k loktům. Vůně mýdla mi omámí smysly.

Zadní sedadlo je prostorné, ale jakmile vyjedeme, uvědomím si, že Remington sedí těsně u mě. Velice těsně u mě. Dotýká se hřbetu mé ruky. Nejspíš bych ji měla odtáhnout, ale neudělám to. Místo toho se dívám z okna do světel nočního města, ale nic z toho nevnímám. Jen dotek jeho ruky

na té mojí.

Proč se mě pořád dotýká?

Myslím, že mě pozoruje, přemýšlí nad mou reakcí, pak ale ucítím, jak mě po dlani hladí palcem.

Chci se zachvět, zavřít oči. Vnímat pouze jeho. Nedokážu zapomenout na to, co mi řekly ty holky. Díky nim ve mně vzplál plamen naděje a ten ve mně nyní hoří jako pochodeň. Musím to vědět. Jestli mě chce. Touží

po mně?

Je tak pohledný, až se mi to uvnitř svírá.

„Líbil se ti zápas?“ zeptá se tiše hrubým hlasem a pozoruje můj

profil napůl ukrytý ve stínech vozu. Oči mu pronikavě září.

Tuhle otázku mi pokládá

po každém boji v ringu. Jako by pro něj byla má odpověď důležitá.

Otočím se na něj.

„Ne. Nelíbil se mi,“ odpovím

a zakřením se, když se zamračí.

„Byl jsi úžasný! Zbožňuju to!“

Zasměje se, tak hluboce

a mužně, a překvapí mě, když sevře mou ruku ve své teplé dlani

a zvedne ji. Zatajím dech, když se rty pomalu dotkne prstních kloubů. Rty má hebké s drobným výmolkem čerstvé jizvy ve spodním rtu, který se mu už skoro zahojil. Krev se mi

tiše rozbouří, když se očima zadívá do mých. Jeho pohled mě celou pohltí, probouzí ve mně čirou touhu.

„Dobře.“ Pokožku mi ovane horký dech, a když mi ruku položí

a pomalu pustí, musím si ji v klíně zakrýt druhou rukou, protože je najednou moc prázdná

a osamocená.

Klub, který pro dnešní večer vybrali, je narvaný k prasknutí

a před vchodem stojí fronta lidí, ale Remington mě vede rovnou

k vyhazovači, jenž nás okamžitě pustí dovnitř. Tam, v soukromém salonku, na nás už čekají Riley

s Petem.

„Pete dostane tanec na klíně,“ oznámí Riley Remingtonovi. „Dáš mu to jako dárek k narozeninám.“

Otevřenými dveřmi vidím, jak se k Peteovi blíží žena v lesklých stříbrných bikinách. Pete sedí

na pohovce a s úsměvem ženu pozoruje. Je mi to tak nepříjemné, že se nejspíš ošiju, protože se

na mě Riley najednou tázavě podívá.

„Stydíš se, Brooke?“ ptá se pobaveně.

Srdce se mi zastaví, když si uvědomím, že se na mě otočil i Remington. Dívá se mi přímo

do očí a pak jeho pohled sklouzne

na rty a zase zpět. Náhle mě vezme za ruku a zašeptá: „Chceš se dívat?“

Zavrtím hlavou a on mě odvede k baru poblíž parketu. Je tu neuvěřitelný hluk, parket se chvěje v rytmu dunivé hudby a sálá

horkem z rozpálených těl tanečníků.

„Tuhle písničku miluju!“ snažím se překřičet hudbu. V tu chvíli spatřím uprostřed parketu Debbie.

Když mě zahlédne, vydá se

za mnou, aby mě vytáhla tancovat.

„Remy!“ slyším ve stejném okamžiku, kdy do něj vráží Friday a mě si k sobě přitahuje Debbie. Chytne mě za boky a začne se kolébat. Zasměju se a otočím,

zvednu ruce nad hlavu. Klub naplní tóny Usherovy písně „Scream“.

A pak spatřím, že Remington stojí sotva půl metru ode mě.

Netančí.

Vlastně se ani nehýbe.

Pozoruje mě. Usmívá se, oči mu září. Pak mě náhle popadne, přitiskne si mě zády k sobě a skloní se k ohbí mého krku. Hladí mě

po vlasech, tiskne mě k sobě

a vdechuje mou vůni – cítím, jak se zhluboka nadechuje. Žaludek se mi sevře. Cítím jeho rty těsně nad pokožkou hrdla. Jemně mi po ní přejede zuby. A pak mi ji špičkou jazyka olízne.

Jako by mě zasáhl elektrický proud. Zvednu ruku, natáhnu se za sebe, vezmu ho za zátylek

a stáhnu mu hlavu níž. Přitlačím se

k němu boky a lidé kolem nás tančí, horko narůstá. Cítím na svých

bocích jeho ruce, tiskne mě k sobě, do zadku mě tlačí jeho erekce.

Chce, abych věděla, jak moc

po mně touží. Špičkou jazyka mi vyjede po krku až k uchu. Zachvěju se, když mi položí dlaň na břicho

a otočí si mě čelem k sobě. Naše pohledy se setkají.

A neuhnou. Hudba ve mně duní, v nitru mi plane touha po tomto muži. Obejmu ho a přitisknu se

k němu, zvednu ústa k polibku. Potřebuju vědět, jak chutná.

Musím ho cítit. S těmi děvkami nespal. Tehdy byl tvrdý kvůli mně. Celý večer se na jinou ženu ani nepodíval. Ani v aréně, ani tady.

Jeho pohled patřil jenom mně.

A ani já nevidím nikoho jiného než tohohle nádherného chlapa, z něhož by se každé ženě zatajil

dech, muže, jenž mi pouští písničky a běhá a trénuje se mnou a chladí moje zranění. Modré oči mu hoří touhou, tmavé řasy rámují jeho pohled, který upírá jen a pouze

na mě, do mých očí, na má ústa. Pak mi vezme obličej do dlaní

a znovu vdechne mou vůni, přivře oči a zlehka se otře svou tváří

o mou. „Víš, co po mně chceš?“ ptá se ochraptěle, dýchá ztěžka

a zrychleně. „Víš to, Brooke?“

Neodpovím. Chytne mě za zadek a prudce mě k sobě přirazí, rty se skoro dotýká mých. Přivádí mě

k šílenství. Chci ho. Musím ho mít v sobě. Opírám se dlaní o jeho hruď, druhou ruku mu zabořím

do hedvábných vlasů.

„Ano.“ Srdce mi buší, slyším jeho puls. Zvednu se na špičky a skloním mu hlavu ke svým rtům, když do mě najednou někdo zezadu narazí.

Zakopnu. Remington mě chytí

a ochranitelsky si mě přitiskne k tělu.

„Jestli tohle není Uragán a jeho nová čubka.“

Otočím se, uvědomím si totiž, že ten, kdo do mě vrazil, to neudělal náhodou. Obstoupili nás čtyři muži, všichni obrovití. Jeden z nich má

na pravé lícní kosti vytetovaného černého štíra a je mohutnější než ostatní.

Remington si je prohlíží, jako by byli zajímaví jako hejno motýlů, pak mě obejme a odvádí z tanečního parketu.

„Jak se ta tvoje holka jmenuje? A čí jméno volá, když s ní šukáš,

he?“

Remy mě beze slova vede k baru, ale když mě tlačí před sebou, cítím, že ruku na mých zádech má sevřenou v pěst. Muži jdou za námi, ale Remington si jich nevšímá.

Otočí si mě k sobě, výhled na muže mi zablokuje svou širokou hrudí.

„Jdi za Rileym a řekni mu, ať tě odveze do hotelu,“ zašeptá.

Zpanikařím, když si uvědomím, že se ho muži snaží vyprovokovat.

Jsem součástí týmu krátce, ale i tak vím, že boj mimo ring by Remyho nejen vyřadil ze soutěže, ale dostal by ho do vězení. „Nesmíš se porvat, Remy,“ varuju ho, ale pak i přes

hlasitou hudbu za sebou uslyším toho nejmohutnějšího z nich.

„My mluvíme s tebou, ty pako.“

„Já tě slyšel, vole, a seru na to, co mi chceš říct,“ zavrčí na něj Remy.

Kamarád toho tetovaného

po něm vystartuje, ale Remington se rychle skrčí a pak do něj strčí tak prudce, že zakopne a spadne.

Uvědomím si, o co jim jde. Kamarádíčci toho obra se vrhnou na Remyho, aby mu nezbývalo než se porvat a vymlátit z nich duši.

Kvůli tomu ho vykopnou z ligy a nejspíš pošlou i do vězení,

zatímco ten potetovanej chlap bude

tvrdit, že neudělal vůbec „nic“. Zbabělej hajzl.

Remy vedle mě začíná zuřit.

Jednoho z nich popadne za košili a zasyčí na něj: „Kliď se odsud, nebo ti urvu koule a nacpu je tvý

matce do krku!“ Pak muže odstrčí, popadne další dva a odstrčí je

od sebe oba naráz. Je tak naštvaný, že si začínám opravdu dělat

starosti. Na rukou, pažích i krku mu nabíhají žíly, a když se ten první chlap vzpamatuje a přiblíží se

k němu zezadu, Remington se rozmáchne a loktem ho nabere do obličeje. „Sorry, kámo, moje chyba,“ omluví se, zatímco chlap

nadává a rukou si zakrývá zkrvavený nos.

A já vidím, jak se muž

s vytetovaným škorpiónem spokojeně usmívá.

Tak tohle ti nevyjde, ty zmetku! Krev se mi vaří, cítím, jak se mi rozlévá do svalů, srdce divoce buší.

Pospíším si k baru, natáhnu se přes něj a popadnu dvě láhve, rychle se vrátím a praštím jimi dva z těch grázlů do hlavy. Padnou k zemi

do hromádky střepů.

Na baru stojí ještě jedna láhev, které by moc slušelo, abych ji rozmlátila o hlavu toho třetího grázla. Běžím pro ni, ale když se

po ní natahuju, velká ruka mě chytne za zápěstí a otočí mnou.

Remy mě zděšeně pozoruje, drží

za ruku a tváře mu rudnou vztekem.

Vezme mi láhev z ruky a vrátí ji na bar, pak si mě přehodí přes

rameno jako pytel brambor a razí si davem cestu k Peteovi.

„Remingtone!“ Pěstmi mu buším do zad. Nemůžu si pomoct, vzrušuje mě, jak mě jednou rukou drží

za zadek. Slyším, jak Peteovi něco šeptá, a nakonec se mi krev rozlije žilami správným směrem, když mě postaví zpátky na zem a strčí

do auta. Burácí ve mně adrenalin. Nikdy předtím jsem se neprala. Je

to úžasný pocit. Úžasný.

Za volant auta usedne řidič

z našeho hotelu a vyjede na cestu. Uvědomím si, že Remington vedle mě na sedačce oddechuje rychle

a ztěžka.

Stejně jako já.

Ve stínech vozu se naše pohledy setkají. Oči má potemnělé, tvář zrudlou vztekem. „Co sis to sakra myslela?“ vybuchne.

Ruce má sevřené v pěst

a na chvíli se bojím, že udeří

do sedadla před sebou. Jeho oči jsou zvláštní… divoké, cizí. Téměř živočišné. Jako by byl… posedlý.

Chci ho políbit. Ruce mám

složené v klíně a jenom silou vůle se mi nechvějí.

Ale, bože, jsem tak napružená.

Při pohledu na něj nedokážu myslet, jediné, po čem toužím, je být jen s ním. Prsty se mu neklidně cukají a já mám chuť vzít ho

za ruku a přitisknout ji na svá ňadra a prosit, ať se mě dotýká.

„Právě jsem ti zachránila kariéru a je to vážně super pocit,“ prohlásím a vzpomínka na ten okamžik způsobí nový příval adrenalinu.

Remyho sebeovládání očividně visí na vlásku. Tře si obličej, lokty boří do kolen, poposedává, drbe se

na hlavě a ruce se mu viditelně třesou. Roztřeseně dýchá. „Pro boha živýho, už to nikdy, nikdy nedělej. NIKDY. Jestli na tebe některý z nich vztáhne ruku, zabiju je. A bude mi u prdele, kdo mě při tom uvidí!“

Nitro se mi sevře vzrušením, když se opře do sedadla, zadívá se

na mě a já v jeho očích spatřím nekonečnou touhu. Chytne mě

za zápěstí a stiskne tak pevně, až zalapám po dechu. Shlédne mi

na ruku a pustí ji. „Myslím to vážně. Už to do hajzlu nikdy nedělej.“

„Samozřejmě že to klidně znovu udělám. Nechci, aby ses dostal

do problémů.“

„Ježíši, to opravdu myslíš vážně?“ Zuřivěji, než jsem ho kdy viděla, si tře obličej a pak se zadívá z okna, celý se chvěje potlačovaným vztekem. „Jsi časovaná bomba, sud s prachem, víš to?“

Pokrčím rameny. Potom krátce přikývnu, jsem vytočená stejně jako on.

Ani jeden nedýcháme klidně.

A tak to pokračuje, i když už zajíždíme k hotelu.

Halou v přízemí projdeme, jako bychom spěchali. Ve výtahu jsme sami, ale on se drží na opačné straně kabiny než já.

Je jako na jehlách. Rozčílený.

Těká pohledem všude kolem, aby se nemusel podívat na mě.

Prokřupne si klouby rukou, pak krk.

„To je dobrý,“ snažím se ho utěšit. Jemně se dotknu jeho ramena a on se napne, jako bych ho udeřila, a zadívá se na mou ruku. Ustoupím do svého rohu.

Díváme se na sebe. Vzduch mezi námi se chvěje napětím jako před bouří. Mám pocit, jako by se na mě chtěl vrhnout a zároveň utéct co nejdál. Uvolní ruce, a když jdeme chodbou k našim pokojům, promluví tiše, přesto hlasem ztěžklým emocemi. „Mrzí mě, že ses musela

potkat s těmi parchanty.“ Viditelně se snaží ovládat. Prohrábne si bodlinky černých vlasů. „Jakmile bude příležitost, zlámu Škorpiónovi každou kost v těle a vydloubnu mu oči.“

Vytřeštím oči, když si uvědomím, že to byl ten chlap, kterého musí porazit. Přikývnu, abych ho uklidnila, protože právě teď očividně touží těm mužům ublížit.

Zároveň jsem tak vzrušená, že ani nevím, co budu sama ve svém pokoji dělat. Nevím, co s rukama, nevím, co si myslet. Všechno se

ve mně svíjí a točí a míří do nikam.

„Můžu jít k tobě, dokud nedorazí

kluci?“ zeptám se.

Zaváhá, pak přikývne a já ho následuju ke dveřím jeho apartmá.

V obývacím pokoji se posadíme

na pohovku a Remy zapne televizi.

„Chceš něco k pití?“

„Ne,“ odpovím. „Den před letem nikdy nepiju, jinak bývám dehydrovaná dvakrát tolik.“

Přikývne a z baru vybere dvě láhve s vodou.

Pak usedne vedle mě.

Jeho stehno je tak blízko mého, že cítím jeho pevné svaly. Srdce mi buší jako šílené. Vzpomínám, jak jsme spolu tančili, a pokožka mi okamžitě zasálá horkem.

„Proč tě vyhodili z profesionální ligy?“ zeptám se ho.

„Kvůli podobný rvačce, jaký jsi právě zabránila.“

Oči upírá na obrazovku. Čelist má zaťatou a já bezmocně hledím

na hru světa a stínů na jeho tváři, zcela uchvácena.

Zdánlivě klidně natáhne pravou paži na opěradlo za mnou, já ale vnímám, jaké z něj sálá napětí,

a náhle se mi srdce rozbuší očekáváním. Potom si uvědomím, že se z televize ozývají podivné zvuky. Odtrhnu oči od Remyho

a zadívám se na obrazovku. Právě se tam líbá pár milenců. Žaludek se

mi sevře. Tenhle film jsem ještě nikdy neviděla, ale když pomalá hudba v pozadí nabere na intenzitě, je mi jasné, že na řadu přijde žhavá milostná scéna.

V Remingtonových očích se mihne zmučený pohled. Zvedne ovladač

a televizi vypne, pak ho odhodí stranou a druhou ruku zvedne

k mému spánku. Něžně mě vezme za zátylek teplou, silnou dlaní, palcem mě pohladí po hladké pokožce a otočí se ke mně. Pouhý ten dotek mě dokáže vzrušit tak, že se mi hlava točí a celá se rozechvěju.

„Proč jsi to pro mě udělala?“

zašeptá a dívá se na mě skrze stíny pokoje.

„Proto.“

Upřeně se díváme jeden druhému do očí, jsem si až příliš vědoma každého centimetru, kde se naše těla dotýkají. Cítím jeho stehno

na svém. Jeho ruku na zátylku. Jemný stisk. „Proč? Někdo ti snad řekl, že se o sebe nedokážu postarat?“

„Ne.“ Sklouzne pohledem na mé rty, pak zpátky do mých očí. Pomalu sklopí víčka a opře se o mě čelem.

Nasávám do plic jeho vůni jako těžký závislák, jediný nádech je tak sladce opojný. Nic, co jsem kdy

cítila, mi nikdy nevonělo tak krásně jako tento muž. Nedávno osprchovaný. Zpocený. Jenom on.

Slyším, jak se zhluboka nadechuje, a přistihnu se, že ho špičkou prstu hladím po rtu. Má je tak plné a pevné, ale zároveň jemné, hedvábné. Cítím, jak mi prst rychle olizuje špičkou jazyka, a to vědomí mě rozechvěje. Zasténá

a vtáhne můj prst do úst, zavře oči a začne sát.

„Remingtone…,“ vydechnu.

„Zlato, jsem doma!“ Když

za sebou uslyšíme prásknutí dveří

a Peteův sarkastický hlas, ihned se od sebe odtrhneme.

„Jenom jsem se chtěl ujistit, že jste v pořádku, lidi. Škorpión se podle všeho třese, aby tě dostal do basy.“

Světla se rozzáří a Remington okamžitě pustí mou ruku, jako by se o ni popálil, vstane a přejde k oknu, dýchá ztěžka a zhluboka. Stejně jako já.

Taky vstanu. „Měla bych jít.“ Do místnosti vejde Pete,

na obličeji netečný výraz. Mlčí, když kolem něj prosvištím ke dveřím.

„Počkám tu na tebe, Reme,“ oznámí klidně.

Remy neodpoví, ale jde za mnou. Když vkládám klíč do zámku,

cítím na zádech teplo jeho těla a ve vlasech jeho stále trochu

neklidný dech. Chci ho, ale už ode dveří vidím, že Diana spí ve své posteli.

Bradavky mám ztvrdlé, tlačí mě do látky podprsenky a kalhotky mám celé vlhké, jak moc po něm

toužím. Chci ho tak moc. V hrdle mě tlačí knedlík touhy a zoufalství, protože ho nemůžu mít. Jaké by to mezi námi dál bylo, kdybychom to udělali? Nejde to. Prostě to nejde.

Jsem jeho zaměstnankyně, navíc dočasná, a rychlovka na jednu noc nepřichází v úvahu. Nebo ano? Ne, na to ho mám příliš ráda. Můj bože.

Mám ho ráda. A strašně moc.

„Dobrou noc,“ zašeptám

a přinutím se zadívat se mu do pohledného obličeje.

Zasáhne mě, jak silná něha mu plane v očích. Popadne mě a políbí na rty, krátce, přesto tím ve mně probudí nový plamen touhy. Stejně jako když mě políbil té první noci

v Seattlu.

„Vypadáš překrásně,“ zašeptá.

Zoufale mě pohladí palcem

po bradě, zvedne mi hlavu a znovu mě krátce políbí. „Jsi tak překrásná, že jsem z tebe celý večer nedokázal spustit oči.“

A pak je pryč. Vejdu do pokoje

a v duchu si přehrávám, jak mi řekl, že jsem krásná, že jsem překrásná, a třesu se, jako bych se ocitla sama a nahá ve středu uragánu.

Vlezu do postele, zachumlám se pod deky a přitisknu si pěst na rty, jako bych do nich chtěla uzamknout jeho polibek. O celou věčnost později se proklínám, že jsem pořád ještě vzhůru a celá se chvěju.

Netuším, co mám dělat, ale chci ho víc, než co jsem kdy ve svém životě chtěla.

Dokonce i víc než soutěžit na olympiádě.

6. kapitola

V MIAMI MOC HORKO NENÍ

Dnes letíme do Miami.

Na předních sedačkách v letadle se mluví o Škorpiónovi a o „boji mimo ring“, ke kterému v noci málem došlo. Já sedím vzadu

s Remingtonem, jak se stalo naším zvykem. Právě jsme si vytáhli sluchátka a přehrávače. Remy

v ruce drží svůj iPod a listuje seznamem písní, já pročítám ten

svůj. Nevím, jestli píseň, kterou vyberu, bude poslouchat on nebo já.

V autě cestou na letiště ke mně natáhl svou paži a zašeptal:

„Promasíruj mi zápěstí.“

Má ta nejsilnější, nejmohutnější zápěstí, jaká jsem kdy viděla,

a jakmile jsem s kloubem začala pohybovat, pochopila jsem, že to byla výmluva – chtěl, abych se ho dotýkala. Toužil snad po mém dotyku, stejně jako jsem se já toužila dotýkat jeho?

„Vyber mi písničku,“ pošeptá mi.

Přikývnu, ale pořád nevím, co mu pustím. On také ještě nic nevybral

a stejně jako já váhá.

Neusmíváme se. Od včerejška jsme se ani jeden neusmáli.

Od chvíle, kdy jsme málem provedli něco šíleného a… nádherného.

Ještě pořád hledám tu správnou píseň, když mi podá svůj iPod.

Nasadím si sluchátka a slyším první tóny „High on You“ od Survivor.

Verše písně mě vrátí

ve vzpomínkách k úplně prvnímu zápasu.

Slyším tu veselou, živou, radostnou melodii, jež mi připomíná, jak jsem tam stála

a dívala se na zápas, jak nás pak později obestoupil dav a jeho ruka

se dotkla mé. Jak jsme oba cítili tu jiskru…

Jsem nadšená i zoufalá zároveň.

Ráda bych věděla, jak by zareagoval, kdybych udělala něco bláznivého, proto jen tak pro legraci najdu jeden starší song, který jsem v nové verzi slyšela v jedné epizodě Glee. Pustím „Anyway You Want It“ od Journey a podám mu přehrávač.

S úsměvem poslouchá a já poznám, kdy dojde na refrén, který mu v podstatě slibuje, že „to“ může mít, jakkoli si bude přát, protože

ke mně zvedne zrak. Dívá se na mě tázavě, zrak mu těká mezi mýma očima a ústy, až nakonec zakotví

na mých rtech. Olíznu si je a vidím, jak mu oči náhle ztěžknou touhou.

„Reme,“ zvolá zpředu Pete.

„Má sluchátka, neslyší tě,“ odpovím, protože moje písnička už skončila.

„Bože, přestaň ho tak rozpalovat, Brooke, zvlášť když s ním nehodláš…“

Rozesměju se. Remy neslyší, co Pete říká, naplno ho pohltila

hudba… a já. Nevím, co jeho pohled znamená, ale skloní ke mně hlavu.

„Pusť mi další,“ přikáže zdrsnělým hlasem, nespouští ze mě modré oči.

Na vteřinu zaváhám, ale uvnitř vřu touhou a mám chuť ho trochu

pozlobit, takže vyberu další starší píseň, jež naprosto odpovídá mé situaci. Pustím mu „All I Wanna

Do Is Make Love To You“ od Heart.

Ve chvíli, kdy dojde na refrén, se mu zorničky rozšíří. Dech se mi zatají. Až v tu chvíli si uvědomím, že ho tou písní v podstatě prosím, aby se se mnou miloval. Aby mi to slíbil…

Ve tváři se mu objeví hladový výraz. Úzkostlivě se od něj odtáhnu, on se ale ke mně nakloní. Dívá se mi do očí a skloní ke mně hlavu. Oči má zastřené touhou.

Jednou rukou mě obejme kolem pasu a přitáhne si mě k sobě,

přitiskne mi rty na ucho… Právě mě políbil na ucho… Rozechvěju se.

Vezme svůj iPod a pustí mi píseň. Znovu mi nechá hrát „Iris“ a dívá se, pozoruje mě, jak mi každá vteřina té písně bere dech a její příběh vhání slzy do očí.

Hudba hraje. Dívám se na něj

a jediné, co cítím, je všepohlcující touha. Oči mu planou, stravují mě stejně jako slova, která poslouchám. Když píseň skončí, vytáhne mi sluchátka z uší, poté sundá i svá. Dýchá roztřeseně, nejistě. Skloní se ke mně a znovu mě políbí na ucho.

„Chceš mě?“ zeptá se tím svým

hrdelním hlasem, po němž mě zamrazí.

Přikývnu. Cítím, jak mi boří prsty do boků. Skloní hlavu k mému krku a vdechne mou vůni. Rozechvěju se vědomím… a jistotou… že dnes, dnes večer po prvním zápasu zde

v Miami, se se mnou Remington pomiluje.

Po zbytek letu mě objímá kolem ramen, tiskne si mě k boku a hraje si s mým uchem, jedinou částí mého těla, na niž ostatní ze svých sedadel nevidí, proto nevědí, co mi ve skutečnosti dělá. Saje mi lalůček, olizuje lasturu ucha…

a zcela zapomněl, že mi původně

chtěl pouštět písničky. Chvěju se, cítím, jak jsem vlhká, a zatajím dech, kdykoli sklouznu očima

na jeho džíny, pod nimiž se zvedá mohutná erekce. Ta vyboulenina je tak velká, až mě ruce svrbí a chci ho ochutnat, olíznout ho. Mezi nohama se svírám bezmocnou touhou.

Dorazíme do pětihvězdičkového hotelu. U recepce mnou otřásají nedočkavost a vzrušení, protože zjišťuju, že Remy rezervoval dvoulůžkové prezidentské apartmá

– pro mě… a pro něj. Teprve když nám recepční podá klíčky, si všichni ostatní všimnou, co se děje.

„Upřímně doufám, že víš, do čeho jdeš,“ šeptá Pete ustaraně

a neméně starostlivě se mračí.

Diana má skoro v očích strach, když si mě odvádí stranou. „Brooke, prosím, rozmysli si to. Můžeš být

na pokoji se mnou.“

Přistoupí k nám Riley, podívá se na mě a poplácá mě po ramenou, jako bych se chystala do války.

„Kvůli tobě se ovládá víc, než jsem ho kdy viděl, Brooke.“

Jejich přístup mnou ale neotřese. Je mi jasné, že se bojí, aby tohle neskončilo ošklivě. Pro Remingtona

pracuju, navíc jenom dočasně,

a jeho provází špatná pověst, pro

niž existuje tuna důkazů. Bývá náladový a vím, že je s ním občas obtížné vyjít. Ale přestože je tak silný, instinkt mi říká, že by mi nikdy neublížil, ani by se o to nikdy nepokusil. Na ničem jiném mi nezáleží. Nezáleží mi na tom. Chci

ho. Víc, než jsem za posledních šest let chtěla cokoli jiného. A půjdu si za tím.

Možná se i já tímhle tempem brzy zničím?

Třesu se nervozitou z toho, co má přijít. Jdeme do našich pokojů připravit se na zápas. Náhle zatoužím po Melanii. Vytáhnu

z kabely telefon a hned jí napíšu,

protože už je to pár dní, co jsme spolu mluvily naposled.

Brooke: Jak se má moje nejnejnejkámoška? Melanie: Chybíš mi! Ale odpustím ti, jestli mi řekneš, že už ses na tom chlapovi pořádně povozila!

Brooke: No, hm… Melanie: Co? Povozila??? Brooke: Mel…

Melanie: Co?? Co?

Brooke: Myslím, že jsem se do něj zamilovala.

Remy smetl Miami jako uragán.

Vrátili jsme se z jeho prvního zápasu a já pořád sotva popadám dech. Remyho se jeho protivníci sotva dotkli. Byl jako nadopovaný, pohyby dokonalé, precizní a tak

mocné, že své soupeře sundával jednoho po druhém pár ranami. Zbavoval se jich s klidem, jako by byl na dovolené, a na konci večera lidé řičeli nadšením, a dokonce

i moderátor lapal po dechu.

„Nechť tito muži odpočívají

v pokoji. Dámy a pánové, že ten muž ale umí dát ránu! Jedeš, Uragáne! Vezmi si jejich skalpy, ty parchante šťastnej! Uragáán, dámy a pánové. Urrragááán!“

Dokonce i Riley se zdál nadšený.

Samou radostí vyskočil trenérovi na záda, bušil pěstmi do vzduchu a řval jako šílený. Pete jako by zapomněl své zodpovědné,

rezervované já v Atlantě, protože než jsme opustili arénu, prohlásil:

„Měli bysme kurva slavit!“

Než si Remington vůbec uvědomil, co se děje, už s námi do hotelu mířil dav vtěsnaný

do dobrého tuctu aut. Takže teď jsme v našem prezidentském apartmá se snad tisícovkou cizinců, nebo tak mi to aspoň připadá, protože tisíc jich samozřejmě není.

A Pete řekl, že většina těch lidí už s nimi kdysi v minulosti

Remingtonova vítězství oslavovala, takže cizí jsou jenom pro mě.

Těch lidí je tu tak moc, že někteří musejí zůstávat na chodbě,

a všichni dělají tolik rámusu, že mě napadne, jaké máme štěstí, že další dvě rozlehlá apartmá v posledním patře hotelu jsou prázdná, jinak bychom si asi museli hledat

na přespání něco jiného.

Jsem zklamaná, protože

od chvíle, kdy se šel osprchovat a převléknout, jsem ho neviděla.

Po celou dobu ho obklopuje dav jeho obdivovatelů, do hotelu dorazil s početnou skupinou známých

z Miami. Jeden z nich mu dovolil řídit své ferrari.

A teď se prodírám zástupy lidí, kteří okupují apartmá, v němž jsme původně měli být pouze já a Remy,

a přemýšlím, jestli se k nim mám připojit a opít se, když se místností rozlehne aplaus následovaný radostnými zvoláními, která mohl vyvolat jediný člověk. A toho právě do místnosti vnášejí na ramenou čtyři muži. Srdce se mi zastaví.

Usmívá se, rozzářeně a domýšlivě, jak to umí jenom on, opilý svým vítězstvím, a ženy křičí, opilé jím samým. „Remy! Remyyyyy!“

„Přesně tak! Tady jsem!“ křičí

a buší se do hrudi. Směju se, zcela pohlcená okamžikem, uchvácená, okouzlená. Obklopuje ho aura, září jako samo slunce. Kdyby právě teď prohlásil, že umí létat, všichni tady

bychom mu bez váhání uvěřili. Jako by k sobě všechny přitahoval, všichni touží být jen s ním. Pak si mě všimne. Úsměv má náhle plný něhy, v očích má ale cizí, hladový pohled, zářivější než kdy dřív.

„Brooke.“

Seskočí na zem, vykročí ke mně

a dav se rozdělí. Usměje se na mě, nespouští ze mě své modré oči

a pomalu se blíží. Vykročím k němu uličkou, sejdeme se na půli cesty.

Zvedne mě do náručí a roztočí… a políbí.

V okamžiku, kdy se dotkne svými rty mých, mi tělo vzplane.

Všechna touha potlačovaná celé

dny a týdny do mě udeří plnou silou a vše, co jsem, vše, co chci, se koncentruje do této chvíle. Do mě. Přitáhnu si k sobě tmavovlasou hlavu Remingtona Tatea, pootevřu ústa a dovolím mu dát mi vše, co chce.

Jeho polibkem se propadnu do nekonečného víru. Drží mě

za boky a hltavě líbá, jeho jazyk tančí s mým. Z hlubin jeho nitra se ozve tiché vrčení. Přitáhne si mě blíž, přitiskne si mě na své vzrušení, zatímco si bere má ústa, jako by

po dnešku už neměl přijít žádný další den.

Lidé jásají, slyším, jak někdo

křičí: „Pořádně ji protáhni!“ Remy se ode mě odtrhne a ztěžka dýchá. Skloní rty k mému uchu a horce, ochraptěle zašeptá: „Dnes v noci budeš moje.“

Roztřeseně zasténám. Remy vezme můj obličej do velkých dlaní, cítím se náhle křehká a malá,

a opět se přilepí na moje ústa. Tentokrát pomalu, vychutnává si okamžik. „Dneska budeš moje.“

Zvedne ke mně zrak a já vidím, jak mu v očích plane touha. Myslím, že jsem asi přikývla, ale jsem příliš omámená, takže si tím nejsem

jistá. Třesu se jako v zimnici. Nohy mě sotva drží, každá buňka mého

těla křičí touhou, protože ho chci. Chci ho hned.

„Remy! Chci tě, vezmi si mě!“ ječí nějaká žena, ale on si jí nevšímá, nevšímá si ničeho. Jenom mě.

Oči má temné a pronikavé, bříškem palce mě pohladí po tváři, pak mě uchopí za zátylek a znovu mě políbí. Naše ústa se setkají, horoucí, vlhká, žíznivá, nedočkavá. Držím se ho za tričko, umírám záplavou emocí a pocitů. Je mi jedno, kdo se dívá, je mi jedno, že pískají a pokřikují oplzlosti.

Neuvědomovala jsem si, jak moc to chci, jak moc to potřebuju, dokud

se to ve mně neprobudilo. Nyní

jsem schopna vnímat jedině jeho svůdná ústa a oči; pohled v nich, který mi prozrazuje, že jsem pro něj na světě jedna jediná.

„Odveď si ji do ložnice, Tate!“ křičí někdo. Ale Remington jako by viděl a slyšel jenom mě, stejně jako já vidím a slyším pouze jeho.

Ochranitelsky mě objímá silnými pažemi. Shrne mi vlasy z tváře, rty mi laská prohlubeň nad klíční kostí.

Pak ucítím jeho prsty na krku

a opět, jako modlitbu, mi do ucha zašeptá: „Moje. Dnes v noci.“

„A ty budeš můj.“ Vezmu ho

za bradu a zadívám se mu do očí, když se na něj najednou vrhnou

čtyři muži a znovu ho zvednou do vzduchu.

„Remy! Remy!“ skandují. Směju se, v hrudi mi bublá čirá radost.

Jsem šťastná. Za sebe. Za něj. Za tuto noc.

Kousek ode mě stojí Pete a Riley a celý ten výjev sledují s prázdnými, ostražitými výrazy, jako by pohřbívali mrtvolu.

„Musíte se taky bavit, pánové!“ radím jim se smíchem, když se

k nim připojím. Vždyť oba mí dědečkové by to tu rozjeli líp než tihle dva. Ale oni zavrtí hlavami

a dál se tváří zasmušile.

„Začíná se to u něj rozjíždět,“

poznamená tiše Pete, řekla bych, že hlavně směrem k Rileymu.

„Já vím, chlape. Sakra.“

„Jo.“ Pete si prohrábne kudrny.

„Tuhle párty jsem spustil já?“

„Připravte se na náraz,“ odpoví mu Riley a zamíří pryč, cestou vrtí hlavou.

Jsem zmatená. „Co se děje?“ ptám se Petea.

„Nic. Alespoň zatím nic.“ Zkontroluje si hodinky a zadívá se na Remyho, kterého právě nesou k baru. „Ale jestli se to zvrhne tak jako obvykle, pak budeme mít problém. Hodně velký problém.“

Rozhlédnu se. Vidím jen úsměvy

a smích, z reproduktorů duní tvrdý rock – Remy k nim napojil svůj iPod. Vážně nevím, čeho se ti dva bojí.

Všichni se baví a Remington trénuje každý den tvrději, než jsem kdy koho viděla. Ano, je teď trochu hyperaktivnější, živější, ale to bude opojením z vítězství v zápasu

a především z napětí, v němž jsme oba, já i Remington, žili posledních několik týdnů.

Dnes celý den, kdy jsme stěhovali věci do pokojů, šli s týmem na oběd a on se poté připravoval na boj, jsme jeden druhého ani na vteřinu nespustili z očí, a jakmile jsme se

na sebe podívali, cítila jsem tak

silné výboje touhy, až se do mě jiskry zařezávaly jako bič. Dokonce i v aréně se ke mně před začátkem boje otočil a v očích se mu zračil

hlad. Vím, že po mně hladoví stejně jako já po něm. A proto jsem se nemohla dočkat večera. Tělo se mi chvěje vzrušením a vím, že po tom úchvatném zápasu je Remington

na pokraji šílenství stejně jako já. Je vybuzený. Napjatý a připravený.

Dnes z něj sálá tak divoká energie, že se dotýká každé buňky mého těla a já se opájím tím, jak mé ženské tělo vnímá jeho mužské.

Sleduju ho, jak zpoza baru rozlévá panáky tequily. Oslnivá

blondýnka si vymačká šťávu

z citronu do výstřihu, přisype sůl a skleničku s pitím stiskne mezi prsy. Zatahá Remyho za ruku

a pokyne mu, aby si posloužil. Okamžitě mě ovládne čirá žárlivost, jež poleví, až když Remy popadne nejbližšího chlápka a strčí mu tvář mezi její ňadra. Pak se rozesměje, hlasitě a mužně, vezme dvě sklenky, které právě nalil, a vykročí ke mně.

Dívá se na mě… očima temnýma a divokýma. Temnýma a divokýma, jako se cítím já sama. Jako by se chtěl bavit na tomhle večírku jenom se mnou a to vědomí mě málem

srazí na kolena.

V jedné dlani nese slánku a limetky. „Pojď sem,“ řekne

zachmuřeně, ale zvláštně něžně, a postaví skleničky na skříňku

u dveří. Vezme citrus mezi rty

a skloní se ke mně. Pootevřu ústa

a on mi do nich vymačká šťávu, pak vymačkanou limetku položí

na talířek… a proplete svůj jazyk s mým. Zasténá, stejně jako já.

Líbáme se, hluboce a dlouze, až se nakonec s povzdechem odtáhne

a podá mi skleničku s panákem.

Nikdy dřív jsem s nikým takhle nepila a teď jsem ráda, že je to právě s ním. V žilách mi proudí čirá

radost. Cítím se hříšně, protože s ním dělám vše, co jsem nikdy nesměla. Beru sklenku do ruky,

kopnu obsah do sebe a pak už jen cítím, jak si propaluje cestu mým hrdlem. A když mi podá limetku, nadšením skoro šílím.

Udělám to, co před chvílí on.

Vložím řez citrusu mezi rty a on se skloní a vysaje z něj šťávu.

Zasténám, když mi limetku vezme a nahradí ji svým jazykem. Toužím po něm. Obejmu ho kolem krku.

Prázdné sklenky se zřítí k zemi, když mi podebere zadek, zvedne mě na skříňku, stoupne si těsně

ke mně, mezi moje nohy, a pak už

v ústech cítím jeho jazyk.

Tře se o mě boky, sálá z něj zoufalá touha a já mám pocit, jako by mi tělem probíjel elektrický proud. „Voníš tak dobře…,“ zachraptí mi do ucha. Svírá moje stehna a tře se o mě ztvrdlým penisem. Rty mi přitiskne

na spánek, na tvář a poté, rychle a horečnatě, i na mé rty. „Chci tě.

Hned teď. Nemůžu se dočkat, až všichni vypadnou. Jak to máš ráda, Brooke? Tvrdě? Rychle?“

„Jakkoli si budeš přát,“ odpovím opojená z jeho doteků, z jeho úst,

z horkosti jeho pohlaví otírajícího se o mé. Moje odpověď mu nejspíš

připomněla slova té písně, protože zasténá, skloní hlavu a vezme můj spodní ret něžně mezi rty.

„Počkej tu, jiskřičko,“ vydechne a vykročí k baru.

Přinese druhou várku panáků,

a když je do sebe obrátíme, odejde ještě i pro třetí rundu a pro čtvrtou, při níž už mám slušně v hlavě. Ještě nikdy jsem nebyla doopravdy opilá

a moje tělo na to není zvyklé. Hlava se mi motá, ale on se omámeně usmívá a jde pro další panáky.

Několik chlapů ho po cestě čapne, zvedne na ramena a křičí: „Kdo je vítěz? Kdo je vítěz?“

„Já, vy parchanti, na to si můžete

vsadit!“

Postaví ho zase na nohy

a skandují, podají mu půllitr piva a skandují třikrát hlasitěji: „Re-ming-ton! Re-ming-ton! Re-ming- ton!“

„Klidněte se, hoši,“ mírní je Pete, když k nim přistoupí.

„Kdo je sakra tenhle exot?“ zeptá se jeden vousáč. Remy ho popadne a praští s ním o zeď stejně snadno, jako by nevážil víc než mimino.

„Můj brácha, ty zmetku. Trochu respektu.“

„Klid, chlape. Jen jsem se ptal.“

Remy ho pustí a odejde pro další tequily.

Vím, že se ke mně chce vrátit, ale lidi ho pořád zdržují. A můj žaludek vydává podivné zvuky. Necítím

jazyk a jsem si docela jistá, že budu brzy zvracet.

Zakryju si ústa dlaní a rozběhnu se ke koupelně u nejmenší, zato nejbližší ložnice v apartmá.

Nevšímám si páru, který se muchluje na posteli, a vběhnu

do koupelny, zabouchnu za sebou a zamknu dveře. Pak se zhroutím

k míse, chytnu si vlasy a sotva si je stihnu zvednout, než ze sebe vyzvrátím i to, co jsem nejedla.

O pět minut později ještě pořád klečím u mísy a bavím se tímhle

večírkem pro jednoho. Na podlaze koupelny.

Bože. Chudák můj žaludek.

Chudáci moje játra. Chudák já. Jsem tak zatraceně ráda, že jsem své dospívání strávila na trati namísto seznamování se nejen

s tequilou. Nemůžu uvěřit, že Melanie večírky zbožňuje.

Zasténám, když se mi žaludek znovu zvedne. Skloním se nad mísu a nechám křeče, aby dokonaly dílo.

Když už mám pocit, že je

po všem, všechno kolem je rozpité a svět se točí. Vypláchnu si ústa

a vytáhnu krabičku s vitamíny, co jsem nechala v téhle koupelně pro

případ, že přece jen nebudu chtít spát v jedné ložnici s Remingtonem. Teď mi to přijde jako výborný nápad, protože noc asi strávím právě tady v téhle koupelně. Vezmu lahvičku s červenými tabletkami B-komplexu s vitamínem C a jednu

do sebe hodím. Pak mě napadne, že bych asi měla doplnit tekutiny, ale nechce se mi jít shánět láhev s vodou, takže místo toho potřetí spláchnu, položím víko toalety

a opřu se o něj čelem pro případ, že by se mi zas udělalo špatně. Pak vezmu telefon a napíšu Mel.

Jew mi mizrne! Jsm na kaary! Jestl přežijju tu teqvillu, tak Remyho voššukm!

A pak už si nic nepamatuju.

Když přijdu k sobě, ve spáncích mi buší a rámus z apartmá je i přes zavřené dveře skoro ohlušující.

Vypláchnu si ústa, upravím vlasy

a omyju ruce, pak teprve vykouknu ven. Milenci jsou pryč, takže se vydám přes ložnici do obývacího pokoje. Ne. Není to jen rámus.

V apartmá propuklo samo peklo. Bezmocně zírám na to, co mám před očima. Nevím, co se tu stalo, ale muselo to být velký. Hodně, opravdu hodně velký. Všechno je pokryté peřím z polštářů. Pod nohama mi křupou střepy. Opilí

a vyděšení lidé se strkají a snaží se

dostat co nejdál. Pak ho uvidím.

Remington „Uragán“ Tate, ten nejsvůdnější muž pod sluncem, odhazuje stranou vše, co mu přijde do cesty, a řve z plných plic: „Co jsi jí o mně kurva řekl? Kde do prdele je?“ Pete, který někde ztratil sako

i kravatu, se ho snaží uklidnit. Remy mrští o zeď křišťálovou karafou

a lidé se rozkřičí ještě víc, strachem i smíchem zároveň, zatímco je Riley vyhání ven ze dveří.

Omámení se ihned rozplyne, nebo alespoň opadne tak

na padesát procent. Jsem okamžitě střízlivá. Šokem. Pak se vzpamatuju. Všechny, koho mám

na dosah, rychle postrkuju

ke dveřím. „Ven, ven, ven,“ křičím jako bánší.

Remy uslyší můj hlas a otočí se.

Uvidí mě. V očích má něco divokého. Lampu, co drží v ruce, hodí přes rameno; při dopadu se roztříští na milion kousků. Remy

na to nedbá a hned ke mně vykročí. Pete ho ale zastaví, drží ho za paži.

„Vidíš, brácho? Podepsala smlouvu, vzpomínáš? Nemusíš zničit celý hotel, kámo.“ A zatímco se mi Remington dívá do očí, ve tváři výraz čiré agonie, Pete mu něco vrazí do krku.

Zavře oči. Hlava mu poklesne a já

ztuhnu čirou a naprostou hrůzou. Nedokážu myslet, nechápu, jak mohl Pete, milý a laskavý Pete, právě něco vrazit Remingtonovi do krční tepny.

Riley dál vystrkuje lidi ven. Remy se zhroutí a Pete se ho snaží udržet na nohou, opře ho o zeď. Když se nám konečně povede vystrnadit posledního cizince, Riley si přehodí jednu Remyho paži kolem ramen, pod druhou ho podepře Pete. Vedou ho do hlavní ložnice. Remy táhne nohy za sebou, a když uslyším jeho nádherný hluboký hlas, nezní ani

tak opile jako zdrogovaně – roztřeseně, tiše, skoro neslyšně.

„Ať to nevidí.“

„Neuvidí to, Reme.“

Hlava mu visí na krku, jako by neměl sílu ji zvednout. „Ať to nevidí.“

„Jasně, brácho, neboj.“

Sevře mě ledový chlad. Jdu omámeně, jako náměsíčná, následuju je až ke dveřím. Zůstanu na prahu, chci jít za ním a zároveň jsem zmatená, nechápu, co se děje. Moje nutkavá potřeba po pořádku přímo žadoní, ať začnu uklízet,

a vědomí, kolik tequily jsem vypila, mi připomíná, jak mizerně se

ve skutečnosti cítím.

„Co je to s ním?“ zeptám se

Petea, když oba muži vyjdou ven. Riley zamíří ke stolku s telefonem.

„Je v pohodě, jen trochu přebral.“ Pete vezme za kliku, aby za sebou zavřel dveře.

Sžírají mě starosti a obavy.

Chytnu Petea za paži. „Nehraj to na mě. Co nechce, abych viděla?“

Hlas se mi třese, ale jsem tak vyděšená a opilá a sexuálně frustrovaná, že jestli mi neodpoví, rozmlátím i těch pár věcí, k nimž se Remington ve svém řádění nedostal.

Pete zaváhá, pak vypáčí paži

z mých prstů. „Nechce, abys viděla jeho.“

To mi vezme dech. Musím se ale ujistit, že je Remington v pořádku, takže se pokusím vejít dovnitř. Pete mě ale rychle strhne na stranu.

„Podívej, cos k nám přišla, to

v něm rostlo, a tohle se stane, když dostane něco jako záchvat.

Potřebuje fyzický kontakt, aby byl v pohodě, aby se u něj neobjevily deprese. Brzy bude v pořádku.

Věděli jsme, že to přijde. Byla to otázka několika dnů. Vždycky se to stane, když nemůže trénovat. A že je z tebe nadrženej jako pes, mu taky nepomáhá, Brooke.“

„A kdo ti dal sakra právo vrazit mu chemikálie do žíly, Pete?“

obořím se na něj, rozzuřená tím, co mu provedli.

„On mi dal to právo. Stovky zničených hotelových pokojů, Brooke. Jsem s ním deset let, stejně jako Riley. Život s ním, přátelství, spolupráce… Na světě není nikdo jiný, s kým by to bylo těžší!“

S prázdným výrazem ve tváři se k nám vrací Riley. „Jsou na cestě.“

„Máš dvě?“ ptá se Pete.

„Tři. Všechny nové. Uvidíme, jestli to s ním trochu pohne.“

Když si uvědomím, o čem to mluví, ruce se mi roztřesou touhou je oba uhodit. „Tři nové co?

Prostitutky?“

S účastí i starostí vepsanou ve tváři mě Pete poplácá

po rameni. „Tohle je standardní postup, jasný? Ty ženy jsou zdravé a velice drahé. Jemu je jedno, kdo to je. Měli jsme se postarat, aby ze sebe to napětí dostal mnohem dřív, zvlášť když jsi tu ty. Je mi líto, že mluvím takhle otevřeně, ale musíme to vyřešit co nejdřív, protože v tomhle stavu nemůže zítra zápasit. Zatraceně, byl by zázrak, kdyby ráno vůbec vylezl

z postele.“

Hruď se mi sevře žárlivostí.

„Nechci je tady,“ oznámím jim

klidně a neústupně.

Možná do toho nemám právo mluvit, ale vím, jak mě dnes Remy políbil. Jak něžně vzal můj obličej do dlaní. A jak zněla jeho slova.

Dnes v noci budeš moje.

Před očima mi náhle vytane představa, jak své tělo spojí s jinou ženou, a chce se mi hned zvracet.

Jsem sice pořád trochu opilá, nebo už je to možná stadium kocoviny. Nevím. Ale srdce mě bolí a žaludek se mi svírá z pomyšlení, že se ho bude dotýkat nějaká jiná. Ne, teď už vážně musím jít na záchod zvracet.

Dalších dvacet minut strávím

v koupelně. Znovu si vypláchnu ústa, všechno uklidím a zamířím zpátky do obývacího pokoje. Vejdu právě ve chvíli, kdy dorazí objednané prostitutky. Riley pro ně šel do vstupní haly hotelu – v tak luxusním hotelu by jim nejspíš nedovolili, aby vyjely do posledního patra samotné. Když jim Pete otevře, aby je i s jejich oblakem parfému a třpytek pustil dovnitř, zalapám po dechu žárlivostí.

A závistí.

Jsou tak překrásné, až si s hrůzou uvědomím, že asi přece jen patřím

k těm, co na lidi opilí křičí a pak brečí, protože právě to mám teď

chuť udělat. A když spatřím, jak Riley vytahuje peněženku, aby jim podal několik balíčků kondomů, jsem si už naprosto jistá, že každou chvíli vybuchnu. Zuřím tak, že k nim skutečně vykročím. Ženy se zastaví dva kroky od vstupních dveří

a všechny tři sjedou pohledem mé rozcuchané vlasy a rozzuřený výraz.

„Vaše služby už nejsou potřeba, dámy. Mrzí mě, že jsme vás připravili o čas. Samozřejmě vám zaplatíme.“

Z Rileyho peněženky, protože ten ke mně stojí nejblíž a navíc je zavolal právě on, vytáhnu svazek stodolarovek, vystrkám ženy

do haly a zabouchnu jim dveře před nosem. Pak se otočím a zpražím oba muže pohledem.

„Tohle je naposledy, co jste mu v jeho stavu zavolali šlapky,“ prohlásím. Srdce mi buší zuřivostí

i nutkáním ho chránit. „Je mi jasný, že nejsem v postavení, kdy můžu

o čemkoli rozhodovat, ale to v tuhle chvíli není ani on. A on je nechce!“ zakřičím.

Oba muži, zcela střízliví

a navlečení ve vážně parádních oblecích, v nichž připomínají spíš profesionální osobní strážce, akorát Pete někde během noci nechal sako, na mě zmateně zírají, jako

bych se zbláznila.

Je to tak? Zešílela jsem?

Nevím. Ale hruď se mi svírá bolestí kvůli chlapovi za dveřmi ložnice a ňadra mě bolí z toho, jak rychle dýchám. Snažím se vzpamatovat. Vím, co si ti dva myslí. Vím, že chtějí vědět, proč jsem těm ženským nedovolila dělat jejich práci. Domnívají se, že to já bych ráda spala s Remingtonem

a že nejspíš předpokládám, že mě doopravdy chce. A možná to tak je.

Jsem o tom přesvědčená. Nejenže s ním toužím spát. Ale asi jsem se do něj i zamilovala.

Z představy, že se ho dotýká kdokoli jiný, se mi chce dštít oheň. Je mi fuk, že mi doopravdy nepatří. Záleží mi jen na tom, že mu Pete právě něco vpíchl do žíly. Tělo jede na autopilota, ale mozek si dal odchod. Jestli můžu zabránit tomu, aby se tahle noční můra někdy opakovala, pak to udělám. Právě jsem to udělala.

„Už nejsem opilá,“ oznámím oběma mužům, kteří mě dál pozorují.

Oba si povzdychnou. „Půjdu do postele – pro případ, že ta sedativa později odezní a on zas začne běsnit,“ prohlásí Riley

a vykročí ke dveřím.

„Nechoď tam,“ varuje mě Pete a pokyne směrem k hlavní ložnici.

„Vyspi se vedle. Ať mu teď řekneš cokoli, nebude si to pamatovat,

a jestli to, co jsme mu dali, vyprchá moc brzy, bude to s ním těžší, než

si dokážeš představit.“

„Dobře,“ zalžu a jdu do druhé ložnice, abych se převlékla do noční košile. Nemůžu to ale nechat být.

Když se za Petem zavřou dveře, vím, že tu jsme s Remym sami.

Kličkuju mezi tisícovkami střepů a snažím se potlačit nutkání pustit se okamžitě do úklidu. Nakonec se dostanu do hlavní ložnice. Zatímco

se rozhlížím po místnosti, tep mi duní ve spáncích. Závěsy jsou částečně odtažené, dovnitř proniká matné světlo města a já ve stínech na posteli spatřím zhroucenou postavu. Okamžitě se ve mně probudí ochranitelský instinkt.

Připomínám si, že se chci jenom ujistit, jestli je v pořádku. Ale jsem tak nabuzená a mám o něj takový strach, že vidět ho mi nejspíš nebude stačit. Chci mu alespoň zkontrolovat puls nebo tak něco.

Tiše vejdu dovnitř. Se zatajeným dechem bezhlesně zavřu dveře.

Zuju si boty a mé oči se přizpůsobí šeru místnosti. Remy leží

na posteli tváří dolů, a když zasténá, srdce se mi sevře bolestí. Přikrývky jsou zmuchlané, matrace skučí, jak se převaluje. Chci ho, toužím po něm, ráda bych s ním prováděla všechno, co jsem nikdy předtím s nikým jiným dělat nechtěla.

Žaludek se mi sevře, když si vzpomenu, jak Petea a Rileyho žádal, aby nedovolili, abych ho viděla. Bojí se snad, co si o něm pomyslím? Tak moc ráda bych mu řekla, že navzdory všemu on pro mě znamená „všechno“. Chci mu říct spoustu krásných věcí. Že skvěle bojuje. Že je pro mě tím

nejpřitažlivějším mužem, jakého jsem kdy viděla. Že mě svými polibky přivádí do sedmého nebe. Právě takové věci jsem potřebovala slyšet, když se mi zhroutil svět, tělo mě zradilo a můj duch to vzdal. Ale Mel mě držela za ruku a opakovala, že jsem pořád její jednička. Chci, aby Remy věděl, že já vždy hrdě zvednu plakát s doznáním, že jsem jeho fanynka číslo jedna. Ale nic

z toho říct nemůžu, knedlík v krku mi to nedovoluje. Když ho vidím

v tomhle stavu, mám o něj takový strach, až mě to sžírá zaživa. Navíc moje játra nijak neschvalují dnešní přísun alkoholu, takže bojuju tak

s tisícovkou různých pocitů a nevím, jak se s nimi vypořádat. Chci ho jen hladit a objímat, ale bojím se, že kdyby věděl, že tu jsem, vyhodí mě.

Nervózně se k němu skloním a položím mu dlaň na velké

rameno. Sálá z něj teplo, proniká mi pokožkou. Přitisknu mu rty

na ucho a něžně ho na něj políbím tak, jako mě na palubě letadla políbil on.

Vůně šamponu a jeho přirozená vůně mě přivádí k šílenství

a zesiluje mou touhu po něm. Nemůžu si pomoct; sjedu dlaní na jeho záda, přes křivku jeho zadku. Je tak překrásný. Chci

poznat jeho tělo tak, jako znám to své.

Vím, proč je důležité ze sebe dostat přebytečnou energii.

Sportovcům se po sexu závodí mnohem lépe, na to existuje spousta vědeckých důkazů. Všechny ty týdny s ním byly obtížné i pro

mě. Každý den jsem se cítila zoufalejší a nevyrovnanější, jak mě mé tělo bolelo potlačovanou touhou.

Mrzí mě, že noc nakonec dopadla jinak, než jsme plánovali. Zlehka ho pohladím po zádech. Hebkost

a teplo jeho pokožky mě rozechvěje a sobecky a zoufale si přeju, aby

otevřel oči… Aby mě spatřil, přitáhl si mě do náruče a nepustil mě tak dlouho, dokud oba nebudeme popadat dech a nezhroutíme se vyčerpáním.

Ale částečně se bojím, že až otevře oči, pošle mě pryč.

A je docela pravděpodobné, že právě tohle udělá. Nevím, proč tu pořád ještě jsem, když mě naprosto jasně varovali, ať se držím dál.

Možná jsem větší slaboch, než si Remy myslí. Možná jsem větší blázen. Ale dnes v noci chci být

s ním. Je pod sedativy, velký, a přesto bezmocný, a já navíc

prostě vím, že by mi nikdy neublížil.

Tak tiše, jak je to možné, vklouznu k němu do postele

a natáhnu se vedle něj. Náhle zasténá a převalí se na záda. Zadržím dech. Leží přede mnou nahý, dokonalé tělo zcela odhalené mému pohledu.

Zapomenu dýchat.

Při pohledu na jeho měsíčním svitem zalité tělo mi vyschne

v ústech, nohy mi vypovědí službu. Opájím se pohledem na jeho svaly, je zcela patrné, kde jeden sval přechází v druhý a jak dokonale mu pokožka obepíná každý centimetr jeho těla. Mohla bych linie jeho svalů obkreslit tužkou. Je tak

dokonale vypracovaný, až se ve mně vzedme vlna žáru.

V rozkroku cítím vlhko a nemůžu se jednoduše dočkat chvíle, kdy mě opět políbí. Kdy se naše jazyky zase propletou.

Mám chuť ho vzbudit a říct mu,

že ho chci, ve svých ústech i v sobě. Chci ze sebe strhat oblečení, toužím po tom, aby mé bledé tělo zakryl svým zlatavým. Chci se sklonit

a políbit ho přímo tam. Je velký

a tvrdý, stejně jako celé jeho tělo. Toužím ho políbit na to místo, kde je čistě a ryze… mužem.

Prohlížím si ho, jeho dlouhé nohy, úzké boky, překrásný penis, tak

silný, dlouhý, sametový… I tu nejkrásnější vytetovanou hvězdu, jakou jsem kdy viděla. Pevné břišní svaly, tvrdou hruď, silný krk

i dokonalou, ničivě krásnou tvář.

Oči má zavřené, řasy mu

v dokonalých tmavých půlměsících spočívají na lících. Čelist má hranatou a tvrdou, stejně jako celé tělo. Špičkou prstu mu přejedu

po strništi.

„Jsi tak krásný, Remy.“

Zasténá a nakloní tvář do mé dlaně. Obejmu ho kolem pasu

a přikryju nás. Poslouchám, jak dýchá, dívám se, jak se mu zvedá hruď, a tisknu se k němu, aby mi

neuniklo teplo jeho těla.

Nakonec nejspíš usnu. Když mu

v pět ráno zazvoní budík, ani jeden z nás ho neslyší. Až v deset nás vzbudí Riley. Tleská a směje se, ať okamžitě vytáhneme své zadky

z postele, protože Rem musí trénovat.

Rileyho, zdá se, potěšilo, že jsem s Remym podle všeho „spala“.

Očividně chtěl, aby ze sebe Remy dostal, co ze sebe podle něj potřeboval dostat, a bylo mu jedno, jestli se tak stane s prostitutkami, nebo se mnou.

Pak odejde a už nevidí, jak se oba v posteli prudce posadíme.

Remington vypadá na hony vzdálený tomu omámenému muži ze včerejška a jenom si mě prohlíží.

Vlasy mi musí trčet do všech stran a nejspíš vypadám tak zničeně, jak se cítím, ale nemůžu si pomoct, stejně vnímám pouze to, že je ten

nádherný muž vedle mě zcela nahý. Nikdy jsem neviděla nic krásnějšího.

Po několik úderů srdce se na sebe jen díváme.

Vzpomínám na to, jak mě včera líbal.

Do místnosti proudí světlo slunce.

Postel je zvalchovaná, my v ní a navzájem se pozorujeme.

Zoufale se na něj toužím vrhnout

a v jeho očích spatřím stejné nutkání. On se na mě ale jen tiše dívá, zatímco se moje tělo chvěje touhou, zakryté nadměrně velkým tričkem s potiskem starých Disneyho postaviček, jež jsem si pořídila na naléhání Melanie

na jednom z našich každoročních výletů „za mládím“.

Dnes ráno má Remington oči temné, v horoucím pohledu se ztratila i ta poslední kapka modři.

Než se Remy vůbec stihl zeptat, proč jsem s ním v posteli, zvedla jsem se a šla se převléknout – vědoma si toho, že sleduje každý můj pohyb.

Nešel za mnou.

„To je v jeho stavu normální,“ pokrčí rameny Pete, když se Remy neobjeví ani za dvě hodiny. „Měla by sis užít den, Brooke. Není důvod, proč bys tu měla vysedávat. Jdi si užít trochu slunce.“

Po noci plné alkoholu neevokuje slovo „slunce“ nic příjemného, ale přikývnu a jdu se projít po Miami. Chci do sebe nasát bohatou kulturní směsici Latinoameričanů a dalších národností, nemám na to ale dostatek energie.

Ještě jsem nezažila takhle strašnou kocovinu.

Něco, co si rozhodně nechci nikdy

zopakovat.

Vypila jsem sice spoustu sklenic vody, pořád jsem ale vyprahlá.

Žaludek mě bolí, hlava se točí

a sotva dokážu udržet oči otevřené, abych alespoň viděla, kam jdu.

Přesto se rozhodnu zavolat rodičům, zatímco procházím kolem obchodů v centru města.

„Kde jsi?“ ptá se matka. „Tvůj otec chce vědět, jestli půjdeš do té slavné restaurace, jak že se jmenuje? Ta, co tam chodí všechny ty filmové hvězdy.“

„Mami, já tu pracuju,“ upozorním ji. „Nejsem tu na dovolené.

A kdybys mi řekla, jak se ta

restaurace jmenuje, pak bych možná tušila, o čem to mluvíš.“

„Ále, zapomeň na to. Dostali jsme další pohlednici od Nory! Je v Austrálii a pozdravuje. Měla bys

vidět tu pláž na fotce, bože! Tomu se říká ráj. Zajímalo by mě, jestli viděla skutečné aligátory. Nebo tam žijí krokodýli? Krokodýli, nebo aligátoři?“

„Krokodýli, mami. A myslím, že tady na Floridě jich taky pár mají. No, nechci, aby se mi vybila baterka. O víkendu ti zavolám, ano? Jen jsem chtěla vědět, že je u vás všechno v pořádku.“

Rychle se rozloučím a zavěsím,

protože volat dnes rodičům nebyl zrovna dobrý nápad. Jsou skvělí a já je zbožňuju, ale jsou to rodiče.

Pořád do všeho strkají nos

a rozdávají moudra a to mi jde na nervy. Zvláště poté, co jim zranění mého kolene zničilo všechny sny o tom, že se stanu

slavnou závodnicí. Vím, že dodnes doopravdy nevěří, že někdy budu schopná žít „naplno“.

Bylo by s nimi snadnější pořízení, kdyby se Nora ozývala častěji, než aby jen jednou měsíčně poslala pohled.

Zamířím zpátky do hotelu, ale před obchodem s dárkovými

předměty potkám Dianu, tak spolu zajdeme na oběd.

„Pete mi řekl, že si náš kluk dneska nevede moc dobře,“ pronese tázavě i smutně zároveň.

Vyberu si salát a upíjím čerstvou ovocnou šťávu, nejen proto, abych se zbavila bolesti hlavy. Moje játra nejsou zvyklá na týrání, kterému jsem je včera vystavila. Ke svému tělu jsem vždy chovala respekt.

Dneska je na mě naštvané – za předávkování alkoholem, všechna ta špatná rozhodnutí i nenaplněnou touhu.

„Stává se to často?“ vzhlédnu k ní od salátu s octovou zálivkou.

Přikývne.

„Aha,“ hlesnu tiše a položím vidličku na stůl. „To proto, že nezvládá alkohol, nebo má snad problém se zvládáním vzteku?“

„Řekla bych, že bude mít problém spíš s tím zvládáním vzteku, ale nejsem si jistá.“ Diana upije ledového čaje, opře se do židle

a pokrčí rameny. „Moc toho nevím. Vím jen, že s Remym je těžké pořízení.“ Pokývne a znovu se napije. „Hodně těžké pořízení.

Právě proto bych byla opravdu moc ráda, kdyby sis rozmyslela… Pokud jsi tedy už…“

„K ničemu nedošlo, Diano.“

Podrbu se na čele a požádám o účet.

Zaplatíme a ona mě pozve

do svého pokoje, abychom probraly recepty, ale já namísto toho zamířím do našeho apartmá.

Na klice dveří visí cedulka NERUŠIT. Musel ji tam pověsit buď Pete, nebo Riley. Odemknu, vejdu dovnitř

a začnu uklízet.

Trvá několik hodin, než dám všechno do pořádku. Všechno sklo smetu na hromadu u dveří

a zavolám pokojovou službu, aby mi donesli balení plastových pytlů.

Jakmile je i sklo v pytlích, vlezu do sprchy.

Rozhodnu se zůstat

v prezidentském apartmá, ačkoli mi Diana nabídla, že můžu přespat

u ní. Já ale… nemůžu odejít. Chci s Remym spát a teď, když už budeme mít pokoj sami pro sebe, ho tu nemůžu nechat samotného.

Zvláště když je na tom takhle špatně.

Ale v noci, když se v apartmá rozhostí ticho, mi srdce dál divoce buší, zatímco se ve své posteli dívám do stropu a myslím na něj a na všechno, co se stalo. Chci se

Petea a Rileyho zeptat, co se stalo, ale taky bych byla ráda, aby mi to vysvětlil Remington.

Nevím, kolik času už uběhlo, ale dveře se nakonec otevřou. Jsem utahaná, stejně se však nadzvednu a zadívám se na jeho siluetu.

Nejspíš vyšel ze sprchy. Kalhoty

od pyžama mu visí nízko na bocích. Opálený trup se mu třpytí kapkami vody, vlasy má vlhké, do čela mu nespadá jediný pramínek.

Srdce se mi zachvěje. Nejspíš už odezněl účinek sedativ, protože

stojí ve dveřích rovně, jednou rukou se zlehka opírá o zárubně. Posadím se.

„Jsi v pořádku?“ zeptám se starostlivě.

Hlas má ochraptělý a ospalý.

„Chci s tebou spát. Jenom spát.“ Žaludek se mi sevře.

Čeká, až odpovím, ale já nemůžu.

Chce se mi brečet, jenže nevím proč. Dávám to za vinu přetrvávající kocovině a hrozbě, že se velice brzy zamiluju do muže, kterého ani neznám.

Přejde ke mně, zvedne mě

do náruče a nese chodbou do hlavní ložnice, do široké, neustlané postele.

Položí mě, a když vklouzne pod pokrývky a přitáhne si mě k sobě tak blízko, až se tváří dotýkám jeho hrudi, a on zaboří nos do mých vlasů, zmocní se mě čirá radost. Ale

tohle… on… to, že s ním jsem

v posteli… mi připadá správné. Cítím se tu v bezpečí. A šťastná.

Zoufale toužím po tom, aby mi řekl, co se děje. Co se to tam stalo? Nedokáže se snad ovládat? Proč udělali, co udělali? Je snad

ve skutečnosti násilník? Má problém se zvládáním vzteku? Kdo mu sakra ublížil? Přemýšlím, proč ho vlastně vyrazili z profesionální boxerské

ligy. A proč se v tom klubu skoro porval se Škorpiónem a málem tak ohrozil svou kariéru. Cítím ale, že teď si nechce povídat. Zdá se mi unavený a tma a ticho jsou tak příjemné, že to nechci ničit.

Namísto toho prostě ležím vedle něj, zatímco každá buňka mého těla na mě křičí, abychom se spojili.

Snažím se toho nutkání zbavit, ignorovat to, protože vím, že teď není ta správná chvíle. Nevím, co za sedativa mu píchli, ani jak dlouho jejich účinek trvá, ale vím, že později si možná ani nebude pamatovat, že tu s ním jsem.

Možná ani já si to nebudu pamatovat. Jsem tak unavená

a omámená přetrvávající kocovinou, že v tuhle chvíli svým myšlenkám nejsem schopná věřit.

„Jenom spát, ano?“ zašeptám mu do hrdla, ačkoli po tom muži prahnu

víc než svým tělem, víc než svým srdcem.

„Jen spát.“ Přitáhne si mě blíž. Cítím jeho ztvrdlý penis, pulzuje životem. V duchu se zachvěju.

„A ještě tohle,“ dodá tiše.

Vezme můj obličej do dlaní a něžně mě políbí. Zasténám

a pootevřu rty, zabořím mu ruce

do vlasů a pomalu šílím z toho, jak se má prsa tisknou k jeho hrudi.

Chci na sobě cítit jeho ruce a jazyk.

A když se jazykem, vlhkým

a horkým, otře o můj, mám pocit, jako bych dosáhla nemožného.

Chvěju se. Přitisknu se k němu a políbím ho silněji.

Ruce mi zaplétá do vlasů, líbá mě pomalým, opojným rytmem svých úst. Bože, chci, aby se mě dotýkal, kam jen dosáhne. Všude. Kdekoli.

Cítím, jak jsem vlhká a připravená a on je tak tvrdý. Vím, že mě také chce. Ale řekli jsme si, že budeme jenom „spát“… a „tohle“… a teď nechci, aby „tohle“ skončilo.

Líbá mě pomalu a tak hluboce, až skoro nemůžu dýchat. Na chvilku osvobodí moje rty, abych se mohla nadechnout, a opět pohladí má ústa svým jazykem, polaská mé rty, patro mých úst, mé zuby. Pije

z mých rtů. Zbožňuju, jak líbá, tak moc, že zapomenu na své ruce,

na to, kde vlastně ležím.

Celé mé tělo se opájí tím, jak se zmocnil mých úst. Rty mě bolí, bolí mě opětovat jeho polibky, přestože mé tělo žadoní, ať nepřestává.

A když na jazyku ucítím krev, odtáhnu se, abych se nadechla. Ranka v jeho spodním rtu se zase otevřela. Zasténám a tu kapku slíznu. Zavře oči a tiše zavrčí. Zaboří mi prsty do vlasů a přitiskne si mou tvář do ohbí krku. Objímá mě a jeho hruď se pode mnou rychle, pravidelně zvedá.

Přikrývky jsou zkopané k nohám postele, ale on je tak horký, tak teplý, že se k němu přitisknu, jak

nejtěsněji můžu, a spokojeně usnu. V noci mě probudí neznámý pocit.

To mě kolem pasu svírá těžká, pevná paže a tiskne mě k teplému tělu. Ohlédnu se za sebe a spatřím jeho obličej pohroužený ve stínech.

Líbí se mi vědomí, že s ním ležím v posteli. Spí, nebo tak alespoň vypadá. Pak ale pootevře víčka,

a když mě spatří, znovu mě políbí. Něžně saje mé rty, potom zaboří tvář do mých vlasů a přitáhne si mě ještě blíž.

7. kapitola

POJĎ SE MNOU

Dnes letíme do Denveru.

Pete a Riley sedí vpředu s Dianou a Lupem, já jsem v zadní části letadla s Remingtonem. Má nasazená sluchátka, já ale ne.

Namísto písniček poslouchám rozohněný rozhovor Petea s Rileym. Remy netrénoval už čtyři dny, dokonce ani poté, co jsem s ním spala v posteli. Následující ráno jsem vstala, oblékla se a sešla dolů, ale Remy se neukázal. Ani v dalších

dnech vůbec nevyšel z pokoje.

Kromě okamžiků, kdy šel pro mě.

Něco se mezi námi děje, ale já se to bojím pojmenovat. Poslední tři večery si pro mě přišel do mého pokoje a odnesl mě do svého.

Poslední den jsem s ním zůstala celou dobu, dokud nebyl čas vyrazit na letiště.

Po nocích se líbáme, jako bychom si chtěli vynahradit dny, kdy jsme

od sebe odloučeni, což je, alespoň co se mě týče, naprostá pravda.

Melanie mi odpověděla na mou

v opilosti napsanou textovku o tom, že se chci s Remym vyspat. Chtěla vědět, jestli se brzy objeví malá

Remingtončata. Já sama ale nevím, co to vlastně dělám. Líbá mě, jako bych byla jeho drogou a on toužil

po další dávce. Jakmile mě uloží do postele, jeho ústa se spojí

s mými a už je neopustí. Drží mě

a tiskne k sobě, jako bych byla jeho kotvou.

„Měl náskok, ale na prvním místě se neudržel,“ říká právě Riley

a v jeho hlasu je slyšet beznaděj.

„Už spadl na druhé místo a brzy skončí na třetím. Nemůže si dovolit přijít o jediný zápas a především nesmí prohrát.“

Odepnu si bezpečnostní pás

a zamračeně k nim přistoupím. „Co

se děje?“ Zůstanu stát v uličce, bokem se ale opřu o Dianino sedadlo.

„Remy už nesmí přijít o žádný další zápas. V tomhle mistrovství jde o body, takže jestli chceme první místo, nesmí vynechat žádný zápas a především nesmí prohrát.“

„Nejí,“ stěžuje si Diana.

„Necvičí,“ připojí se hořce trenér.

„A oči má pořád černý.“

Na poslední Peteovu poznámku se zamračím, uvědomím si totiž, že ano… několik posledních dní má Remy opravdu oči hodně tmavé.

A taky jsme skoro nespali. Celé noci jsme se líbali jako šílenci a jídlo

jsme si objednávali od hotelové služby, protože jsem ho nedokázala přesvědčit, aby dovolil svému týmu vejít do pokoje. Dívám se do jejich zachmuřených tváří. Riley potřese hlavou.

„Jestli s těma černýma očima vejde do ringu a mrňavá část jeho já nebude souhlasit s tím, co řekne rozhodčí, pak ho klidně přetrhne vejpůl.“

Zamračím se. „Nebuď směšný. On zná pravidla. A není stroj, aby jel naplno čtyřiadvacet hodin denně. Dej mu čas, aby si odpočinul. Trénuje dokonce

i o nedělích, tímhle tempem se brzy

přepracuje. Každý sportovec potřebuje občas zvolnit.“

„Remy není jako ostatní. Když nebude trénovat, vybudí se,“ poví mi Pete.

Protočím panenky, už mě ty jeho řeči o vybuzování štvou. „Je něco, co ho nevybudí?“

„Vlastně ano. Klid a ticho. Ale

na mnišskou dráhu se v blízké době nechystá, že?“

Vážně nechápu, co je tak špatného na tom, že si Remy dopřeje pár dní oraz. Někteří z mých kamarádů sportovců po soutěži propadli depresím.

Po vrcholu následuje jen pád a pak

nervy nestíhají. „Podívej, tělo můžeš využívat jenom do určité

míry. A on tu míru často překračuje. Vynechal zápas? Vážně problém.

Pár dní odpočinku mu pomůže nabrat sílu. Denver mu padne k nohám.“

Neodpoví, pouze mě tiše pozorují a já vím, že uvažují, co se to mezi mnou a Remym děje, protože Remington je vůči mně velice majetnický. Kdykoli se mnou Pete mluví, propaluje ho pohledem.

Dokonce ani Rileyho nespustil z očí, když mi před několika hodinami nabídl, že mi pomůže s kufrem.

Remy mu ale kufr vytrhl z ruky

a vykřikl na něj, jestli nemá

na práci něco lepšího než na mě zírat.

Ano, vidím na nich, jak zoufale by chtěli vědět, co se to mezi mnou

a Remingtonem děje. Ale protože to nevím ani já, nezbývá než nechat otázky nezodpovězené.

Povzdychnu si, otočím se a v tu chvíli ztuhnu, protože si všimnu, že mě pozoruje.

V očích má něco ryze mužského.

Jeho temný, majetnický pohled něco hluboko uvnitř mě rozčeří. Vzpomenu si na ty čtyři noci, co jsme strávili v prezidentském apartmá, zamčení před celým

světem. Jako bych se ocitla

v pohádce o Krásce a zvířeti, až na to, že jsem se dobrovolně

uvěznila se zvířetem, aby mě mohlo líbat. A on není zvíře. Je krásné stvoření, které mě mučí mou vlastní touhou.

Při té vzpomínce skoro zasténám. Vybavím si Remyho ruku, kterou mě hladil po hrdle. Na jeho přivřené

oči, jimiž na mě shlížel. Na náš roztřesený dech. Jeho horká, vlhká ústa. Jeho zcela nestoudné polibky. Líbal mě na ústa, na krk, na uši.

Olizoval a ochutnával a probouzel ve mně celou škálu pocitů.

Pamatuju si, jak jsem sténala.

Vzpomínám si, jak se na mě při tom zvuku usmál a jak zvážněl, když se ke mně opět sklonil pro polibek.

Vsál mi spodní ret a okusoval mi jemnou pokožku krku. Tiskl se

ke mně a moje tělo mezi nohama pulzovalo touhou po tvrdém penisu. Vybavuju si dotek našich jazyků, horkých a zoufalých. Chci ho tak moc, že nedokážu myslet na nic jiného. Mám takové tušení, že jsem ho včera v noci i prosila, aby to dokončil, ale byla jsem tak

oslepená touhou, že si tím nejsem vůbec jistá. Vím ale, že několikrát přestal, když se mu dech moc zrychlil. Zvedl se a odešel

do koupelny, aby si dal ledovou sprchu.

Šel na to se mnou tak pomalu, až jsem se cítila jako puberťačka

a panna, přestože nejsem ani jedno z toho. Mám ale pocit, jako by si

na mě činil nárok. Jako by mě

k sobě připoutal. Cítím se uvězněná a v pasti, a přitom se mě sotva dotkl. Přesto se nemůžu dočkat chvíle, kdy se do mě poprvé zakousne.

Nejsem schopná to vydržet.

Dokonce i teď jsem vlhká.

Moc jsme toho v ložnici nenamluvili, když jsme „upevňovali naše pouto“. Pochopila jsem, že se

především potřebuje cítit jako muž, a tomu jsem rozuměla. Včera mi dokonce ani nedovolil vstát

z postele. Držel mě pod sebou

a nutil mě přijmout všechny jeho polibky.

Když jsme potřebovali pauzu, poslouchali jsme hudbu, zapnuli televizi nebo jedli, ale po většinu času jsme se líbali. V některých chvílích jsem neslyšela nic než vlhké zvuky jeho polibků a náš zrychlený dech. Předposlední noc jsem se nemohla dočkat, až si pro mě

přijde. Skoro jsem mu skočila

do náruče. Než jsme ulehli do jeho postele, už jsem měla ruce v jeho

vlasech, svůj jazyk hluboko v teple jeho úst. A když zavrčel a horečně opětoval můj polibek, cítila jsem, jak mi tělem projíždějí výboje rozkoše, které jeden po druhém mučily můj citlivý klitoris. Když jsme se líbali, pulsoval téměř bolestivě.

Vzpomínám si na to. A po všech těch dnech, co jsme spolu strávili v posteli, mě nyní dokáže vzrušit

i jeho sebenepatrnější pohled. Když se mi podívá na rty. Když mi zastrčí uvolněný pramen vlasů za ucho.

Vím, že se tím oba mučíme. Pokračovat v tom, co děláme, není zdravé, ale já ho nedokážu zastavit. Naopak, chci víc. Mám chuť s tím

přestat, protože oba tím trpíme, ale zároveň chci, aby pokračoval, dokud mu nezůstanu ležet v náručí, spálena na troud svou vlastní touhou.

Toužím po něm. Každou hodinu, minutu i vteřinu.

Chci ho od té první noci, kdy jsem se snažila vzpamatovat

a předstírala, že to tak není. A teď po něm prahnu stejně, jako chci dýchat, jíst, žít šťastně až na věky, vidět znovu svou sestru, mít dobrou práci. Chci ho, jako chci žít přítomností, aniž bych se musela bát, co se stane či nestane zítra.

Dokonce se už ani nebojím, že mi

ublíží. A já vím, že tohle mi ublíží.

Až se vrátím domů a všechno skončí, bude to bolet. Nic netrvá věčně, to vím sama moc dobře.

Ale strach nikdy nebyl mým přítelem.

Když jsem se rozhodla závodit, nebála jsem se, že prohraju nebo že si zničím koleno a strávím tak dekádu svého života tréninkem pro nic za nic. Pokud si za něčím jdete, děláte to, protože to tak moc chcete a svůj čas a úsilí věnujete jenom tomu, abyste to získali, přestože riskujete, že honbou

za svým cílem nakonec nic nezískáte. A jediné, po čem mé tělo

i duše touží, je být s tímto mužem. Když ho protahuju a masíruju, je toho na mě někdy příliš, jak toužím po tom, cítit ho hluboko v sobě, až to bude skoro bolet. Je to tak silné, že ani nevím, co s tím mám sama dělat, a chci, aby to přestalo.

Dokonce i nyní jsem k němu usedla tak blízko, co to jde, aniž bych si mu sedla do klína. Stehnem v růžových džínách se tisknu k jeho noze a on se na mě usmívá, až uvnitř celá taju, protože vím, že i on má rád, když jsem mu nablízku.

Sundá si sluchátka a skloní hlavu, jako by se mě mlčky ptal, co se děje.

„Mají o tebe starosti.“

Zvedne ke mně oči. „O mě nebo o moje peníze?“

Ptá se tak tiše, až mi tím připomíná, co mi šeptal včera

v noci, když mě líbal ve svém pokoji

– když mi šeptal líbej mě a říkal mi krásko a opakoval, že voním tak hezky.

„O tebe. A tvoje peníze,“ odpovím.

Ve tvářích se mu objeví dolíčky jako dva andělé vtisknutí do jeho tváří. „Vyhraju. Vždycky vyhraju.“

Usměju se, a když k mým ústům sklopí zrak, teprve v tu chvíli si uvědomím, jak blízko mi je.

Rty mám napuchlé a rudé, bolavé od jeho polibků. Dívá se na mě očima, jež mu ještě víc potemní.

Rozechvěju se. Snažím se to potlačit a přinutit se odtrhnout pohled od jeho krásných rtů, které vypadají až příliš lahodně a jsou po prolíbané noci růžovější

a plnější.

„Chceš si jít dneska zaběhat?

Připravit se na zítřek?“ zeptám se ho a snažím se nevnímat oheň, který ve mně burácí.

Zavrtí hlavou.

„Jsi unavený?“

Smutně přikývne. Promluví tiše, ale neoblomně. „Jsem tak

zatraceně utahanej, že se sotva dokážu zvednout z postele.“

Chápavě přikývnu, protože jsem na tom podobně. Nechce se mi vstávat. Zvláště když ve stejné posteli leží i on a já se mučím touhou po tom dokonale vypracovaném muži.

Opřu se. Na rameni cítím dotek jeho ramene a okamžitě se k němu chci přivinout, jako jsem to udělala včera v noci, když jsme přerušili proud polibků a na několik hodin usnuli. Nejspíš cítí, jak jsem unavená, tak se posune, abych se

o něj mohla opřít.

Podá mi přehrávač.

Jsem líná mu vybrat písničku

na oplátku, tak jen poslouchám. Ze sluchátek se line sametový hlas Nory Jones, která mi smyslně šeptá

„pojď se mnou“ a přemlouvá mě, ať udělám, co říká.

Její sexy hlas mi připomíná všechny noci, které jsem strávila

s Remingtonem. Naše polibky, které mě pokaždé zanechaly horečnatě rozpálenou. Najednou se ke mně nakloní a poslouchá skrz sluchátka, a když ucítím jeho vůni, svaly se mi bolestivě sevřou. Okamžitě

popadnu svůj přehrávač a vyberu jednu novější písničku, kterou

v poslední době hrají všechna

možná rádia, píseň o silném, bojovném boxerovi. Chtěla jsem mu pustit „Iris“. Chtěla jsem mu pustit něco, co ho přinutí prosit mě, abych se s ním pomilovala. Ale jeho tým si o něj dělá starosti a já vím, že to,

co děláme v noci, mu jako sportovci nijak nepomáhá. Bez ohledu na to, jak ty chvíle zbožňuju a jak moc toužím po tom, co by po nich následovalo, nemůžu mu to udělat

a ohrozit tak jeho úspěch. Nemůžu.

Dívám se na jeho profil, zatímco poslouchá. Jeho výraz je zpočátku nečitelný. Když nakonec zvedne hlavu, pohled má temný a zmatený.

„Tys mi pustila písničku

o boxerovi?“ Přikývnu.

Zamračeně mi vrátí iPod. Pak kolem mě protáhne paži a chytne mě za boky. Přitáhne si mě do klína a mně se zatají dech, když ucítím, jak moc a jak neklamně mě chce.

„Vyber mi další.“

Dravčí pohled v jeho očích mě rozechvěje.

Zavrtím hlavou. „Takhle to dál nejde, Remy. Potřebuješ se vyspat,“ zašeptám.

„Pusť mi další, Brooke.“

Zní tak tvrdohlavě

a nesmlouvavě, až se zamračím, ale ve skutečnosti mě to… vzrušilo.

Chce, abych mu pouštěla písničky, stejně jako chce, abych ho líbala. Tak tedy dobrá. Pokud to chce, dnes večer to dokončíme.

Pomilujeme se, konec vzájemného mučení. Takže najdu „Iris“ a podám mu sluchátka. Pozorně sleduju jeho profil, zatímco poslouchá. Opět má tvář nečitelnou, ale když zvedne hlavu tentokrát, v jeho očích žhnou plameny. Pod sebou cítím jeho ztvrdlý penis, cítím, jak mu tep divoce pulsuje. Jak pulsuje v… něm.

„Souhlas,“ přikývne.

„S čím?“

Očima zatěká k ostatním pasažérům letadla, pak mě chytne

za temeno, přitáhne si k sobě mou tvář a jazykem mi přejede po rtech.

„S každým slovem.“

Zachvěju se a odtáhnu. „Remy… Ještě nikdy jsem s nikým neměla poměr. Nechci se o tebe dělit.

Pokud chceš být se mnou, nesmíš mít jinou.“

Palcem mě pohladí po spodním rtu a pronikavě se na mě zadívá.

„My nebudeme mít poměr.“

To mě otupí. Cítím, jak mi ten krev pohánějící orgán v hrudi puká.

Stiskne mě, pak si mě k sobě přitáhne a špičkou nosu mi obkrouží lasturu ucha. „Až si tě vezmu, budeš moje,“ tiše přislíbí. Bříškem palce

mi sjede po hraně čelisti a něžně mě políbí na ušní lalůček. „Musíš si být jistá.“ Oči mu planou žárem, až i mě spaluje oheň touhy. A když řekne „moje“, můj prázdný klín zatouží po naplnění. „Chci, abys mě nejdřív poznala. Pak mi povíš, jestli pořád chceš, abych si tě podmanil.“

I to slovo „podmanil“ ve mně probudí ještě větší chtíč.

„Já tě ale už znám,“ namítnu.

Dívá se na mé rty, potom zvedne zrak k mým očím. V jeho duhovkách se zračí taková bolest a muka, až mě temnota, již v nich vidím, ochromí. Pohladí mě po holé paži.

Naskočí mi husí kůže. „Brooke.

Musíš vědět, kdo jsem. Co jsem.“

„Měl jsi celé zástupy žen a tohle jsi po nich nevyžadoval,“ opáčím.

Ve velkých dlaních sevře moje půlky a přitiskne si mě k sobě ještě blíž. V očích mu hoří touha, láká mě do svých hlubin.

„Po tobě to vyžaduju.“ Pochopím, co mi to říká. Zatím se mě nezmocní.

Přestože je to to jediné, na co myslím. A co chci.

Je sice už den, ale já jsem

v myšlenkách stále v jeho posteli a cítím na rtech jeho ústa.

Chce, abych ho poznala, a já ho chci znát, ale pokud ho poznám

a to, co v něm uvidím, se mi zalíbí o drobet víc, než co už na něm mám ráda nyní, vím, že se k němu

připoutám moc silně na to, abych se později mohla vrátit ke svému starému životu – životu, v němž jsem ho neznala.

Je tak mocný, fyzicky, ale

i emocionálně. Může mě zničit.

O moc víc toho nezvládnu. A ani on by neměl.

V hrudi mě podivně tíží. Nakloním se k němu a zašeptám: „Přesto

v tom nemůžeme pokračovat. Remy. Ne, když je v sázce tvoje vítězství. Takže buď za mnou přijdeš dnes v noci a pomiluješ se

se mnou, nebo mě necháš na pokoji, abychom si oba odpočinuli.“

Čekám, že tahle hrozba ho probere. Je chlap. A já mu právě otevřeně nabídla nekomplikovaný sex, ten přece muži chtějí. Chci mu to usnadnit, přijmout ho tak, jak sám bude chtít, bez jakýchkoli otázek. Buď to ze sebe dostane

v noci a s mojí pomocí a bude moct zítra trénovat, nebo ho čeká spánek o samotě.

Dívá se na mě očima, jež nejsou ani vzdáleně modré. „Dobře,“ odpoví s úsměvem, který se mu ale v očích neodrazí.

Posadí mě vedle sebe, popadne svůj iPod, pustí si hudbu, ale mně písničku nenabídne.

Takže v noci budu spát sama. Páni.

Nejspíš jsem právě sama sobě zlomila srdce.

Jsme teď v Los Angeles a je tu tak překrásné počasí, že chci být celý den venku. Znovu bydlím s Dianou a každé ráno spolu snídáme

na balkoně. Bydlíme spolu

od chvíle, co jsme před týdnem přistáli v Denveru a já

na Remingtona vybalila to ultimátum. Ačkoli jsem se pořád nevzpamatovala z toho, že už

nejsem jeho spolubydlící, Diana byla tak nadšená, že když jsme se dostaly do našeho pokoje, radostí mě objala. „Měla bys se mnou bydlet častěji!“

Ukázalo se, že nám Remington rezervoval prezidentské apartmá, stejně jako sobě. Každá jsme měly vlastní ložnici a společný obývací pokoj a jídelnu. Pořád nevím, jestli jsem se chtěla radostí smát, nebo plakat. Tak rozpolcenou mě zanechal.

Vzpomínám si, jak jsem ten den, kdy jsme dorazili, držela v rukách jeho tělo, jeho zpocená pokožka se pod mými dlaněmi chvěla a já měla

co dělat, abych udržela svůj puls pod kontrolou, zatímco jsem mu masírovala pevný sloupec jeho krku. Sklonila jsem se k němu

a zašeptala: „Proč máme s Dianou apartmá, Remy?“

Nechal mě, abych mu pootočila krk na stranu. Prsty jsem se tak dotkla jeho brady s několikadenním strništěm. Neodpověděl. „To nemůžeš, Remingtone,“ dodala jsem.

Ale on se ke mně pomalu obrátil a dotkl se mých rtů. Každá část mého těla si v tu chvíli vzpomněla, jaké to bylo cítit na sobě jeho ústa.

„Zkus mě zastavit,“ řekl, pak vzal

svůj ručník a odešel.

Nerozumím mu.

A chybí mi Melanie.

Kéž bych si mohla popovídat i s Norou. Vždycky jsem se své

mladší sestřičce svěřovala, když se mi líbil nějaký kluk. Ona určitě bude vědět, proč k zešílení sexy chlap, svobodný, zdravý a který na mě fyzicky reaguje, pro všechno

na světě odmítá otevřenou nabídku k sexu.

Kdybych měla o trochu nižší sebevědomí, utápěla bych se ve všemožných komplexech.

Přemýšlím, jestli jsem vůbec atraktivní. Za poslední roky jsem

trochu přibrala. Možná potřebuju ostříhat, místo abych nosila dlouhé rovné vlasy. Možná bych mohla zkusit ofinu. Nebo melír.

„Přestaň se pozorovat, vypadáš skvěle ve všem, co si oblečeš,“ poví mi ráno Diana, když mě zahlédne, jak si ve vysokém zrcadle u vchodu do apartmá kontroluju zadek

v džínách.

Zasměju se, ale vtipné mi to nepřijde.

Remy nám v L. A. opět rezervoval prezidentské apartmá.

Nechci žádné apartmá. Ale to, co chci, mi on dát nechce.

Nikdy se ke mně nikdo takhle

nechoval.

Vždy jsem se cítila krásná

a nezáleželo mi na tom, jestli v tom se mnou muž souhlasil, nebo ne.

Líbila jsem se sama sobě a to mi stačilo. Diana mě přistihne, jak tupě zírám do zdi, jsem smutná

a přemýšlím, co si o mně Remington vlastně myslí.

Jsme v L. A. už třetí den. Remy je v celkovém žebříčku na druhém místě, ale bojuje jako šampion.

Vydává ze sebe to nejlepší, a to

od chvíle, kdy se mu v Denveru oči vrátily k původní modré.

Trénuje jako zvíře. S trenérem tráví celé hodiny a hodiny, a přesto

je večer, když za mnou přijde

a navrhne mi společný běh, čilý jako rybička. Při každém pohybu sálá z jeho svalů energie a já skoro vidím, jak se jeho hladina ATP – adenosintrifosfátu, látky, jež

transportuje energii mezi buňkami – obnovuje s neuvěřitelnou rychlostí. Ještě nikdy jsem ho neviděla takhle soustředěného. Takhle silného.

Nebo takhle velkolepého.

Vnímám to každou částí svého těla.

Každou.

Ke své smůle.

Pete s Rileym jsou nadšení.

„Brooke!“ zavolá na mě Pete,

jakmile odpoledne vstoupím do arény. Tady v L. A. se ring nachází v podzemním podlaží

jednoho z nejnavštěvovanějších klubů. Předpokládá se, že se

na zápas přijde podívat dobrá tisícovka lidí. „Pojď sem, potřebujeme tě,“ mává na mě Pete od šatny.

Remington Tate v celém svém kompletním sexy balíčku sedí

na lavičce u protější stěny a trenér mu ovazuje pravou ruku páskou.

Na pocit, který mám, kdykoli ho takhle vidím, si asi nikdy nezvyknu.

A nejspíš si nikdy nezvyknu na to, jaké pocity ve mně vyvolává

vědomí, že bude každou chvíli zápasit.

Jsem jako na trní, nervózní a napjatá.

Poslouchá Dr. Dreho. Myslím, že se díky němu dostává do módu zápasu, všechno ostatní vytěsňuje.

„Pojď sem, Brooke. Uvolni ho.“

Riley a trenér mě pozdraví krátkým pokývnutím. Jakmile mě Remington spatří, strhne si sluchátka z uší a zavěsí je kolem krku. Vyměníme si pohled, ale ani jeden se neusmějeme. Úsměv, kterým jsem pozdravila Rileyho

a trenéra, mi z tváře zmizí, zatímco se místnost topí v tónech tvrdého

rapu.

Mlčky se skloním, abych zastavila přehrávání, pak si stoupnu za něj

a pustím se do práce na ramenních svalech.

Včera jsem mu rozmasírovala ztuhlé zadní deltové a trapézové svaly. Byly tvrdohlavé, nechtěly se podvolit, takže mu je teď masíruju znovu. Jakmile se ho dotknu dlaní, zasténá. Bože. Ten tichý, vrnivý zvuk mi zní jako předehra. Útočí

na každou ženskou buňku mého těla, zvláště pak na ty, co mě bolí touhou. Tváře mi okamžitě zahoří, zvláště když nás pozorují trenér, Pete i Riley.

Skloním hlavu, aby neviděli můj rudý obličej, a odolám nutkání se od něj odtáhnout.

„Silněji,“ přikáže mi Remington ochraptěle. Nitro se mi bezmocně sevře, ale uposlechnu a přitlačím. Pod palcem ucítím velký uzel.

Přitisknu na místo i druhý palec

a uzel rozmasíruju. Remington svěsí hlavu a zhluboka se nadechne,

a když ztuhlý sval pod tlakem povolí, tiše zasténá.

„Hodně štěstí,“ zašeptám mu do ucha a odtáhnu se. Ruce mě mravenčí.

Vstává, aniž by ze mě spustil pohled. Neusmívá se. Upírá na mě

oči tak pronikavé, až zapomenu na všechno, kromě jasné modři

jeho duhovek, černou temnotu jeho zorniček a jeho dlouhé, tmavé řasy. Napřáhne paže, Riley mu nasadí černé boxovací rukavice a pak jimi

ťukne o sebe. Ode dveří se ozve hlas organizátora, že se má

„Uragán“ připravit. Přikývne.

Vklouzne do saténového pláště a zamíří k rozlehlé chodbě, která vede až k ringu. Žaludek se mi

bouří, jako by v něm přebývalo celé stádo zvířat. Tentokrát žádní něžní motýlci. Zhluboka se nadechnu, chvíli počkám, abych se vzpamatovala, a pak se pomalu

vydám ke svému sedadlu v hledišti.

Řev v aréně je skoro ohlušující.

Pete mi ráno pověděl, že jeho fanoušci šílí, protože spadl z prvního místa žebříčku letošního

mistrovství, a že o lístky na dnešní zápas byl enormní zájem. Zbývá posledních šestnáct soutěžících

a dnes je to poprvé, co se má Remington před finále utkat se Škorpiónem. Ten je nyní na prvním místě. Nervozitou si koušu nehty.

„Hej,“ kývne na mě Pete a jemně do mě šťouchne, zatímco mě obchází. „Pohni kostrou. Bude tě hledat.“

Nějak se mi povede nemožné –

zasměju se a zamračím zároveň.

„To tedy nebude.“

Povytáhne obočí, jako by tomu nemohl uvěřit. „Nejlíp se mu bojuje, když ví, že se díváš. S tím souhlasí dokonce i trenér. Když ví, že tam

jsi, bojuje naplno. Tak dělej.“

Příčí se mi, že mě jeho slova tak povzbudila. Jako by mě zasáhl blesk. Rychle si pospíším k ringu

a hledám svoje místo, zatímco moderátor ohlašuje Škorpióna.

„Benny, Černý škorpióóóóón!“

Tohle je ten odporný chlap, jenž na Remingtona tehdy v klubu poslal svoje přisluhovače. Nenávidím ho tak silně, že okamžitě propálím

pohledem každého, kdo mu fandí. Jsem několik kroků od svého místa, kam mám v plánu usednout

a mačkat si nervozitou nohavice kalhot – dnešek bude brutální – když na protější straně ringu, skrze mezeru mezi Remyho silnýma, vypracovanýma nohama, spatřím

v davu povědomou tvář.

Oválnou tvář s bledou pokožkou a oříškově hnědýma očima. Očima stejné barvy, jako mám já. Očima, které patří Noře.

Mé jednadvacetileté sestře. Opravdu je to Nora.

Nora, která rodičům nedávno poslala pohled z Austrálie. Nora, jež

má nyní vlasy rudé namísto své přirozené světle hnědé barvy. Nora, která má na levé tváři

vytetovaného velkého, hnusného štíra. Nora, jež vypadá smutná

a nemocná, úplný opak té živé, energické dívky, jakou jsem znávala. Na vteřinu se zastavím

a bezmocně stojím uprostřed tohoto rozlehlého sálu, dívám se na ni

a snažím se samu sebe přesvědčit, že tohle nemůže být Nora.

Vypadá strašně.

Hodně, opravdu hodně špatně.

Jako by z ní někdo vysál veškerý život a jediné, co zbylo, je kůže, kosti a krvavě rudé vlasy.

Spatří mě. Žaludek se mi propadne k zemi. Je to ona, o tom není pochyb. V očích jí spatřím poznání. Ruka jí vylétne k ústům.

„Noro,“ vydechnu a bez rozmyšlení se za ní vydám. Odstrkuju lidi stranou a jen vzdáleně slyším, že zazněl gong.

Sál propukne v křik a jásot. Srdce se mi rozbuší, když vidím, jak se Nora otáčí a razí si cestu, aby se dostala pryč, dál ode mě. Mizí

v davu, do temnoty.

„Noro? Počkej! Noro!“ křičím.

Nemůžu uvěřit, že přede mnou utekla. Nemůžu uvěřit, že z její tváře zmizely veškeré stopy

po jejím mládí.

Moje sestřička.

S níž jsem měla společný pokoj, dokud jsem se neodstěhovala

do vlastního bytu.

Která se se mnou dívala

na všechny možné verze Pýchy a předsudku.

Snažím se projít kolem obrovského, mohutného muže, vedle něhož stála, ten mě ale chytne a odstrčí. „Drž se od ní kurva dál,“ zavrčí.

Šokovaná překvapením

a strachem úplně zapomenu

na všechno, co jsem se naučila

v lekcích sebeobrany, až na jediný

úder, ten do slabin. Přesunu váhu a vrazím mu koleno do rozkroku.

„Pusť mě!“

Klopýtne, ale nepustí mě. Namísto toho mě sevře ještě pevněji. „Ty mrcho, Škorpiónův majetek necháš na pokoji,“ zasyčí tak, až získám dojem, že to vlhké, co cítím na tváři, jsou jeho sliny.

„Ona není jeho majetek!“ Zuřivě se snažím vysvobodit a zároveň si tvář otírám do rukávu košile.

Náhle se sálem roznese sborové bučení a křik, když moderátor oznámí: „Náš vítěz, Škorpión!

Škorpióóóóón! Remington Tate byl z tohoto kola diskvalifikován!

Opakuji, Remington Tate byl diskvalifikován!“

Propukne peklo. Někdo mě chytne za nadloktí a trhnutím

vysvobodí ze spárů toho obra. Letím pozadu, až přistanu na povědomé, pevné holé hrudi. Každý centimetr mého těla tu hruď pozná. Úlevou se skoro zhroutím.

Pak si vzpomenu na Noru.

Zalapám po dechu a snažím se vykroutit. „Ne. Ne! Remy, pusť mě. Musím za ní.“ Bojuju o svobodu, snažím se vyvléci z jeho sevření.

„Pusť mě, Remy. Pusť mě, prosím.“

Ale jak se k nám blíží naštvaný dav, sevře mě ještě pevněji a skloní

se k mému uchu. „Teď ne, jiskro.“ Mluví tiše a klidně, ale slyším v jeho hlasu varování, po kterém celá ztuhnu. Jednou rukou si mě tiskne

k boku a prochází zástupem lidí, obrovitým tělem si razí cestu mezi diváky.

Diváky, kteří na mě vůbec poprvé v mém životě křičí urážky.

„Mrcho! To je tvoje chyba, ty děvko!“

Hrůzou třeštím oči do obličejů Remingtonových fanoušků, kteří baží po mé krvi. Děsím se jich tak, že se k němu přivinu co nejblíž

a bez dalších protestů se nechám odvést pryč. Pete, Riley a trenér už

na nás čekají u auta.

„Do prdele, kurva práce!“ spustí trenér, jakmile se za námi zavřou dveře auta a limuzína se rozjede.

„Spadl jsi na třetí příčku. Třetí. Možná čtvrtou,“ oznámí nám Pete rozmrzele a podává mu triko

a tepláky, které si po zápasu obvykle obléká.

„Tohle kolo jsi měl v kapse, Reme. Tvrdě jsi trénoval, mohls ho dostat, chlape.“

„Mám to pod kontrolou, trenére.

Jen klid.“ Aniž by si Remy svlékl boxerky, navleče se rychle

do tepláků a ihned si mě přitiskne k boku, jako by se bál, že z auta

vyskočím.

Hladí mě po paži, zatímco klidně čelí třem rozzuřeným mužům, ale já jsem tak rozrušená, že se mu vyvleču, přesednu si k oknu a dívám se do všech tváří lidí, kteří právě vycházejí z klubu, snad v naději, že zahlédnu Noru.

Nejenže jsem naprosto zničila Remyho zápas, především se cítím provinile za to, co se stalo z mé sestry. Jak je možné, že jsem si nevšimla, že má moje sestra problémy? Jak jsem jí mohla sežrat ty kecy, kterými nás krmila? Jak jsem mohla celý rok věřit všemu, co tvrdila na svých pohlednicích?

„Máš nejhorší umístění

za posledních několik let, kámo. Soustředění máš úplně v hajzlu!“

„Pete, já to do prdele zvládnu.

Tohle nepodělám!“

„Myslím, že by při příštím zápasu měla Brooke zůstat v hotelu,“ navrhne tiše Riley.

Remington se sarkasticky zasměje. „Brooke jde se mnou,“ odsekne.

„Reme…,“ snaží se ho přivést k rozumu Pete.

Když dorazíme do hotelu, nastoupíme do výtahu a já se nemůžu dočkat, až se rozsvítí číslo mého patra. Nevím, co s Norou

udělám, ale něco udělat musím. Dveře se otevřou na mém poschodí, za sebou slyším, jak Pete mluví

na Remingtona. Vystoupím

z kabiny. Remington těsně za mnou Peteovi odsekne: „Pete, o tomhle si promluvíme později. Hlavně vychladněte. Všichni tři.“

„Vrať se, Reme. Musíme si s tebou promluvit!“

„Mluvte si do zdi!“

Zoufale se toužím dostat od nich co nejdál. Vběhnu do svého apartmá, ale slyším ho těsně

za sebou. „Jsi v pořádku?“

Zabouchne dveře. Při pohledu na jeho upnuté tepláky, které

nosívá po zápasech, a hebké triko, jež mu těsně obepíná svaly, na jeho překrásnou opálenou tvář, ustaranou a rámovanou tmavými vlasy, se mi sevře srdce a nohy

touží se k němu rozběhnout, abych zase mohla cítit sílu jeho paží.

Tak zoufale toužím, aby mě držel v náručí, pak se mi ale myšlenky vrátí ke všemu, co se dnes večer stalo, a hlava se mi zatočí.

Nezasloužím si, aby mě objímal. Je jasné, že zápas prohrál kvůli mně. A jako by nestačilo, že se ho posledních několik dní necítím hodna, musím teď navíc čelit skutečnosti, že jeho propad na třetí

nebo čtvrté místo je čistě moje vina. Bože.

Stojí přede mnou, tak silný

a mocný, zpocený, po pažích se mu vinou mohutné žíly, pulsují silnou, zdravou krví. Tak zoufale si přeju, aby mi řekl, že bude moje sestra

v pořádku. Ale on mou sestru ani nezná a teď, když ho kvůli mně diskvalifikovali, je to navíc ten poslední člověk, jehož bych měla právo prosit o pomoc.

Roztřeseně se nadechnu, ruce se mi chvějí, když ukážu na dveře

za jeho zády. „Jdi si s nimi promluvit, Remy.“

Všimla jsem si, že když mluví se

mnou, je úsečnější než s kýmkoli jiným, ale nyní má hlas zastřenější než obvykle. „Nejdřív si chci promluvit s tebou.“

Stojí přede mnou, ale ani jeden z nás nic neříká. Snažím se vymyslet, jak se mu co nejlépe omluvit za to, že jsem mu pokazila

zápas, a zároveň se mi vinu za jeho prohru nechce přijmout, protože já ho nežádala, aby se za mnou vydal!

Přistoupí ke mně a vjede si rukou do vlasů až na zátylek. Ztěžka si povzdechne. „Brooke, nemůžu zápasit a zároveň tě hlídat.“

„Remy, měla jsem to pod kontrolou,“ namítnu.

„Houby jsi měla pod kontrolou!“

Jeho tón mě překvapí tak, že sebou trhnu. Všimnu si, že okamžitě sevřel ruce v pěst a napjal se. Nad hlavou se mu vznáší mrak plný zuřivosti, který ve mně probouzí další vztek. Okamžitě se začnu bránit. „Proč se na mě každý dívá, jako by to byla moje vina? Tys měl zápasit se Škorpiónem!“

Svraští čelo. „A ty jsi měla zatraceně zůstat sedět na svým místě!“

„Proč je to tak důležitý? Zápasil jsi celý roky, a já přitom v hledišti nebyla! Proč tak záleží na tom, kde jsem?“ Teď už se to netýká Nory

a nevím, kde se to ve mně bere, ale mám pocit, jako by mi v hrudi zela hluboká rána. „Nejsem ani tvoje milenka, Remingtone! Jsem tvůj zaměstnanec. A za necelé dva měsíce už nebudu ani to. Nebudu pro tebe znamenat už vůbec nic.

Nic!“

Najednou vypadá otráveně, naštvaně. Pěsti svírá tak pevně, až mu bělají klouby. „Kdo byla ta holka, co jsi za ní šla?“ zeptá se pak ztrápeně.

„Moje sestra,“ zašeptám.

Proklínám svou vlastní slabost.

„Co tvoje sestra dělá s jednou ze Škorpiónových goril?“

„Možná se diví, co já dělám s tebou,“ zasměju se hořce.

Také se zasměje, ale jeho smích zní ostře. „Já nejsem grázl jako on. Možná jsem magor, ale ten chlap si dává panny k večeři a pak vyzvrátí jejich kosti jako had.“

Ta představa mě zneklidní ještě víc. Vzpomenu si na její tvář, tak smutnou a bez života. Žaludek se mi svírá představou, co proboha dělá s takovým šílencem. „Bože můj. Vypadala strašně. Strašně.“

Nastane ticho a pak uslyším, jak se otevírají dveře. Remy promluví tichým, stísněným hlasem, jako by v sobě věznil záplavu všemožných

pocitů. „Není pravda, že pro mě nic neznamenáš.“

Dveře se za ním zavřou

a v okamžiku, kdy plně pochopím, co právě řekl, se mi hruď bolestivě sevře. Otřese to se mnou tak moc, že ihned zatoužím vyběhnout

za ním a prosit ho, aby se vrátil a držel mě v náručí. Ne. Chci ho

prosit, aby se vrátil a miloval se se mnou.

Ale neudělám to. Jen upírám oči na místo, kde ještě před chvílí stál. Tak moc mnou otřásl, že chvíli trvá, než si plně uvědomím význam jeho slov a dojde mi, že teď pravděpodobně půjde hledat toho

muže, který u sebe drží mou sestru, místo aby si šel promluvit s Petem

a Rileym, jak po něm chtěli. Ta myšlenka mě probere.

Vyběhnu z pokoje a vteřinu nato už buším na jeho dveře. „Kde je?“ vyhrknu na Petea, který mi

s vážným výrazem ve tváři otevřel dveře.

„Chtěli jsme se tě zeptat

na totéž,“ odpoví Riley zachmuřeně.

„Je možný, že se porve?“ zeptám se poplašeně.

„Vážně, Brooke. Podle nás jsi skvělá holka, ale ten chlap je z tebe nerv–“

„Nech si to, Riley! Bojím se, že

šel za Škorpiónem. Kde ho najdu?“

„Do prdele. Jednou mu to nestačilo, musí si jít pro další kolo. Zatraceně!“

Není čas si vše promyslet.

Rozběhnu se k výtahům. Uvědomuju si, jak hloupé ode mě bylo vytáhnout před Remym moji sestru.

Podle všeho si jdou Škorpión

s Remym po krku už nějakou dobu a to poslední, co chci, je, aby se kvůli mně Remy porval mimo ring. Musím najít jiný způsob, jak Noru zachránit.

Venku před hotelem se srocuje dav, vidím i několik fotografů.

Ve chvíli, kdy proběhnu skleněnými dveřmi, mě oslepí záblesky fotoaparátů.

„To je ona! To kvůli ní ho dneska diskvalifikovali!“

Vidím, jak na mě něco letí, a sehnu se. Pozdě. Něco mě

s křupnutím zasáhne do čela, pak znovu, vzápětí ucítím ránu na břiše. Páchne to po síře. Vejce? Paráda.

Vážně paráda.

Uhnu, když vidím, jak na mě letí další vejce. Zakryju si hlavu

a obrátím se na hotelového zřízence. „Ten velkej chlap, se kterým jsem sem přišla. Kam šel?“ vyhrknu na něj.

Je to mladý kluk s obrovskýma očima. Zadívá se mi přes rameno.

„Je asi deset kroků od vás.“

Jakmile se otočím, zasáhne mě

do ramene další vejce. Vidím, jak se ke mně Remy řítí jako anděl

pomsty. Oči mu metají blesky. Teprve v tu chvíli si uvědomím, že na mě jeho fanoušci pokřikují mrcho a děvko. Svým tělem mě brání před dalšími vejci, jedno z nich ho zasáhne do zad.

Vezme mě do náruče, jako bych nic nevážila, a na dav zahřímá:

„Jenom kvůli téhle ženě pořád bojuju!“

Dav utichne a Remington svým

neústupným, rozzuřeným hlasem pokračuje: „Příště, až budu v ringu, vyhraju jen kvůli ní. Chci, abyste jí vy všichni, kdo jste jí dneska ublížili, přinesli rudou růži a řekli, že je ode mě!“

Ticho trvá.

Potom se ozvou výkřiky. Slova povzbuzení. Potlesk. Myslím, že největší hluk se nese od mého srdce: ten sval uvězněný v hloubi mé hrudi zmateně a nevěřícně bije kvůli tomu, co Remy právě řekl.

Nese mě zpátky do hotelu, projde se mnou halou, hrbí se, jako by mě chránil. V tu chvíli na mě dolehnou události tohoto večera, až se začnu

smát. Je to nervózní smích, ale smích to je. Remy mezitím opakovaně tiskne tlačítko

na přivolání výtahu.

„A to se říká, že fanynky Justina Biebera jsou šílený,“ poznamenám a lapám po dechu.

Sundá mi z vlasů skořápku, a když promluví, jeho hlas zní příkře. „Za jejich chování se omlouvám. Dneska jsem je zklamal.“

Můj smích utichne, jakmile ucítím, jak mi jeho rychlý, roztřesený dech ovívá vlasy na temeni. Je teplý

a voní a to mě omámí. Jako všechno na tomto muži.

Jedině silou vůle se mu v náručí neroztřesu. Objímám ho kolem pevného, silného krku. Jsem ráda, když se dvojice hotelových hostů rozhodne do výtahu nenastoupit. Místo toho nás dál pozorují, jako bychom byli nadržení opilí puberťáci. Nechci, aby mě pustil. Jsem prostě taková – sobecká.

Myslím, že se definitivně rozhodli zůstat v hale, když na ně Remy upřel svůj vražedný pohled a houkl na ně: „Jedete?“ jako by to byli oni, kdo po mně házel vejci.

Oba okamžitě o krok ustoupili a zavrtěli hlavami. „Ne.“

Nahoru tedy jedeme sami. Tvář si

ukrývám v ohbí jeho krku. „Děkuju.“

Přitiskne mě k sobě pevněji. Cítím se s ním v bezpečí, jako by byl mým domovem. Možná, že kdybych tohoto muže znala v den, kdy jsem si zničila koleno, a on by mě potom takhle objímal, na mém koleni by

mi od toho okamžiku už nesešlo. Jediné, na čem by mi záleželo, by bylo jeho objetí.

Když odemkne a vnese mě

do svého apartmá, najdeme tam Petea a Rileyho. „Co se to krucinál děje, Reme?“ vybuchne Pete.

„Vypadněte, chlapi.“ Remy jim přidržuje dveře jednou rukou, druhou mě stále podpírá. „Dělám si,

co chci, je to jasný?“ odsekne.

Oba muži na něj upřou pohled, vypadají stejně překvapeně, jako se já cítím. „Je to jasný, Reme,“

odpoví Riley poraženě a vyjde ven za Petem.

„Tak na to kurva nezapomeňte.“

Zabouchne za nimi dveře

a zamkne na západku, aby nikdo, ani ten, kdo má od pokoje klíč, nemohl vejít dovnitř. Pak mě

odnese do koupelny v hlavní ložnici. Přiznám se, že se mi ho nechce pustit. Chytnu se ho ještě pevněji

a on to pochopí. Jednou paží mě dál objímá, druhou pustí sprchu.

Voda začne téct. Zuje si boty a se

mnou v náručí vejde do sprchového koutu.

„Tak z tebe ten sajrajt sundáme.“ Zajede mi svýma velkýma rukama do vlasů a já se chtě nechtě musím postavit na nohy. Voda je příjemná.

Přetáhne mi šaty přes hlavu

a vteřinu nato cítím jeho namydlené ruce všude na svém těle, mydlí mě dokonce i přes mé spodní prádlo.

Kousnu se do rtu. Snažím se jeho dotek nevnímat, ale proniká

hluboko do mého nitra. Je to jediné, co cítím, co znám, na co dokážu myslet.

Už si nedělám starosti s tím, že mě Pete s Rileym nenávidí, protože

jsem Remymu pokazila zápas. Je mi jedno, že mě nenávidí jeho

fanoušci. I to, že mě moje sestra nechce vidět. To, že mi chybí Mel. Že už nemůžu závodit. A že brzy přijdu o práci.

Záleží mi jedině na tomto muži.

Stojím zcela nehybně a se zatajeným dechem nedočkavě čekám, co udělá. Kde jeho ruce ucítím v následující vteřině. Která část mého těla na sobě pocítí dotek jeho horkých dlaní.

Dotýká se mě metodicky, a přestože mě jeho dotek

připravuje o poslední zbytky dechu, on se zdá naprosto nezúčastněný.

Zvedne mi paže, namydlí mě

v podpaží, v rozkroku, očistí mi krk. Pak si sundá triko a rychle se také omyje. Jeho silná ramena se napínají, vzrušuje mě pohled

na jeho ztuhlé bradavky.

„Nemůžu uvěřit, že mi tvoje fanynky nadávaly do děvek,“ poznamenám a snažím se nemyslet na to, že jsem s ním ve sprše skoro nahá. A že on má na sobě jen ty upnuté tepláky. Že je do pasu odhalený a že se mu hruď třpytí kapkami vody.

Rychle si propláchne vlasy. „To přežiješ.“

„Musím?“

„Ano, musíš.“

Nalije mi na vlasy další dávku šamponu a pozornost, po níž tak bažím, nyní věnuje mně a mým vlasům. „Oni mě nenávidí,“ hlesnu.

„Teď už nebudu moct chodit

na tvoje zápasy. Mám strach, že mě tam pokaždé zlynčujou.“

Přesune sprchovou hlavici tak, abych ji měla přímo nad hlavou. Zavřu oči, spláchnu mydlinky,

a když oči znovu otevřu, zjistím, že se dívá přímo na mě. Po hranaté čelisti mu stékají potůčky vody, drobné kapky mu visí z řas. Když mi odtáhne pramen mokrých vlasů

z čela, srdce se mi divoce rozbuší.

Oči má zářivě modré, upírá je na mě a září snad tisíckrát silněji než kdy předtím. Je stejně mokrý jako já. Náhle mi vezme obličej do dlaní a zadívá se mi do očí.

Dýchá ztěžka. Sklouzne pohledem po mém nosu na moje ústa.

Špičkou prstu mě pohladí po rtech, prsty má silné, tvrdé, mozolnaté.

Jeho dotek vnímám v každé buňce svého těla. „To se nestane,“ slíbí mi zvláštně tichým hlasem.

Nohy mi zeslábnou, udržím se na nich jen silou vůle. Ještě nikdy jsem po něčím pohledu netoužila tak moc jako po pohledu tohoto muže. Ještě nikdy jsem neprahla

po něčím doteku jako po tom jeho. A nikdy jsem nechtěla nic tak moc, jako chci právě jeho.

Když promluvím, hrdlo mám bolestivě stažené. „Neměl… neměl jsi to o mně říkat, Remy. Teď si budou myslet, že ty a já… že ty

a já…“ Zavrtím hlavou. Prsty mě mravenčí, jak moc mu je toužím zabořit do vlhkých vlasů.

„Že jsi moje?“

Když z jeho rtů uslyším to slovo…

„moje“, když ho uslyším, zatímco se na mě dívá těma nádhernýma modrýma očima, žaludek se mi skoro bolestivě sevře. Zasměju se.

„Co je tady tak směšnýho?“

Otevře prosklené dveře sprchy, ovine si ručník kolem krku, sundá tepláky, zcela nasáté vodou,

a odhodí je na zem. Pak se ke mně vrátí, zabalí mě do obrovské osušky a odnese mě do postele. Položí mě na matraci. V hlasu se mu ozývá smích, ačkoli se mračí. „To je představa, že jsi moje, tak směšná?“

Vklouzne rukama pod ručník, stáhne mi kalhotky, pak podprsenku. Osuší mi vlasy, protře mi i osuškou zahalené tělo. Oči se mu už netřpytí. „Je představa, že mi patříš, směšná?“ Osouší mi ňadra.

„Je směšná, Brooke?“ opakuje

a nespouští pohled z mých očí.

„Ne!“ To slovo sotva vydechnu. Tělo mi zachvátí žár. Nadzvednu boky, když mě začne osoušet mezi nohama. Nemůžu si pomoct, je to vzrušující pocit.

Přejede mi ručníkem po nohou. Olíznu si rty, když nakonec skloní hlavu. Kosti se mi čirým chtíčem proměnily v želé. Zdá se, jako by ho především zaujalo mé zraněné koleno. Hladí mě přes ručník

po jizvě, jako by se s ní miloval. Kdekoli se mě dotkne, tam mi pokožka vzplane. Nemůžu než ho bezmocně pozorovat.

K jednomu z hnědých vrcholků

jeho bradavek lne kapka vody a mě stojí veškerou vůli, abych odolala silné, téměř duši ničící touze nadzvednout se a olíznout ji. Ne tu kapku vody. Jeho bradavku.

Srdce mi divoce buší, když

k němu zvednu třesoucí se ruku. Dotknu se jeho vlasů. „Patřil jsi někdy někomu?“ zašeptám roztřeseným hlasem.

Přitiskne mi hlavu do dlaně. V tu chvíli po něm toužím tak moc, že mě to skoro stravuje – jako by si už vzal mou duši a nyní má duše touží, aby si podmanil i mé tělo.

Obličej se mu stáhne směsicí pocitů. Zvedne ruku k mému hrdlu.

V jeho tváři, v jeho doteku cítím sílu. „Ne. A ty?“

Mozoly na dlani mě škrábou, přesto do nich vtisknu svou tvář.

„Nikdy jsem nechtěla.“

„To ani já.“

Vzduch ztěžkne vším nevyřčeným.

Vznáší se v něm něco, co snad ani nemá jméno. Visí to mezi námi.

Sálá to z něj. Sálá to ze mě.

Palcem mě pohladí po hraně čelisti, jako by si ji chtěl zapamatovat.

Tělo se mi chvěje otřesy, jež vycházejí snad přímo z mého nitra. Hladí mě po líci a ani na vteřinu ze mě nespustí pohled svých dech

beroucích, překrásných modrých očí. Jeho hlas mě pohladí jako samet.

„Dokud jsem v Seattlu nezahlédl krásnou ženu se zlatýma očima

a růžovými rty… Tehdy mě napadlo, jestli by mi právě ona mohla porozumět…“

Hruď mi jeho slovy ztěžkne,

a když se ke mně skloní, v očích otázku, jako by mě žádal o svolení, cítím vůni mýdla a jeho samotného.

Nemůžu se dočkat, až se mě dotkne, on ale místo toho rozprostře osušku a zakryje mě. Hlas má ztěžklý.

„Chci ti toho tolik říct, Brooke, ale nemůžu najít ta správná slova.“

Položí čelo na moje a zhluboka se nadechne. Pomalu mě špičkou nosu pohladí po tom mém.

„S tebou jako bych to nebyl já.“ Přitiskne rty na moje v krátkém polibku. Když se odtáhne, ztěžka oddechuje. Zadívá se na mě zpod přivřených víček. „Chci ti zahrát tisíc různých písní… abys pochopila, co… co cítím.“

Krev se mi rozbouří novou vlnou touhy, vnímám ji v kostech,

v nejhlubším nitru. Pohladí mě

po bradě, po lastuře ucha. Zachvěju se, když mi ukazovákem přejede

po horním rtu, poté i po spodním. Povzdechnu si. Bradavky mě bolí

touhou, klín mi pulsuje, srdce puká.

Drží můj obličej v dlaních. Nakloní mi hlavu a přitiskne své rty

na moje, vklouzne mezi ně jazykem.

Zasténám a zabořím mu nehty

do ramen. Nechci ho pustit. „Proč si mě nevezmeš, Remingtone?“

Zasténá a přitiskne si mě blíž.

„Protože tě chci až moc.“

Jeho jazyk se tře o můj, kůže mě mravenčí jiskrami vzrušení. Skloní se ke mně, přitiskne tělo k mému, vlhké a horoucí. Ručník mi sklouzne k pasu, na prsou cítím tíhu jeho hrudi.

Zalapám po dechu, když si mě

přitiskne ještě blíž a jeho ústa dál smyslně útočí na moje.

„Já tě ale chci… a jsem chráněná,“ tiše prosím. „Vím, že jsi zdravý. Každou chvíli chodíš

na testy a já…“ Zachvěju se, když se mi hrudí otře o ztuhlé, citlivé bradavky. Boky se mi instinktivně nadzvednou. Jsem jenom žena, která touží po muži. Po jeho tvrdém těle. Po jeho doteku. Nemůžu dýchat, nemůžu myslet. Chci ho, chci ho, chci ho.

Netoužím po vyvrcholení. To vím.

Chci a toužím po něčem mnohem silnějším. Po spojení. Po dech beroucím propojení s jinou lidskou

bytostí. S bytostí, která mě očarovala víc než kdokoli jiný. Chybí mi jeho dotyky, jeho polibky. Je mi jedno, jestli mi dá jen zlomek toho, co mi může dát. Hladovím. Nikdy

ve svém životě jsem necítila takový hlad.

„Chci tě ve své posteli. Chci tě líbat, držet tě,“ zasténá.

„Už to nevydržím. Prosím, miluj se se mnou…,“ žadoním.

Přitisknu se k němu. Hladově si bere má ústa. Přesunu se tak, abych jednu jeho nohu měla mezi svými stehny.

Olizuje a okusuje mé rty, ruce mi boří do vlasů. Jsem zoufalá. Škrábu

ho nehty po pažích, třu se rozkrokem o jeho pevné stehno. Ten pocit je nepopsatelný. Sténám, cítím, jak se mu ramena napínají, vnímám sametovou hebkost jeho hrudi. Ve chvíli, kdy se nejintimnější místo mého těla poprvé otře

o tvrdou hradbu jeho stehna, vybuchnu.

Neovladatelně se roztřesu. Cítím, jak ztuhl překvapením, třas mého těla ho zaskočil. Roztáhne dlaně

na mých zádech, přitiskne si mě pevně k sobě a nadzvedne nohu výš, mezi má stehna, tak aby se pevnými svaly otíral o můj klitoris. Ústy pohlcuje mé steny.

Když je po všem, stáhne mi vlhké vlasy z tváře a vypadá spokojeně.

Spokojenost čiší i z jeho hlasu plného něhy. „Bylo to alespoň z poloviny tak příjemné, jak to

vypadalo?“ Hladí mě po tváři tak lehce, že jeho dotek skoro necítím. V plicích mi nezbývá dost vzduchu, abych se na něj rozkřičela.

Nenávidím ho. Ne-ná-vi-dím.

Mám pocit, jako bych mu dala všechno, ale nic nezískala

na oplátku, přestože to já tu nyní oddechuju po orgasmu. Naštvaně si upevním ručník kolem těla

a rozhlédnu se po pokoji. Dívat se

na cokoli jiného je lepší než se dívat na něj.

„Buď si jistý, že se to už nebude opakovat,“ zašeptám, protože se topím v čistém a naprostém studu.

Políbí mě na ucho a tiše podotkne: „Postarám se o to, aby se to opakovalo.“

„S tím nepočítej. Kdybych chtěla jenom orgasmus, zařídila bych si ho sama i bez toho, aby to viděl kdokoli jiný.“ S ručníkem přitisknutým k hrudi se posadím

a zeptám se: „Můžu si půjčit nějakou tvoji pitomou košili?“

Pomalu se usměje, až se mu

ve tvářích objeví dolíčky. Je to tak

namyšlený úsměv, až ho podezírám, že se mu líbí představa, že na sobě budu mít jeho oblečení. Zamíří ke skříni, zatímco já čekám, až se vrátí zpátky, a snažím se ignorovat hlásek, co mi říká, jak zvrhlá a lehkomyslná jsem.

Hruď má stále trochu vlhkou.

Nemůžu odtrhnout pohled od jeho ručníku, který mu visí nízko

na bocích. Tělo má dokonalé. Jeho zadek popírá gravitaci, je tak pevný, kulatý, vypracovaný. Ať má na sobě cokoli, při pohledu na jeho zadek se mi sbíhají všechny sliny.

Chci ho vidět nahého, chci se ho dotýkat – a znovu se proklínám

za to, že dnes v noci nebudu moct usnout, jak moc ho budu chtít cítit v sobě. Copak bych mohla zůstat na noc tady? Když toužím

po něčem, co mi není připraven dát?

Ne, nebudu tu s ním spát a líbat se jak páreček puberťáků, možná se s ním dostat na první metu, možná na druhou i na třetí, aniž by to pokročilo dál.

Ne.

Rozhodně ne.

Chci, aby se se mnou miloval. Potřebuju to. Ať táhne k čertu. Proklínám se za to, jakou má nade mnou moc, a jeho proklínám, že se

drží zpátky, když já jsem celá bez sebe.

Podá mi černé triko, co měl

na sobě při letu do Atlanty. „Tohle stačí?“ zeptá se a dívá se na mě hlubokýma očima, v nichž se toho tolik zračí.

Vklouznu do něj. Hebká látka mě pohladí po pokožce, její dotek vyšle do mého těla tisíc jehliček. Remy zůstane stát v nohách postele, nespouští ze mě oči. Pronikavé oči. Oči, kterými mě viděl nahou. Oči,

z nichž se v rozkroku svírám tak silně, až mám chuť se zavrtět, abych tlaku ulevila. „Pojď se se mnou najíst,“ navrhne mi a já ho

následuju z ložnice, stále lehce roztřesená po dokonalém orgasmu, který mi přivodil.

„Tak se podíváme, co tu Diana nechala,“ řeknu, zatímco prohledáváme obsah ledničky

v kuchyni. Sundá poklop z talíře a já se musím usmát. „Vajíčka. Dneska je asi měli ve slevě.“

Ve tvářích se mu opět objeví ty dolíčky, chlapecké i sexy zároveň. Zadívá se na mé rty a pohled neodtrhne. Nemyslím, že si vůbec uvědomuje, jak svůdně se na mě dívá. Mlčky vytáhne ze zásuvky dvě vidličky. „Podělíme se.“

„Ne. Já už měla pro dnešek

vajíček víc než dost. Dobrou chuť.“

Položí vidličky a následuje mě ke dveřím. Chytne mě za zápěstí a otočí k sobě. „Zůstaň.“

Jeho příkaz ve mně probudí další vlnu žáru a jeho modré oči mě skoro zničí.

„Zůstanu,“ slíbím a tiše, ale odhodlaně dodám, „pokud se se mnou pomiluješ.“

Nespouští ze mě oči. Pak si povzdechne, podrží mi dveře

a poodstoupí natolik, abych se o něj musela při odchodu otřít. Jeho

dotek mě pálí. Až ke svému pokoji cítím v zádech jeho planoucí pohled.

V noci, když ležím sama

v obrovské posteli v jedné z ložnic svého apartmá, zatímco v druhé ložnici spokojeně spí Diana, mě pořád stravují plameny. Dveře jsem nechala otevřené, uši mám nastražené a naslouchám každému zvuku v místnosti pro případ, že má Remy náhradní klíč od mého apartmá a rozhodne se za mnou přijít.

Mám na sobě jeho triko. Je mi velké a voní po něm. Jeho hebká látka zakrývá mé tělo třesoucí se touhou. Kéž by za mnou přišel

a řekl, že je připravený. Protože já jsem. Přijď za mnou, miluj se se

mnou, přeju si bezmocně.

Ve dvě ráno stále nepřichází a já jsem pořád vzhůru.

Nechápu, jak se může chlap, který touží po ženě, takhle držet zpátky. Remy je zvyklý

na disciplínu, je to ten nejsilnější muž, jakého znám. Dívám se

na dveře, vzpomínám na jeho doteky, na to, jak jsem pod ním vyvrcholila. Přece není možné, aby se takhle držel zpátky, kdyby

po mně toužil tak, jako já toužím

po něm. Mezi nohama se mi to svírá víc než kdy dřív. Svaly mi pulsují pouhou vzpomínkou na jeho jazyk, na dotek jeho stehna mezi mýma

nohama. Ten hlad nejen nepominul, ale snad se i ztrojnásobil, jinak si ten skoro bolestivý pocit nedokážu vysvětlit. Probudil ve mně žízeň, jakou nelze uhasit, nelze ji uspokojit. Cítím se prázdná. Celé

mé bytí vidí jen ty dveře.

Cítí ke mně vůbec něco? Něco alespoň z poloviny něco takového, jako cítím já vůči němu? Ta dívka s roztříštěným kolenem, jež přišla

o možnost dosáhnout svého snu, ta dívka, která nevěří, že by se mi vůbec někdy mohl ještě nějaký sen, nějaké přání splnit, tahle část mé duše mě nutí pochybovat, jestli mě vůbec chce.

Nebo jestli si se mnou jenom pohrává.

A pak mě napadne, jestli právě tohle není ten pocit, co mou sestru Noru přivedl do maléru.

8. kapitola

AUSTIN

V Austinu bydlíme v šestipokojovém domě, k němuž patří i stodola,

a právě v této nádherné starobylé červené stodole Remington trénuje. Celý den zvedá kola od traktoru.

Vybíhá venkovní schody s pytli cementu na ramenou. Šplhá

po lanech visících ze stropu a běhá se mnou kolem pozemku. Trénuje jako zvíře a náladový je jak rozčílená gorila. Ačkoli to vypadá, že je naštvaný hlavně na ostatní

členy týmu, zatímco já jsem podle všeho jediná, kdo ho dokáže uklidnit, takže mě Riley s trenérem prosí, abych ho šla promasírovat, kdykoli se zdá, že ho zase něco rozzlobilo, jako například ty

„zatracený, pitomý rukavice, v kterých se nedá bojovat“.

Masírovat ho je pro mě čiré mučení. Kloužu mu dlaněmi

po zpocené hrudi. V Austinu je

v červenci horko, takže si sundal košili. Dotek pevné pokožky pod dlaněmi mě zneklidňuje, vrací mi vzpomínky na noci, které jsem strávila nahá v jeho posteli.

Každou noc od toho vaječného

incidentu, k němuž došlo před týdnem, jsem ležela v posteli

a zírala na dveře. Vím, že bych měla přinést úlevu alespoň sama sobě, ale to, co chci od něj, se už dávno netýká jenom sexu.

Pojmenovat to nechci, ale vím, co to je.

Během letu sem jsme si navzájem přehrávali hudbu a já se pokaždé nemohla dočkat, až zjistím, co mi chce pustit. Snažila jsem se nevybírat pro něj

romantické písničky a pokaždé jsem v duchu zajásala, když se zamračil, protože jsem mu zase pustila nějakou skladbu o síle ženy.

On mi na druhou stranu dal poslechnout tu nejromantičtější píseň, jakou jsem za svůj dospělý život slyšela. Poprvé přilákala mou pozornost na konci jednoho romantického filmu, kde kluk pustil tuhle písničku svojí milované

z kazeťáku. Ten film se jmenuje Řekni cokoliv, ale píseň je od Petera Gabriela a jmenuje se „In Your Eyes“.

Když mi začala hrát

ve sluchátkách, chtěla jsem se propadnout do kožené sedačky. Cítila jsem na sobě jeho modré oči, zatímco jsem poslouchala píseň

o tom, že v jejích očích spatřil

světlo… Sakra.

Do háje s ním.

Od té naší společné sprchy se mě nedotkl. Ale to, co řekl… jak mě líbal… Chci ho tak moc, že mám chuť ho občas praštit po hlavě

a odtáhnout si ho někam, kde bude záležet jen na tom, co chci já. A já pak řeknu, že pojedeme celou noc. Bez debat.

Dnes se flákám po domě.

Vybaluju si z kufru elastické obvazy, s jejichž pomocí Remyho odpoledne protáhnu. Je to čistě taktika, jak se ho nedotýkat. Chci si ušetřit další noc, kdy nebudu moct usnout.

S obvazy v rukou procházím kolem vchodových dveří a všimnu si, že

u nich stojí Pete, drží je přivřené a s někým mluví.

Koutkem oka spatřím postaršího muže a ženu. Oba na mě zavolají.

„Slečno! Prosím, dovolila byste nám promluvit s ním?“

Hlas ženy mě zastaví, protože jsem v domě jediná, komu by se dalo říkat slečno – pokud se tu tedy někdo potají neobléká do sukní,

a pochybuju, že třeba trenér má zrovna takovéto choutky.

Když k nim přistoupím, vysoká, štíhlá, křehce vyhlížející žena

s bledou tváří a propadlýma

hnědýma očima rychle dodá:

„Nevěděli jsme, co dělat. Myslí si, že jsme ho opustili, ale byl tak silný a nikdo ho nedokázal zvládnout.

A už vůbec ne já.“

Mlčím a zpracovávám, co mi právě řekla, a zatímco se o to pokouším, dívám se na ně, ale zůstávám Peteovi za zády.

„Opakuju, že je mi to velmi líto,“ odpoví Pete zdvořile, „ale i kdyby měl volno, nedokážu ho přimět, aby se s vámi chtěl vidět. Buďte si ale jistí, že se vám ozvu, pokud se jeho názor změní.“ Zabouchne dveře silněji, než je nutné, a dlouze vydechne.

Konečně pochopím. „To byli Remyho rodiče?“ zeptám se nechápavě a překvapeně.

Najednou si uvědomím, že jeho otec má stejně nezaměnitelně modré oči, a přestože vlasy má už bílé, je mohutný a dobře stavěný.

Pete přikývne a protře si čelo.

Vypadá unaveně. „Jo. To jsou oni.“

„Proč je Remy nechce vidět?“

„Protože ten hajzl ho ve třinácti zavřel do blázince a nechal ho tam, dokud nebyl Rem dost starý na to, aby se mohl sám nechat propustit.“

Jako by mi vrazil pěst do žaludku.

Na moment nedokážu nic než bezmocně zírat. „Do blázince? Kvůli

čemu? Remy není blázen,“ nechápu.

To zjištění mě rozzuřilo. Jdu

za Petem do obývacího pokoje.

„Na mě se nedívej. Podle mě je to jedna z nejhorších nespravedlností, jakých jsem byl

v životě svědkem.“

Hruď se mi sevře. Musím se zeptat: „Pete, tys byl s ním, když ho vykopli od profesionálů?“

Zavrtí hlavou a ani nezpomalí.

„Remy má krátký knot. Stačí málo a hned vybuchne. Jeho soupeř

chtěl, aby ho vyřadili. Vyprovokoval ho mimo ring. Rem skočil

na návnadu. Vykopli ho. Konec zvonec.“

„Pořád se kvůli tomu zlobí?“

Pete otevře dveře na terasu, z níž se jde do zahrady a ke stodole, a já ho následuju, dlaní si stíním oči

před září slunce.

„Zlobí se, to ano, ale ne kvůli tomu,“ odpoví Pete. „Zápas je jediné, co zná. Je to to jediné, co kdy měl a co mu pomáhá zvládat život. Když vyrůstal, všichni ho odmítali. V podstatě není schopen se někomu otevřít. Dokonce ani těm, kdo jsou s ním celé roky.“

„Jak dlouho myslíš, že jeho rodiče věděli, že tu jsme? Myslela jsem, že jsme v tomhle domě, abychom

od toho incidentu s vejci udrželi tisk

co nejdál.“

„Tenhle dům Removi patří,“ vysvětlí Pete a já se zadívám ke kouzelné červené stodole

na louce. „Poté, co ho propustili

z ústavu, si vydělával zápasením. Pak si koupil tenhle dům, snažil se tak rodičům dokázat, že někým může být… Jeho rodiče s ním však nechtěli mít nic společného. Dům mu ale zůstal, takže kdykoli jsme ve městě, bydlíme tady, abychom zabránili tomu, že tisk vyčmuchá, který hotel jsme si vybrali.

V Austinu má hodně fanoušků.“

Ze všech těch informací se mi točí hlava. Nitro mi naplní tak hluboká

lítost k malému Remymu, až skoro nemůžu dýchat. „Co za rodiče opustí svoje dítě, Pete? A proč

za ním pro všechno na světě přišli právě teď?“

Pete si povzdychne. „Právě.

Proč?“ Potřese hlavou. Skrz rozevřená vrata stodoly spatříme Remingtona, jak buší do pytle, který mu trenér zavěsil z trámu stropu.

Pete se náhle zatváří poplašeně. Chytne mě za loket a přitáhne si mě k sobě. „Neprozraď mu, že o tom víš. Prosím tě o to. Od chvíle, co jsme sem dorazili, má mizernou náladu. Jeho rodiče mu v tom nijak nepomáhají. A několik posledních

dní je s ním těžký pořízení.“

Přikývnu a stisk mu oplatím. „Nic mu neřeknu. Děkuju za důvěru.“

„Hej, Brooke,“ zavolá na mě Riley, „možná bys ho měla jít protáhnout. Není v nejlepší formě. Trenér si myslí, že má ztuhlou spodní část zad.“

Přikývnu a vykročím ke stodole. A spíš slyším, než vidím, že jak se k němu přibližuju, Remington buší do pytle čím dál silněji a tvrději.

Docela mě překvapí, že nepřestává, ani když už stojím vedle něj.

„Trenérovi se nelíbí tvoje kondice. Riley si myslí, že bych ti s tím mohla pomoct,“ promluvím

k němu a pozoruju, jak tohle dokonalé, dech beroucí stvoření buší oběma pěstmi do pytle

a soustředěně se mračí. Nemůžu si pomoct, musím obdivovat, jak se Remington dokázal vypracovat navzdory tomu, čemu musel v mládí čelit.

„Remy?“ ozvu se znovu.

Neodpoví, místo toho ustoupí

do strany a obrovskou rychlostí buší do pytle, až poletuje do všech

stran.

„Dovolíš mi, abych tě protáhla?“ zeptám se.

Zase se přesune, tentokrát tak, aby ke mně stál zády, a pokračuje

v ničení pytle. Chci se ho dotknout, zvláště poté, co mi o něm prozradil Pete, takže pustím obinadlo

na zem, protože je to v tuhle chvíli ta poslední věc, kterou chci mezi námi cítit.

„Odpovíš mi, Remy?“ Hlas mi vypoví službu. Přistoupím k němu a zvednu jednu paži.

Buch, buch, buch…

Dotknu se jeho zad. Ztuhne, skloní hlavu a otočí se. Sundá si rukavice a odhodí je stranou. „Líbí se ti?“

Šeptá tak tiše, že ho skoro neslyším. Zvedne ovázanou pravou ruku, aby se mě dotkl tam, kde

před chvílí Pete. „Líbí se ti, když se tě dotýká?“

Ale ty jeho oči. Bože. Jeho pohled proniká hluboko do mého nitra.

Ruku má dvakrát tak velkou jako Pete a s mým tělem dělá čiré zázraky.

Dívám se na něj a v břiše mi poletují motýlci. Ať je mezi námi cokoli, chci, aby to trvalo navěky, zároveň ale chci, aby to skončilo.

V tom, jak se ke mně chová, je něco divokého, co ve mně probouzí pradávné instinkty.

„Nemáš na mě žádné právo,“ odpovím naštvaně.

Sevře ruku v pěst. „Tys mi to

právo dala, když ses mi udělala o nohu.“

Tváře mi tou vzpomínkou zahoří.

„Přesto ti ještě nepatřím,“ odseknu.

„Možná se bojíš, že jsem mimo tvou ligu?“

„Položil jsem ti otázku a čekám odpověď. Tak do prdele líbí se ti, když se tě dotýkají jiní chlapi?“ zahřímá.

„Ne, ty blbečku. Líbí se mi, když se mě dotýkáš ty!“

Po mém výbuchu zůstane viset pohledem na mých rtech, prsty mi zaboří do lokte. Když promluví tentokrát, má hlas ochraptělý. „Jak moc se ti líbí, když se tě dotýkám?“

„Víc, než bych chtěla,“ odseknu.

Dýchám ztěžka, sotva lapám po dechu.

„Chceš to dost na to, abys mi dovolila držet tě dnes v noci

v náručí?“ zeptá se stroze. Pokožka mě mravenčí, v klíně mi narůstá horko. Zorničky má rozšířené,

v očích hlad.

„Chci to dost na to, abych ti dovolila se se mnou milovat.“

„Ne. Milovat ne.“ Stiskne čelist a dívá se na mě zmučenýma

modrýma očima. „Chci se tě jenom dotýkat. V posteli. Dnes v noci. Ty a já. Rád bych tě znovu přivedl

k vrcholu.“ Pozoruje mě, v očích se

mu zračí otázka. Cítím, jak v něm pod povrchem pomalu doutná zoufalství. Částečně mu chci ustoupit… ale nemůžu.

Toužím se ho dotýkat. Chci to tak moc, ovšem nechápu, proč on tomu nutkání odolává. Nechápu, proč si mě nevezme. Vím, že v jeho náručí nevydržím ani jedinou noc, aniž bych o to žadonila.

Odtáhnu se a tvrdě mu odpovím:

„Podívej, nevím, na co čekáš, ale se mnou si pohrávat nebudeš.“

Znovu mě popadne, přitáhne

k sobě a skloní ke mně hlavu. „Ty pro mě nejsi žádná hra. Ale potřebuju to udělat po svém.

Po svém.“ Zaboří tvář do ohbí mého krku a nadechne se mé vůně. Pak na uchu ucítím špičku jazyka.

Zasténá a prudce mi zvedne bradu, abych se mu musela podívat do očí.

„Jdu na to pomalu kvůli tobě. Ne kvůli sobě.“

Kolena pode mnou málem podklesnou, ale nějak se mi podaří nesouhlasně zavrtět hlavou.

„Tohle už jsem slyšela tolikrát, že mě to přestává bavit. Tak co kdybych tě jenom protáhla.“ Obejdu ho, abych se dostala k jeho zádům, ale on se mi vytrhne, jako bych ho popálila.

„Neobtěžuj se. Jdi si protáhnout

Petea.“

Popadne ručník, otře si hruď a začne do pytle bušit holými pěstmi.

Se zamračením vyjdu ze stodoly a Rileymu oznámím: „Nechce mě.“

„Jako poušť nechce déšť, holka,“ opáčí a smutné oči obrátí v sloup.

9. kapitola

DOBRODRUŽSTVÍ

Aréna Undergroundu se chvěje nahromaděnou energií. Už hodinu se rozhlížím po davu v naději, že zahlédnu Noru, ale bojím se, že se teď přede mnou schovává. Chci ji odtud dostat pryč, ale nevím, jak to udělat. Rozhodně něco vymyslím.

Prozatím se nechávám unášet magií místa a zápasů. Zaujatě a víc než kdy dřív si prohlížím soutěžící, snad ve snaze rozpoznat jejich strategii pro případ, že by se dostali

do posledního kola a postavili se Remingtonovi.

Někteří bojují extrémně zákeřně.

Uvědomím si ale, že nikdo z nich nebojuje jako on. Remy bojuje, protože boj miluje. Ovládá ring a při zápasu s protivníkem působí dojmem lva, který si pohrává

s myší. Občas vyskočí, občas se sehne, občas dav našponuje, když svého soupeře sevře a po chvíli pustí a ukáže na něj, jako by se ptal: „Chcete, abych z něj vymlátil duši?“

Dav samozřejmě řičí a já sama jsem nabuzená, jako na trní

a nadšená pouhým pohledem

na toho muže.

Když moderátor oznámí jeho příchod, austinští diváci šílí. Téměř všichni stojí a křičí. V žaludku mě lechtá hejno motýlků, když se dívám, jak kráčí uličkou a vstupuje do ringu – v sálu to po jeho příchodu ožije ještě víc. Všude vlají transparenty a cedule. Remy má dnes proti sobě už třetího protivníka, muž ale brzy vypadá utahaně, takže zápas končí během několika málo chvil.

Remington jede. Poráží všechny a všechno, co mu pošlou do ringu.

Žádný z jeho soupeřů nedostane ani příležitost se ho dotknout. Tvář má

netečnou, jeho ostražitost ani na moment nepolevuje.

Jako by chtěl něco dokázat městu, z něhož pochází. Jako by se s každým úderem snažil svým rodičům ukázat, že se mýlili.

A proto z něj mám o to větší radost.

Pořád ještě jsem se nevzpamatovala ze všeho, co jsem o něm zjistila. Nedokážu si představit Remingtona zamčeného,

bezmocného a rozhněvaného. Znám ho jako silného muže, který ví, co chce, a přivádí mě k zuřivosti pomyšlení, že mu někdo ublížil,

když byl mladší a zranitelný. Probouzí to ve mně ochranitelský

instinkt. Kéž bych ho poznala dřív… Jako bych to snad mohla zastavit.

Uslyším ránu, jak opět knokautoval svého protivníka, a vzápětí ryk diváků. Srdce mi

v hrudi divoce buší. Rozhodčí chytne Remyho za paži a zvedne mu ji nad hlavu.

„Vítěz dnešního večera, Remingtoooooon Tate, váš URAGÁN!“

Na znamení vítězství má paži nad hlavou. Tajím dech, čekám na to,

co přijde. Co vždy udělá.

Těma svýma modrýma očima si mě najde.

Ve chvíli, kdy na mně spočine

jeho pohled, se celá rozechvěju. Usměje se, ale dnes je jeho úsměv napjatý. Bojoval naplno a usmívá se naplno, s příslibem sexu,

a najednou na tom není nic nevinného, ani hravého. Dívá se

na mě majetnicky. Hruď se mu dál zvedá mohutnými nádechy, po těle mu stékají pramínky potu. Je stejně dokonalý jako toho dne v Seattlu, kdy jsem ho spatřila poprvé.

Chci ho víc než kdy dřív.

Jsem tak vlhká, tak zoufalá ze všech pocitů, které ve mně probouzí. Oplácím mu pohled, ale k úsměvu se přinutit nedokážu.

Očima ho vybízím, aby dokončil, co

mezi námi započal. Ať už je to cokoli, kdykoli jsme si nablízku, zdá se, jako by mezi námi jiskřily elektrické výboje. Já se mu otevřela, řekla jsem mu, že ho chci, ale on je dál stejně nedosažitelný jako oblak páry.

Dívá se na mě těma zářícíma modrýma očima a ukáže na mě, pak na sebe a potom na postavu, jež se ke mně blíží uličkou mezi sedadly. Postavu s rudou růží.

Je to mladá dívka. „Od Remyho,“ řekne mi s úsměvem.

Pak se objeví další růže a jiný hlas pyšně oznámí: „Od Remyho.“

V ruce se mi objeví třetí květina.

„Od Remingtona.“

A čtvrtá. „Od Uragána.“

„Od Remingtona Tatea. Je mi líto, že na tebe ti pitomci házeli vajíčka.“

„Od Remyho…“

Hlava se mi točí, nohy pode mnou podklesnou. Nevěřícně zírám na zástup lidí před sebou, je jich několik desítek, všichni mi podávají rudé růže od něj. A on se dívá,

ve tvářích dolíčky. Úsměvem mi oznamuje, že jsem jeho. Srdce mě bolí tak moc, že mám chuť si ho vyrvat z hrudi a zahodit. To, co se stalo v Los Angeles, se muselo dostat na sociální sítě, jinak si to nedovedu vysvětlit. Vím jen, že

mám náruč plnou růží a že všechny jsou od něj.

Od muže, který bojuje jako šílený, vzrušuje mě jako žádný jiný a je ten nejsvůdnější chlap, jakého

jsem kdy poznala. Od muže, jenž mi pouští krásné písně, věnoval mi tričko na spaní, ochraňuje mě

stejně odhodlaně jako lev –

a přesto si mě nevezme, když se nahá chvěju v jeho náručí.

A náhle to už nedokážu vydržet.

Cestou zpátky se na něj ani nepodívám. Cítím jeho pohled

v každé buňce svého těla. Vím, že chce vědět, jestli jsem za růže vděčná, ale já jsem z dnešního

večera tak rozrušená, že nedokážu ani promluvit. Má touha po něm zůstává nenaplněna a nyní se proměnila ve vztek, co mnou otřásá tak, že z něj možná onemocním

a zemřu.

Celá se třesu. Touhou. Bolestí.

Hněvem.

Co si to dovoluje?

Přinutit mě tak moc ho chtít.

Nabídl mi práci snů a stal se středobodem mého světa. Jsem pro něj ochotná riskovat v podstatě vše, co mám. Dokonce i svou práci. Svou rodinu. Přátele. Město, v němž jsem vyrostla.

Jak si dovolil dotýkat se mě v té

sprše, líbat mě, jako by mě chtěl až do konce svého života! Jak si dovoluje být živoucím, dýchajícím ztělesněním mých snů, když mě jen škádlí a mučí, až to nemůžu

vydržet. Není to tak dlouho, co jsem byla volná a šťastná, bez jakýchkoli takových romantických dramat.

Naslouchala jsem Melaniným výkřikům a zasněným představám a říkávala jí: „Mel, je to jenom mužskej. Užij si a hurá na dalšího.“ A teď tu blázním úplně stejně kvůli jednomu chlapovi a moje vlastní rady jsou mi na dvě věci, protože na světě není nikdo jako on.

Už se necítím volná. Jsem

zničená, a přesto mě chlap, který mě emocionálně takhle zničil, nechce. Kdybych nebyla tak naštvaná a otrávená, schoulila bych se do klubíčka a litovala se ještě víc, než jsem se litovala po těch strašlivých kvalifikačních závodech na olympiádu.

„Byls parádní, Reme!“ chválí ho v autě Pete a radost z něj úplně čiší. „Chlape, tohle byla boží noc.“

„Výborná práce, synku,“ přidá se trenér. Mám pocit, že jsem toho odměřeného muže ještě nikdy neslyšela tak nadšeného. „Ani

na chvíli jsi nezaváhal. Ani na chvíli jsi nepolevil. Dokonce i Brooke je

z dneška nadšená, co, Brooke?“

Rozhostí se ticho. Sedím nehybně a dál se dívám okénkem na světla města, jako bych ani neslyšela, co říkají. Odmítám se zmínit jak

o růžích, natož ho pochválit. Ano, jeho fanoušci mě zaplavili růžemi

a on bojoval jako zatracenej pravej šampion… Zatají se mi dech, když si vzpomenu na mocné údery jeho pěstí. Ne, nechci na to myslet.

„Naprosto jsi je dostal,“ pokračuje Riley.

Uvědomím si, že jim Remington na jejich slova chvály neodpovídá. Cítím, jak se mi jeho pohled propaluje do tváře, energie z něj

úplně sálá. Nejspíš ode mě očekával jinou reakci. Asi předpokládal, že roztaju, pověsím se na něj a řeknu něco jako: „Ach, bože na nebi, jsi tak úžasný!“ Ale nic z toho neudělám. Protože ho proklínám za to, jak se ke mně chová. Nesnáším ho za to, že ho chci tak moc. Nenávidím ho za to, jak se cítím. Chci mu vyškrábat oči a zoufalstvím se rozbrečet. Mám chuť hodit mu všechny ty růže

do klína a zakřičet na něj, ať si ošuká je, protože mě se už ani nedotkne!

Takže když už jsou růže odnesené do mého pokoje a stojí

ve vodě v jednom z kyblíků na led a můj vztek nabude gargantuovských rozměrů, vyřítím se chodbou a v Remingtonově obýváku vedle hlavní ložnice najdu Petea.

„Remington?“ zeptám se.

„Ve sprše.“ Ukáže na dveře. Zamířím k nim. Vrazím dovnitř, dveře zabouchnu a zamknu.

Stojí na opačné straně pokoje, na prahu koupelny.

Je nahý, pokrytý kapkami vody.

Je čerstvě po sprše, ručník má teprve v ruce. Penis mu okamžitě ztuhne.

Nespouští ze mě pohled. Ručník

padá k zemi.

Takhle jsem ho ještě nikdy neviděla a fyzická dokonalost jeho těla, jeho penis, nejkrásnější, jaký jsem kdy spatřila, ještě přiloží pod kotel mého vzteku. Krev mi v žilách bublá, rozžhavená jako láva.

Narázuju k němu a několikrát ho pěstmi udeřím do hrudi, tak tvrdě, jak jen dokážu. „Proč ses mě ani nedotkl? Proč mě sakra nechceš? Jsem moc tlustá? Moc plochá? Dělá ti snad nějakou zvrácenou radost mučit mě k nepříčetnosti, nebo seš jenom úplně obyčejně zlej? Pokud to nevíš, tak jsem se s tebou chtěla vyspat od chvíle, kdy jsem poprvý

přišla do toho tvýho zatracenýho pokoje, a namísto toho odešla

s nabídkou práce!“

Chytne mě za zápěstí a vztekle mě k sobě přitiskne, ruce mi uvězní ve svém sevření. „Proč se se mnou chceš vyspat? Abys zažila trochu dobrodružství? Tohle pro tebe znamenám? Jsem zasraná jednorázovka? Tohle jsem do prdele pro každou ženskou, nechci, abych tím byl i pro tebe. Pro tebe chci zatraceně znamenat celej ŽIVOT! Je to jasný? Jestli se s tebou mám vyspat, tak chci vědět, že mi patříš. Že jsi moje. Že to mezi námi je skutečný. Chci, aby ses dala mně –

ne Uragánovi!“

„Nikdy nebudu tvoje, když si mě nevezmeš. Chceš mě? Tady jsem. Ty parchante, copak nevidíš, jak moc tě chci?“

„Neznáš mě,“ ucedí skrze zaťaté zuby. Tvář má staženou úzkostí, ruce mi tiskne k mým bokům.

„Nevíš o mně zhola nic.“

„Tak mi to řekni! Myslíš snad, že když mi řekneš, co podle tebe nemám vědět, odejdu?“

„Já si to nemyslím, já to vím.“ Vezme mi obličej do jedné ruky a stiskne mi obě tváře. Oči má pronikavě modré, skoro šílené.

„Odejdeš vteřinu potom, co se to

dozvíš, a nic mi nenecháš – a já tě přitom chci víc, než co jsem kdy

ve svým životě chtěl. Jsi to jediné, na co myslím, jediná, o kom se mi zdá. Jednou jsem nahoře, jednou dole a jenom kvůli tobě. Nemůžu spát, nemůžu myslet, nedokážu se soustředit, protože chci být pro tebe tím ‚jediným‘. A přitom vím, že jakmile pochopíš, jaký doopravdy jsem, budeš toho litovat!“

„Jak bych toho mohla litovat?

Viděl ses? Viděl jsi, co mi provádíš? Stačilo, abys pískl, ty zatracenej idiote! Nejdřív mě vzrušíš tak, že to skoro bolí, a pak s tím nic neuděláš!“

„Protože jsem do hajzlu bipolární!

Jsem šílený. Násilnický. Trpím depresemi. Jsem časovaná bomba, a jestli to při mým příštím záchvatu někdo z mých lidí podělá, pak další, komu ublížím, můžeš být do prdele ty. Snažil jsem se ovládat, abych měl u tebe alespoň šanci. Tahle zkurvená nemoc mi vzala všechno. Všechno. Moji kariéru. Moji rodinu. Mý podělaný přátele. A jestli mi vezme i tebe, tak nevím, co kurva udělám, ale vím, že až deprese udeří příště, možná se zabiju!“

Jeho slova mi burácejí v hlavě.

Každé slovo se mi zarývá až

do morku kostí. Zakleje a pustí mě.

O krok ustoupím a dívám se, jak na sebe zuřivě natahuje kalhoty.

Bezmocně sleduju, jak ze skříňky vytahuje triko, a mám pocit, jako by se mi srdce v hrudi zastavilo. Moc nevím, co si pod slovem „bipolární“ představit, zaslechla jsem ho pouze párkrát. Nikdy jsem se nesetkala

s nikým, kdo touhle nemocí trpí, ale připomenu si všechno, co se

v uplynulých týdnech stalo,

a konečně to pochopím. Ano. Konečně to chápu. Remy má sám sebe rád a zároveň se nenávidí.

Miluje i nenávidí svůj život. V jednu chvíli je všechno skvělé, v další vteřině strašné. V jednu chvíli

vzplane jako pochodeň, v další je studený jako led. Nikdo ho nikdy nepřijal, možná ani nepřijal sám sebe a možná, že ho dosud všichni opustili ve chvíli, kdy… to s ním šlo z kopce.

Hruď se mi sevře tisícovkou různých pocitů. Sotva je v sobě dokážu udržet.

Ztěžka oddechuje. Dívá se na mě z opačného konce pokoje, oči mu září, ruce svírá v pěst a čeká, až promluvím. Pořád drží triko.

Vždycky jsem věděla, že tenhle muž je ztělesněný bůh, ale až nyní si taky uvědomuju, že je člověk, stejně nedokonalý jako kdokoli jiný,

a každým centimetrem svého rozbolavělého těla po něm toužím ještě víc. Tak moc, že jestli mě

dnes v noci opět odmítne, nepřežiju to.

Zhluboka se nadechnu, abych si dodala odvahy. Pomalu si rozepnu knoflíčky košile, třesoucími se prsty je odepínám jeden po druhém.

Pohledem sklouzne na mou hruď, v očích se mu zračí bolest. Dívá se na mě tak upřeně, že jeho pohled cítím až v srdci.

„Ber, nebo nech být. Neberu léky.

Utlumují mě a já chci život prožít naplno,“ varuje mě drsným, hlubokým hlasem.

Přikývnu, protože ho chápu. Také jsem odmítla brát antidepresiva, když mi je předepsali, přestože jsem je podle doktorů po svém

zhroucení potřebovala. Věřím, že by si lidé měli sami zvolit, jakým způsobem budou žít i se svou nemocí, a někdy je lék horší než sama nemoc. A Remy jí tak zdravě, že by mu jakékoli chemikálie mohly vykolejit organismus z rovnováhy.

Chápu to.

Nebudu mu radit, co má dělat.

Ale uvědomuje si vůbec, jak je důležitý? Čeho všeho dosáhl – a bez cizí pomoci? Vidí vůbec, jak skvělý tým vybudoval? Je zřejmé, že ho

trenér, Diana, Pete i Riley zbožňují. Chtěla jsem do toho týmu patřit, teď ale chci patřit tomuhle muži.

A chci, aby on patřil mně.

„Svlékni se, Remy.“

Rozepnu poslední knoflík a košili si sundám. Rozevře pěst a triko, které v ní doteď svíral, spadne

k zemi.

Nespouští mě z očí, a když promluví, hlas má stažený bolestí.

„Nemáš tušení, co po mně chceš.“

„Chci jenom tebe.“

„Nedovolím ti odejít.“

Hrdlo se mi sevře, sotva dokážu promluvit. „Možná to ani nechci.“

V očích se mu zablýskne

zoufalství. „Sakra, potřebuju jistotu. Nedovolím ti odejít, na to rovnou zapomeň, a přitom vím, že jednoho dne mě budeš chtít opustit. Život se mnou bude těžký a dřív nebo později mě budeš mít dost.“

Zavrtím hlavou a odhodím blůzu na zem, pak si stáhnu sukni z boků a vystoupím z ní. Stojím před ním

v jednoduché bavlněné podprsence a kalhotkách a třesu se, ňadra se mi zvedají. „Tebe nikdy nebudu mít dost. Nikdy.“

Zpočátku mám pocit, že mě snad ani neslyšel.

A mám pocit, že pomalu umírám. Pak se z jeho hrdla ozve tiché,

hladové zavrčení.

A já zapomenu dýchat.

Pořád mě pozoruje, stojí přede mnou nehybně jenom v kalhotách, nohy v bojovém postavení, oči mu planou touhou. Ramena se mu zvedají, jak oddechuje, ruce podél boků má sbalené v pěst. A pak promluví, jeho hluboký, touhou zdrsnělý hlas mě pohladí. „Tak sem pojď.“

Příkaz je tak nečekaný, že mě nohy zprvu odmítnou poslechnout. Pak se mé tělo probudí, ale zároveň se pohnout nedokážu.

Mám pocit, jako by měly všechny mé orgány svou vlastní vůli

a nechtěly spolupracovat jako celek. Zběsile bušící srdce. Zpocená pokožka. Chvějící se nervy. Plíce, které mi vypověděly poslušnost.

Všechny části mého těla touží po tom jediném, přesto jsou příliš rozrušené, než aby se spojily

za jediným cílem.

Když se konečně roztřeseně nadechnu, cítím se náhle tak živá, a přesto tak rozervaná, prsty mě mravenčí, když se konečně přinutíme – já, mé srdce, mé kosti i má kůže – k prvnímu kroku.

A když se tak stane, začne mě sžírat nervozita.

Remingtonovi se zrychlí dech.

Mocná hruď se mu s každým mým krokem zvedá stále rychleji. Puls mu buší ve spáncích. Propaluje mě pohledem. Hořím jenom pro něj.

Bradavky mě bolí. Tvrdé vrcholky se vypínají proti bavlněné látce podprsenky. Každá buňka mého

těla žadoní, aby se mě konečně dotkl. Aby mě sál. Aby se se mnou konečně miloval.

Zastavím se krok od něj. Sotva dýchám, plíce mi naplňuje vůně jeho mýdla, omamuje mé smysly. Zvedne ke mně paže, zaplete mi prsty do vlasů. Zvrátí mi hlavu, zaboří mi nos do ohbí krku a tiše přitom vrní. Slyším, jak vdechuje

mou vůni. Rozechvěju se a udělám totéž. Nasávám do sebe všechny podtóny jeho ryze mužské vůně.

Pomalu mi špičkou jazyka olízne krk, jednou paží mě obejme kolem pasu a prudce si mě k sobě

přitiskne. Šeptá přitom jediné slovo.

„Moje.“

Cítím pouze chtíč a lásku. „Ano, ano, ano, Remingtone. Ano.“

Zapletu mu prsty do vlasů, nedočkavě se k němu tisknu ňadry a třu se bradavkami o jeho trup.

Roztouženě k sobě přitáhnu jeho hlavu. Dál vdechuje mou vůni, zhluboka, téměř zoufale. Mé tělo rozechvívá čistá rozkoš.

Vezme můj obličej

do mozolnatých dlaní, jazykem přejede po mém krku vzhůru

k čelisti, až se nakonec dostane k mým ústům. Olízne mi rty.

Zvlhčuje je. Značkuje si mě.

Nejprve se mě dotkne jenom jazykem. Pak teprve přidá rty

a přinutí tak ty mé, aby se rozevřely. Pohrává si s mým spodním rtem, přemlouvá ho, aby se odpojil od horního. Tiše zanaříkám a on se konečně přitiskne na moje ústa a ztlumí mé steny. Ochutnává mě vlhkými, horoucími, hladovými ústy. Naše jazyky se propletou v divokém

tanci.

Mé tělo se tiskne k jeho, Remyho paže mě drží na nohou. Možná mu nakonec ublížím, možná on ublíží mně. Teď vím jediné: že to, co se má stát, je stejně nevyhnutelné jako tsunami, a já jsem připravena bojovat o život.

Ochutnáváme se; žízním po něm tak, že mě může svými polibky napájet celou noc, a stejně budu umírat vyprahlá. V jedné pěsti sevře mé vlasy ještě pevněji a drží mě

na místě, jako by se bál, že se od něj a jeho lahodných úst odtáhnu, a já se tak bojím, že je

tohle celé pouhý sen, že se mi prsty

samy od sebe noří do jeho vlhkých vlasů. I kdyby v hotelu vypukl požár, i kdyby teď dovnitř vtrhla armáda jeho šílených fanoušků,

i kdyby do ložnice nyní vpadl sám Škorpión, vím, že bych Remingtonu Tateovi nedovolila náš polibek přerušit.

Vlhké horko jeho úst mě

rozpaluje čím dál víc, mám ho plnou hlavu. Sténám a lehce saju jeho jazyk. Líbí se mi, jak Remington sténá a jak mi sám dává stále víc.

Mám pocit, že začíná šílet. Krom zvuků našich polibků naplňuje místnost i šustění kalhot, které si právě svléká. Rychle si je stahuje

z nohou, svaly jeho paží se napínají, ani na moment mě ale nepouští.

U nohou se nám rozlilo plátěné jezírko. Zahákne mi palce

do košíčků podprsenky a trhne jimi, až látka povolí. Má ňadra pohladí chladný vzduch a podprsenka padá k zemi. Nikdy dřív jsem se necítila tak plná stovek různých pocitů, jako když mi rukou nadzvedne ňadra, aby je mohl sát. Jazykem obkrouží bradavky, nejprve jednu, poté druhou. Pak vezme obě ňadra

do dlaní a mozolnatými palci pohladí bradavky. Zasténám, když mě zase hluboce políbí, protože hladovím tak, že se nedokážu

přestat třást.

Opět nás zahltí vlhké ozvěny polibků. Stiskne mi ňadro, druhou rukou mi vklouzne mezi nohy, pod kalhotky, a sevře mě. Dlaní mi tře pahorek, pak jedním prstem vklouzne mezi vlhké záhyby mého těla. Nedočkavě se zachvěju.

Odtrhne ode mě rty, přitiskne čelo na moje a shlíží mezi naše těla, kde mě jeho ruka laská pod bílými bavlněnými kalhotkami. Oba dýcháme tak ztěžka, až mě překvapí, že vůbec má sílu promluvit. Opírá se o mé čelo, dívá se, jak jeho ruka klouže mou

vlhkostí, a hrdelním, drsným hlasem

zašeptá: „Řekni, že jsi vlhká kvůli mně.“

Obejmu ho kolem silného krku. V tu chvíli cítím, jak do mě proniká špičkou prstu, a neovladatelně se zachvěju. „Jsem vlhká kvůli tobě.“

Lapám po dechu. Políbím ho

na spánek, na hranu čelisti. Tiše zaprotestuju, když ruku odtáhne. Pak ale chytne lem mých kalhotek a jediným prudkým pohybem je strhne.

Vzrušení mnou projede jako blesk. Popadne mě kolem pasu

a otočí nás, přirazí mě zády ke zdi. Okamžitě ho nohama obejmu kolem pasu a v další vteřině ho cítím –

na hranici vstupu do svého těla.

Jeho tvrdý penis se zastaví

na vlhkých záhybech. Zvedne mi ruce nad hlavu a jednou rukou je tam uvězní.

„Jsi moje?“ zeptá se hlubokým hlasem a vrátí ruku mezi moje stehna a pronikne do mě prsty.

Zalapám po dechu. Jsem hotová.

Téměř zničená. „Jsem tvoje.“

Tvář má napjatou, zuřivou. Je tak sexy. Zaboří prsty ještě hlouběji.

„Chceš mě v sobě?“

Plíce se mi sevřou čirým chtíčem, nohy mi slábnou touhou. „Chci tě všude. Na sobě. V sobě.“

Ruka, kterou mě vězní, se mu

zachvěje. Vytáhne ze mě prsty

a znovu přitiskne hlavičku penisu

ke vstupu do mého těla. Nepronikne do mě, jenom mi dává pocítit, co pro mě má. Díváme se jeden druhému do očí, naše klíny se

o sebe třou. Oba rozbolavělé. Oba roztoužené. Nemůžu z něj spustit zrak.

Je dokonce ještě pohlednější, než když bojuje; domýšlivý a zuřivý.

Krásnější, než když trénuje; zpocený a unavený. Nádhernější, než když se usmívá a je hravý.

Dokonce mnohem krásnější, než když je zamyšlený a uvolněný, celý pokrytý olejem. Je půvabnější než

cokoli, co jsem kdy viděla – tvář má napjatou syrovou touhou, oči potemnělé, víčka pootevřená stejně jako rty. Na krku se mu napínají žíly, pokožku má tmavší než

obvykle a sálá vzrušením.

Drží mé ruce uvězněné nad hlavou a laská mě vztyčeným penisem. Pokouší mě. Provokuje tajuplnými přísliby. A já dokážu jenom sténat a tiše prosit, aby si mě konečně vzal. Mezi nohama mi tepá chtíč. Krev se mi v těle vaří. Muž, kterého miluju, mě konečně prohlásí za svou, a já jsem víc než připravena.

Víc.

Než. Připravena.

Na vteřinu mám pocit, že se mi snad zastavilo srdce – to když

na mě upřel touhou potemnělé modré oči. V jednu chvíli jsem prázdná, v další je hluboko ve mně. Naplňuje mě pomalu a opatrně, jako bych byla nejcennější poklad

a on mi nechtěl ublížit – jako by si myslel, že ho nikdo nikdy nepřijme tak přívětivě, ochotně a s láskou jako já. Je velký a tvrdý, ryzí muž, jenž mě odhodlaně naplňuje až

po okraj. Chvěje se a sténá, svaly mého těla ho svírají po celé pulsující délce. Je tak velký. Tiše,

skoro bolestivě zasténám. Ošiju se. Chci víc, chci míň. Nikdy dřív jsem po ničem tak moc netoužila. Svezu se trochu níž a zvrátím hlavu, tiše vydechnu, když se mu moje tělo přizpůsobí.

Něžně vezme ňadra do třesoucích se rukou a jazykem mi pronikne

do úst. Polknu vlastní výkřik

a vypiju vše, co mi jazykem dává. Cítím, jak ve mně pulzuje, zcela mě naplňuje. Třesu se jako v deliriu.

Skloní hlavu a jazykem mě polaská po čelisti, po tváři, zalechtá mě jím po krku. Když vsaje mou bradavku do horkých úst, silně ho v sobě sevřu. Cítím, jak ve mně narůstá

orgasmus. Horečnatě se zachvěju a přitlačím se svými boky do jeho.

„Remy,“ žadoním a obejmu ho kolem krku ještě pevněji. Svírám ho stehny, vypínám proti němu podbřišek. Tělem mi otřásají téměř mučivé záchvěvy rozkoše. Cítím, jak se ve mně tvrdý penis pohybuje.

Zvrátím oči.

Tohle nevydržím. Je moc velký.

Je to tak příjemné. Tolik ho potřebuju.

„Remy…,“ zasténám bez sebe rozkoší. „Prosím, prosím… pohni se.“

Zavrčí, jako by se bál, že sám už moc dlouho nevydrží. Ale chce mě

potěšit. Vystoupí ze mě a pak znovu přirazí. Oba jsme na pokraji propasti, z obou našich hrdel unikají stejné zoufalé steny. Zopakuje pohyb boků a s tichým zasténáním

si opře čelo o moje. Potom mě políbí, jako by na tom závisel celý jeho život.

„Brooke,“ zachraptí mi do rtů.

Pevně mi svírá boky, zatímco prudce přiráží, tak hluboko, že

ve mně utápí každý centimetr svého mohutného pohlaví. Náhle

vyvrcholí. Zaplaví mě svým teplem, otřásají mnou mohutné záchvěvy jeho vyvrcholení. Sama se roztřesu. Mé tělo znehybní a pak se znovu

probudí, to mi za očními víčky vybuchl ohňostroj hvězd.

Držím se ho, jako se on drží mě. Líbám ho, zatímco se jeho tělo až bolestivě vypíná a nakonec se uvolní. Tiše a spokojeně si povzdechne do mých vlasů.

Dál se kolébáme a něžně komíháme boky, přestože orgasmus už odezněl. Remington se chvěje takovou touhou, že mi ani nedovoluje se pořádně nadechnout.

Podebere mi zadek a s mýma nohama kolem boků mě odnese k posteli. Stále je ve mně, pořád tvrdý jako skála.

Položí mě na matraci, podloží mi

hlavu polštářem a začne se ve mně pomalu pohybovat. Tak pomalu, až tiše zasténám a zabořím mu nehty do zad. Dívám se, jak se zvedá

na pažích, na těch nádherných silných pažích. Dívám se na jeho dokonalý mohutný krk, na jeho tvář zvrásněnou rozkoší. A pak začne přirážet mocně, divoce, rychle

a silně jako zvíře. Stačí jediný pohled do těch divokých očí

a rozbolí mě bradavky.

Skloní hlavu k mé a mezi mými vzdechy mi pronikne jazykem

do úst. „Chtěla jsi mě,“ zašeptá, oči má divoké. „Tady jsem.“

Přiráží rychle a tvrdě, nutí mě

sténat rozkoší. A když ho mé svaly sevřou a mé tělo se připraví

na další zničující orgasmus, nechá mě vyvrcholit, aniž by na vteřinu zpomalil v děsivém tempu přírazů.

S tichým zavrčením ze mě vystoupí, aby prodloužil vlastní vyvrcholení,

a tře se o mou pokožku.

Celá se třesu a tiše sténám, když na vnitřní straně stehna ucítím vlhkou hlavičku jeho penisu. Jednou rukou laská nalitý vrcholek mého prsu. Nikdy jsem si na svoje ňadra velikosti B nestěžovala, ale v jeho velkých, mozolnatých rukou mi najednou připadají malá.

Tiše bručí, jako by se mu moc

líbilo, že se jich dotýká, a pomalu

mi olízne úbočí hrdla. „Tolik jsem se tě chtěl dotýkat, jiskro moje.“

Tělo mi zachvacuje rozkoš. Pod bradou cítím jemné škrábání jeho zubů. Vyklenu se proti němu.

Obklopují mě jeho svaly, tak tvrdé a silné. Zatínají se a povolují, jeho penis je tak tvrdý a sexy, tře se o mé tělo, roztírá po mně své semeno. Připadám si jako v deliriu. Chci ho cítit v sobě, ve svém těle, ve svých ústech, v rukou. Všude.

Náhle se do mě opět ponoří, tvrději, hlouběji. Svírá mi boky. Jsem stále vlhká, přijímám každý jeho příraz, zoufale sténám jeho

jméno. „Remingtone…“

Tohle není žádná předehra. Je to čiré braní, podrobování. Úleva

od fyzické bolesti tak silné, až z ní bolí duše. Ale uvnitř zpívám. Opájím se jeho vůní, jeho doteky. Je to krásnější, než jsem si kdy představovala.

A pak ho vybízím: prosím, bože můj, jsi tak tvrdý, bože, prosím, nepřestávej, a on opakuje svou vlastní mantru a tiše mi říká: jsi tak sladká, tak vlhká, a líbá mě, kam jen dosáhne. Líbí se mi, jak se naše vůně mísí a že mě nepřestává líbat a jemně olizovat. Jeho zuby mě lehce škrábou, cítím mozoly na jeho

dlaních, cítím jeho pokožku, cítím, jak zatíná prsty do mých boků.

Z hrdla se mi derou divoké výkřiky, roztřesené jako můj dech.

Nedokážu je v sobě udržet. Sténá

i Remington a mě ten zvuk přivádí k šílenství. Odtáhne se a dívá se, jak má ňadra poskakují pod jeho tvrdými přírazy. Oči mu září jako

predátorovi, když naráží svými boky do mých. Je divoký, živočišný. Bere si mě a vzdává se mi. Je můj.

Zatínám zuby a přijímám každý jeho vpád. Nehty bořím do pevných svalů jeho zadku, cítím ho hluboko v sobě, svíjím se pod jeho tíhou.

Tiše vykřiknu, když mě zalije jeho

vlhká horkost, a on vteřinu nato zasténá. Sevře moje boky a zpomalí rytmus, dokud se na mě nezhroutí jako hromada svalů a kostí. Oba jsme vlhcí, naše těla jsou propletená.

Cítím se úžasně. Uvolněná a horká a tolik chtěná.

S povzdechem zvednu jednu jeho těžkou paži a položím si ji kolem ramen, abych se mohla přivinout

k jeho hrudi, a pak ho políbím

na bradavku. Má ty nejsvůdnější, nejmenší, nejdokonalejší mužské bradavky, jaké jsem kdy viděla,

a hruď bez jediného chloupku. Líbat ji ve mně opět probouzí touhu,

přestože jsem celá rozbolavělá.

Chytne mé malátné tělo a posune si mě tak, abych ležela přímo

na něm, jako by byl mým lůžkem. Propleteme si spolu nohy. Ležím na něm tváří dolů, zatímco on se

dívá do stropu. Tiskneme se k sobě břicho na břicho, pupík na pupík.

Špičkou nosu mě polechtá

na spánku a pomalu mě pohladí po zadku. „Voníš po mně.“

„Hmmm,“ zavrním.

Stiskne mi jednu půlku a políbí mě na tvář. „Co to hmmm znamená?“

Usměju se. „Tys to řekl první.“

„Znamená to, že bych si tě

nejradši dal k obědu. Tvoje malé bicepsy. Tvoje malé tricepsy.“ Políbí mě na ústa a olízne mi rty. „Teď ty.“

Vezmu ho za ruku a přitisknu ji mezi naše těla, aby ucítil, jak mě celou potřísnil. „Znamená to, že se tenhle týden nebudu sprchovat, abych voněla jako ty.“

Zasténá a pootočí nás, takže teď ležím na boku na posteli. Vklouzne mi rukou mezi nohy, kde jsem stále vlhká tím, čím mě naplnil. Oči mu ve stínech jiskří, když zastaví potůček semene, které mi stéká

po stehně, a vrátí ho zpět do mého těla, jako by nechtěl, aby utekla byť

jediná kapka.

„Jsi ulepená?“ zeptá se chraplavě, skloní se a políbí mě na rameno, dál ale vrací semeno do mého těla.

„Chceš, abych tě omyl?“

To, co dělá, mě znovu rozpálí.

Vezmu jeho hlavu do dlaní

a přitáhnu si ji blíž. „Ne. Chci to znovu.“

Zvedne vlhkou ruku k mé tváři

a jeden prst mi vsune do úst, jako by chtěl, abych ho ochutnala. „Chtěl jsem tě od chvíle, kdy jsem tě poprvý uviděl,“ přizná ochraptěle

a dívá se, jak saju jeho prst.

Jeho chuť mě přivádí k šílenství, v rozkroku se svírám touhou znovu

ho v sobě ucítit. „To i já.“ Nedostává se mi dechu. Olizuju kapky z jeho prstu a bojuju o každý nádech.

Vloží mi do úst druhý vlhký prst

a můj jazyk zaplaví jeho slaná chuť. Zavřu oči a pomalu mu po prstech přejíždím jazykem. Jsem tak rozdychtěná, až zasténám.

„Máš ráda moji chuť?“ zeptá se.

„Hmm. Odteď už nebudu chtít nic jiného.“ Rozverně ho lehce kousnu do bříška prstu – a cítím, jak ihned ztvrdl. To ho vzrušilo… co jsem řekla?

„Budu tě chtít jako zákusek po každé večeři,“ pokračuju.

Fascinuje mě, jak mi tvrdne před očima. „A možná i před snídaní.

A po obědě. A k odpolednímu čaji.“

Zavrčí, přesune se mezi mé nohy a skloní hlavu, aby mě ochutnal.

Cítím mezi nohama vlhký dotek

jeho jazyka. Oči se mi samy zavřou, záda vyklenou. Horkost jeho úst mě ničí. Podebere mi zadek a sevře, jazykem a ústy dál mučí klitoris.

„Chci… se udělat… na každým centimetru tvýho těla…,“ šeptá. Oči má zavřené, když se zvedne

a přitiskne hlavičku k bráně mého těla.

Jsem jako v jednom ohni.

Potřebuju ho cítit v sobě, v ústech,

v pohlaví, všude. Chytnu ho za zátylek a v tiché, úpěnlivé prosbě k němu vyklenu boky a ponořím jazyk do jeho úst.

„Udělej se, kde jen chceš. Ve mně, na mně, do mé ruky, do mých úst.“

Když ho vezmu do dlaně, okamžitě vyvrcholí a mou ruku zalije horká tekutina. V rozkroku se mi při tom pohledu všechno svírá, je tak úchvatný a divoký. Z náhlého impulsu ho převrátím na záda

a nasednu na stále tvrdý penis, pojímám ho do sebe a lapu

po dechu nad jeho velikostí. Nechává se unést rozkoší. Hlavu má zvrácenou, prsty zatíná do mých

boků, zvedá mě a pak k sobě přiráží a znovu zvedá. Cítím, jak se ve mně ztuhlý penis pohybuje. Vykřiknu extází, pevně ho v sobě sevřu.

Hluboko v nitru cítím jeho horkost.

A pak se na něj zhroutím, naprosto uvolněná, na pokraji kómatu.

„Když ti tehdy píchli sedativa…,“ zeptám se ho o několik hodin později. Špičkou nosu ho lechtám

na bradavce a pořád nechápu, že už jedeme tak dlouho. Jako bychom neměli dost. Jak dva puberťáci.

Doháníme týdny a týdny potlačované touhy. „To jsi měl záchvat?“

Polštář zašustí, když přikývne.

Sjedu mu dlaní po pevných břišácích a něžně ho hladím, dívám se mu přitom do očí, nejsem si jistá, jestli to právě teď chce. „Můžeme si

o tom promluvit?“

Jako by mu můj dotek zavíral oči. Hlas má sametově jemný, když mě vezme za zátylek, přitáhne si mě

k sobě a uloží mou tvář do ohbí svého krku. Obejme mě. „Možná by sis o tom měla promluvit spíš

s Petem.“

Jsem ulepená vlhkostí naší touhy a líbí se mi to. Hladím ho, a tak vím, že je ulepený stejně jako já.

Představím si, jak ho koupu, jak ho

myju, jak se oba zase spolu ulepíme, a musím potlačit toužebný sten. „Co kdyby sis o tom se mnou popovídal ty, Remingtone?“ navrhnu tiše.

Posadí se, svěsí nohy z postele

a protře si obličej. „Problém je, že si obvykle nepamatuju, co při těch záchvatech dělám.“

Sakra. Teď přechází po pokoji.

„Dobře. Tak já si o tom promluvím s Petem, ale vrať se

do postele,“ vybídnu ho rychle, když si uvědomím, jak je napjatý.

Dívá se z okna. Má tak dokonalé tělo. Tak dokonalé. Nohy rozkročené, paže založené na hrudi.

Svaly mohutné, dobře živené, pevné, vytvarované. „Pamatuju si tě.“ Hlas má zdrsnělý. „Při mý poslední epizodě. Pamatuju si panáky tequily. To, jak ses na mě dívala. Pamatuju si to tílko, cos měla na sobě. Pamatuju si všechny ty noci, kdy jsi se mnou spala

v posteli.“

To, že si všiml, co jsem měla

na sobě, mě zvláštně těší. Jsem si skoro jistá, že až se otočí, proměním se na posteli v jezero plné lávy, nedočkavá, kdy se se mnou zase pomiluje.

Toho dne byl tak šťastný

a po všech těch panácích vyzařoval

víc světla a energie než samo slunce.

A během několika hodin se propadl do noci.

„Tak moc jsem si přála, aby

k tomu konečně došlo,“ přiznám tiše.

Otočí se. „Myslíš si snad, že já ne? Chtěl jsem tě od…“ Vrátí se k posteli, přitáhne si mě k sobě a tvrdě mě políbí na rty. „Chtěl jsem tě každou vteřinu.“

Pohladím ho po tváři. „Ublížil jsi někdy někomu?“

V očích se mu mihne žal. Jako by ho něco pronásledovalo. „Ublížím všemu, čeho se dotknu. Všechno

zničím! Nic jinýho neumím. Probudil jsem se v posteli se šlapkama, a ani si nepamatoval, jak se tam ocitly.

Vyhodil jsem je nahý z pokoje, nasranej, že si nemůžu vzpomenout, co se dělo. Kradl jsem, ničil, probouzel se všude možně a nevěděl, jak jsem se tam dostal…“ Zhluboka se nadechne

a svěsí hlavu. „Pete s Rileym si střídají denní a noční, takže když se utrhnu ze řetězu, je se mnou vždycky někdo, kdo mě na den dva vyřadí z provozu. Dopadnu na dno

a zase se zvednu. Nikomu tak neublížím.“

„Jenom sobě. Ubližuješ tím sobě,“

zašeptám smutně. Vezmu ho

za ruku, protože se bojím, že zase vstane z postele, a to nechci. Mám pocit, jako by mi trvalo celou věčnost, než jsem ho do ní dostala.

„Remy, to je opravdu jediný způsob, jak tě uklidnit?“ propletu prsty s jeho.

„Ano,“ zdůrazní. „Zvlášť, když chci… tohle…“ Ukazovákem volné ruky zakývá mezi mnou a sebou, v druhé pevně sevře mou dlaň.

„Chci to. Moc to chci.“ Otře svůj nos o můj. „Pokusím se to nepodělat, dobře?“

„Dobře.“

Políbí mě na hřbet ruky a oči se

mu opět zatřpytí. „Dobře.“

Můj vnitřní budík mě jako obvykle probudí v šest ráno, a to i po takové noci, jakou jsem právě

s Remingtonem strávila. Pokožka mě mravenčí radostí, když si vzpomenu, jakými všemi způsoby jsme se v noci milovali. Zadívám se na muže v posteli a okamžitě mě ovládne tak silný majetnický pud, že sotva odolávám nutkání, abych se k němu už navěky nepřipoutala.

Tiše a se skoro přihlouplým úsměvem, který mi nějak nechce zmizet z tváře, vyklouznu z postele, protože vím, že ho Riley s Petem nenechají dlouho spát, a rozhodně

ne po desáté dopoledne.

Pete je už v kuchyni, nalévá si kávu, a protože se ho chci zeptat snad na milion věcí, připojím se

k němu. Na židli u stolu složím nohy pod sebe, dívám se, jak čte noviny, a upíjím kafe. Pak si odkašlu

a přiznám: „Řekl mi to.“

Na vteřinu se v jeho obličeji zračí naprostý šok, pak se jeho výraz rychle změní. Nevypadá, že by mi věřil. „Řekl ti co?“

„Ty víš co.“ Postavím hrnek

s kávou na stůl a povytáhnu obočí. Pete položí noviny. Neusmívá se.

„Nikomu o tom neříká.“

Zamračím se. „Nedívej se na mě

takhle. Řekl to přece i tobě, ne?“

„On mi to neřekl, Brooke. Byl jsem jeho ošetřovatel. V léčebně. Ten poslední rok, kdy tam byl zavřený.“

Zmateně se snažím představit si Petea v uniformě ošetřovatele, jak

v blázinci pečuje o mého bojovníka. Tohle jsem nečekala. Vůbec ne. Ta představa je tak divná, že na to snad ani nechci myslet. „Ty jsi

s ním byl v blázinci?“ Dobře, teď asi vypadám trochu hloupě, ale na nic jiného se nezmůžu.

Pete stiskne rty a přikývne.

„Naštvalo mě to.“ Mračí se do svého hrnku, pak potřese hlavou. „Je to

dobrý chlap. Umí být nezodpovědný, ale nic z toho nebyla jeho vina. Nebyla. Nikdy se do nikoho nepustil. Byl jenom malý kluk, uzavřený do sebe. Kdykoli mu dovolili jít na chvíli ven, rozběhl se po trávníku, vylezl na nejbližší strom a tam si nasadil sluchátka

a poslouchal muziku a všechno ostatní vytěsnil. Jednou měl ale moc silnou epizodu. Řekl všem, že by měli utéct. A všichni ho následovali. Byl to strašný zmatek. Pak už mu k ničemu takovému nedali znovu příležitost, drželi ho pod sedativy. Stříkali mu do žil jeden jed za druhým, jen aby si

ušetřili práci.“

„Bože můj.“ Ochromí mě šok, hrůza, vztek. Mám pocit, že snad budu každou chvíli zvracet. Sotva zvládnu polknout kafe, co mám

v ústech.

„Remy není blázen, Brooke,“ zdůrazní Pete, „ale chovali se

k němu, jako by byl. Dokonce i jeho rodiče. Jedinou útěchou mu za ta léta byl jeho přehrávač a sluchátka. Právě proto se ten chlap sotvakdy otevře. Neumí to. Na to se až mnoho let uzavíral do sebe.“

Srdce mě pro toho chlapce bolí. Uvědomím si, že už od začátku se mi Remy otevíral skrze hudbu, jež

je pro něj bezpečným přístavem a která ho vždy utěšovala. V tu chvíli zatoužím, aby mi pustil všechny písničky, co zná.

Oči mě pálí. Skloním hlavu, aby Pete nepoznal, jak mě jeho slova zasáhla. Remy není zrovna upovídaný. Je to muž činů a víc než slovy se řídí instinkty. Nemyslím, že by vůbec věděl, jak slovy vyjádřit své pocity.

Přemýšlím, jestli i já jsem uzavřená podobně jako Remy. Celý svůj život jsem spoléhala, že Mel

za mě vždycky řekne, co chci říct, ale jsem moc stydlivá, abych to vyslovila sama. Ani poté, co jsem si

přetrhla vazy v koleni, jsem nikomu nepřiznala, jak mizerně mi je.

Remy je tak jiný, a přesto tak stejný jako já… Ve svém nitru tomu muži rozumím.

Odolávám nutkání vyskočit na nohy, vrátit se do postele a přivinout se k němu.

„Tu noc v hotelu… když jsi mu něco stříkl do žíly… Co se to tehdy stalo?“

„Měl manický záchvat. Lidi si obvykle myslí, že se při tom mění povaha člověka, ale není to tak.

Teda, je, částečně, ale jde spíš

o náladu, rozpoložení než o povahu jako takovou. Jedná se

o alternativní sestřih genů, kdy následující gen neodpovídá nebo je v přímém konfliktu s předchozím genem. Některé látky to dokáží blokovat, jiné to ale zesílí, a pak se nálada postiženého dramaticky změní.“ Pete se na mě zadívá vřelýma, ustaranýma hnědýma očima, tvář má staženou bolestí.

„On tím trpí, Brooke. Protože si nepamatuje, co se mu během záchvatu děje.“

Vzpomenu si na všechny ty noci, kdy pro mě chodil do mého pokoje, oči měl černé a až do rozednění mě líbal jako smyslů zbavený. „Ale on mi řekl, že si něco pamatuje,“

namítnu plná naděje.

„Někdy si něco pamatuje, ale jindy ne. Jde o to, že nevěří sám sobě, jestli se uhlídá a jestli pak bude s jistotou vědět, co se dělo, když měl černo.“

Tak proto byl vůči mně tak opatrný…

Uvnitř celá roztaju.

„A kdo to teda řekl Rileymu?“

„Já jsem to řekl Rileymu. Musel jsem najmout někoho na pomoc, abych měl taky nějaké volno.

Kdybych odešel a nechal ho samotného, dostal by se Rem do kupy potíží. Trenér o tom samozřejmě taky ví a Diana má

určité podezření, ale neví, o co konkrétně jde. Myslí si, že je prostě náladový.“

Pete si povzdechne a dolije si kávu. „Jakmile se mohl nechat propustit z léčebny, pomohl jsem mu všechno vyřídit. Dal jsem výpověď a on mi řekl, že chce jet za svými rodiči, a nabídl, že mi zaplatí, když ho tam odvezu.

Souhlasil jsem.“ Ve tváři se mu zračí vztek, když usedá zpátky do židle. „Ale jeho rodiče s ním

nechtěli mít nic společného. Pohled na něj je dokonce vyděsil. Sakra, měla bys to vidět. Jeho matka brečela a jeho táta mu řekl, že

chtějí mít klid, a Rem tam jen stál. Viděl jsem, jak hledá slova. Nevím, jestli je chtěl prosit, aby mu dali šanci, ale nakonec mlčel. Zabouchli mu dveře před nosem. Tak jsme odešli a Remy začal zápasit

za peníze. Byl v tom dobrý. Pustil se do boxu a najal si mě jako asistenta na plný úvazek. Koupil v Austinu dům a později to u rodičů zkusil znovu. Podle všeho je těšilo, že je najednou slavný, tak ho pozvali

na večeři. Ten víkend za ním ale jeho soupeř poslal pár grázlů

z povolání, aby ho vyprovokovali mimo ring. I při dobrém rozpoložení se Remy snadno přestane ovládat.“

Kafe mám už studené, tak se zvednu, abych si připravila nové, a mezitím se snažím všechno zpracovat. Když se zase usadím, Pete pokračuje.

„Okamžitě ho vykopli z ligy a jeho rodiče se v restauraci ani

neukázali.“ Povzdechne si, zatímco já jenom sedím. Oba jsme smutní

z toho, co Remyho potkalo. Pak dodá: „Z toho, co ti řekl, to možná tak nezní, Brooke, ale žít s tím je někdy hodně těžké.“

Vnímám na sobě jeho pohled

a vím, že se snaží odhadnout, jestli na to mám. Cítím v jeho očích otázku, jako by ji vyslovil. Bojí se,

že Remingtona opustím. A nevím, jakou záruku mu můžu dát, zvlášť když nemám ani ponětí, co všechno bipolární porucha obnáší a co od něj můžu čekat. Vím ale, že chci zůstat. Opravdu to chci.

„Taky se přihlásil na vysokou,“ prozradí Pete. „Studium ale nedokončil, pořád se s někým rval. Stačí málo a ten chlap vybuchne.

A ve škole svoji pěst seznamoval s obličejem každého, kdo si to podle něj zasloužil.“

„Takhle potkal Rileyho?“

„Ne přes svoji pěst, to ne.“

Zasměje se a v očích se mu

na chviličku objeví veselé plamínky.

„Rem se za Rileyho vlastně postavil. Riley nebyl na škole takový okouzlující chlap, jakého ho znáš.“ Mrkne na mě. „Byl jako já. Oba šprti k pohledání, to ti povím. Nikdy jsme nebyli oblíbení. Ale Remy měl respekt. Každý s ním chtěl být, hlavně holky. Dokázal je okouzlit

a i kluci ho následovali, kam se pohnul. Zvlášť když se to u něj rozjíždělo. V prvním stadiu mánie, během těch ‚černých‘ dní, chce všechno a v co nejhojnější míře.

Alkohol, ženy, adrenalin, dobrodružství.

V léčebně celá léta zkoumali, jak se mu můžou oči takhle měnit,“

dodá. „Pro pacienty s bipolárkou to není až tak neobvyklé, ale je to vzácné. Dva protichůdné geny, které se zamění, když je jeden podpořen vnějším vlivem a druhý utlumený. Máme dva různé Remingtony, jednoho domýšlivého,

sebevědomého, a druhého černého. Remy černých dní má pořád dobré srdce, ale nejedná rozumně. Není sprostý a rozhodně není zlý. Ale je nepředvídatelný a násilnický a má ve zvyku ničit všechno, co mu přijde pod ruku, dokonce i sám sebe.

Dostane se na vrchol a pak tvrdě dopadne na dno. Tys ho viděla, když na tom byl mizerně, ale věř

mi, že to ještě nic nebylo. S Rileym si myslíme, že to u něj bylo mírnější, protože myslel na tebe.

Chtěl tě vidět a šel si za tím.“

„Pete, jak mu můžu pomoct?“ zeptám se bezmocně. Kafe odstrčím stranou, mou pozornost má Pete.

„Prosím, řekni, jak mu můžu pomoct. Je mi špatně z pomyšlení, že bys mu měl zase něco píchnout do žíly.“

Povzdechne si a zatahá za uzel na kravatě, aby ho trochu povolil.

„Nevím, Brooke. Ale kvůli tobě je jiný. Nikdy za nikým nešel tak, jako šel po tobě, ale přesto nemůžu sedativa vynechat. Remy… čeká,

kdy se to zase celý podělá. Představ si, jaké to je, když si část tebe nepamatuje, co dělá ta druhá.

Bývaly doby, kdy mu na dveře bušila policie například s tím, že se vloupal do obchodu s chlastem

a kompletně ho vyraboval, a on jim na to řekl: ‚Tak to ani náhodou, celou noc jsem byl v posteli,‘ a oni mu odpověděli: ‚Pane, ten alkohol je pořád ve vašem vozu.‘“

„Opravdu?“ zírám nevěřícně.

Naprosto vážně přikývne. „Bojí se, že zčerná. A až se probudí zpátky v normálu, ty budeš pryč. Protože ti ublížil.“

Přemýšlím, jak pro něj byla moje

pracovní smlouva důležitá.

A vzpomenu si na tu noc, kdy zešílel a řval na Petea a Rileyho, kde jsem a co mi o něm řekli.

V tu chvíli se cítím tak chtěná.

„Když má Remy černo, všechno jde od desíti k pěti,“ dodá Pete

a pohrává si s prázdným hrnkem.

„Probudil se a zjistil, že ho vykopli od profíků. Posledně na sebe vsadil všechny svoje prachy, a když se probral, zjistil, že buď tenhle rok zvítězí, nebo skončí na mizině.

S Rileym se ho snažíme držet pod kontrolou, ale je s ním těžké pořízení. Na to je až moc silný

a moc tvrdohlavý. A teď jsi tady ty.

Nevím, jestli mu pomáháš, nebo pro něj budeš tou nejhorší možnou Achillovou patou. Ale do toho my nemáme co mluvit, že? Remington tě chce.“

Peteova slova se mi ozývají v hlavě, zatímco zírám

do broskvově zbarvené zdi. Trvá mi, než všechny informace zpracuju.

Nevím, jaké to je, někoho takhle milovat. V Seattlu na mě čeká můj starý život… Melanie, moji rodiče. Mám před sebou ale poslední měsíc a každou jeho vteřinu chci strávit

s ním. S každou novou věcí, co

o něm zjistím, ho miluju čím dál víc. Je komplikovaný a složitý, labyrint,

v kterém se chci ztratit. Je to můj bojovník a já chci bojovat za to, abych mohla být s ním. Nevím ale, proti čemu to vlastně bojuju. Jestli je to můj strach… jeho strach… nebo jeho černá stránka.

„Já ho taky chci, Pete,“ přiznám mu a poplácám ho po rameni. „A to tak moc, že jestli mu ještě jednou píchneš sedativa, sama ti tu srajdu narvu do krku. Je to jasný?“

Zasměje se.

Odnesu prázdný hrnek do dřezu, opláchnu ho, připravím snídani

a nakonec napíšu Mel textovku:

Země se pohnula. Ano! A bylo to hustokrutoboží!!! JO!!!

A nakonec, těsně před desátou, než k nám vtrhne Riley, se vrátím do ložnice. Na noční stolek

postavím vysokou sklenici, nakloním se nad jeho nahé tělo a tiše zašeptám: „Vstávej, sexouši.“

Chytnu Remyho za zadek a stisknu a jen drtím zuby, protože ho tam tak moc chci kousnout. Je prostě celý k nakousnutí.

„Nejsem Diana, ale tohle bývala snídaně šampionů, než si jedna šampionka přetrhla přední křížák

a přišla o koleno. Teď ti nese snídani až do postele, pořádnou nálož energie pro tohle…,“ stisknu mu biceps, „tohle…,“ přejedu mu

dlaní po břišácích, „i tohle,“ pohladím ho po hlavě.

Najednou si uvědomím, že nebýt toho dvojitého zranění, nebyla bych tady. Nebyla bych s tímto mužem.

A je to vůbec poprvé, kdy si pomyslím, že bych neměla být jen ráda. Měla bych být vděčná za to, že osud měl se mnou jiné plány.

Jeho sexy hlas tlumí polštář.

„Proč mi neseš snídani do postele?“

Plácnu ho po zadku, ale ani se nepohne. „Protože jsi ztělesněním všech mých snů a starat se o tebe mě vzrušuje. Takhle to my ženský máme. Tak se napij.“

Posadí se, zamžourá těma svýma

dětsky modrýma očima a vezme si ode mě sklenici. Je v ní proteinový koktejl s datlemi, protože já datle miluju. Chutnají jako karamel,

a když mám měsíčky a dostanu ten obvyklý neukojitelný hlad, jsem schopná jich spořádat balík

na posezení.

„To je vážně dobrý,“ pochvaluje si a pak sklenici obrátí dnem vzhůru, aby z ní dostal poslední kapky koktejlu.

Zakřením se. Dívám se, jak pije, a jsem šťastná. Líbí se mi, jak jí.

Zdravě. Jeho tělo je mu za to vděčné, stejně jako jeho pokožka. Nikdy jsem neviděla, že by do sebe

Remy cpal něco nezdravého.

Dokonce i když nám volal

pokojovou službu, objednával si pro sebe pouze zeleninu a rybu nebo maso. Neřekla bych, že je

na sladké. A to jen dokazuje jeho disciplinovanost a zodpovědnost vůči vlastnímu tělu, čehož si vážím. Bojuje agresivně, namáhá každou buňku svého těla, jež se pak dožaduje své dávky ATP, z něhož získává energii, a mně se líbí, že jí zdravě, aby jeho tělo také dobře fungovalo. Je sportovcem srdcem, tělem i duší, a to mě k němu táhne ještě víc.

Zatímco dopíjí, telefon mi pípne.

Melanie mi odpovídá na zprávu, kterou jsem jí poslala, když jsem připravovala ten koktejl. Napadne mě, že šla možná ráno běhat, proto se rozhodnu, že jí odpovím později.

„Píše mi Melanie, moje kamarádka. Je nadšená, že mezi našimi maličkostmi konečně k něčemu došlo,“ zakřením se.

Zasměje se, sytě a mužně, pak ale zvážní a v očích se mu usadí pohled tak něžný, až uvnitř celá roztaju. „Chybí ti?“

Přikývnu a chci mu říct, že ví

i o Noře a že je pro mě jako moje cvokařka, ale on najednou vyběhne z pokoje. Začnu sbírat svoje

oblečení, ale to se už vrací.

„Řekni jí, aby s tímhle kódem zašla k přepážce Southwestských aerolinií. Bude tam na ni čekat letenka, aby se s námi mohla setkat v Chicagu. Zarezervuju jí pokoj.“

„Ne!“ vyjeknu nevěřícně.

Odpovědí mi jsou dva sexy dolíčky.

„Remy, já…“

Nevím, co říct, i když to vlastně vím.

Chci, aby věděl, že jsem v tom s ním až po uši a že nehodlám odejít, když to s ním začne být

obtížné. Ale bojím se, že bych byla jediná, kdo řekne… ta slova.

Kdybych mu vyznala, co cítím, jak by to ovlivnilo moji budoucnost?

Potřebuju, aby se soustředil na svůj cíl. Chci, aby můj bojovník vyhrál.

A ráda bych, aby mi ta slova opětoval ne proto, že je slyšel první, ale proto, že hluboko

ve svém komplikovaném nitru je cítí také.

„Proč to děláš?“ zeptám se místo toho.

Povytáhne jedno obočí, ale dolíčky mu z tváří nezmizí. „Proč myslíš?“ Políbí mě na ucho

a zašeptá mi do vlasů: „Protože

v těch kalhotách vypadá tvůj zadek naprosto skvěle. Takhle to my

chlapi máme.“

To mě rozesměje a ty jeho dolíčky se ještě prohloubí. Přitáhne si mě k sobě a nasaje mou vůni.

Zabořím mu tvář do krku a vnímám jeho teplo. Když se pak odtáhneme, oba nesouhlasně zasténáme.

Vrátím se do své staré ložnice, abych se převlékla, a po cestě napíšu Mel.

Brooke: Můj chlap je do mě takový blázen, že právě koupil letenku pro moji nejnejkámošku, aby za mnou přiletěla

do Chicaga. Jen prosím, nenabízej

na oplátku nic sexuálního, protože a) bych tě musela zabít, b) sama to mám v plánu

a za c) ještě tu jsou Pete a Riley. Melanie: Bože můj! Vážně? To se budu

muset vyspat se šéfovou, aby mě za tebou pustila!

Brooke: Jen jdi do ní! Moc tě chci vidět!

Jsem tak nadšená, že Mel brzy uvidím, že se celý den usmívám. Nutně s ní potřebuju mluvit, jinak všemi těmi potlačovanými city vybuchnu!

Zatímco Remy později cvičí, já potichu obvolávám hotely ve městě.

Nora se nezapsala ani do jednoho z nich, ale vím, že je s tím Škorpiónem. To je tak nechutný chlap, že si nedokážu ani

představit, jak se s ním mohla moje romantická sestřička zaplést. Není ani tak drsně sexy jako Remington.

Ale pomalu dávám dohromady plán, v němž figuruje i Melanie. Pomůže mi ho uskutečnit tak, aby se o něm Remy nic nedozvěděl.

Ohlédnu se na něj. Právě skáče přes švihadlo, tělocvičnou se nese pleskavý zvuk, jak provaz naráží do země. Skáče nejprve na jedné noze, pak na druhé. Vzpomenu si, jaké bylo cítit ho v sobě. Za tu noc

tolikrát. Chtěla jsem vědět, jaké to s ním bude. Teď už to vím. A cítím se, jako by se mě zmocnil ten nejdokonalejší, nejsilnější muž

na světě.

Později, když ho protahuju, se konečně mohu dotýkat jeho

zahřátých svalů. Mám pocit, jako by byl stvořen jenom pro mě. Je můj. Můj. Můj. Můj. Cítím, jak mi tělem stoupá horkost, když se jeho zpocená hruď poddává mým rukám.

Ztěžka dýchá, je unavený

a potřebuje se najíst a já přitom myslím na to, jak ho co nejrychleji dostat zpátky do postele.

Když obcházím lavici, abych zapracovala na jeho zádech, chytne mě kolem pasu a stáhne si mě

do klína, nos zaboří do mých vlasů.

„Hmmm,“ zavrní mi do ucha.

Okamžitě cítím, jak mi tuhnou bradavky. Teď už vím, co jeho

„hmmm“ znamená. Znamená to, že

má chuť na mě, moje tricepsy

i moje bicepsy. To pomyšlení mě vzrušuje.

Odtáhne se, v očích ryze mužský pohled, a zastrčí mi uvolněný pramen vlasů za ucho. „Cítím, jak jsi vzrušená,“ zašeptá mi do úst.

Dech se mi zadrhne v krku, rychle se ohlédnu přes rameno.

Trenér s Rileym uklízejí věci, co tu Remy při tréninku rozházel, rukavice, švihadla. Otočím se

k němu a zašeptám: „No, viděl ses někdy v zrcadle?“ Otřu se rty o jeho ucho, přejedu mu dlaněmi

po ramenou a po mohutných zádech. „Viděl ses? Sotva z tebe

dokážu sundat ruce. Chtít po mně, abych se na tebe nedívala, je jako požádat mě, abych se utopila.

Prostě to nedokážu.“

Dívá se na mě zářivě modrýma očima. Rozpustí mi cop. Odhodí gumičku stranou a ruce mi zanoří

do vlasů. „Teď jsi moje. Nedovolím, aby tě měl někdo jiný.“

„Já vím,“ povzdechnu si dramaticky, jako by to bylo něco nevyhnutelného a nepříjemného.

Něžně se na mě usměje a zvedne si moje ruce k zátylku. Na čele se mu perlí pot – mám chuť ho osušit svými ústy.

„Vidím se skrze tebe a to, co

vidím, se mi konečně líbí, Brooke.“ Něžně sevře můj kotník a obtočí si mou nohu kolem boků. V očích se mu zračí ryze mužské uspokojení, když se jeho vzrušení otře o to místečko mezi mýma nohama.

Skloní hlavu a lehce mě kousne

do paže, jeho zuby mě škrábou přes rukáv běžecké mikiny. „Hmmm.

A tohle se mi líbí ještě víc.“

„Remingtone!“ Snažím se mu vykroutit, ale drží mě pevně za boky a směje se, když očima poukazuju na Rileyho a trenéra, kteří stále uklízejí. „Co to má být? Den sexy podívané zdarma?“

„Dejte si pauzu, hoši,“ křikne

a do pěti vteřin jsme sami.

V obrovské tělocvičně, jenom

s matracemi, činkami a boxerským ringem. Máme to tu sami pro sebe. Posilovnu si pronajal výhradně pro sebe; vzrušuje mě vědomí, že sem nikdo nepřijde.

Remy mi sklouzne dlaněmi po bocích, chytne mě za zadek

a přitiskne mě na svůj vzrušený penis.

Dech se mi zatají, když jednu z jeho mohutných paží zvednu

a přitisknu si jeho ruku na křivku ňadra, pnoucího se pod tílkem

a mikinou.

Po jediný úder srdce se ani

nepohne. Pak skloní hlavu a nosem rozevře mou mikinu nejprve

na jednu stranu, pak na druhou. Teplota mi stoupá. Cítím se jako v horečce, když jsou konečně má ňadra chráněná pouze tenkou

látkou tílka. Remy mě zlehka políbí na tvář, pak se odtáhne, aby se

na mě mohl lépe podívat. V dlani sevře mé ňadro, oči má přivřené.

V krvi mi bouří tolik pocitů.

Palcem mě pohladí po ztuhlém vrcholku, který se zvedá proti látce sportovní podprsenky a tílka.

Zalapám po dechu. I on ztěžka oddechuje. Oči mu ztmavnou, když sjede pohledem z mého plochého

břicha až ke stehnům v těsných zelených běžeckých šortkách

a k mému rozkroku.

Svaly se mi svírají touhou, když vidím, jak upírá oči na to jedno místečko. Kde se vlhká tisknu

k jeho mohutnému pohlaví ukrytému pod šedou látkou tepláků.

„Chci tě nahou,“ zachraptí.

„Remy, jak bych se jim pak mohla podívat do očí, když vědí, co tu právě děláme? A tady?“

V očích se mu rošťácky zaleskne, když mi pomalu stáhne mikinu

z ramen. „Myslel jsem, že ze mě nemůžeš spustit oči.“

„To nemůžu.“

„Takže přiznáváš, že se ti moje svaly líbí?“

„Miluju tvoje svaly.“

„Líbí se ti, co s nimi dovedu?“

„Ano.“ Dýchám krátce

a přidušeně, když mě chytne

za boky, zvedne mě a sundá mi oblečení, až jsem před ním jenom v kalhotkách a sportovní podprsence.

„Líbí se ti, co dokážu se svými ústy?“ pokračuje.

„Ano.“

V tu chvíli chci cítit jeho rty tam, kde mé tělo zakrývá podprsenka.

A chci to tak moc, jako ho chci políbit i já. Podprsenka má

uprostřed zip, takže ji jde snadno rozepnout. A když Remy pomalu rozepíná jeden zoubek zipu

po druhém, koušu se do rtu a nespouštím pohled z jeho

obličeje. Naplněného touhou… Tak mužného…

„Líbí se ti, co dokážu se svými prsty?“ Hlas má tichý, sametový. Jsem jím naprosto pohlcena.

„Ano, Remy.“

Odhalí má ňadra a vím, že kdybych byla schopná se podívat kamkoli jinam než na něj, tak bych se v zrcadlech kolem nás viděla nahá. On má snad monopol

na mužnost, tenhle chlap, a já

nevím, co by se mnou provedlo, kdybych ho díky zrcadlům byla schopna vidět z mnoha úhlů naráz. Můj sexy, svalnatý a nahý Remington sám o sobě bere dech. Ale vidět ho rovnou desetkrát? Bože můj…

„Líbí se ti, co dokážu… tímhle…?“ Když si stáhne tepláky, nedokážu odtrhnout pohled od deseti Remingtonových pozadí, která se odrážejí v zrcadle za ním, od jeho nohou, úzkého pasu a širokých ramen.

A od jeho pohlaví přímo před sebou.

Asi jsem právě zemřela.

„Rozhodně… ano,“ vydechnu.

Zvednu se na špičky, chytnu se jeho ramen a přitisknu svá ústa

na jeho. Vsaje můj jazyk, strhne mi kalhotky a položí mě na matraci.

Naše nahá těla se vzájemně proplétají.

„Co když někdo přijde a uvidí nás?“ napůl zaprotestuju.

„Jestli někdo přijde, tak uvidí, jak se uděláš.“

Rozevře mi nohy a spokojeně si mě prohlédne.

Celé tělo se mi pne očekáváním, cítím se odhalená. Jemu. Pronikavý modrý pohled upírá do mého klína a mám pocit, jako by se díval

do mého nitra. Klitoris mi pulsuje, a kdyby poodhrnul záhyby mého těla, spatřil by, jak jsem pro něj připravená.

Srdce mi v hrudi divoce buší, slyším šustění matrace, když před ním roztáhnu nohy ještě víc. Hrdlo se mi svírá, když vidím, jak se mu tvář stahuje vášní. Pak vklouzne dlaní mezi moje nohy a jedním prstem pronikne do mého těla.

Oči se mu přivřou a jeho výraz zněžní, když ponoří prst ještě hlouběji. Přestanu dýchat, musím se kousat do rtu.

Celá se rozechvěju, když ze mě prst vytáhne a můj pupík a poté rty

polaská stejným prstem, který ještě před chvílí měl hluboko v mém těle.

Druhou rukou podebere mé ňadro a palcem polaská bradavku.

Přestanu dýchat. Jeho doteky mě vzrušují téměř na práh bolesti. Celá se chvěju, když mi ňadro pevně sevře a k jeho vrcholku skloní hlavu. Oddaluje okamžik, kdy na sobě pocítím jeho rty, a než mi vlhkým jazykem olízne ztuhlou bradavku, už téměř vzlykám.

Vidění se mi rozpije. Uvnitř mě plane požár, zoufale pootevřu rty, chci ochutnat ten prst, jímž mě ještě před chvílí laskal hluboko

v těle. Cítím ho na rtech, voní

po mně. Potřebuju něco olíznout, potřebuju zaměstnat i jazyk. Remy přesune ústa k druhému ňadru

a zvedne ke mně oči, když mi vloží prst do úst, jako by věděl, po čem toužím.

Obkroužím jeho prst jazykem a cítím, jak mě zuby škrábe

po vrcholku mého ňadra. Tělo se mi sevře extází. Kousnu ho do palce, když ucítím, jak mi rty stejně tvrdě sevře bradavku. Tělem mi probíjejí blesky rozkoše. Laská moje ňadra, škádlí je zuby. Zoufale se chytnu jeho ramen a zabořím mu nehty

do kůže, když ucítím, jak mi jednou rukou pomalu klouže mezi stehna.

„Chceš, abych tě přivedl k vrcholu?“

Ponoří do mě prst a já ho v sobě sevřu. Celým tělem vnímám jeho dotek uvnitř sebe.

„Ano, ale chci tě v sobě,“ zachraptím.

„Dočkáš se.“

Laská mě uvnitř těla. Zavřu oči a vnímám jenom jeho dotek.

Hladím ho všude po těle a slastně se k němu vzpínám.

Bradavky mě bolí. Otřu se jimi

o jeho hruď, dlaněmi mu přejíždím po zádech. „Miluj se se mnou.“

Zasténá a proplete jazyk s mým.

„Ještě ne…,“ zašeptá a vsaje můj

spodní ret do úst. Pak ho osvobodí

a lehounce mi na něj foukne. „Ještě ne… ale brzy…“

Hlas má chraplavý, přesto tak něžný, až uvnitř celá taju. Přesune se mezi moje rozevřené nohy

a zaboří mi hlavu mezi stehna.

Na hebké pokožce té intimní části mého těla ucítím jeho jazyk.

Zavřu oči a celá se proti němu vyklenu. Horkost jeho úst mě přivádí k šílenství. Velkými dlaněmi mi nadzvedne zadek a nepouští,

vlhkým jazykem stále dál a dál mučí můj klitoris.

„Líbí se ti to?“ ptá se tiše. Přikývnu. Pak si uvědomím, že

mě nemůže vidět. „Ano,“ zašeptám. Znovu ke mně skloní hlavu a tiše,

hluboce, ale něžně a sexy zavrčí. Na klitorisu opět ucítím jeho vlhký jazyk. Kolena se mi třesou, snažím se roztáhnout nohy ještě víc.

Uvnitř mě narůstá žhavá koule orgasmu. Všechny svaly se mi svírají. Bořím mu ruce do vlasů.

„Ne… Prosím… Chci se udělat s tebou.“

Neposlouchá.

Jeho hlava se bez ustání pohybuje mezi mými rozevřenými stehny. Tiše vrní a vychutnává mě skoro hladově, až cítím jeho zuby. Svírá mé nohy a neustává, jako by

z toho měl sám rozkoš, a mě tak vzrušuje pomyšlení na to, co mi právě dělá, že náhle vyvrcholím.

Roztřesu se pod ním a on vydá další zvuk a neustává, ani když

do mě vnoří jeden prst. Pak zvedne hlavu a dívá se, jak vrcholím a mučí mě svým prstem. A já se zmítám

v orgasmu, tříštím se na milion kousků. S ním je to vždycky takové, tak intenzivní a silné, neustává to. Chvěju se, když se zvedne, cítím, jak jeho pohlaví pulsuje proti mému břichu. Hladově mě políbí.

„Dovol mi to,“ vydechnu mu

do úst a natáhnu se mezi naše těla, on mě ale chytne za zápěstí.

„Pomalu,“ zašeptá. Snaží se popadnout dech, ale já si ho nevšímám a nedočkavě ho uchopím do dlaně.

Fascinuje mě, jak hedvábná

a vlhká je hlavička jeho penisu.

S tichým zavrčením skloní hlavu

a olízne lasturu mého ucha. Dech se mu třese. Dotýkám se ho téměř váhavě. Čekám, že mě zastaví, ale on mlčí.

Bože, tohle je to nejerotičtější, co jsem kdy zažila.

Rozkoší zasténám a zvednu k němu hlavu.

Políbíme se.

Pozvedává náš polibek na novou

úroveň, přidává jazyk a zuby, mám pocit, jako by ve mně vybuchl ohňostroj. Tělo se mi chvěje stovkami různých pocitů, v ruce svírám jeho pevný penis a druhou ho hladím, kam jen dosáhnu.

Zajedu mu prsty do vlasů

a nepřestávám ho líbat. Pod dlaní se mi kroutí vlhké prameny jeho vlasů a uvnitř celá hořím touhou ho ochutnat. Jeho vzrušení mi v ruce pulsuje. Sama se chvěju ještě silnější touhou, když cítím, jak je velký, jeho sílu, horkost

a naléhavost. Je tak neuvěřitelně sexy, že jak tu pod ním ležím, každou vteřinu pomalu umírám.

Chci ho pohltit. Líbí se mi, jak mě stráží, ochraňuje, jak se na mě dívá, jaký je na dotek. Ten nejsvůdnější, nejvíc sexy chlap, jakého jsem kdy držela ve svých rukách.

Snažím se ho dlaní obejmout,

a přestože nemůžu, cítím, že to, co ho drží zpátky, se v tu chvíli tříští.

Zvedne mě k sobě, hltavě políbí a jediným plynulým pohybem mě převrátí, aby si mě mohl vzít zezadu. „Takhle,“ přikáže mi

do ucha, zvrátí mi hlavu a zmocní se mých úst, až mám rty celé napuchlé.

Odtáhne se jako první a s tichým

zasténáním, jež rezonuje až v mém nitru, se opře čelem o mé temeno. Klín se mi sevře, když se nadechne a nasává do sebe mou vůni.

Hlavičku penisu cítím na svých půlkách.

Když se do mě zaboří, je to ten nejkrásnější pocit. Vykřiknu

a zakloním hlavu. A spatřím

v zrcadle jeho odraz. Zvedá se nade mnou jako hora a je tak krásný, až mi to bere dech. Je nahý, zpocený po cvičení a všechny jeho svaly se napínají, když přiráží boky proti mým. Miluje se se mnou celým tělem, pažemi, zády, břichem, stehny… Sama sebe v zrcadle skoro

ani nevidím, tak malá proti němu jsem. Bělostná proti jeho tmavému opálení. Vlasy mám rozcuchané

a rozlité po ramenou. Ňadra mi nadskakují a výraz v mé tváři… ani nevím, že bych někdy mohla vypadat tak sexy a vzrušená. Tváře mám zrůžovělé, oči mi září, protože se dívám na toho jediného muže, ke kterému jsem kdy něco cítila.

Drží mě na všech čtyřech a šeptá:

„Podívej se na mě.“ Pak mi zvrátí hlavu, abych se mu podívala do očí v odrazu zrcadla.

Chce, abych ho viděla, a já přitom sotva dokážu udržet oči

otevřené. Vidět nás dva při milování

je tak mučivě erotické. Zavřu oči a okamžitě cítím, jak ze mě Remington vystupuje. Svírá mi

půlky a se zavrčením přirazí zpátky do hlubin mého těla. „Podívej se

na mě!“

Podívám se. Když otevřu oči, vidím jeho pevné svaly, mohutná ramena, ploché, tvrdé břicho

a maličké hnědé bradavky, vše vlhké od potu. Zachvěju se, když spatřím, jak se svaly jeho pravé paže napnou, když mi rukou vklouzne pod tělo, aby mě polaskal na mém pohlaví. Pulsuje stejně jako já. Blížím se k vrcholu, když ucítím, jak mi palcem hladí klitoris.

Má touha se stupňuje. Je tak překrásný, je to ten nejmocnější muž, jakého jsem kdy viděla. A je můj.

Vášeň se mu odráží v tváři kvůli mně. Chtíč se mu v očích zračí pouze díky mně. Hluboko uvnitř mého těla narůstá orgasmus, až sténám a žadoním o úlevu.

A on mě vyslyší.

Pozoruje mě v zrcadle, jako by nikdy neviděl nikoho jako já…

V očích se mu zračí divokost, dravost… Posedlost.

Každý centimetr mého těla pulsuje rozkoší, když ze mě vystoupí a zapře se hlavičkou

o bránu do mého nitra. Tím ještě prodlouží mé vyvrcholení. A pak znovu přirazí a nasadí mučivě pomalé tempo.

„Jo,“ zachraptí a zavře oči, když opět přirazí. Můj orgasmus dostoupí vrcholu, zcela mě opanuje. Chvěju se představou jeho svůdného těla pohrouženého hluboko do mě. Pak náhle zavrčí, chytne mě za vlasy, otočí mi hlavu a přitiskne ústa

na moje.

Hořím touhou. Cítím v sobě jeho penis, tvrdý a mohutný, v sobě,

ve svém těle. Svírám ho a v tiché prosbě opětuju jeho přírazy.

„Hlouběji… Chci tě v sobě cítit

celého,“ žadoním.

S výkřikem se pohrouží ještě hlouběji a já skoro zavzlykám rozkoší. Rytmus, který nasadí, je rychlý a divoký. Vidím, jak se mi ňadra s každým přírazem zhoupnou, moje tělo se pod jeho silnými pohyby otřásá. Svaly se mu pnou, jak mě drží za boky, abych se nemohla ani pohnout.

Je bez sebe vášní.

Přiráží do mě, do obrovské žhavé koule chtíče. V to mě proměnil pohled na jeho dech beroucí krásu. Oči má zavřené, svaly napjaté, tvář staženou rozkoší. Zasténám, když se do mě rozlije a jeho teplo mě

uvnitř zahřeje. Cítím, jak hluboko ve mně pulsuje, a sama se k němu o vteřinu později připojím.

Nepřestává přirážet, i když cítí, že jsem dosáhla vrcholu. Ruku má

mezi mými stehny a mozolnatými prsty mě laská po pohlaví. Přivádí mě tím k šílenství. Tiše vykřiknu jeho jméno a on zasténá moje,

a když se nakonec, oba uspokojení, zhroutíme na matraci, prostě to vím.

Vím to. Naprosto jistě. Na sto procent a definitivně.

Zamilovala jsem se.

10. kapitola

NÁVŠTĚVA

Na mezinárodním letišti O’Hare

v Chicagu sedíme s Petem u výdeje zavazadel a v mumraji lidí čekáme, až přistane letadlo s Melanií.

„Pete, chtěla jsem s tebou něco probrat,“ řeknu mu s očima přilepenýma na ceduli s přehledem přistání. V černém obleku vypadá spíš jako můj osobní strážce, následuje mě v podstatě všude, vstává, i když si chci jenom protáhnout nohy. Vím, že to dělá

kvůli Remymu. Ten mu řekl, aby mě ani na moment nespustil z očí,

a také vím, že kdyby tu byla Melanie, určitě by chtěla, abychom spolu šly na záchod, aby zjistila, co ten chudák udělá – jako tehdy

s těmi hamburgery. Ale Pete je takový dobrák, že bych mu nechtěla dělat jakékoli potíže, z nichž by se musel Remymu zpovídat. Leda tak… pod nátlakem.

Což znamená třeba teď.

„No, Pete, vzpomínáš si na ten večer, kdy se Remy nechal diskvalifikovat, protože jsem během zápasu někam šla?“ Na tváři se mu objeví takový výraz znechucení, až

se musím smát. „No jasně, že si vzpomínáš.“

Pak se k nám ale přihrne skupinka studentů, takže se zvedneme a jdeme k pásu se zavazadly.

„Tehdy jsem tam viděla svoji sestru, Pete, to za ní jsem šla. Je to moje sestra a asi se zapletla se špatnými lidmi. Vážně myslím, že bych jí měla pomoct. Ne, nemyslím. Vím to,“ zdůrazním. „Můžu taky dostat?“ zeptám se, abych zmírnila napětí, když Pete vytáhne balíček žvýkaček. Nabídne mi.

„Remington už na tom pracuje, tak se o to starat nemusíš.“

„Cože?“ Mozek mi tu informaci nějak odmítá zpracovat. Zmateně se dívám na balíček, pak roztrhnu stříbrný papír a vložím si žvýkačku do úst. Na jazyku ucítím tak koncentrovanou chuť, že musím

párkrát žvýknout, než jsem schopná promluvit. „Jak to myslíš, že na tom už pracuje? Nechci, aby měl se Škorpiónem cokoliv do činění.“

Pete se zašklebí, jako by mu žvýkací guma v ústech zhořkla. „To jsme na tom stejně. Ale Rem už vyjednává podmínky, za kterých by ji byli ochotni nechat jít. Musím tě ale varovat, nebude to jednoduché. Podle všeho tvoje sestra nechce

odejít, i když jim Remy nabídl hodně peněz.“

Žaludek se mi sevře. Dobře, chtěla jsem znát pravdu. Je

od Remyho opravdu štědré

a velkorysé, že to pro mě dělá, ale to nemůžu dovolit. Zvláště když teď vím, jaká je pravda. A určitě nechci, aby mu to způsobilo jakékoli potíže. Což Škorpión naopak určitě chce.

Kdoví? „Prosím, Pete, ráda bych, kdyby na to Remy zapomněl.

Nechci, aby se kvůli mně dostal do problémů.“

Najednou vidíme, jak po pásu běží malý kluk. Zakopává o kufry

a tašky, zatímco se ho jeho utahaný

otec snaží chytit. Oba ten výjev sledujeme s pobavením, jež odporuje tématu našeho rozhovoru.

„Neboj se, Brooke. O Rema se postaráme. Přesvědčil jsem ho, aby s lidmi od toho lidskýho odpadu nechal jednat mě. Ani za nic bych nedovolil, aby Remy jednal se Škorpiónem sám na vlastní pěst.

Na to je mezi nimi až moc nenávisti. Původně to chtěl vyřídit sám, ale připomněl jsem mu, co by se stalo, kdyby ho vykopli i z této ligy. Pak by tě už vůbec nemohl zaměstnávat. Sice ze začátku odporoval, ale nakonec se uklidnil

a souhlasil, abychom podmínky

vyjednali buď já, nebo Riley.“

Obličej mě bolí od toho, jak potlačuju úsměv. Je docela vtipné, že Pete použil mě jako páku, kterou zlomil Remyho železnou vůli.

„Proč jsou ti dva vlastně takoví velcí kámoši, ten milý pan Škorpík a Remington?“ zeptám se Petea.

„Škorpík,“ zopakuje sarkasticky, ale pobaveně, „je ten hajzl, kterého najal Remingtonův soupeř, aby zařídil, že Remyho vykopnou

od profíků. Rem toho zkurvence nenávidí a nemůže se dočkat, až s ním vytře podlahu.“

„To byl on? Bože, já toho hajzla nenávidím už od chvíle, kdy jsem

na něj narazila v klubu!“ vybuchnu a pak Petea propálím pohledem.

„No, tak teď už se mnou musíš souhlasit, že bude nejlepší, když z toho Remyho vynecháme, že?

Nechci, aby někdy dostal sebemenší chuť si se Škorpiónem promluvit,

a určitě nechci, aby za mou sestru zaplatil. Je to svobodná ženská!

Měla by odejít sama od sebe. Pete, jsem si jistá, že kdybych si s ní mohla promluvit, určitě bych ji přesvědčila, aby odešla.“

Klučina na pásu zakopne

a spadne na něčí cestovní vak. Okamžitě se přestane smát a místo toho se rozpláče. Jeho otec ho

konečně chytí, zvedne a nese ho zpátky k jeho matce, která čeká, až jim po pásu pošlou jejich zavazadla.

„Souhlasím s tím, že ho od toho hajzla musíme držet dál,“ prohlásí Pete a stočí ke mně zamračený pohled. „Takže co uděláme?“ Vyplivnu žvýkačku do nejbližšího koše a usměju se, když Pete udělá totéž. „Jenom potřebuju mluvit

s Norou, ale není nutné, aby se to Remy dozvěděl.“ Nervózně čekám na jeho reakci. Nikdy jsem nedělala nic nikomu za zády, ale nemůžu Remymu dovolit, aby se do toho uvrtal. Odporuje to všem mým ochranitelským instinktům. „Je ti

jasný, že tohle musím udělat sama, Pete? Podle toho, co jsem zatím viděla, potřebuje Nora vrátit

do reality a já do ní snad trochu rozumu dostanu.“

„Chápu,“ přikývne. Oba se opřeme o sloup. „Jenom se mi nelíbí představa, co by Rem udělal, až by to zjistil.“

„Nezjistí. Melanie mi při příštím zápasu pomůže doručit mojí sestře vzkaz. Domluvím si s ní schůzku

v restauraci poblíž. Ty mě ale budeš muset krýt, až půjdu pryč.“

„Brooke, jestli se něco podělá, utrhne mi hlavu. A já mám svoji hlavu rád, to snad chápeš.“

„Nic se nepodělá. Chodila jsem na lekce sebeobrany, takže vím, co v případě nouze dělat. Remy je jediný, koho jsem zatím nedostala k zemi.“

Pete se rozesměje. „Brooke, toho chlapa jsi srazila na kolena v první vteřině.“

„Vtipné, Pedro.“ Teď už se potěšeně usmívám, což moc nepomáhá mému štěněčímu pohledu. „No tak. Pomůžeš mi? Prosím.“

Zamyšleně se zamračí, pak si ukazovákem zaťuká do tváře, jako by se rozmýšlel. „Pouze pokud

s tebou a tvou kamarádkou půjde

na tu schůzku i Riley.“

„Domluveno. Díky. Jo! Díky moc, Pete.“ Nadšená vývojem událostí mu rychle stisknu ruku a uvědomím si, jak mi každý v týmu přirostl

k srdci. Bojím se dne, kdy ty tři měsíce uplynou.

Chci s nimi zůstat. Bez debat. Ale nejdřív musím dostat Noru domů, do bezpečí. Snad se mi ji podaří přemluvit. Pak teprve se rozhodnu, co bude dál, ale to bude záležet

i na tom, jak se to vyvine

s Remingtonem. Nelíbí se mi představa, že bych měla brzy odejít.

„Máš nějaké bratry, Pedro?“

„Rem je můj bratr.“

Vytřeštím oči. Nemůžu uvěřit, že mě tenhle chlápek dokáže pořád takhle překvapovat. „On je doopravdy tvůj bratr?“

„Pokrevní ne. Sakra, vždyť si ani nejsme podobní! Já jsem knihomol, Rem se rve. Nemám pokrevní bratry… ale Rem je jako můj bratr.“

Je milé, že Pete považuje Rema za svého bratra. Pokud je Remy mou spřízněnou duší, pak Pete je mým spřízněným švagrem…

A zase myslím na hlouposti. Jsem ráda, když vidím, jak ke mně kráčí moje nejlepší kamarádka. Musím jí pak poděkovat, že mě zachránila před vlastními myšlenkami.

Jako by vypadla z filmu Pravá blondýnka. Moje úžasná Melanie za sebou vláčí zářivě růžový kufr, světlé vlasy má rozpuštěné,

na hlavě jí sedí sluneční brýle. Není žádná hloupá nána, ale ráda se tak obléká. Svůj rozmanitý styl uplatňuje při navrhování interiérů

i při výběru šatů. Razí názor, že se k sobě hodí absolutně cokoli. Proto dnes připomíná celou duhu a mně tím prozáří den.

„Mel!“ Rozběhnu se k ní, pevně ji obejmu a ponořím se tak do oblaku její vůně od Balenciaga.

„Jako by sis nechala udělat kompletní peeling. Úplně záříš,

holka,“ poznamená a odstrčí mě od sebe, aby si mě prohlédla.

„A máš šaty, ne tepláky. Pane jo, pane jo.“ Zdá se, že jsem na ni udělala dojem. Svou pozornost ale okamžitě přesune k Peteovi

a nahodí do hlasu svůdný podtón.

„A kohopak to tu máme?“

„Zdravím vás, slečno Melanie,“ přistoupí k nám Pete.

„Pete, říkej jí Melanie. Melanie, říkej mu Pedro. Tak pojďme, naložíme tě do auta,“ pobídnu ji.

„Přivezla jsem ti malý dáreček,“ prozradí mi Mel, jakmile sedíme

v pronajatém escalade. Z velké cestovní kabely vyloví obrovské

balení kondomů – extra velkých a s vroubky pro její rozkoš. „Pro případ, že se mu ještě nechystáš dát dětičky,“ dodá s pobaveným úsměvem.

„Díky, kamarádko, ale nepotřebuju je, můžeš je vrátit zpátky do tašky. Mám v předloktí podkožní antikoncepci, vzpomínáš?“

„Ou. Takže během… toho cítíš…“

„Všechno,“ doplním ji zvesela.

Svaly se mi stahují vzpomínkou

na každý… centimetr… Remingtona Tatea v mém těle.

„Brooke, teď máš ve tváři dokonale nadržený výraz. Musíš mi o sobě a tom bohovi sexu povědět

absolutně všechno!“ prohlásí Melanie.

Vytřeštím oči a rozesměju se tak, až se mi hlava zvrátí a musím se chytnout za bránici. „Tys mi právě řekla, že jsem nadržená.“

Melanie se zářivě usměje a změní tón. „Nadržená. Nadrrrržená.

Nadrženáááá. Vždyť jeho jméno nedokážeš ani vyslovit, aniž bys vypadala naaaadrženě. Vždyť

i z tvých esemesek ta nadrženost úplně sálala. Zvláště z těch, cos mi je posílala opilá, ty alkoholičko.“

Až pozdě si uvědomím, že jsme z našeho shledání tak nadšené, že probíráme osobní věci na zadním

sedadle auta, za jehož volantem sedí Pete. V tu chvíli cítím, jak mi začínají hořet tváře. Chytnu Mel za ruku, stočím oči na Petea, aby pochopila, že už před ním, pro

všechno na světě, nemůžeme říkat slovo „nadržená“. Ne že bych mu nevěřila, ale je to chlap. A tohle je osobní, sakra.

„Ou,“ vydechne Mel a přikývne.

Znovu mě obejme a já jí to dovolím a opětuji, protože mi tahle ukecaná holka strašně chyběla.

Takže nakonec s Petem probírá počasí v Chicagu, kde fouká, ale sluníčko zatím svítí, jenom večery bývají chladné. Pak ji vezmu

na oběd.

Po salátu s panini ji zavedu

do našeho apartmá. Celé hodiny sedíme bosé na obrovské posteli ve volné ložnici, povídáme si

a občas si u pokojové služby objednáme něco k snědku.

Při jídle mi povídá, co se událo doma. Že Kyle s někým chodí

a Pandora zase začala kouřit, protože se baterka v její elektronické cigaretě přestala nabíjet a nová, co si objednala, jí kvůli špatnému počasí nedorazila. Pandora zřejmě neměla šťastný den.

A pak chce Mel vědět všechno, co

se stalo u mě, takže jí všechno povím. O něm, o písničkách, které si pouštíme, o tom, jak jsem přetáhla Škorpiónovy gorily láhví. A povím jí také o Noře.

„Vždycky bývala až příliš nevinná a důvěřivá, ale jak se jí dařilo posílat ty falešné pohledy?“ ptá se Mel naprosto zmatená.

„Nevím. Pořád se ještě snažím vzpamatovat z toho, že přede mnou utekla, když jsem se s ní pokusila promluvit.“

Přemýšlíme a obě se mračíme soustředěním. Mel si povzdechne.

„Upřímně, Nora vždycky byla tak nějak roztomile naivní. Možná

prostě potřebuje ukázat směr?“

„Možná.“

„Dobrá, dobrá, Noru vyřešíme – slibuju. Ale přestaň už mlžit a pověz mi o tom tvým chlapovi.“

Převalím se na břicho, zvednu nohy a zasněně si povzdychnu. Remy právě trénuje, možná si potom bude chtít zaběhat. Běhání s ním mi chybí. Chybí mi ho

protahovat a dívat se na něj. Ale je příjemné si opět popovídat

s kamarádkou, nutí mě to konečně ze sebe dostat všechno, co jsem dosud říct nemohla.

„Je to šílený, Mel,“ šeptám, přestože v dosahu není nikdo, kdo

by mě slyšel. Ale konečně se vyznat ze všech svých pocitů je pro mě tak důležité, že to nedokážu vyřknout hlasitěji. „Nikdy dřív jsem nic takového necítila. Kdykoli se mě Remy dotkne, cítím tisíc různých věcí, Mel, a všechny správné. Je to lepší než endorfiny. Lepší než oxytocin. Víš, co se o něm říká.

Hormon štěstí. Ale tohle. Něco takového jsem nikdy předtím necítila.“

„Ty ho miluješ, ty hloupá.“ Trhnu sebou, ale pak přikývnu.

„Jo, jen to ještě nechci říct nahlas,“ přiznám. Srdce mi v hrudi zběsile tančí pouhou představou, že by mě

také miloval.

„Protože?“

„Protože ke mně možná nic takového necítí!“ Ta myšlenka mi láme srdce.

Jak to má někdo jako Remington s emocemi? Remy normální a Remy při záchvatu jsou dva různí muži. Co když ke mně každý z nich cítí něco jiného?

To pomyšlení bolí.

V obývacím pokoji bouchnou vstupní dveře, pak uslyšíme kroky na vysokém koberci a nakonec se ve dveřích objeví on.

Srdce se mi při pohledu na něj rozbuší. Má na sobě propocené

černé triko s červeným nápisem CHICAGO BULLS a červené tepláky, jež mu jako obvykle visí nízko

na bocích. Vypadá v tom sportovním úboru tak sexy, tak k pomilování, tak mužně.

„Ahoj, Melanie,“ pozdraví Remy, když ji spatří.

„Panebožemůj.“ Mel na něj vytřeští oči a okamžitě se na posteli posadí. I ji očividně okouzlily dolíčky, rozcuchané vlasy, které

jako by prosily, aby do nich holka zabořila ruce, a modré oči, z nichž by se nejedné ženě zastavilo srdce. Přitiskne si dlaň na ústa.

„Zatraceně, panebože, Remingtone.

Jsem tvoje obrovská fanynka.“ Neodpoví a otočí se ke mně.

Zadívá se přímo na mě a já si nemůžu pomoct. Celé mé tělo zareaguje na jeho blízkost, ucítím, jak se mi nitro sevře, zvlhne, zabolí.

„Ahoj.“ Mě osloví úplně jiným tónem, a když odpovím, i můj hlas zní jinak. Chraptivěji.

„Ahoj.“

Chvěju se v samém nitru. Tohle mi dělá on.

To on mě rozechvívá.

Jeho pronikavé modré oči, svalnaté paže, dolíčky ve tvářích. To, jak se na mě právě teď dívá, jak si mě prohlíží od hlavy po paty,

jako by nevěděl, kterou část mého těla políbit jako první, kterou jako první polaskat, až mi bude svlékat ty bílé bavlněné šaty…

„Už jsi večeřela?“ zeptá se mě svým hlubokým hlasem.

Přikývnu.

Remy také přikývne. Pak dodá stejně hlubokým, smyslným hlasem: „Přijdeš pak do postele?“

Přikývnu.

A on taky. Oči se mu spokojeně třpytí. Pomalu zvedne ruku Mel

na pozdrav.

„Dobrou noc, Mel.“

„Dobrou noc, Remingtone.“

Dveře se za ním zavřou, ale já se

pořád nedokážu nadechnout.

„Brooke, ten chlap je do tebe blázen. Dokonce i já jsem cítila ty motýlky, který ti jeho pohled musel způsobit. Houby motýlky, netopýři to byli.“

Ty netopýry, jak ten pocit právě nazvala, cítím také. Tak silně, jako by je nic na světě nedokázalo utišit.

„To by mohlo být cokoli,“ namítnu, ačkoli v duchu si nemůžu pomoct. Chci doufat. „Chtíč? Posedlost?“

„Je to láska, ty hlupáčku. Proč by mě sem jinak zval, aby ti udělal radost? Řekneš mu to?“

Při té představě se mi žaludek sevře. „To zatím nemůžu.“

„Bývala jste ráda první, slečno Olympijská závodnice,“ připomene mi Melanie.

„Tohle je ale jiné. Nevím, jestli by mi to byl schopný taky říct.“

Zamyslím se nad tím, co jsem zjistila o jeho bipolárních záchvatech. Kvůli nemoci se mu při záchvatech mění i citové rozpoložení. Co kdyby při nich

ke mně cítil něco jiného? Kdybych mu řekla, že ho miluju, odehnal by mě od sebe? Když toužím jedině po tom, být mu co nejblíž?

„Brooke, ten chlap tě zbožňuje.

Samozřejmě že ti to řekne!“ Melaniiny zelené oči zářivě jiskří.

Hruď se mi sevře nadějí

i obavami. Pořád nevím, jestli bych měla dát v sázku to, co mezi námi je.

„Nevím, jestli je… schopen mě takhle milovat. On je jiný, Mel.“

Kéž bych jí mohla říct pravdu, ale jeho tajemství je u mě v bezpečí.

Vzpomenu si na „Iris“, na jeho slova o tom, že chce, abych mu rozuměla. Já. Ne Melanie. A rozhodně ne zbytek světa. Takže nic víc nedodám.

„Brooke. Je to Remington Tate. Samozřejmě že je jiný. Pověz mu to, Brookinko. Řekni mu to. Co můžeš ztratit?“ přemlouvá mě.

Žaludek se mi sevře nervozitou.

„Jeho. Jeho můžu ztratit. Může mě od sebe odehnat. Mohl by… ztratit zájem a jít za někým jiným. Já nevím! Vím ale, že je pro mě až příliš důležitý a že to nechci zničit.“

Je to už dlouho, co jsem si naposled něco zlomila – nejhorší chvíle mého života – ale já se

z toho pořád ještě úplně nevzpamatovala. A to šlo jenom o koleno. Z představy, že bych si zlomila srdce, se mi chce zabořit tvář do dlaní a zasténat zoufalstvím. Když před ním svou

lásku zatajím, pořád nám zůstane ten nádherný, zvláštní, výjimečný

a vzrušující vztah, co jsme si vybudovali, a já si můžu dál potají představovat, že mě také tajně miluje.

„Chci, aby mi to první řekl on,“ prohlásím.

Mel se zatváří znechuceně.

„Zbabělče.“ Vstane, poplácá mě po tváři, pak po druhé a mlaskavě mě políbí na čelo. „Dobře, tak zatímco si ty budeš užívat se svým princem na bílém koni, já asi půjdu najít Rileyho a Petea a zjistím, jestli by mě někam nevytáhli. Uvidíme se zítra? A budu chtít detaily.“

Vystrčím ji ze dveří, a jak je

ke mně zády, plácnu ji přes zadek.

Když pak kráčím k hlavní ložnici, v hrudi mi víří hedvábné stuhy vzrušení. Slyším, že je v koupelně puštěná sprcha. Okamžitě mě

napadne, že se k němu pod sprchou připojím.

Celé mé tělo ovládá čirá touha.

Potichu za sebou zavřu dveře koupelny, zatímco Remy si

ve sprchovém koutu mydlí vlasy. V žaludku mě zalechtá zvědavostí a nedočkavostí. Svléknu se.

S žádným jiným mužem jsem nebyla takhle nestydatá, ale tohle není jen tak nějaký chlap. Je můj. Jenom a pouze můj. A nahý je tak sexy a mně se po něm tak stýskalo.

Otevřu dveře sprchového koutu a vejdu dovnitř. Pokožka se mu třpytí kapkami vody, svaly má obrovské a pevné. Nahými prsy se

přitisknu k jeho zádům a obejmu ho kolem pasu. Zasténá a přitiskne mě k sobě ještě těsněji. Cítím je v sobě

– ta slova: miluji tě. Nikdy v životě jsem ještě nikoho takhle nemilovala a nikdy mě ani nepadlo, že by to mohlo být právě takové.

Je to ten nejúžasnější, nejpovzbudivější, nejděsivější pocit, jaký jsem kdy cítila. Stejně návykový jako endorfiny. Přejedu mu jazykem po páteři až k vazu,

do ruky vezmu jeho vzrušený penis.

Je tvrdý a pevný, fascinuje mě – stejně jako dotek našich těl, mé hrudi přitisknuté k jeho mohutným zádům, jeho pohlaví pulsující mi

v dlani.

A to kvůli mně. Jenom kvůli mně.

Skrze šumění vody slyším, jak sténá. „Hmmm. Dotýkej se mě, Brooke,“ vrčí, pevně sevře obě moje ruce a vede je po celé délce penisu.

Chvěju se jako v horečce.

Vzrušuje mě, jak svou obrovskou rukou vede tu mou. Celá hořím. Olíznu mu kapky vody ze zad. Jako kočka se třu bolavými prsy o hradbu jeho zad, laskám ho jazykem

po dokonale rovné páteři. „Vzrušuje

mě, když říkáš mé jméno.“

Otočí se, chytne mě za vlasy a zvrátí mi hlavu, abych se mu podívala do očí. Dívá se na mě,

v očích primitivní, hladový pohled. Mezi nohama se mi svírá touhou, očekáváním, nedočkavostí. „Brooke Dumasová.“

Rozechvěju se. Přitisknu své nahé tělo k jeho. „To mě tak rozpaluje.“

„Tak ti to budu říkat co nejčastěji…“ Usmívá se vědoucně, dravě. „Brooke Dumasová.“

Zasměju se, on ale ne, a když přitiskne své rty na moje, není to něžné ani lahodné. Jeho polibek mě spaluje, ničí, připravuje mě

i o poslední rozumné myšlenky. Chytne má zápěstí a uvězní mi ruce za zády a to mě rozpálí ještě silněji.

Ta nečekaná pouta mi prozrazují, že si se mnou bude dělat, co bude chtít, a to se mi líbí. Zasténám,

když mě zuby poškrábe na krku, a bezmocně se vzepnu, když

za jemnou kůži mého krku zatahá.

S oběma mými zápěstími stále v jedné ruce se odtáhne. Ztěžka

oddechuje, pronikavý modrý pohled upírá na moje ňadra. Páteř mi jako blesk zasáhne touha. Skloní se, vezme jedno ňadro do úst a začne sát. Volnou rukou pak laská vrcholek druhého prsu. Zbožňuju

kontrast světlé pokožky svého

ňadra a tmavého, opáleného hřbetu jeho ruky. Hněte a saje vrcholek prsu, utápí ho v horkých ústech

a ani na moment nepustí má zápěstí ze sevření druhé ruky.

Mé tělo, menší než jeho, se celé chvěje, rozkrok se mi svírá žhavou touhou. Naše těla zahaluje horká mlha, jak mu voda stále buší

do zad. Chci ho. Hned. Teď. „Vezmi si mě,“ žadoním. Vzpínám se proti jeho mohutnému tělu.

Oči mu září, když mě štípne

do jedné bradavky, pak do druhé.

„To mám v plánu.“

Chytne mě za pas a nadzvedne.

Místo aby si mě posadil na penis, mě ale přidrží tak, aby měl moje ňadra u svých rtů. Saje je, jedno po druhém, paže se mu napínají, jak mě drží ve vzduchu a krmí se vlhkostí na mých bradavkách. Zuří ve mně bouře pocitů. Každý tah

jeho úst cítím až ve špičkách prstů. Sténám nepředstavitelnou rozkoší. Náhle mě spustí níž a přirazí do mě takovou silou, až mi tím vyrazí dech. Zvrátím hlavu, vykřiknu, zasténám.

„Moc tvrdě?“ Hlas má stažený touhou a starostí. Nadzvedne mě, bicepsy se mu napnou, čeká, co odpovím.

Úplně bez dechu zavrtím hlavou a chytnu se jeho ramen. „Chci tě,“ zašeptám. „Prosím, chci tě v sobě.“

Ve tváři se mu zračí syrová rozkoš.

Tentokrát do mě pronikne pomaleji, je ale velký, cítím každý jeho centimetr. Z hrdla se mi vydere zasténání, držím se jeho ramen. Pak se ve mně začne pohybovat. Přejedu mu jazykem

po strništi na bradě, saju jeho ucho, sténám, lapám po dechu, přijímám ho do sebe v závratném rytmu.

A on do mě ve stejném rytmu proniká.

Zachvěju se, když ucítím, jak mi

špičkou jazyka proniká do ucha, imituje pohyby svého pohlaví.

„Miluju,“ zachraptí tak neuvěřitelně sexy hlasem, každé jeho slovo mě přibližuje k vrcholu, „jak jsi těsná…“

„Taky to miluju,“ napůl vydechnu, napůl zasténám.

Zatahá mě za lalůček, drží mě

v náručí. Aniž by přestal s přírazy, roztřeseným hlasem zašeptá: „Jsi tak těsná. Tak vlhká. Tak příjemná. Tak krásně voníš. Ve chvíli, kdy jsem tě uviděl, jsem věděl, že budeš moje. Jsi? Jsi jenom moje?“

„Ano,“ vydechnu. Miluju každé jeho slovo, každé, které vyřkne. Proměňují mě v něco divokého,

svobodného. Odpovím mu stejně tiše: „Chci víc, dej mi víc, Remy. Rychleji, tvrději, prosím, nepřestávej. Nepřestávej,“ dokud mu v náručí nevybuchnu. Cítím, jak se intimní část mého těla svírá kolem pevného penisu, baží po jeho vlastním uvolnění.

Bezmocně ochabnu. Vezme mou hlavu do dlaně a přitiskne si ji

k ohbí krku. Ani se nesnažím postavit na nohy. Vypne sprchu, vynese mě ven, osuší ručníkem, pak rychle otře i sám sebe. Nepřestane mě udivovat, jak je silný, protože mě ani na chvíli nepustí. Zamíří přes pokoj k posteli, kam nazí ulehneme.

Tohle je naše teprve sedmá společná noc, ale já se nemůžu dočkat, až se k sobě přitulíme.

Dnes si mě k sobě přitáhne, přikryje nás, a když si všimne, jak jsem omámená, pootočí se na bok tak, aby se mě dotýkal celou délkou těla. Spokojeně si povzdechnu.

Těsně za uchem mě šimrá jeho dech. Pak ucítím, jak mě hladí

po vlasech, uklidňuje mě. Jazykem něžně polaská místečko na krku, kam mě ve sprše kousl. Vytváří jazykem vlhkou cestičku až na moje ramena, poté zpět na ucho

a laskáním mou pokožku probouzí k životu.

Cítím se jako lvice opečovávaná svým lvem.

Dělává to tak i o jiných nocích, syrovost jeho doteků mě přivádí

k šílenství, cítím jeho chtíč i lásku. Navykla jsem si na tyto chvíle, kdy jsem po vyvrcholení uvolněná, zatímco on pořád sálá energií, hladí mě, laská a drží v náručí.

Někdy ze mě smyje stopy

po našem milování, za jiných nocí mě laská pomalými polibky a rukou vklouzne mezi moje stehna

a semeno, co mi stéká po nohou, vrací do mého nitra, jako by chtěl, aby tam zůstalo navěky.

A tehdy se na mě podívá těma

zářivě modrýma očima a hlasem plným chtíče a touhy se mě tiše zeptá: „Líbí se ti, když mě na sobě cítíš?“

Bože, zbožňuju, že o svém semenu mluví jako o „sobě“.

Zbožňuju všechno, co tenhle muž dělá!

Stejně je to pro mě pořád nové, to, že spolu spáváme v jedné posteli. Nikdy dřív jsem s nikým takhle nespala.

V každém novém městě, kam dorazíme, čekám, jakou stranu postele bude chtít, Remington si ale vždy vybírá tu blíž ke dveřím, což mi vyhovuje, ráda spím na té

vzdálenější, protože je blíž

ke koupelně. Ačkoli když teď o tom tak přemýšlím, dokonce i tu noc, kterou jsme poprvé strávili spolu, jsme spali právě takhle.

Lehává si tak, aby mě mohl obejmout pravou rukou. A já se vždy ukládám na pravý bok a jeho paží se zakrývám jako hřejivou peřinkou.

Prvních několik nocí, co jsme strávili spolu, jsem spala v jeho černém triku, ale teď už se oblékáním nezdržuju, protože by ho ze mě stejně sundal. Spí nahý, ale já mám stejně chuť se na něj vrhnout, kdykoli ho uvidím. Remy je

ztělesněním ryzího mužství, je tak dokonale stavěný a sexy. Myslím, že právě díky tomu má na kontě tolik milionů. Za propagaci boxerských rukavic, za reklamu

na sportovní náčiní, nápoje pro sportovce i za značku velice svůdného a velice těsného bílého spodního prádla.

V kterém vypadá naprosto k zbláznění.

Dnes v noci spíme nazí, vzájemně propletení. Můj modrooký lev se se mnou miloval, až jsem měla pocit, že se mi v těle rozpustily všechny kosti, a nyní se vedle mě spokojeně usmívá.

Opírá se o čelo postele, já mu ležím po boku. Pak si všimnu, že sebou jeho dlouhé, silné nohy pod přikrývkou cukají. Nezdá se mi ani trochu unavený.

„Začíná… se to u tebe rozjíždět?“ zeptám se omámeně a pootočím se v jeho náručí. To slovo se mi nelíbí.

„Jen přemýšlím.“ Usměje se, aby mě uklidnil, a zlehka mě políbí

na rty. „Ale jestli se někdy vymknu kontrole…“ Natáhne se k nočnímu stolku. Leží na něm pouzdro

na laptop, z něhož Remy vytáhne injekční stříkačku s průsvitnou tekutinou a ochranným krytem

na jehle. Podá mi ji.

Odtáhnu se od něj, jako by se mi ji chystal vrazit do zadku. „Ne, Remy. Tohle po mně nechtěj.“

„Díky tomu ti neublížím.“

„Ty bys mi nikdy neublížil.“

Zasténá a volnou rukou si zajede do vlasů a frustrovaně za ně zatahá. „Mohl bych. Kvůli tobě bych mohl zešílet.“

„To se nestane.“

„Ty nevíš, co se mnou děláš!

Já…“ Odmlčí se; svaly jeho čelisti se pravidelně napínají, jak zatíná zuby.

„Žárlím, Brooke. A to i ve světlých chvílích,“ přizná zachmuřeně.

„Nechci vědět, co bych udělal, až budu mít černo. Žárlím na Petea,

na Rileyho, na tvoji kamarádku.

Na každýho, kdo s tebou tráví jen vteřinu času. Žárlím i sám na sebe.“

„Cože?“

„Žárlím, že jsem s tebou, ale nepamatuju si to. Nepamatuju si, co mi říkáš. Nebo co dělám.“

Celá roztaju něhou. „Já ti to povím, Remy.“ Zvednu se k jeho obličeji orámovanému tmavými vlasy a políbím ho na hranu čelisti.

Pořád jako by nemohl dojít klidu.

„Pojď ke mně, Reme.“ Opatrně položím injekční stříkačku na noční stolek na jeho straně postele, pak si k hrudi přitisknu jeho hlavu

a políbím ho na čelo, zatímco mu

prsty masíruju mohutný vaz.

„Díky, žes ji pozval,“ zašeptám mu do vlasů.

„Můžeme pozvat i tvé rodiče. Chtěla bys?“ zeptá se věcným tónem, zatímco mi laská odhalenou bradavku.

„Ne,“ zasměju se.

Ochraňuje mě a tolik mi toho dává, že se mu chci vyšplhat

do klína, stočit se tam do klubíčka a vnímat silný buchot jeho laskavého srdce, protože po ničem jiném netoužím.

„A pokud jde o tvoji sestru…“ Zdá se, že ho moje bradavka okouzlila. Dívá se ni a tře mi ji bříškem palce,

zatímco mu dál masíruju krk.

„Dostaneš ji zpátky, Brooke.“ Žaludek se mi sevře. Moc, opravdu moc bych chtěla, aby

zapomněl, že jsem se o Noře vůbec zmínila. „Ne, Remy, myslím, že bude v pořádku. Měli bychom ji nechat na pokoji. Prosím. Soustřeď se jenom na nás dva. Ano?“

Chvíli mi dál leží v náručí, ale pak mi začnou ruce povolovat a cítím, jak se pomalu propadám

do spánku. Remy vstane.

„Spi se mnou,“ poprosím ho tiše.

„Nechoď nikam.“

Vrátí se ke mně, v ruce má jablko a iPod, a když si lehne, přitulím se

k jeho boku, jako by mě k sobě přitahoval jako magnet. Položí iPod na můj bok a zhasne lampu.

„Budou tě bolet oči,“ varuju ho.

„Ticho, mami. Ztlumil jsem osvětlení.“

Pak mi olízne tvář, já olíznu jeho a oba se zasmějeme.

„Řekl ti Pete, že za tebou přišli tvoji rodiče?“ zeptám se.

„Jo. Poslal jsem jim nějaké peníze. Nic jinýho stejně nechtějí.“

Povytáhnu obočí. „Řekli, že tě chtějí vidět.“

„To říkají vždycky. Dokud můj obličej nikdo neznal, vidět mě nechtěli.“

„Jejich škoda.“ Chci ho chránit, nechci, aby se cítil mizerně. Vezmu mu tvář do dlaně. „Takový pěkný obličej.“

Uchechtne se, jeho hruď pode mnou zavibruje smíchem. Je tak příjemné cítit jeho blízkost, teplo, vůni jeho těla. Pootočím se

a zabořím mu tvář do ohbí krku tak, aby mě světlo z iPodu neobtěžovalo. Už skoro usínám, když uslyším křoupání a na tvář mi dopadnou kapky ovocné šťávy.

Zamračím se. „Remy.“

„Promiň.“ Políbí mě tam, kde mě zastudila kapka, a slízne ji.

Zasténám, jak se ve mně probudí

nová vlna touhy.

Pohrává si s mými ústy, jeho rty chutnají po jablkách. Zbožňuju tu chuť. Najednou jsem zcela vzhůru a mám hlad, a ne po jablkách.

Miluju jeho vůni, dotek, oči, jeho ruce. Ráda mu spím v náručí, ráda se s ním sprchuju, běhám. Jsem blázen. Blázen do něj. Fajn, měla bych jít spát dřív, než začnu v duchu zpívat. Pak ale uslyším vlastní hlas.

„Remingtone…,“ zašeptám tázavě hlasem omámeným, ale ztěžklým touhou.

Odloží iPod a pohladí mě po bocích. Chytne mě za pas

a povytáhne si mě výš tak, abych

cítila, že je tvrdý a připravený. A já jsem také připravená. Narodila jsem se připravená.

Skloní hlavu, aby mě políbil, a já slyším, jak si pro sebe mumlá:

„Hmm, přesně v tohle jsem doufal.“

„Tohle je tak vzrušující. Máme ta nejlepší sedadla. Buď to vážně umíš pusou, nebo je ten chlap do tebe opravdu blázen,“ rozplývá se Mel, když usedáme do první řady

v chicagské aréně Undergroundu.

„No, samotný sex je tak úžasný, že jsem se k nějakým hrátkám pusou ještě nedostala,“ prozradím jí. A najednou nemůžu přestat myslet na to, že bych mu to mohla

brzy udělat svými ústy.

Po dokonalém orálu mě ten muž, kterého tolik miluju, bude určitě milovat navěky.

Mel povytáhne obočí. „Ty mě snad taháš za šos.“

„Ne. Upřímně, bez jakéhokoli sarkasmu ti jako své nejlepší kamarádce přiznávám, že jakmile se budu schopná odtrhnout od jeho rtů, dám mu vůbec poprvé ten nejlepší orál, jaký kdy zažil.“

Pak se stane nemyslitelné.

Melanie se začervená. Ne, zrudne tak, jako bych se jí právě přiznala, že jsem se před pár dny účastnila těch nejzvrhlejších orgií. „Bože můj,

co jsi provedla s mojí kámoškou? Kam jsi ji schovala? Brooke, ty toho chlapa miluješ. A odkdy se se mnou bavíš o orálu?“

Úsměv mi z tváře opadne. Ztiším hlas. „Prosím, nemluv o lásce. Bolí to.“

„Miluješ ho. Miluješ Remingtona. A Remington miluje tebe,“ stojí si za svým Mel.

„Na.“ Podám jí žvýkačku, kterou jsem ukradla Peteovi. „Dej si to

do pusy, ano? Aspoň na chvíli ti to zavře tu tvou hezkou pusinku. A teď mi pověz, jestli někde vidíš Noru?“

„Vidím ji na třech hodinách.“ Překvapením mi ztuhne krev

v žilách. „Ty ji vidíš?“

Pak ji také uvidím. Je to opravdu Nora. Hluboko v nitru jsem doufala, že to prostě byla noční můra a že ta holka s červenými vlasy, bledou tváří a vytetovaným škorpiónem byla někdo jiný. Ale ne.

Je to ona. Je to Nora. Stín toho, kým bývala.

Musím ji zachránit. Před ní samotnou.

Zatímco si Nora sedá na sedadlo na protější straně ringu, chytnu Melanii za ruku a strčím jí do dlaně kousek papíru. „Dobře, potřebuju, abys jí tohle nenápadně předala tak, aby si toho ti obři kolem ní

nevšimli.“

„Jasné.“

Melanie si nadhodí cop a zvedne se, aby obešla ring. Nora mě zatím nespatřila, alespoň to tak vypadá, ale ztuhne, když se k ní Mel přiblíží. Melanie projde kolem ní, natřásá se a prsí jako typická blbá blondýna

a pak zakopne o Nořinu nohu. Skloní se, aby se jí omluvila,

a poplácá ji po ruce, jako by jí říkala: tak tak, všechno dobrý, a zamíří zpátky ke mně.

Skoro nedýchám napětím, oči

z Nory nespouštím. Shlédne do klína a přečte si vzkaz. Hruď se mi sevře nadějí a radostí, protože se zdá, že

si ho přečetla dvakrát. Takže má zájem?

„Hotovo,“ poznamená Melanie.

Jakmile pak Nora zvedne hlavu a spatří mě, hnědé oči jí září.

Dlouze vydechnu, jsem vděčná, že hned neutekla. Když se pak na sebe podíváme, usměju se na ni, aby věděla, že ji chci vidět

v „přátelském“ duchu. Pousměje se, krátce, roztřeseně, a když se ozve hlas moderátora, propukne v pláč.

Tak moc chci svou sestřičku zachránit. Nemůžu se zítřka dočkat. Jenom doufám, že přijde.

„A nynííííí, dámy a pánové…“

„Jde ven,“ vypískne

Melanie.Vědomí, že za chvíli přijde, mi zrychlí dech, a když sálem zazní jeho jméno, srdce se mi rozbuší. „… Remington Tate, jediný a jedinečný URAGÁN! URAGÁN! Tady je

vááááááááš URAGÁN!“

Přichází jako slunce po měsících tmy a lidé řičí vděčností. Vyhoupne se do ringu, sundá si rudý plášť.

Tady je. Tak jako vždycky obchází ring a dav skanduje jeho jméno.

Mocné paže roztažené, vinoucí se žíly a lidi skandují čím dál víc hlasitěji. Diváci zbožňují, když takhle obchází podél lan, tvář chlapce, tělo muže, v očích třpyt slibující všechny hříchy a dobrou

šou. Zastaví se tam, kde vždycky. Jeho rozzářené modré oči mi prozrazují, že si je vědom, jak působí a že ho chci. Jeho dolíčky mě ničí. Ničí.

A vědomí, že tento muž v noci patří mně, mi pořád bere dech.

Navzdory tomu, jak mnou pohled na něj otřásl, se usměju. Jsem tak plná radosti a nadšení, že se nemůžu neusmát.

Boj začne. Sedím vedle Melanie

a nemůžu spustit oči z ringu, z jeho paží obepnutých tetováním v údolí mezi svaly jeho nadloktí. Jeho síla, práce nohou, rychlost, to vše mě fascinuje.

Melanie křičí všechno, co mu sama chci říct. „Znič ho, Remingtone! Ano! Ano! Bože můj, ty jsi bůh!“

Se smíchem ji obejmu. „Ach, Mel,“ povzdechnu si a pak jí spiklenecky zašeptám: „Zakřič na něj, že je sexy.“

„Proč to nezakřičíš sama, ty zbabělče?“ Přimhouří oči a šťouchne mě ramenem. „Pověz mu to, bačkoro!“

„Nemůžu. Ještě nikdy jsem

v davu nekřičela. To na mě vždycky křičeli,“ přiznám a šťouchnutí jí oplatím. „A bojím se, že ho můj hlas rozptýlí. No tak. Řekni, že je to

vzkaz ode mě. Řekni mu, že je sexy.“

Mel vyskočí na nohy, zvedne ruce k ústům a zaječí: „Brooke si myslí, že jsi ten nejrajcovnější chlap

na světě, Remy! Remy, Brooke tě miluje, Remy! Každý centimetr toho tvýho mňamózního těla!“

„Melanie!“ Šokovaně jí zakryju ústa dlaní a stáhnu ji zpátky

do sedačky, ale dav dnes řve obzvlášť hlasitě, tak ji snad ani neslyšel. „Dej si další žvýkačku, Mel,“ poradím jí a propálím ji pohledem. „A chci tvoje slovo, že už nic dalšího neřekneš.“

„No dobrá. Řeknu mu, že je sexy.

Nic víc.“

Když odměřeně přikývnu, zasměje se a znovu vyskočí

na nohy. Šťouchne mě do žeber, poznamená, že mi příště přinese bábovku, ať se seznámím s někým jako já – protože tohle podle ní jsem, bábovka – a pak začne řvát všechno, co si já pouze myslím, ale nemám odvahu to vykřičet

do světa. Že je kus, že je bůh, že je zvíře a že je tak sexy, až to nemůže vydržet…

Kdybych se k ní chtěla přidat, křičela bych také, že je můj, že to já tě miluju a že je moje sexy

zvíře… ale já se ani nedokážu přidat

k davu, když skanduje jeho jméno. A pak si uvědomím, že se přece jenom trochu bojím. Protože jsem ještě nikomu kromě Remingtona nedala své srdce. A on má tu moc rozdrtit ho tak, jako drtí své soupeře.

11. kapitola

TAJNÁ SCHŮZKA

S Norou se máme setkat v malé japonské restauraci pár bloků

od našeho hotelu, mám ale černé svědomí, že jsem Remymu

o schůzce lhala.

„Remyho zaměstnám,“ ujišťuje mě Pete, když se ráno setkáme

v posilovně. „Řeknu mu, že se půjdete s Melanií podívat po městě a že vás po večeři vyzvedne Riley.

Remyho pak požádám, aby se mnou prošel účetnictví.“

Spokojeně přikývnu, ale musím přiznat, že z toho nejsem nijak nadšená. Ani trochu. Celé odpoledne jsem nervózní a jako na jehlách, ale přesto si malá, hluboko ve mně ukrytá část mé duše užívá, jak se na mě Remy

z ringu zadívá, když mu mávnu ode dveří do posilovny a pokynu Melanii

– která stojí vedle mě zahalená jen minisukní a tílkem se špagetovými ramínky. Rty Remymu naznačím:

„Jdu ven s Mel.“

Sundá si tréninkovou helmu, aby se na mě mohl usmát a přikývnout. Oči mu jasně září, hypnotizují mě. Pouze Melina ruka na mém lokti mě

zastaví, abych se nevrhla do ringu a nepolíbila ho na každý z jeho roztomilých dolíčků.

V ložnici se pak převleču

do konzervativní, ale pohodlné blůzy a černých kalhot.

„Pořád nechápu, proč nechceš, aby o tom Remy věděl,“ ozve se Mel, když nás Riley veze

k restauraci.

„Protože Remington je vůči mně hodně majetnický a bojí se o mě.“

„Co jsem se dívala posledně, tak je to docela sexy.“

„Mel, nejsme ve filmu. Nechci, aby ztratil soustředění nebo se kvůli mně dostal do potíží.“

Mel si odfrkne. „Brooke, tvůj vztah je jako vystřižený

z romantických filmů.“

Zasténám a zoufalstvím zabuším čelem do okénka. „Mel, už tak se kvůli tomu cítím mizerně. Prosím.

Lidi, kteří umí to, čím se on živí, dokážou být nebezpeční, až smrtící. Nesmí se prát mimo ring, chápeš?“

„Ano. Ačkoli proč se chlap nesmí na ulici bránit pěstmi, když ostatní kolem pobíhají se zbraněmi, je mimo moje chápání. Měla bych poslat stížnost senátorovi.“

„Dobře, dámy, později můžeme sepsat dopis do Kongresu, ale teď už jsme tady.“

Riley nám podrží dveře, Melanie ho propálí pohledem a on jí to oplatí. Netuším, co mezi sebou mají. Melanie je obvykle

na každého jako sluníčko a s Rileym se vychází také skvěle. Ale to je jejich věc.

„Díky, Riley. Hned budu zpátky,“ povím mu.

„Tak na to zapomeň. Jdu s tebou.“

„To není potřeba,“ namítne Melanie a s nosánkem nahoru po něm střelí nadřazeným

pohledem. „Brookinka a já jsme si vedly skvěle celých dvacet čtyři let i bez tvé pomoci.“

„Dělám to pro Remingtona, ne pro tebe,“ odsekne Riley.

Díkybohu oba sklapnou, jakmile vejdeme do restaurace.

Pohledem přelétnu celý podnik.

Je tu ticho, na zeleně vymalovaných stěnách visí zarámované fotografie rybích pokrmů. U žádného

z několika desítek stolů z černého dřeva nikdo nesedí. Jenom

u jednoho čeká skupina lidí.

Překvapí mě, když zjistím, že jich je relativně málo. Všimnu si ustaraně vyhlížejícího Japonce, který nás mlčky pozoruje zpoza baru. Nora sedí ztuhle u malého kulatého stolku v protějším rohu.

Trápí mě, že sestřin výraz je prázdný a to nechutné tetování jen zdůrazňuje ztrhané rysy její tváře. Nad ní stojí ti vysocí, namakaní chlapi, které jsem měla to potěšení přetáhnout láhvemi. A také je tu samozřejmě samotný Škorpión, který k nám právě rázuje, jako by mu to tu patřilo.

Nevím, zda u majitele podniku zatahal za nitky nebo jestli restauraci získal pro sebe pod pohrůžkou násilí nebo pomocí tučného balíku zelených papírků, na druhou stranu kdo by si šel dobrovolně sednout do restaurace, kde by jim dělala společnost

takováhle partička?

No. Očividně moje sestra.

Z nás dvou byla vždycky Nora ta romantická duše. Neustále

„zachraňovala“ kočky, psy, myši nebo kluky. Já nikdy nebyla taková romantička jako ona, pak jsem ale poznala Remingtona.

Do toho chlapa jsem hotová, to popřít nemůžu.

A když teď sleduju, jak k nám míří taková korba, kterou Škorpión bezesporu je, okamžitě zalituju, že Remy neví, kde jsem.

V nitru mě bodne strach.

Nikoli strach z těchto mužů, ale z toho, co by Remy provedl, kdyby

zjistil, že tu jsem. A s nimi. Je to pro mě nové. Můj první vztah

s mužem. Nevím, co by pro mě byl ochotný udělat. Vím ale, že já bych pro něj udělala cokoli. A to znamená zařídit, aby se o mé schůzce s Norou nikdy nedozvěděl.

Hlavně doufám, že nezpůsobím potíže Rileymu a Peteovi kvůli tomu, že jsem je do toho zatáhla.

Dech se mi tají nervozitou, když se Škorpión zastaví sotva krok

od nás. V zelených očích má zlý pohled. Ten pohled a pach rybiny mi zvedá žaludek. Na tváři má vytetovaného velkého černého škorpióna. Nechápu, jak by někdo

mohl chtít mít na kůži něco takového. Tetování má 3D efekt

a působí, jako by se mu štír snažil vplazit do oka.

„No, jestli tohle není ta malá děvka,“ hodí po mně těmi slovy jako kamenem. Pak se mi podívá přes rameno. „Kde je Uragán? Zase se ti schovává pod sukní?“

Hrdlo se mi sevře nekontrolovatelným vztekem. „Má na práci lepší věci.“

Přimhouří oči, pak střelí pohledem na Melanii a Rileyho.

„Dovnitř můžeš jenom ty,“ ukáže na mě.

Vykročím uličkou mezi stoly, ale

on mi cestu zablokuje paží a zle se usměje. „Nejdřív musíš políbit škorpióna.“ V očích se mu ďábelsky blýská. Poklepe si špičkou ukazováku na tetování a zeširoka se zakření. No, spíš vycení zuby.

Žaludek se mi sevře šokem

a čirou hrůzou z jeho požadavku. Pevně stisknu rty, abych mu nic neodsekla, potom ale pohledem sklouznu přes jeho rameno

na opačný konec restaurace,

do rohu, kde sedí Nora. V očích má takovou prázdnotu…

Jak bych mohla dovolit, aby si takhle ubližovala? To nemůžu.

To.

Prostě. Nemůžu.

Škorpión se chce pobavit a chce mě ponížit. Chce mi ukázat, že má nade mnou moc. Jenže ponížit mě se mu nepovede, pokud nedovolím, aby viděl, jak moc mě jeho žádost pobouřila.

Povzbudím se pomyšlením, že stejně o nic nejde, a obrátím se

k němu. Tělo se ale mému úmyslu brání, pokožka mi zrudne rozpaky a studem.

„Brooke,“ ozve se zpoza mě Rileyho hlas napůl varovně, napůl prosebně.

Mám pouze tři možnosti. Buď to

pitomý tetování políbit, nebo tomuhle chlapovi Noru obětovat, nebo riskovat, že se s těmihle ubožáky zaplete Remington.

A přitom nemůžu dovolit ani jedno z toho.

Nespouští ze mě pohled slizký jako had. Já se ale soustředím jen na sestru u stolu za jeho zády.

Zhluboka se nadechnu – nechci se třást.

Překonám ten poslední krok

a najednou mi jeho žádost přijde stejně nesplnitelná, jako by po mně chtěl, abych vyšplhala na Everest

a prokopala díru až k jeho úpatí. Žaludek se mi na protest bouří

a z toho černého hnusu na jeho tváři se mi chce zvracet.

Čpí rybinou a zlou povahou.

A já si v tu chvíli přeju, abych měla dost odvahy ho nakopnout tam, kde se mu to líbit nebude.

Vzpomínám si na televizní pořad, na který se rád dívá táta. Jmenuje se Faktor strachu, lidi tam dělají samé nechutnosti a nechávají se zavřít do beden plných hadů a štírů.

Jestli jsou lidi ochotní provádět něco takového za peníze, tak já jsem naprosto jistě ochotná udělat to pro svou sestru.

Spolknu pýchu, odhodlaně vyšpulím rty a zvednu se na špičky.

Ani se ho nedotýkám, ale už teď mám pocit, že se pozvracím.

„No to se podívejme, Remingtonova děvka líbá Škorpióna,“ ozve se pohrdavý hlas jednoho z jeho přisluhovačů. Cítím se tak ponížená, že mám chuť se na místě otočit a co nejrychleji odtud utéct. Obrním se, mlasknu do vzduchu a ustoupím. „Tak.

Hotovo,“ řeknu. Štve mě, že se mi hlas tak třese.

Se smíchem, sytým a zlým, se otočí na své kamarádíčky. „Políbila mě? Políbila Uragánova čubka Škorpióna? Nemám ten dojem.“ Prohlíží si mě zelenožlutýma očima

a mě pod tíhou jeho pohledu opouští odvaha. „Já nic necítil. Takže teď ho budeš muset olíznout,“ prohlásí a zase na mě vycení ty bílé zuby.

Oči vytřeštím hrůzou, cítím, jak ve mně odhodlání promluvit si se

sestrou vyprchává při pomyšlení, že bych měla olizovat kteroukoli část tohohle chlapa. Bože můj, tak strašně moc odtud chci utéct. Cítím, jak se mi tepny napínají, jak mi

krev proudí do svalů, připravuje mě na útěk. K autu, zpátky k Remymu.

Riley mě popadne a otočí, ve tváři se mu zračí obavy.

„Brooke,“ řekne varovně a tím mě

probere. Uvědomím si, proč tu jsem. Vyškubnu se mu a obrátím se na Škorpióna.

Jak bych mohla odejít? Jak jinak bych si mohla promluvit s Norou

o té žumpě, do které se dostala? Je mi šoufl z představy, že by měla zůstat s tímhle lidským červem. Jak bych ji mohla dál vídat s tímhle perverzákem a nic neudělat?

Polknu, abych si navlhčila náhle suché rty. Nadechnu se, abych si dodala odvahy, kterou

ve skutečnosti necítím. Udělala bych cokoli, ale neolíznu tu vytetovanou nechutnost na tváři neméně nechutného chlapa.

„Políbím to. Máš moje slovo.“ Faktor strachu.

Děláš to pro Noru.

Když zvládneš stovku za 10.52 vteřin, tak dokážeš políbit nakreslenýho maskota tohohle přizdisráče!

Zamyšleně mě pozoruje těma zlýma očima a posměšným hlasem doplní: „Jestli to neolízneš, tak chci, abys držela alespoň pět sekund. Co říkáš, Remyho čubko? No tak. Polib škorpióna.“ Poklepe si na tetování. Mám co dělat, abych udržela prázdný výraz a ukázala tak tomuhle odpadu, že pro mě jeho žádost nic neznamená.

Zhluboka se nadechnu, přikážu svým kolenům, aby se přestala třást, zvednu se na špičky

a našpulím rty, pak zavřu oči. Ignoruju záchvěv čiré nenávisti a přitisknu rty na pomalovanou

kůži. Držím, cítím, jak mě ten dotek pálí celých pět vteřin, a mé srdce pohlcuje temnota. Uvnitř mě to bolí a svíjím se studem. Uběhne další vteřina a nohy se mi začnou třást.

Trpím v očistci, kde každou buňku mého těla stravuje hnis a rozklad.

Jenom silou vůle se udržím na nohou.

Je to nejdelších pět vteřin mého života, během nichž jsem ponížena

víc, než jsem kdy byla. Jsem naštvaná jako ještě nikdy a cítím se zbytečnější a nicotnější, než když jsem spatřila na Youtube to video svého pádu.

„Dobře.“ Když se od něj odtáhnu, na tváři se mu objeví až nechutně rozzářený úsměv. Překvapuje mě, že vůbec vydržím stát na nohou.

Natáhne paži k Noře, ukazuje mi tak, že můžu dál. Tak strašně sebe sama nenávidím, ale kvůli Noře držím hlavu zpříma a odolávám nutkání zapadnout do kuchyně

a vydrhnout si pusu. Mám pocit, že ji mám ulepenou a špinavou. Ne, tak to není. To já se cítím špinavá.

Špinavá a laciná a z pomyšlení, že těmi stejnými rty líbám nádherného Remyho, se mi chce brečet a hrdlo se mi svírá.

Než dojdu k Noře, cítím se vyprahlá. Všechny stoly mají židle zvednuté, až na ten, u něhož sedí moje sestra. Uprostřed stolku stojí elektrická svíčka a je prostřeno pro čtyři.

„Noro,“ vydechnu tiše, uvnitř mě ale víří tolik protichůdných pocitů, včetně rozhořčení nad tím, že se moje sestra mlčky dívala, jak líbám to nechutné tetování jejího přítele. Ale při pohledu na její obličej, tak prázdný a bez života, vím, že dívka,

jež sedí proti mně, seschlá, křehká a rozhodně nešťastná, není moje sestra.

Natáhnu k ní přes stůl ruku a je mi smutno, když mi ji nesevře.

Místo toho svoje ruce s tichým vzlykem ukryje pod stolem. Chvíli se na sebe mlčky díváme. Škorpión vytetovaný na její tváři je ta nejodpornější věc, jakou jsem kdy viděla.

„Neměla bys tu být, Brooke,“ hlesne a zabloudí pohledem na ty muže, Rileyho a Melanii, kteří mlčky postávají u dveří. Šokuje mě nevraživost, s jakou se na mě dívá.

Najednou mě popadne vztek.

„Máma chce vědět, jestli se ti

v Austrálii líbili krokodýli, Noro. Moc se rozplývala nad pohledem, který jsi jí poslala, a nemůže se dočkat dalšího. Takže? Jak se ti líbili krokodýli, sestřičko?“

Když odpoví, v hlasu se jí ozývá hořkost. „Je, myslím, jasné, že ti odpovědět nemůžu.“ Otře si nos hřbetem ruky a odvrátí tvář. Při zmínce o mámě se zamračí.

„Noro…“ Ztiším hlas a poukážu na prázdnou restauraci, kde jedinými návštěvníky jsou Škorpión a jeho tři gorily. Sedí u baru

a pozorují. „Opravdu tohle chceš? Máš před sebou celý život.“

„A chci si ho prožít po svém, Brooke.“

Zní nejistě, jako by se přede mnou potřebovala obhajovat, takže se snažím nemluvit agresivně. „Ale proč takhle, Noro. Proč? Mámě

a tátovi by zlomilo srdce, kdyby věděli, do čeho ses to zapletla.“

„Alespoň neznají pravdu!“ odsekne. Je to poprvé, co v jejích zlatavých očích vidím jiskru života.

„Ale proč si to děláš? Proč jsi kvůli tomuhle zahodila vysokou?“

„Protože už jsem unavená

a znechucená tím, jak mi tě pořád předhazovali.“ Pištivě napodobí mámin hlas. „‚Proč nemůžeš být

jako Brooke?‘ ‚Proč neděláš se svým životem něco pořádného jako Brooke?‘ Chtěli, abych byla jako ty! A to já nechci! Proč taky? Celý život jsi makala, abys vyhrávala všechny ty zlaté medaile a dostala se

na olympiádu, nikdy ses nebavila, neměla jsi na to čas. A nejenže ses na olympiádu nedostala, ale už ani nemůžeš běhat.“

„Sice nemůžu běhat, ale pořád ti můžu nakopat zadek,“ odseknu naštvaně. Její slova mě zabolela.

„A co?“ pokračuje. „Na vysoké jsi byla nejlepší běžkyní. Každý mluvil o tom, jak jsi talentovaná a jak to jednoho dne někam dotáhneš. Nic

jinýho jsi nikdy nedělala, o ničem jiným jsi nikdy nemluvila, a teď se na sebe podívej! Už ani nemůžeš dělat, co jsi tak milovala, a nakonec skončíš jako máma s tátou. Budeš žít minulostí a v ložnici ti do konce života budou viset všechny ty zatracený zlatý medaile!“

„Tak abys věděla, jsem teď šťastnější, než jsem kdy byla, Noro! Kdyby ses aspoň trochu zajímala, tak bys věděla, že můj život šel dál a teď mám víc, než v co jsem kdy

doufala. Chceš být nezávislá? Chápu to. Jenom do toho! Buď si

nezávislá, ale sama za sebe. Ne

s chlapem, který mě nutí líbat jeho

nechutný tetování, abych se mohla vidět se svou sestrou!“

„Líbí se mi, jak mě chrání,“ odsekne. „Bojuje kvůli mně.“

„Bojuj si sama za sebe, Noro. Můžu ti slíbit, že budeš stokrát spokojenější.“

Nora si vztekle odfrkne a znovu si otře nos hřbetem ruky. Shlédne

na lampičku na stole. Rozhostí se ticho. Ztiším hlas.

„Jedeš na koksu, Noro?“

Moje sestra se zřejmě rozhodla využít pátého dodatku Ústavy

a neodpoví, čímž znásobí moje obavy i starost.

„Vrať se domů, Noro. Prosím,“

naléhám tak tiše, aby mě slyšela jenom ona.

Kloubem prstu se dotkne nosu, zvedne ke mně oči a dál si tře nos a posmrkává. „Proč bych se měla vrátit domů? Abych skončila odepsaná? Jako ty?“

„Radši odepsaná než nebýt nic.

Čeho jsi dosáhla ty? Copak nechceš ani dokončit školu?“

„Ne. Tohle jsi chtěla ty, Brooke.

Já se chci bavit.“

„Vážně? A bavíš se? Protože ses ani na vteřinu neusmála. Možná se ti nelíbí o nic víc než mně, že jsem svého snu nedosáhla, ale já to už překonala. Líbí se mi, co mám teď,

Noro. Sice jsem to nikdy neplánovala, to přiznávám, ale mám teď tolik možností. A skvělých možností. Mám dobrou práci, spolupracuju se skvělými lidmi

a mám poprvé v životě vztah s mužem.“

„S Uragánem?“ odfrkne si znechuceně. „Uragán nemá zájem o vážný vztah, sestřičko. Kamkoli jde, ženský se mu vrhají k nohám.

Střídá je jako soupeře. Ošuká je

a ani se nezajímá o jejich jména. Viděla jsem ho dřív, než ses k němu dostala ty. Nezapomeň, že já se

v tomhle prostředí pohybuju dýl. Jednoho dne uvidí nějakou jinou

a na tebe zapomene.“

„A ten tvůj zbožňovanej Škorpión tě snad bude chtít navěky? Noro, ten chlap není pro tebe,“ syknu

a rychle se ohlédnu přes rameno. Zle se na mě usmívá, jako by slyšel každé naše slovo, a já si v tu chvíli přeju, aby se mu můj přítel postavil v ringu a zabil ho. Nepochybuju, že by to Remy udělal. Srazil by ho

k zemi a připravil o poslední kapku života. Možná teprve pak bude chtít Nora odejít.

„Benny je ke mně hodný,“ pokrčí Nora rameny. „Stará se o mě. Dává mi, co potřebuju.“

„Myslíš drogy?“ odseknu vztekle.

Svraští obočí a já okamžitě své odpovědi zalituju, protože se stáhne do ulity.

Napětí mezi námi roste. Svírám ruce v klíně, až mě nehty řežou

do kůže. Snažím se uklidnit a jemně do ní dostat trochu rozumu.

„Prosím, Noro. Zasloužíš si něco víc.“

„Čas vypršel!“ Hlasité tlesknutí nás obě vyleká. Nora sebou trhne, což potvrzuje, čeho jsem se obávala. Nechce domů, ale nechce být ani s ním. Má pocit, jako by nikam nepatřila, a nechce odejít, protože takhle alespoň dostane víc kokainu, než na kolik chci vůbec

pomyslet. Sakra.

„Pokud nechceš zase políbit štíra, tak se s ní teď rozluč.“ Škorpión se výhrůžně postaví vedle mě

a propaluje mě žlutozelenýma očima, z nichž jde vyčíst, jak moc rád by mě rád opět ponížil.

Nora se postaví a mě ovládne panický strach, že ji možná už nikdy neuvidím. Ztěžka se zvednu, nohy mě pod vlivem všech zmatených emocí a myšlenek neposlouchají.

Chci svou sestru obejmout a říct jí, že všechno bude v pořádku,

a zároveň mám sto chutí jí jednu ubalit za to, jak je tvrdohlavá

a hloupá.

Místo toho obejdu stůl a obejmu ji, nevšímám si toho, jak ztuhla,

a přitisknu rty k jejímu uchu, abych jí mohla tiše říct: „Prosím, dovol mi odvézt tě zpátky do Seattlu.

Po zápasu v New Yorku na mě čekej na dámských toaletách. Přinesu

s sebou letenky domů. Nemusíš tam pak zůstat, ale potřebuješ si udělat pauzu a všechno si promyslet.

Prosím.“ Odtáhnu se a úpěnlivě se na ni zadívám.

Vypadá vyděšeně, pak ale přikývne, popotáhne a otočí se k odchodu. Dívám se, jak mizí

zadním východem, a mám pocit, jako bych právě ztratila něco, co je

mi drahé.

Bojím se, že mě nohy neunesou, cítím na sobě ale Škorpiónův zelený pohled, takže držím hlavu vzhůru

a vykročím k Rileymu a Melanii

a společně odcházíme. Nemůžu se však zbavit pocitu, jako by se

na mě nalepila špína, kterou už nikdy v životě nesmyju.

„Máte s sebou někdo ústní vodu?

Potřebuju si vypláchnout pusu,“ zeptám se jich, když nás Riley vede zpátky k escalade.

Mel se zamyslí. „Nechápu, proč je ti tak mizerně z toho, cos udělala.

Vždyť o nic nejde. Já už líbala nechutnější chlapy na nechutnější

části těla. To, co jsi udělala ty, je ještě v pohodě.“

„To do prdele není v pohodě!“ vybuchne Riley za volantem.

„Brooke, nerad ti beru iluze, ale Remington to zjistí a pak nás čeká hodně, opravdu HODNĚ černo.“

Žaludek se mi sevře. Zavrtím hlavou, abych se uklidnila. Už nikdy nechci udělat nic tak nechutného jako políbit to odporné tetování.

Chci na to zapomenout. Zapomenout. „Nezjistí to, pokud mu to nepovíš, Riley. Uvolni se, bude to dobrý, jo?“

„O čem to mluví?“ zeptá se Melanie zmateně. „Jaký černo?“

„Ti chlapi se postarají, aby to zjistil, Brooke. A udělají to tak, aby ho to zasáhlo,“ trvá na svém Riley.

Zamračím se. Co když má pravdu a oni to udělají? Byla ta schůzka naplánovaná tak, aby to Remy zjistil? Zavrtím hlavou a střelím

po Rileym pohledem do zpětného zrcátka.

„Co čekáš, že udělám, Riley? Neumím se rvát jako ti hajzlové tam, takže abych dostala, co chci, musím na to jít jinak. A já chci dostat svou sestru co nejdál

od toho hovnivála!“

„Jenom doufám, že za to stojí.“

„Stojí, Riley. Stojí. A po zápasu

v New Yorku se setkáme. Je to moje sestra. Líbala bych chodník a olizovala záchody, kdyby to

znamenalo, že bude v bezpečí. To snad chápeš.“

„To je nechutný,“ vypískne vedle mě Mel se smíchem.

„Rem je pro mě jako bratr, Brooke. A tohle…“ Riley potřese hlavou. Mám pocit, jako by mu vztek sálal i z konečků vlasů a ze špiček prstů. „Prostě doufejme, že nezjistí…“ Znovu potřese hlavou

a projede si rukou vlasy. „Hodně toho pro mě udělal. Hodně dobrýho. I pro moji rodinu, když moji rodiče onemocněli. Rem je kurva dobrej

člověk. Nezaslouží si…“

„Riley, já ho miluju.“ Ta slova ze mě sama vyskočí, nejspíš bolestí

a vztekem z toho, že jsem políbila jeho nepřítele. „Opravdu věříš, že bych mu úmyslně ublížila? Nechci, aby se do toho zapletl, protože ho miluju. Copak to nechápeš? Nechci, aby kvůli mně skončil v černu.

Bože!“

Riley zastaví na stopce, pak se na mě ve zpětném zrcátku podívá. Tentokrát přikývne. „Chápu, Brooke.“

Najednou se cítím zranitelná

a odhalená. Poposednu si. „Prosím, neříkej mu to. Neříkej mu o tom

dnešním debaklu. Ani to druhé.“

Mlčky přikývne a zbytek cesty už o tom nemluvíme. Když míříme

k našemu pokoji, dodám: „Riley, děkuju, že jsi nás tam odvezl.“ Přikývne a odejde. Melanie si nevšímá, ta mu ale očima metá blesky do zad.

„Ten chlap mi jde na nervy.“

„Myslím, že ty jemu taky.“

„Vážně?“ Zamračí se, v očích naprosto nevěřícný výraz. „Ty si myslíš, že mě nemá rád?“

Úžas v jejím hlasu mě udivuje. Postrčím ji jeho směrem. „Mel, jdi do něj.“

„Ani se mi nelíbí,“ protestuje, ale

to už stisknu tlačítko posledního podlaží a poté nedočkavě odemknu dveře; tak moc se na něj těším.

Remy sedí za stolem, má otevřený počítač a v uších

sluchátka. Když se k němu přiblížím, zvedne hlavu. Z pohledné tváře se na mě dívají oči tak nádherné, až

mi to bere dech.

Krátké černé vlasy se mu

v měkkém světle lustru lesknou, na sobě má tepláky a triko, které zdůrazňují syrovost jeho vysportovaného těla. Pohled

na jeho plná ústa ve mně probouzí hlad, až mě bolí, jak moc na sobě chci ta ústa cítit. A taky jeho paže.

Chci slyšet, jak mi říká, že všechno bude v pořádku. Protože s každou další vteřinou se stále víc nenávidím za to, co jsem provedla.

Ale Remy mě chránil před svými fanoušky a já bych udělala cokoli, abych jej ochránila. Před čímkoli. Zvláště před Škorpiónem. Až se mu Remy postaví, chci, aby to bylo

v ringu. Pak se budu moct dívat, jak si ho Remy podává tak, že si ten grázl bude přát, aby byl radši mrtvý.

Bojím se však, že teď vybuchnu všemi pocity, jež mě svírají.

Vyskočím mu do klína, sundám mu sluchátka a sama si je nasadím, abych slyšela, co si pouštěl. Do uší

mě udeří tvrdý rock. Zamračím se.

Dívá se na mě tmavě modrýma očima. Přimhouří je, když se nakloní, aby mě políbil na nos.

Palcem mě pohladí po bradě

a rtech. Žaludek se mi sevře. Bojím se, že Remy vycítí můj strach

a sžírající sebenenávist.

Položím sluchátka na stůl, vyskočím na nohy a rozběhnu se do koupelny. Drhnu si zuby tak silně, až mě bolí dásně, a pak si ještě ústa vypláchnu ústní vodou, až mě pálí. Sotva vyjdu ze dveří, otočím se a zuby si ještě jednou vyčistím. Kůže mě mravenčí, mám pocit, jako by se mi po ní plazili

štíři. Ničí mě to.

Konečně vyjdu ven. Pusa mi voní po mátě a rty mám po tom drhnutí znecitlivělé.

Remy odsunul sluchátka stranou. Dívá se na mě a mračí se. Vypadá zmateně a trochu nedůvěřivě.

Probouzí ve mně tolik pocitů, bojím se, že se každou chvíli zhroutím. Připadá mi, že si ho nezasloužím, přestože jsem ho hlavně chtěla udržet v bezpečí a stranou od všech problémů.

Nikdy v životě jsem nechtěla

o nikoho pečovat tolik, jako chci pečovat o něj a milovat ho.

V krku se mi usadí bolestivý

knedlík.

„Remy,“ vydechnu stísněně, srdce mi buší, protože nevím, jak bych zvládla, kdyby se mě začal

na dnešní večer vyptávat. „Držel bys mě chvíli?“

Zoufale toužím po jeho náručí, kam patřím víc než kamkoli jinam. Představuje pro mě dokonalé útočiště, bezpečné, plné tepla. Chci to tak moc, až mě srdce zabolí.

Čekám a maličko se třesu. Mám dojem, že si toho všiml, a to ho obměkčilo.

„Pojď sem,“ vybídne mě tiše.

Odstrčí se i s židlí od stolu

a natáhne paži, aby si mě přitáhl

do náruče. Uchechtne se, když se

k němu přitisknu, a zdá se, že ho to potěšilo. Ve tvářích se mu objeví dolíčky.

„Chyběl jsem ti?“ V očích mu tančí jiskřičky. Vezme můj obličej do dlaní, na lících i čelisti cítím jeho mozoly. Je to tak známý

a uklidňující pocit, jen Remy ho ve mně dokáže vyvolat.

„Ano,“ odpovím.

Přitáhne si mě blíž a drží si mě na hrudi, skloní ústa k mým. Lehce

se otře o moje rty, pak se naše ústa propojí. Tiše mi vydechne do úst,

z doteku jeho jazyka mě mrazí touhou.

Vezme do dlaně jedno moje ňadro, zatímco mě rty laská

po čelisti. Nosem se mi otře o ucho, vdechne mou vůni a zavrčí čirým potěšením. Krev se mi vaří, srdce divoce buší. „Remy…,“ zasténám.

Popadnu lem jeho trička a zvednu mu ho.

Vyškubne mi ho z ruky a jediným trhnutím si ho přetáhne přes hlavu.

Okamžitě mám ruce na jeho hrudi a líbám ho všude, kam dosáhnu.

„Tolik jsi mi chyběl…,“ zašeptám. Líbám ho na klíční kost, bradu, ruce mu bořím do vlasů a dotýkám se jeho krku, jen abych mu byla co nejblíže.

Pohltí mě ve svém objetí, hladí po zádech, vezme mi obličej

do dlaní a zašeptá: „Taky jsi mi chyběla.“ Políbí mě na rty, na špičku nosu, na čelo.

Jeho přiznání mě dojme. „Mně ale chyběl tvůj hlas. Tvé ruce. Tvá ústa… Chybělo mi být s tebou… vidět tě… dotýkat se tě… cítit tě…“ Hlas se mi vytratí. Voní tak dobře, jako vždy. Čistá vůně muže. Políbím ho ještě zoufaleji.

A on mi polibek oplácí. Nejprve pomalu, pak stále naléhavěji, zatímco mi rozepíná košili a rychle mě svléká do naha.

Vím, že slovy se mi nikdy nevyzná

tolik jako já, cítím ale z jeho doteků naléhavost, když mě chytne

za boky, stáhne zpátky do klína, jako by ve mně potřebovat být stejně, jako po tom toužím já. Jsem nahá a on stále v teplácích. Umírám láskou a touhou mu i fyzicky dokázat, co k němu cítím.

Celé tělo se mi chvěje, svaly se mi svírají, když ucítím jeho tuhý penis mezi stehny. Toužím mu dát něco, co jsem muži ještě nikdy nedala.

Neovladatelně se celá třesu, když si kleknu mezi jeho stehna

ve stejném okamžiku, kdy si on rozváže šňůrky tepláků a nechá je

viset hodně nízko na bocích. Zahlédnu hrot jeho vytetované hvězdy a pak se na svobodu prodere i jeho penis. Koleny jsem se ještě ani nedotkla koberce, ale už ho držím v dlaních a cítím jeho horkost, jeho pevnost, jeho těžká varlata, plná a napjatá.

„Chci tě tady políbit…“ Hlas se mi svírá, když vzhlédnu k jeho tváři,

v níž se zračí syrová touha. „Chci se v tobě utopit, Remingtone. Chci tě ochutnat…“

Z hrdla se mu vydere tiché, hladové zavrčení. Konečně ho vezmu do úst a on zaboří ruce

do mých vlasů, kýve boky a pomalu

proniká stále hlouběji, něžně mi dává, po čem tolik toužím a co jsem mu tak zoufale ochotná dát.

S každou kapkou, kterou okusím, hořím mezi nohama čím dál víc. Jsem tím mužem tak opojená.

Zbožňuju syrový pohled jeho očí, když se dívá, jak ho laskám po celé jeho délce.

Stejně jako já se ocitne

na pokraji propasti. Pak ho začnu sát, pohlcuju ho do svého hrdla tak hluboko, až musím potlačit dávicí reflex. Chci mu dát víc. Tohoto muže se nikdy nenabažím. A když neovladatelně vyvrcholí do mých úst, s prsty stále zabořenými

do mých vlasů a svaly staženými orgasmem, uvědomím si, že se mu oči potahují černotou.

Rozjíždí se to u něj.

Naprosto a nevyhnutelně se to u něj rozjíždí.

Pete mi řekl, že lékaři tento stav nazývají manická psychóza.

A má podezření, že se to u něj probudilo tu noc, kdy jsem jela do města s Melanií a Rileym, protože když ten večer spolu probírali finance, Rem mu položil

jenom tři otázky a ani jedna neměla nic společného s účetnictvím.

V kolik říkala, že se vrátí? Určitě ji Riley nespouští z očí?

Proč jim to kurva tak trvá?

Pete mi řekl, že jakmile dostal

od Rileyho zprávu, že jsme na cestě domů, poslal Remingtona do jeho pokoje. A tam jsem ho potom

našla, jak si do sluchátek pouští rockovou hudbu tak nahlas jako nikdy předtím a ve tváři má ten vážný, zamyšlený výraz. Bál se snad, že se nikdy nevrátím?

A tohle dělává, když cítí, že se to v něm probouzí? Poslouchá tvrdý rock?

Nevím. Vím jen, že se se mnou tu noc miloval čtyřikrát, jako by si mě potřeboval označkovat, pojistit,

a teď Remy úplně zdivočel. Jako by

do sebe celý den házel jeden energetický nápoj za druhým.

Je nabitý energií.

Desetkrát víc než kdy jindy.

A dnes ráno se na mě vrhl

v posteli jako lev. „Vypadáš moc dobře, Brooke Dumasová. Krásná, horká, vlhká. Nevadilo by mi dát si tě k snídani.“ Jazykem mi mezi prsy zanechá vlhkou cestičku a pak mě olízne na klíční kosti, jak to můj lev dělává pokaždé. „Chybí už jen třešinka, ale určitě tu nějaký máme.“

V očích má rošťácké jiskřičky, které mě vždycky dostanou. V ruce se mu objeví třešeň; dojde mi, že ji

musel v noci ukrást z kuchyně a už jenom čekal, až se probudím.

Bože, on si jde opravdu za svým jako dravec.

Ospale zívnu, převalím se na záda a zadívám se do jeho

obličeje, z něhož se mi pokaždé zastaví srdce. Brada se strništěm. Tmavé oči. Dolíčky ve tváři.

Tomu muži nelze odolat.

„Kdo je tvůj chlap?“ zeptá se hlubokým hlasem, políbí mě a třešní mě pohladí po klitorisu. „Kdo je tvůj chlap, kotě?“

„Ty,“ zasténám.

„Koho miluješ?“

Cítím, jak se mi chvějí ruce

i nohy, když mi mučí klitoris třešní a zároveň do mě pronikne jedním dlouhým prstem. Dívám se mu

do očí, vidím v jejich tajuplných hlubinách maličké flíčky modři. Tak zoufale mu chci říct: Tebe, jen tebe miluju, ale nemůžu. Ne teď, ne, když si to možná nebude vůbec pamatovat.

„Přivádíš mě k šílenství, Remy,“ zašeptám, uchopím do dlaně jeho penis a nedočkavě si ho do sebe ponořím. Naplní mě, svým tvrdým pohlavím tře to moje a já opět voním po něm.

Celý týden jede naplno, sotva s ním držím tempo, ale i tak to

zbožňuju. Jsem jím jako opilá. Zářivě se usmívá. Bere si při tréninku pauzy, aby se se mnou mohl pomilovat. Kdykoli se na mě podívá, okamžitě mě chce. Když ho jdu protáhnout, chce mě ihned, jak se ho dotknu.

Všimla jsem si, že když má černo, jeho oči nejsou čistě černé, spíš opravdu hodně tmavě námořnicky modré, s šedými a světle modrými flíčky. Ale jeho nálada je… temná.

Ne pokaždé, ale někdy ano. Buď je ze všeho nadšený, nebo je ze všeho naštvaný. Občas se nenajde nic, co by ho rozveselilo. Diana mu vaří samý kejdy. Trenér je na něj moc

mírnej. A já se až moc dívám na Petea, proboha.

Ale jakkoli to zní směšně, pro Remyho je to důležité, a teď mi celý den věnuje svou pozornost a energii a já se sotva ploužím.

„Co tu proboha ti lidi chtějí?“ ptám se, když přistaneme v New Yorku a vidíme dav postávající poblíž Remyho letadla. Lidi se mačkají, žluté bezpečnostní pásky a pracovníci ostrahy letiště sotva zvládají svou práci.

„Mě, koho jinýho,“ prohlásí.

Zní tak namyšleně, že i Pete se na něj otočí a prohodí: „Klidni se, Remy.“

Svůdně se ke mně nakloní.

„Jdeme, zlato. Chci, aby ti dobří lidé věděli, že jsi tu se mnou.“ Svou velkou dlaní mě chytne za zadek

ve chvíli, kdy nás oslepí blesky fotoaparátů.

„Remingtone!“

Zasměje se a naloží mě

do limuzíny hummeru dřív, než nás stačí dojít ostatní. Přitiskne si mě

k boku a okamžitě mě políbí, plení mi ústa, jako bychom se neměli ráno probudit; jako by po mně hladověl. „Chci tě dneska někam vzít,“ zašeptá mi do úst. „Poletíme do Paříže.“

„Proč do Paříže?“

„Proč sakra ne?“

„Protože tě za tři dny čeká zápas!“ Vždycky mě rozesměje, když je takový. Chytnu se ho

a políbím, hluboce a rychle, než stihnou nastoupit i ostatní, a pak zašeptám: „Co jít někam, kde je postel?“

„Co to dělat na houpačce?“

„Remingtone!“

„Co to dělat ve výtahu?“ navrhne.

Se smíchem na toho svého velkého zlobivého mužského zakývu ukazovákem. „Nikdy, opakuju nikdy to nebudu dělat ve výtahu, takže si na to musíš najít někoho jiného.“

„Chci tebe. Ve výtahu.“

„A já chci tebe. V posteli. Jako normální lidi.“

Stočí pohled pod můj pas a jeho výraz se změní. Už to není ten hravý, usmívající se bůh sexu, teď je to temný, po sexu bažící bůh sexu. „Chci tě v těch kalhotách, co teď máš na sobě.“

To mě rozpálí, líbí se mi, že po mně touží. Usměju se, přímo

zakřením, a propletu prsty s jeho, pak ho políbím na každý kloub jeho ruky.

Zvědavě nakloní hlavu a jeho dolíčky zmizí. Jako by mu ještě nikdy nikdo nevěnoval takovou pozornost. Zatoužím mu dát víc.

A také to udělám. Poposednu si blíž k němu,

podepřu si jeho tvář dlaní,

na druhou ho tvrdě políbím, rukou mu vjedu do vlasů. Vidím, jak mu pohled ztěžkl touhou a něčím jiným.

Něčím, co jeho oči proměnilo v temné a tajuplné studny.

Dveře se otevřou.

Podle všeho s námi pojedou

i ostatní. Trenér si sedl dopředu, Pete, Riley a Diana na sedačku naproti nám. Když se pokusím odtáhnout, chytne mě Remy za ruku

– mlčky mi tak říká, abych na to zase rychle zapomněla. Sjede

po sedadle níž a nahrbí mohutná

ramena, jako by se snažil vypadat menší. Když pochopí, že vzhledem ke své velikosti a svalům je to úkol nemožný, přitáhne si mě ještě blíž

a skloní hlavu, aby si ji napůl položil na mou hruď. Tiše si něco zabručí, pak si povzdechne.

Jsem tak překvapená, že se neodvážím ani pohnout.

Pete povytáhne jedno obočí, když uvidí, jak mě Remington objal kolem boků ještě pevněji a přitáhl

si mě k sobě tak, aby si mohl podložit hlavu mými prsy jako polštářem. Znovu si něco zabručí a vydechne. Riley povytáhne obě

obočí. Diana se něžně usmívá, jako

by se nad námi rozplývala.

Já se nerozplývám. Úplně mě zničil.

Mí rodiče, trenér a učitelka jsou báječní lidé, ale nikdy se moc nevyžívali v objímání, ani

v polibcích jako například moje kamarádka Melanie, která naopak svět zaplavuje svou radostí

a náklonností, jako by to měla

v popisu práce. Ale to, jak se na mě Remington dívá, jak neskrývá svou náklonnost vůči mně ani

na veřejnosti během zápasů, a to, jak mě zahřívá jako obrovský medvěd, jenž se připravuje na zimní spánek a právě našel dokonalou

jeskyni, mě pokaždé nevysvětlitelně silně a hluboce zasáhne.

Tiše a tak něžně, jak vůbec dokážu, ho pohladím po ježatých tmavých vlasech, pak mu špičkou prstu objedu křivku ucha. Oběma rukama mě drží kolem pasu a tak nějak mě pod sebou vězní, jako by objímal polštář.

„Až dorazíme do hotelu, budete chtít pauzu?“ zeptá se nás Pete hlasem, z něhož zaznívá hluboký cit.

Já si pohrávám s Remyho vlasy, ale cítím na hrudi, jak krátce pokynul hlavou, ani se neobtěžoval ji zvednout.

Nikdy dřív nebyl při manickém záchvatu takhle tichý.

Ani tak naprosto klidný a nehybný.

A podle Peteova a Rileyho výrazu pochopím, že i pro ně je to novinka.

Když dorazíme do pokojů, zavazadla už tam na nás čekají, takže se vrhnu na to, co dělám pokaždé. Rozepnu zip svého kufru a jako první odnesu do koupelny svou kosmetickou taštičku.

Remy mě ode dveří pozoruje

s tak syrovou touhou ve tváři, že si přestanu čistit zuby a s pusou plnou pěny oplácím jeho pohled. Vypadá hladově. Divoce. Skoro zoufale.

Když ke mně vykročí, rychle si pusu vypláchnu a osuším si ruce.

Neusmívá se. Jeho černé oči mě pohlcují svou hloubkou. Bez námahy mě zvedne do náruče

a nese do ložnice.

V těle se mi rozletí houf motýlků. Objímám ho kolem krku, nasávám jeho vůni. Položí mě na postel.

Myslím, že vím, co chce, ale nejsem si tím jistá. Tak prostě čekám

a nespouštím z něj oči.

Zuje mi boty a odhodí je stranou, pak slyším, jak na zem dopadly

i jeho tenisky. „Chci ve vlasech cítit tvoje ruce.“

Přikývnu a posunu se, abych mu

na posteli udělala místo. „Uklidňuje to tvoji mysl?“

Zavrtí hlavou, vezme mě za ruku a položí si ji na hruď. Hlas má ztěžklý, když se mi dívá do očí.

„Uklidňuje mě to tady.“

Cítím pod dlaní tlukot jeho srdce, pomalý a silný, jak tluče jen srdce sportovce. Dívám se mu do očí

a vidím v nich silnou touhu. V tu chvíli ho miluju tak, že bych přísahala, že mé srdce začalo tlouct v rytmu toho jeho.

Lehne si vedle mě, oba nyní ležíme oblečení na přikrývkách.

Položí si hlavu na mou hruď

a přitiskne se ke mně, nasává vůni

mého krku. Skloním hlavu a políbím ho na temeno a pomalu ho začnu hladit ve vlasech.

Nespal už tolik dlouhých, neklidných, šílených dní.

Dní, během nichž mě vískal

ve vlasech, a nocí, za kterých mě hladil po zádech a kdy jsem slyšela tichou hudbu z jeho sluchátek.

Slýchávala jsem ho o půlnoci jíst v kuchyni a sprchovat se ledovou vodou. A když ani sprcha nepomáhala, probouzel mě milováním.

Ale nespal už tak dlouho… Takže když se jeho dech zklidní,

uvědomím si, že mi usnul v náručí.

Uprostřed dne, uprostřed manické epizody. Hruď se mi svírá tolika pocity, ani nevím, jak je ovládat.

Tiše si otřu slzu, co mi stéká

po tváři, a poté i druhou. Nikdy mě ani nenapadlo, že by existoval někdo jako on. Nebo že by mě někdy potkalo něco tak krásného, jako mám teď. Právě takovéto chvíle. Takovéto… propojení. Nikdy jsem ani nedoufala, že by mi někdo někdy oplácel něco tak silného, téměř bolestivého, jako já cítím

k němu.

Poprvé v životě pláču štěstím. Hladím ho po vlasech, po tváři, po krku, po pažích. Dívám se

na jeho dokonalé, plné rty, tvrdou

a silnou čelist a čelo, dokonalý nos. Miluju na něm každou jeho část.

Do místnosti se vkrade sluneční světlo. Ozáří jeho tělo a dovolí mi tak opájet se pohledem na něj, jako se feťák opájí pohledem na svou dávku. Boty máme pohozené

na podlaze, kufry stále u dveří. Ležíme v dalším nádherném apartmá dalšího luxusního hotelu

a já bych v tu chvíli mohla s klidem v duši přísahat, že ještě nikdy

ve svém životě jsem se necítila tak spokojená, jako se cítím právě teď se svým mužem v náručí. Jeho pevná paže mě tíží na pasu, nos mě

lechtá ve výstřihu, jeho dech zahřívá mou pokožku. V cizím městě, v cizím pokoji, daleko od všeho, co znám…

Dotknu se rty jeho ucha. „To díky tobě,“ zašeptám a zavřu oči, „jsem tak šťastná. S tebou jsem všude doma.“

Chci strážit jeho spánek, proto vynechám večeři, přestože mi kručí v žaludku. Brzy se ale utiší a já nepřestávám hladit to velké krásné tělo ve své náruči a mlčky mu tak říkám: Miluji tě, Remingtone.

Uprostřed noci se protáhne. V tu dobu jsem už vyčerpaná, ale odhodlaná víc než kdy dřív ho

uklidňovat svými doteky, paže mám ale ztěžklé z toho, jak jsem ho hodiny hladila a laskala.

S tichým zasténáním se probudí, zlehka mě chytne a teď mě objímá on, drží si mě na rozložité hrudi

a ospale mě líbá do důlku pod uchem. „Brooke,“ vydechne tiše.

Jen tohle jedno slovo.

Hlas má ztěžklý spánkem a tak tichý a intimní, jako by mi tím něco navrhoval, něco, cokoli, na co by má odpověď byla a vždy bude ano.

„Ano, Remy,“ zašeptám stejně ospale jako on a nosem mu přejedu po klíční kosti.

Zavrčí a nasaje mou vůni. „Moje

Brooke.“ Hlas má hluboký, chraplavý. Rukou sjede k opasku mých upnutých džínů, láskyplně mě políbí na krk a pak mě svou velkou dlaní poplácá po zadku. „Proč ses nepřevlíkla?“

Než mu stihnu připomenout proč, rozepíná mi knoflík a slyším klapání zoubků rozevírajícího se zipu.

Napnu se. Tiše zasténám

a přitisknu nos do ohbí jeho krku. Toužím po jeho doteku, jako kotě touží po pohlazení. „Čekala jsem, až mi je sundá ten nejrajcovnější chlap na světě.“

Kolem třetí ráno mi Remington zavrčí do ucha: „Mám hlad,“

a vstane, aby vyplenil kuchyň. Zůstanu ležet v posteli a protáhnu se. Žaludek ale okamžitě vyjádří svůj názor.

Rozsvítím a obleču si to první, co na mě vykoukne z jeho kufru, což je shodou náhod jeho červený saténový plášť s nápisem URAGÁN.

Pásek si uvážu těsně kolem pasu. Látka je hebká a chladí mě. Župan je mi velký, sahá mi až do půli lýtek, ale já se usměju, protože se mi líbí mít na sobě jeho oblečení.

Vydám se za ním na průzkum, co pro nás Diana nechala v kuchyni.

V ohřívači na nás čekají dva talíře s kuřetem s parmezánovou krustou

a špenátem, červené brambory

a řepný salát. Vyndám je, ze šuplíku vytáhnu příbory a všimnu si, že Remington už sedí u stolu, do pasu nahý, na sobě jen nízko visící tepláky.

Řapíkem celeru si nabírá burákové máslo přímo ze skleničky, ale když si všimne, že ho pozoruju, přestane jíst a polkne sousto, co měl v ústech.

Vytřeští oči, položí zbytek řapíku na stůl, zakloní se do opěradla

a založí si paže, inkoustové šlahouny jeho tetování jsou

v matném světle temné a sexy.

„Podívejme se,“ řekne tiše, spíš

zavrčí ryze mužskou spokojeností. Slovo URAGÁN cítím na zádech,

jako by mi ho tam někdo vypálil. Vezmu talíře a s úsměvem k němu přejdu. „Jak se vrátíme do postele, dám ho zpátky na místo.“

Zavrtí hlavou. „Co je moje, to je tvoje.“

Položím talíře na stůl. Vklouzne mi rukama pod satén a stáhne si mě do klína. „Mám hlad jako vlk.“

Holou rukou vezme kousek červené brambory, strčí si ji do úst a pak si olízne prsty.

„Máma dělává skvělé červené brambory, chutnaly by ti. Přidává do nich kayenský pepř, mají pak

říz,“ povím mu, zatímco si nabírám sousto. Vložím si bramboru do úst a na jazyku se mi rozplyne chuť rozmarýnu.

„Chybí ti domov?“

Ta otázka mě přinutí zvednout

k němu hlavu. Dívám se, jak jí další bramboru, a uvědomím si, že on domov nikdy neměl. Ne, neměl.

Jeho domovem byl ring a stovky různých hotelů. Rodinu představuje jeho tým a fanoušci.

Hruď se mi sevře lítostí a láskou.

Tehdy, když se se mnou zamkl ve svém hotelovém pokoji, krátce

poté, co jsem poprvé viděla, jak mu Pete vpíchl do žíly sedativa, trpěl

Remy depresí a já to ani nevěděla. Držel se mě, aby zůstal při smyslech, ale já nevěděla ani to.

Věděla jsem pouze, že nechce, abych odešla z pokoje, a ani nechtěl, aby kdokoli vešel. Chtěl mě u sebe. Chtěl cítit můj dotek, jako by měl díky němu pevnou půdu pod nohama. Má ústa byla to jediné, co ho dokázalo zahřát, jediné světlo

v temnotě.

Remington není mužem slov. Je mužem kuráže a činu.

Tento velký silný muž potřebuje, aby se o něj někdo staral, a já umírám touhou být tou, kdo se

o něj postará. Chci to víc, než jsem

kdy v životě cokoli chtěla.

On, který sám nikdy domov neměl, se teď ptá, jestli mi můj domov chybí?

Když přitom v měkké posteli

a v jeho náručí spím jako královna, jím to nejlepší jídlo a dělám svou práci a čas trávím s tímto mužem, který je občas domýšlivý, občas nabručený a vždy tak roztomilý?

Položím vidličku, obrátím se k němu a špičkami prstů ho

pohladím po tváři. „Když nejsem

s tebou, tak se mi občas zasteskne. Ale když jsem s tebou, nic mi nechybí.“

Ve tvářích se mu na zlomek

vteřiny objeví dolíčky. Skloním se, abych ten, který mám blíž, políbila. Tiše zavrní a otře si nos o můj.

„Budu si tě držet nablízku, aby ti nic nechybělo,“ zašeptá.

„Prosím. Vlastně bych řekla, že je mezi námi moc volného prostoru.“

Zavrtím se. Zlehka mě kousne

do ucha a pak si mě k sobě přitáhne ještě blíž se slovy: „To máš

pravdu!“

Oba se zasmějeme a pustíme se do jídla. Jíme z jednoho talířku, jednou vidličkou a krmíme se navzájem.

Když vycítím jeho neklid, takový, který mu působí jeho mánie, dojde

mi, že má něco v plánu. Poddám se mu, když mě začne škádlit vidličkou na rtech. Pootevřu rty a dovolím, aby mě nakrmil.

Líbí se mi, jak mu oči ztmavnou, když se dívá, jak pootevírám rty, abych přijala další sousto.

Volnou rukou mi vklouzne

do saténového rukávu a láskyplně pohladí můj triceps, zatímco si nabere na vidličku jídlo pro sebe.

Dívám se, jak kouše, a čekám, až ukrojí další kousek kuřete a trochu od všeho ostatního a vloží mi to

do úst.

Pozoruje mě, jak jídlo vychutnávám, a když polknu,

spokojeně se usměje.

„Komu patříš?“ zeptá se tiše a pohladí mě po zádech.

Srdce se mi rozplývá, když položí vidličku na stůl a vklouzne rukou pod pootevřené cípy županu.

Obejme mě kolem pasu. Skloní hlavu, políbí mě na ucho

a chraplavým hlasem zašeptá:

„Mně.“

„Jsem celá tvoje.“ Pootočím se, abych si ho mohla osedlat,

a zabořím mu nos do úbočí jeho pevného, hřejivého hrdla. Obejmu ho kolem štíhlého pasu. „Jsem

z toho zápasu nervózní. Co ty?“ Hluboko v hrudi se uchechtne

a shlédne na mě. Vypadá, že ho moje slova pobavila. „Proč bych měl?“ Vezme mě za bradu a zakloní mi hlavu, abych mu viděla

do rozesmátých očí. „Brooke, já ho zničím.“

Hlas má tak nezlomně jistý, až je mi Škorpióna skoro líto. Remy ho nejen zničí, jemu to i udělá radost.

„Remy, líbí se mi, jak bojuješ, ale nemáš ponětí, jak nervózní přitom jsem.“

„Proč, Brooke?“

„Proto. Jsi pro mě… důležitý.

Nechci, aby ti cokoli ublížilo, ale co pár nocí jsi tam… v ringu. I když vím, že vyhraješ, bojím se.“

„Jsi ale šťastná, Brooke? Se mnou?“

Ve tváři má napjatý, tázavý výraz, ale přesto působí sebevědomě, jako když se mě ptával: „Líbil se ti zápas?“

Vidím v jeho očích syrovou touhu a vím, že na mé odpovědi mu záleží stejně, jako mně záleží na tom, co si myslí on.

„Jsem s tebou šíleně šťastná,“ přiznám a obejmu ho. Nasaju

do plic jeho vůni, uklidňuje mě.

„Díky tobě jsem konečně šťastná. Díky tobě jsem k zbláznění šťastná. Tečka. Nechci být bez tebe ani jedinou vteřinu. Ani nechci, aby se

na tebe všechny ty ženské dívaly a křičely, co na tebe vždycky pokřikují.“

Hlas se mu změní, je hluboký

a svůdný, jako bývá při milování.

„Já jsem tvůj. Tebe si přivedu domů.“ Otře se tváří o můj krk, pak mě nosem polaská po uchu

a zašeptá: „Jsi moje, nedám tě.“

S těmi slovy si mě posune na stranu a dál mě krmí.

Zdá se, že se mu líbí, jak pootevírám rty a uzavírám za nimi sousta, jež mi vkládá do úst.

Rád mě krmí. Myslím, že to je jeden z těch majetnických samčích pudů, které získal od svých dávných

předků, pravěkých lidí.

Jíme, hladíme se navzájem, líbáme se. Povídám mu o Melanii, jak se s Rileym jedné noci vyspala, a teď jsou z nich ti nejlepší kamarádi, a on se směje

a povzbuzuje mě: „Řekni mi ještě něco,“ zatímco dál jí.

Tak mu vyprávím o svých rodičích, o tom, jak se Nora zamilovávala do všeho, co chodilo, a on se usmívá. Líbí se mi, že se usmívá díky mně.

„Pamatuješ si o svých rodičích něco hezkého?“ zeptám se, když zamíříme zpátky do ložnice a já vlezu do postele.

„Moje matka mě každou noc křižovala.“ Zamkne dveře a já vím, že to dělá proto, aby dovnitř ráno nevpadl Riley a neviděl nás nahé.

„Dávala mi křížky na čelo, na pusu a na srdce.“

„Byla pobožná?“

Remington pokrčí širokými rameny. Zastaví se u své příruční tašky, aby z ní vytáhl iPod

a sluchátka.

Upřímně řečeno mě pouhé pomyšlení na Remingtonovy rodiče mučí. Jak se někdo tak pobožný mohl zbavit té nejsložitější, nejkrásnější lidské bytosti, jakou znám? Jak mohli?

Remy si přinese věci k nočnímu stolku a já si uvědomím, že si je chystá, aby je měl po ruce.

Připravuje se, že mě bude

po zbytek noci držet v náručí, protože si je velice dobře vědom toho, že neusne.

„Chybí ti tvoje rodina?“ zeptám se, když se ke mně připojí.

Postel zasténá, když na ni Remy ulehne a okamžitě se po mně natáhne. „Nemůže ti chybět něco, co jsi nikdy nepoznala.“ Nečekala jsem, že odpoví, a teď se mi chce plakat, utěšovat ho a ochraňovat ho před každým, kdo mu kdy ublížil.

Uvolní uzel na červeném županu

a sundá mi látku z ramen. Líbí se mu, když jsem nahá, aby mě mohl laskat a dotýkat se mě, a já mu ráda dělám radost. Takže vytáhnu ze županu ruce a odhodím plášť stranou. Remy si lehne vedle mě, tělo na tělo, kůže na kůži.

V tu chvíli mu zatoužím dát vše, co mám. Své tělo, svou duši, své srdce, svou rodinu.

„Když ti něco řeknu,“ zašeptám, jakmile ulehneme tak, jak

leháváme nejradši, tváří k sobě, mé nohy mezi jeho stehny, naše těla propletená a dotýkající se tak, jak

je to jen možné, „budeš si to zítra pamatovat?“

Zakryje nás přikrývkou a přitiskne mi tvář na svůj krk, velkými dlaněmi mě hladí po zádech. „Doufám.“

Cítím, jak neklidně pocukává nohama. Usměju se a zvednu ruce, abych ho mohla hladit po vlasech,

to ho uklidňuje. Pak dostanu nápad. Naprosto brilantní nápad. Tímhle způsobem pochopí, co chci říct,

a zároveň ho nebudu tlačit

do něčeho, co mu nemusí být příjemné. Vlastně na to vůbec nebude muset odpovědět.

Natáhnu se přes něj k jeho nočnímu stolku a vezmu sluchátka a iPod, tiše přitom doufám, že tam tu písničku najdu. Zbožňuju ji, ale

nikdy, nikdy jsem se s jejími slovy neztotožnila. Až nyní, kdy je chci na Remingtona Tatea přímo zakřičet.

„Nasaď si je,“ vybídnu ho nedočkavě. Usměje se, protože má rád, když mu pouštím písničky. Opře se o čelo postele, nasadí si sluchátka a přitáhne si mě do klína.

Najdu ji. Je to ta nejlepší píseň, která mu prozradí, jak k zbláznění miluju každou jeho část.

Takže navolím „I Love You“ od Avril Lavigne a pustím mu ji.

Slyším úvodní takty a celá se chvěju napětím, když si zvýší hlasitost a já tak slyším, jak k němu

začíná text písně promlouvat.

Vím, že si to ráno možná nebude pamatovat. Vím, že má oči černé

a že přehrání písničky není totéž, jako to vyslovit, ale strávili jsme spolu už tolik nocí. Trénujeme spolu, koupeme se spolu, běháme, jíme, krmíme se navzájem, opatrujeme se a povídáme si

a myslím, že se Remington ještě nikdy nikomu neotevřel tolik jako mně. Celý život jsem měla kolem sebe vystavěné zdi a nikdy jsem nikomu nedovolila vstoupit

za brány, až jsem si najednou jednoho dne uvědomila, že on… už tam je.

Každý den dýchám a žiju jenom jím a sním o něm, když v posteli ležím vedle něj.

Je docela možné, že tento muž nedokáže rozpoznat city svého syrového, nezkroceného srdce, doufám ale, že díky té písni pochopí, že pro mě je nyní… vším.

Nadšená těmi slovy se dívám

na jeho tvář, zatímco dál poslouchá, a koušu se do rtu. Každá věta, celá píseň dokonale vystihuje, co

k němu cítím, včetně refrénu, který mu prozrazuje, proč ho miluju. Ne pro jeho krásu a slávu, ale protože je takový, jaký je…

Poslouchá, ale oči ze mě

nespouští. S vážným výrazem upírá pohled na mou tvář. Na mé plné rty. Jantarové oči. Vysoké lícní kosti.

„Pusť to znovu,“ vybídne mě tak tiše, že mu skoro musím odezírat ze rtů, abych pochopila, co říká.

Stisknu tlačítko na opětovné přehrání, ale místo aby si tu píseň poslechl znovu, převalí mě na záda, nasadí mi sluchátka na hlavu

a upraví je na mou mnohem menší lebku.

V další vteřině tak už poslouchám píseň „I Love You“, kterou jsem právě přehrála já jemu.

A nyní ji Remington Tate pouští

mně.

Zavřu oči. Srdce mi v hrudi buší vším, co k němu cítím. Jsem toho tak plná a vůči tomu citu tak bezmocná. Cítím dotek jeho rtů. Píseň mi hraje do uší a on mě líbá.

Ani smyslně, ani sexuálně, ale s nekonečnou něhou.

Takhle se mi Remy otevírá a já do sebe nasávám vše, co se mi snaží sdělit touto písní, svými rty a lehounkými doteky, a vím, že

i když si možná nebude ráno nic

z toho pamatovat, zůstane to stejně opravdové jako v tuto chvíli.

12. kapitola

JEDINÁ FOTOGRAFIE

Odpoledne je naprosto dokonalé.

Remington má den volno

od tréninku, nacpává se sacharidy a dodává svalům energii. Nechtěl jíst, co mu Diana navařila, tak nás všechny vzal na oběd do hotelové restaurace. Muži jedí stranou

od nás, probírají záležitosti zápasu a já si užívám společnosti Diany, se

kterou se snažíme poznat jednotlivé

přísady objednaných jídel. Je v tom… pomeranč? Cítím kardamom?

A pak mi pípne mobil. Když vidím, že mi píše Mel, jsem ráda.

Do Seattlu se vrátila ještě před naším odletem z Chicaga, a od té doby jsme si jenom několikrát napsaly.

Melanie:Štve mě to, ale ten blbeček Riley měl pravdu. Na internetu koluje fotka z té restaurace, jak jsi políbila toho hnusáka! A šíří se!

Svět se zastaví.

Vzpomenu si, jak jsem musela

dát tomu nechutnýmu chlapovi pusu na jeho tetování, a najednou mi

dává naprostý smysl, že nás někdo

– možná jeden z těch jeho přisluhovačů? – musel vyfotit. No jistě.

Když někdo mohl čtyři minuty nahrávat tu nejponižující chvíli mého života, kvalifikační závod na olympiádu, tak někdo

samozřejmě musel zvěčnit i druhý nejponižující okamžik mého života. Jasně že to vyfotili. Možná ne ten první pokus, kdy jsem se ho nedotkla. Ale co to druhé kolo, kdy jsem musela pět vteřin vydržet?

Mám pocit, jako bych dopadla

na samé dno a topila se, a to bouře ještě neudeřila, jenom se na obzoru

rýsují tmavé mraky.

Ztuhle uložím mobil zpátky

do kabely. Mám pocit, jako by byl každý můj pohyb zpomalený.

Ohlédnu se na stůl, kde chlapi probírají strategii na zítřejší zápas, a všimnu si, že je Remy pozorně poslouchá. V jednu chvíli je v klidu, uvolněný, opřený do růžové židle hotelové restaurace. A v další vteřině vidím, jak se upřeně dívá

na svůj vibrující telefon.

Srdce se mi propadne, ale vteřina uplyne a nic se neděje.

Z jeho profilu nedokážu nic vyčíst, ale naprosto ztuhl. Pak se to stane

v jediném mihnutí oka.

S obrovským třísknutím převrátí celý stůl. Trenér skončí na zemi, na sobě talíře i jídlo.

Remington plynule vyskočí

na nohy, mrští telefonem na druhou stranu místnosti, a zatímco se přístroj tříští na milion kousků, vystartuje po mně. Pete se hrabe

na nohy a rukou už šmátrá v zadní kapse.

„Ne, Pete, ne!“ vykřiknu. Je mi odporná představa, že by teď chtěl Remyho zdrogovat.

Snažím se zůstat klidná, ale srdce mi buší snad tisíckrát za minutu. Co jsme spolu, ještě nikdy jsem nečelila naštvanému Remingtonovi,

a teď se ho trochu bojím. Nechci ale, aby to poznal.

Sedím a třesu se. Přinutím se ke klidu, zatímco ke mně míří, oddechuje ztěžka jako býk, nosní dírky se mu chvějí, oči mu černě planou, ruce svírá v pěst. Ale to,

z čeho mě skutečně mrazí, je čiré zoufalství, jež se mu zračí ve tváři.

Mám pocit, že mi trvá tak desetkrát déle, než vyslovím tu jednu větu. „Chceš si se mnou promluvit, Remingtone?“ zeptám se staženým hlasem.

Obrním se proti jeho křiku, ale on odpoví mrazivým šepotem, který působí mnohem děsivěji.

„Chci víc než si s tebou promluvit.“

Chloupky na krku se mi zježí.

„Dobře, tak si promluvíme. Omluv mě, Diano,“ řeknu zdánlivě klidným hlasem a odstrčím se od stolu, abych mohla vstát. Nohy se mi třesou.

Připadá mi větší než obvykle.

Celá restaurace se teď na nás dívá.

Diana roztřeseně odejde

k převrácenému stolu, aby pomohla trenérovi uklidit.

Remington pravidelně povoluje a zatíná pěsti a propaluje mě pohledem. Dýchá rychle, mělce. Koutkem oka vidím, jak se za ním

vynořil Riley a stojí teď vedle Petea.

V Remyho očích se odehrává zuřivá bitva. Bojuje sám se sebou, aby se udržel pod kontrolou, ale prohrává. Jako by ten hněv byl silnější.

Snažím se uklidnit zběsilý kvalt svého srdce, přestože především potřebuju uklidnit jeho. Vím, že když se ho dotknu kdekoli na těle, uvolní se. Vím, že někdy potřebuje cítit můj dotek stejně silně, jako se ho já potřebuju dotýkat. Ale takovýhle nikdy předtím nebyl a já se teď poprvé ve svém životě bojím, že můj dotek nebude vítaný.

Pomyšlení, že jediný muž, jehož jsem kdy milovala, se nyní cítí, jako bych ho zradila, mě sžírá a uvnitř ničí.

Zatím nepromluvil, a já přesto cítím, jak mě obklopuje bouře, jež v něm zuří. To, co mi chce říct, mě ale i beze slov zasáhlo hluboko

v mém nitru. Ublížila jsem mu. Ublížila jsem mu a teď se za to nenávidím. Hrdlo se mi stahuje bolestí.

„Jenom jsem chtěla vidět svou sestru,“ vydechnu. Uvnitř mě svírá lítost a strach.

Natáhne ke mně třesoucí se ukazovák a dotkne se mých rtů –

těch, jimiž jsem políbila

Škorpiónovu nechutnou tvář – a pak se ke mně skloní a kousne mě.

Zalapám po dechu šokem i rozkoší, když ucítím na pokožce jeho ostré zuby. „Ty jsi šla vyjednávat

s odpadem, jako je on? A mně jsi to neřekla?“ zeptá se tichým mrazivým hlasem, palcem mě neklidně hladí po rtech.

„Šla jsem za svou sestrou, Remy.

Ten odpad je mi ukradenej.“

Dotýká se mých vlasů a ten dotek je tak nečekaně něžný, až mám chuť zemřít, když vidím, v jakém je kontrastu s divokou bouří v jeho očích a s tím, jak mi bříškem palce

zoufale tře rty. „A přesto jsi toho zkurvenýho grázla políbila stejnými rty, jakými líbáš mě.“

„Prosím, napočítej do deseti.“ Bezmocně se dotknu jeho rukávu.

Přimhouří oči a rychle ze sebe dostane: „Jednadva-tři-čtyři-pět-šest-sedm-osm-devět-DESET.“

Skloní se ke mně, sevře límeček mé košile do pěsti a přitáhne si mě k sobě, jeho sklíčený pohled se

do mě zařezává jako dýka. „Tys políbila toho zmrda ústy, pro který bych zabíjel?“

V očích má divoký pohled, když se opět dotkne mých rtů, tentokrát špičkami dvou třesoucích se prstů,

a najednou nevidím nic jiného než muka v jeho černých očích.

Temných a uštvaných. Nemůžu snést pomyšlení, že ta temnota se v nich usadila kvůli mně. Jeho bolest cítím až v morku kostí.

„Sotva jsem se toho tetování dotkla.“ Hlas se mi třese, šeptám, na víc se mé stažené hrdlo nezmůže. „Udělala jsem, co děláváš ty. Dovolíš jim jednu ránu a dáš jim falešný pocit vítězství. Přesně to jsem udělala, abych mohla vidět svou sestru.“

Udeří se do hrudi. „Seš do prdele moje holka! Nemusíš nikomu dávat falešný pocit vítězství!“

„Pane, musím vás požádat, abyste odešel.“

Remy se otočí za hlasem manažera, jenž k nám právě přichází. Pete s Rileym tomu chudákovi ale zabrání, aby se přiblížil. Pete svižně vytáhne šekovou knížku a já slyším jen něco o „výši škody“. Remy na mě přimhouří oči, je tak naštvaný,

a přitom tak nádherný a téměř nezvladatelný, že nevím, co s ním mám dělat.

Přistoupí ke mně a pohladí mě prstem po bradě. Mé tělo na to zareaguje, jeho výbuch ve mně probudí žhavou touhu. „Já tomu

zmrdovi zmaluju ksicht,“ zašeptá, sametový hlas nese příslib pomsty, když se ke mně skloní a špičkou jazyka vklouzne do mých úst,

„a tobě pak ukážu, co znamená, že patříš mně.“

„Remy, uklidni se,“ vybídne ho Riley.

„To je v pořádku, Riley. Já se tak snadno nedám a on si to klidně může zkusit,“ odseknu

a na Remingtona se zamračím tak, jak po tom očividně bažil.

I on svraští obočí a skloní tmavovlasou hlavu. Dýchá ztěžkla, když vezme mé vlasy do hrsti

a vyplení má ústa brutálním,

majetnickým polibkem, trestá mé rty svým jazykem. „Až tě dostanu

do postele, omyju tě svým jazykem, abys na sobě už necítila toho

grázla, ale jenom mě. Nikoho jinýho. Jenom. Mě.“

Do břicha mě tlačí jeho tvrdý penis. Uvědomím si, že se v něm probudily jeho teritoriální, ochranitelské, majetnické pudy. Nohy se pode mnou skoro podlomí.

Zalapám po dechu a přitisknu se

k němu ještě blíž. „Dobře, tak mě tam vezmi,“ zaprosím zesláblá nutkáním přinést nám oběma uvolnění.

On se ale odtáhne a přimhouří

oči. „Teď nemám do prdele čas se

o tebe postarat,“ odsekne a vydá se ke dveřím a já bezmocně vykřiknu:

„Remy, vrať se. Kašli na to!“

Otočí se a mně se žaludek sevře strachem, když v jeho očích vyčtu touhu vraždit. Ruce sbalené v pěst se mu třesou, když zvedne prst

a ukáže na mě. „Chránit tě je moje právo. Budu chránit jak tebe, tak to, co je ti drahý, jako by to bylo

moje.“

Dech se mi při pohledu na něj zatají.

„Ten zvrácenej parchant mě právě požádal, abych ukončil jeho mizernej život, a já mu moc rád

vyhovím,“ zavrčí a naštvanýma očima si mě ode dveří měří. „Vzal něco, co je mi svaté, a pošpinil to!“ Vyrazí zpátky ke mně a zaboří mi prst do hrudi mezi prsy. „Už to pochop. Jsi. Moje.“

„Remingtone, je to moje sestra.“

„A Škorpión ji nikdy nenechá odejít. Svoje ženský drží zdrogovaný a závislý, uškvaří jim mozek, aby nemohly myslet. Nikdy se jí nevzdá, dokud nedostane

něco, co chce víc než ji. Co ty? Chce tebe, Brooke? Mohl tě zdrogovat.

Svlíknout. Ošukat… Pro boha živýho, mohl tě ošukat!“

„Ne, to nemohl!“

„Dotkl se tě?“

„Nedotkl se mě! Udělali to, aby tě vyprovokovali. Nedovol jim to. Nech si to na zítra do ringu. Prosím.

Dneska večer chci být s tebou.“

„Celou dobu jsem byl s ní, kámo.

Nic se nestalo,“ vstoupí do toho Riley. Poplácá ho po paži, snaží se ho uklidnit.

Když ale Remy uslyší Rileyho slova, v očích se mu objeví zrazený pohled, a než ho stihnu zastavit, otočí se a popadne Rileyho za košili.

„Tys dovolil, aby se moje holka sešla s tím zkurvysynem, ty hajzle?“

Zachvátí mě panika, když Rileyho zvedne ze země. „Remy, ne!“

Popoběhnu k němu a zatahám ho za paži.

Zatřese s ním, až Riley ve tváři zfialoví. „Tys dovolil, aby políbila kérku toho přizdisráče?“

Pete se na mě podívá. „Promiň,“ řekne tiše a pak se obrátí

na Remyho. „Dobře, kamaráde, uložíme Remingtona Ničitele

do postele, jo?“ A hned poté mu vrazí jehlu do krku. Remington pustí Rileyho, vytrhne si stříkačku

a odhodí ji prázdnou stranou.

Dech se mi tají, když vyskočí

a popadne mě. Dívá se na mě, oči mu planou. Otevře ústa, zaváhá, pak tiše a bolestivě zasténá

a přitiskne svá ústa na moje. Políbí mě, aby mě potrestal a připomněl mi, komu patřím. Potom mě pustí, vyjde ze dveří a mě tam nechá stát.

Olizuju si bolavé, napuchlé rty

a dívám se ke dveřím, kudy odešel.

Riley zakašle. Zvedá se na nohy a tře si krk. Všichni si uvědomujeme, že je Remington pryč.

„Jak je to kurva možný?“ zírá Pete nevěřícně na otevřené dveře, jimiž Remy právě vyšel.

„Vždyť by to mělo složit slona, ne?“ ptá se Riley nechápavě Petea.

„‚Mělo by‘, no právě.“

Riley zavrtí hlavou a oklepe si

sklo z kalhot. „To musí být asi adrenalinem. Do prdele.“

„Pete, seber se! Oba dva! Právě jsi mu píchl sedativa! Co my víme.

Klidně by se mohl zhroutit někde

v zapadlý uličce. Mohli by ho okrást a… bože můj.“ Zoufalstvím si zakryju tvář, když si představím, co všechno by mohl pokazit nebo co všechno by se mu mohlo stát.

„Uklidni se, Brooke, zařídíme to.

Riley, vezmi ještě dvě dávky sedativ, sejdeme se u auta,“ prohlásí Pete a otočí se

na manažera a mávne na něj šekovou knížkou, kterou pořád drží v ruce. „Co kdybyste poslal účet

do prezidentského apartmá? Zaručuji vám, že se hned ráno odstěhujeme.“

„Chci vám pomoct!“

„Sakra, už jsi nám pomohla víc než dost, Brooke,“ odsekne Riley a dívá se na mě, jako bych právě

způsobila hotovou apokalypsu. „Jdi nahoru a počkej tam na něj. Až se vrátí, budeš mít práce nad hlavu.“

Přecházím po pokoji jako lev v kleci, čekám na zprávy. Jakékoli zprávy.

Rozhlížím se po jeho věcech, které má všude po pokoji. Vidím jeho počítač a iPod, kartáček

na zuby v umyvadle, oblečení

v kufrech, několik kusů ve skříni

a svírá mě děsivá úzkost a strach.

Remington je tam někde venku a možná právě teď všechno zahazuje jenom kvůli mně. Rty mě pálí od toho, jak si je koušu.

Vzpomínám a přemýšlím, co by se stalo, kdybych odmítla to pitomý tetování políbit. Možná bych

s Norou nikdy nemluvila. Nikdy by neměla šanci se od něj osvobodit.

V tu chvíli mi to přišlo neškodné, navíc jsem si myslela, že ani nemám na vybranou, ale teď si tak moc přeju, aby to Remington nikdy nezjistil. Dokonce i když byl naštvaný, cítila jsem jeho bolest

a teď o něj mám strach. Pokud jeho

pěst právě letí na Škorpiónovu bradu, na vítězství může zapomenout. A to nechci radši ani pomyslet na to, jak by se ten zvrácenej grázl pomstil Noře, kdyby mu Remy ublížil.

Bože můj.

To pomyšlení mě ničí. Nemyslím jenom na svou kariéru, ale také

na Remingtona.

Žaludek se mi svírá, mám pocit, že vyzvracím všechny svoje vnitřnosti. Chci, aby byla Nora

v bezpečí, ale stejně zoufale chci, aby se Remy vrátil do hotelu, kde

ho můžu uklidnit svou láskou. Pokud mi chce ukázat, co znamená mu

patřit, jak to řekl, pak mu dám, co bude chtít, hlavně aby se uklidnil. Nebojím se ho. A nikdy nebudu.

Pořád je to můj Remy, i když má mizernou náladu.

Je ale už pět ráno a on se stále nevrátil. Co chvíli kontroluju internet, v televizi mám puštěný místní zpravodajský kanál a bojím se nejhoršího. Pak uslyším dveře

a zvednu hlavu. Srdce cítím až

v krku, když dovnitř vejde Riley. Hned vyskočím na nohy. „Remy? Kde je? Co udělal?“

Riley se na mě ani nepodívá, přejde rovnou do hlavní ložnice a prohrabe skříně. „Je

na pohotovosti.“

Okamžitě ztuhnu, cítím se jako spráskaný pes, ale chci jít za ním.

„Co provedl? Počkej, vyberu mu věci sama. Musím ho vidět.“

Riley vezme jeho kartáček a holicí strojek a hodí je do malé kožené kabely. „Bude lepší, když počkáš tady. Jde o pár stehů.“ Pak sebere jeho boxerské boty a oblečení

na zápas. „Nevyloučili je. Ani jeden z nich nehodlá nic oznámit. Zápas proběhne dnes večer. Nebo bych spíš měl říct, že ‚bude pokračovat‘ dnes večer.“

Žaludek mě pálí jako kyselina. Ve filmech je to tak sexy, když se

chlap porve o svou dívku, ale tohle je můj chlap a porval se kvůli mně a já teď mám tak příšerný pocit

a o to zoufaleji chci jít, pečovat o něj a chránit ho.

„Na které je pohotovosti?“ Jdu za ním do ložnice, kde popadnu džíny, a obleču si je pod Remyho černé triko – to, v kterém občas spávám.

Riley dojde ke dveřím, otočí se

na patě a napřáhne proti mně paže, aby mě zarazil. „Prosím, pro lásku boží, nechoď. Ani já, ani Pete nechceme, aby tě viděl. Prosím, Brooke. Poslechni mě.“

„Ale jak je…“ Zamrkám, vidění se

mi rozmazává, hlas třese. „Jen mi pověz, jak je na tom.“

„Je nasranej. V nemocnici ho nadopovali sedativy. Upřímně netuším, jak chce dneska večer bojovat. Ale alespoň je nasranej.“

Zabouchne za sebou dveře a já

se zamračím, nic jiného mi nezbývá. Taky jsem naštvaná a mám pocit, jako by mě uvnitř něco sžíralo. Tak moc ho chci vidět, nevím ale, jestli bych mu tím pomohla, nebo mu přitížila. Nic o tom nevím. Zapnu jeho počítač a do Googlu zadám

„bipolární porucha“. Najde mi to desítky a stovky článků s popisem manických epizod, kdy nemocný

bývá střídavě extrémně šťastný a extrémně zoufalý. Pacienti se

také s vysokým nasazením vrhají do toho, co je těší: sex, hazard, alkohol. Občas mívají halucinace; jsou odpočatí po minimu spánku, nebo dokonce nespí vůbec; chovají se neklidně až násilně; a často

po takové epizodě nastoupí hluboká deprese, kdy sotva dokáží vstát

z postele. Jsem si jistá, že právě teď má Remy manický záchvat, už takhle byl po všech těch nocích tvrdého sexu celý neklidný.

Vzpomínám si, jak mi té noci, kdy mi vyprávěl o své bipolární poruše, také řekl, že až to s ním bude

vyhrocené, odejdu. Tím se utvrdím v rozhodnutí, že nevycouvám

a zůstanu s ním.

Přemítám, jak si teď vede on, když se pustil do křížku s takovým odporným člověkem.

Bože, prosím, nedovol, abych mu zničila dnešní zápas.

Právě na tohle myslím, když vezmu tenisky, svoji bandáž

a zamířím do hotelové posilovny. Nastoupím na běžecký pás a jedu dvě hodiny. Plánuju přitom, co udělám, až ho uvidím. Chci mu říct, že je mi to líto. Že bylo nezbytné, aby nevěděl, že se chystám za svou sestrou, ale že jsem s ní musela

mluvit a nechtěla jsem, aby si dělal starosti. Chci ho políbit

a zapomenout, že k tomu všemu vůbec došlo. Naneštěstí ale přijde ráno a já ho nevidím ani v poledne, nevrátí se ani v jednu, ani ve dvě, ani ve tři.

Nevidím ho až do zápasu.

Tou dobou už jsem jen jedno obrovské tepající klubko nervů. Za celou dobu jsem neviděla ani

Petea, pouze trenéra a Rileyho. Oba mě zadrží v sedačce, když se chci zvednout a zajít za ním do zákulisí.

„Prosím, nech ho se uklidnit,“ řekne mi Riley. Přikývnu a dál umírám nedočkavostí. Sedím

na sedadle a čekám a čekám, snad nekonečně dlouho. Dnes večer je

v plánu jediný zápas. Proti sobě se postaví Remington a Škorpión.

Tento jediný zápas potrvá několik hodin. Už teď mám pocit, že uběhla celá věčnost, než moderátor oznámil jeho jméno. Srdce se mi

v hrudi rozbuší, když diváci vyskočí na nohy, aby ho pozdravili.

„A nyníííí, dámy a pánové, chvíle, na kterou jsme všichni čekali. Náš kralující šampion, obhájce titulu, jediný a jedinečný Remington Uragáááán Tate!“

Dav šílí a já sama planu radostí, když v průchodu konečně spatřím

červený plášť.

Zamíří si to přímo k ringu. V břiše mě lechtají motýlci. Oči mě pálí, jak moc ho chci vidět zblízka. Vskočí

do ringu a rozpaží. A když mu Riley sundá rudý župan a odloží ho stranou, prohlédnu si celé Remingtonovo tělo – a na několik předlouhých vteřin zůstanu stát

v nevěřícném šoku. Po celém trupu má fialové modřiny. Na bocích šrámy a v obočí několik stehů.

Přinutím se sednout. Nedočkavě čekám, až Remington jako obvykle obejde ring. Ale on to neudělá. Dav skanduje jeho jméno, v aréně je jeho fanoušků víc než těch, co přišli

podpořit Škorpióna. Dnes ale Remington jako by nebyl sám sebou. Neotočí se, neusmívá se. Neotočí se a neusměje na mě.

Můj elán se vytrácí. Snad ještě nikdy jsem netoužila po něčím úsměvu tak moc jako po jeho.

A snad ještě nikdy jsem se necítila tak neviditelná jako nyní, když mě nevyhledal očima.

A moderátor zvolá: „A nynííí, dámy a pánové, ztělesněná noční můra. Váš Benny, Černý škorpióóóóón!“

Jako by mě do žaludku udeřil celý kamion zoufalství. Remy na mě pořád ještě neupřel svůj modrý – či

černý – zrak, místo toho se dívá, jak z tunelu vychází Škorpión, před sebou vztyčené prostředníky, jako by vzkazoval: „Jo, přesně tak, naser si, Remingtone Tate, a naserte si

vy, co na nás čumíte!“

Žaludek jako by se mi proměnil v kus ledu, když se dívám

na Remyho hrdý, neústupný výraz.

Čeká v rohu a mě skoro bolí, že

na Škorpiónovo vychloubačné gesto nijak nereagoval. Náhle mě napadne, jestli není příliš hrdý

na to, aby mi odpustil. To už mě nikdy nepolíbí? Nikdy se se mnou nepomiluje? To už ke mně necítí tu lásku, jakou já cítím k němu?

Protože jsem políbila jeho nepřítele? Uvnitř se celá kroutím potřebou si s ním ihned popovídat, vysvětlit mu to, popřát mu hodně štěstí a usmát se na něj.

Ale on se na mě ani na vteřinu nepodívá, až pojmu podezření, že si dává zatracený pozor, aby se díval kamkoli jinam než na mě.

A Škorpión už vstupuje do ringu.

Dívám se, jak sundává černý plášť, a vidím, že i on je dost domlácený. Tvář má fialovou

a nalitou přesně tam, kde míval tetování. Nyní má tam, kde se mu plazil ten černý štír, jen šrámy, velkou modřinu a dobrý tucet stehů.

Svoje žluté oči okamžitě upře

na Remingtona a na rtech se mu usadí ten jeho obvyklý zlý úsměv. Úsměv, který už nyní působí vítězně, alespoň v porovnání

s odměřenou tichou pronikavostí Remingtonova pohledu.

Srdce se mi sevře strachem. Přelétnu pohledem dav, hledám Noru, snažím se ji zahlédnout někde mezi Škorpiónovými poskoky, ale nikde ji nevidím. A bojím se o to

víc. Co když jsem tohle všechno způsobila… pro nic za nic?

Cink cink.

Zazvoní zvonec a všechny atomy mého těla se soustředí

na Remingtona. Oba zápasníci přejdou do středu. Škorpión udeří Remyho do žeber, pak mu zasadí dvojitý úder do čelisti tak tvrdě, až téměř slyším, jak křupou kosti.

Remington se udrží na nohou, ale dá mu práci se vzpamatovat. Stojí na místě, paže má volně podél boků.

Zmateně se mračím. V žádném zápasu, ve kterém jsem ho viděla bojovat, a to ani když jsem s ním do ringu vlezla já a učila se základy boxu, Remington nepolevil

v ostražitosti. Do žaludku se mi zakousne neblahá předtucha.

Zadívám se na Rileyho a trenéra,

snažím se v jejich tvářích něco vyčíst. Jejich zachmuřené obličeje a ztuhlé rysy ale potvrdí mé podezření.

Remy se jednoduše přestal bránit. Silné, svalnaté paže mu volně visí po stranách těla a jen se kýve na patách a čeká na další úder. Mračí se, oči mhouří, ale zdá se jako… hladový. Jako by se nemohl dočkat další rány.

Škorpión ho udeří do žaludku, pak ho zvedákem zasáhne do brady.

Remington ránu přijme a skoro okamžitě se zase narovná a zadívá se na Škorpióna, jako by ho v duchu prosil o další zásah.

Jako by se… chystal zemřít.

Další tři rány vyinkasuje do trupu, dvě do hrudi, jednu do žeber,

a přesto útok Škorpiónovi neoplatil ani jediným úderem. Nebrání se,

v jeho očích ale vidím Remingtona, kterého znám. V očích mu plane oheň, přesto se z každého úderu jenom rychle vzpamatuje a o krok ustoupí, jako by svého protivníka vybízel, aby ho udeřil znovu.

Pouze bezmocně zírám.

Srdce mi buší, hlava se mi točí. Nemůžu přestat přemýšlet o tom, jestli je jeho tělo schopno přijmout další úder, a snažím se odhadnout, jaká všechna zranění si odnesl

z předchozí noci, kdy se porvali v soukromí. Co když neútočí,

protože nemůže zvednout paže?

On. Vůbec. Neútočí.

Srdce se mi nedokáže uklidnit, bojím se, že se dnes stane něco strašného. Chci tam vskočit, svého muže obejmout a dostat ho odtamtud!

Škorpión švihne levačkou

a zasáhne ho do čelisti, pak mu zasadí direkt přímo do tváře.

Remington padne na kolena. Hrdlo mě bolí, jak křičím a odmítám přijmout, co se děje, zatímco diváci začnou hučet.

„Fuuuuj! Fuuuuj!“

„Znič toho parchanta, Uragáne!

ZNIČ HO!!“

Boj pokračuje, zdá se, jako by neměl konce.

Při každém Remingtonově zápasu jsem cítila vše od zkroucených nervů přes vzrušení, ale dívat se

na něj teď je pro mě utrpením a každý úder, který Remington vyinkasuje, mi působí fyzickou bolest.

S každým zásahem se ve mně něco zlomí. Cítím bolest v jeho kostech, jako by to byly mé kosti.

V šestém kole jsem tak zničená, že si už představuju, jak ho odvádím pryč, tam, kde mi může pouštět

písničky. Chci si s ním jít zaběhat, protože při běhu se na mě vždy dívá těma svýma modrýma očima

a usmívá se. Chci ho odvést

do postele, kde je teplo, bezpečí a mír. Chci ho vzít někam pryč,

kamkoli, kde mi může říct, co… se to kurva… děje!

Ale jenom sedím a dívám se, jak muže, jehož miluju, jeho soupeř ubíjí k smrti. Ani když po sérii děsivých zásahů do břicha padne na kolena, nevzdává to. Bojuje

o každý nádech, čelo i ústa má

od krve, ale diváci jásají, když zase vyskočí na nohy, plivne

po Škorpiónovi svou krev a znovu

zaujme původní postoj.

„Remy, bojuj!“ slyším se, jak křičím. Řvu z plných plic tak, jak jsem ještě nikdy ve svém životě neřvala. „REMY, BOJUJ! KVŮLI MNĚ! KVŮLI MNĚ!“

Ještě se na mě pořád nepodíval.

Další sérii rychlých úderů přijme stejně jako předchozí. Slyším, jak z něj zásahy vyrazily dech.

Tak strašně moc chci vyskočit

a rozběhnout se k němu, to nutkání mě uvnitř sžírá, mravenčí mě z něj ruce. Vůbec poprvé v životě to chci vzdát. Vykašlat se na hrdost, rozběhnout se k němu, popadnout ho a odvést pryč, daleko

od Škorpióna, daleko od něj samotného, daleko od toho sebedestrukčního tlačítka, které můj chlap tak rád mačká.

Škorpión mu zasadí několik přímých úderů do hlavy a pak se ozve křupnutí.

Remington padá tváří k zemi.

Tělo má pokryté svou vlastní krví.

Nitro mi sevře tak syrový žal a i ty nejmenší žilky mého srdce zmrazí ledový strach. Remyho obličej je napuchlý, ztěžka lapá po dechu,

s každým nádechem se třese, přesto se zapře o zem nejprve jednou, poté i druhou pěstí. V sálu se rozhostí naprosté ticho, zatímco

moderátor odpočítává a Remy se snaží zvednout.

Vidění se mi rozpije slzami

a musím polknout, abych nevykřikla úpěnlivou prosbu, která se mi dere na jazyk. Chci ho prosit, aby pro lásku boží zastavil tohle zvěrstvo

a zůstal prostě ležet!

Koleno jsem si zničila v podstatě náhodou, ale pomyšlení, že by si někdo nechal dobrovolně takhle ubližovat a ještě vstal, když ví, že přijdou další rány a další bolest, mě naplňuje čirou beznadějí.

Remy se ale zvedne. Vyplivne další krev a podepře se pažemi, aby se dostal na nohy, ale Škorpión ho

okamžitě udeří do spánku tak, až se mu hlava otočí.

Riley a trenér na něj řvou:

„Prober se! Kde je sakra tvoje obrana! Co je to do prdele

s tebou?“ křičí pořád a pořád dokola, hlasitě, zoufale, sklíčeně.

Lidé řičí, nikdo z nich to nechce s Remingtonem vzdát, alespoň dokud Remy stojí.

„ZNIČ HO, URAGÁNE! ZNIČ HO!“

řvou.

A když vidím, jak po dalším úderu jeho krev znovu potřísní zem ringu, strašně moc chci na všechny ty lidi zaječet: Držte krucinál huby! Chci ho prosit, aby pro všechno na světě

zůstal do prdele ležet a ukončil

tuhle strašnou noční můru! Třesu se tak, že to nedokážu ovládat.

Ale lidi dál skandují. „RE-MING- TON! RE-MING-TON!“

Já ale vidím, jak moc ho to bolí.

Jedna paže mu visí podél těla, nedokáže ji ovládat. Bolí ho to, přesto tomu dává všechno, jako dává každému zápasu a jako dává každému svému tréninku. Bude pokračovat, dokud bude schopný vstát. A když si tuhle strašlivou pravdu uvědomím, mé nitro se rozpadne na milion kousků.

Po tvářích mi stékají horké slzy, zatímco desítky a stovky lidí v aréně

řvou a křičí. Remingtonovo tělo zasáhne série dalších strašlivých úderů, které ho zatlačí až do lan.

„Remy, Remy, Remy!“ ječí diváci, a když se ke skandujícím přidá drtivá většina přihlížejících, Škorpiónova tvář se zkroutí hněvem. Remy mu plivne na tvář tam, kde ještě před pár hodinami

měl to své tetování, a tiše mu řekne něco, co v druhém muži probudí vztek tak zuřivý, že se s ohlušujícím řevem napřáhne a zvedákem srazí Remyho k zemi. Srdce se mi

zastaví.

V aréně se rozhostí ticho.

S hrůzou se dívám na Remyho

nehybné tělo. Dívám se na ta dokonalá ramena, jež bych poznala i poslepu, na jeho pravděpodobně zlámané kosti, na dokonale vytrénované tělo pokryté fialovými modřinami, šrámy a krví. Oči má zavřené.

Chci zemřít.

Slyším, jak lidé v šoku lapají po dechu, když do ringu vtrhnou zdravotníci. A jakmile se ozve moderátor, lidé začnou bučet.

„Náš vítěz, dámy a pánové, Benny Černý Škorpióóóóón!

Šampion ligy, dámy a pánové. Škorpióóón!“

Ta slova mi nějakým zázrakem

doputují do mozku, ale nijak na ně nereaguju. Dál nehnutě sedím

na místě a veškerou energii dávám do toho, abych se nezhroutila, když se dívám, jak se zdravotníci – zdravotníci! – sklánějí nad Remym.

Nikdy, naprosto nikdy by mě ani na vteřinu nenapadlo, že by mi někdy mohlo něco ublížit tolik, jako když jsem si přetrhla křížový vaz

a z olympijské trati musela odskákat po jedné noze a s duší zničenou.

Ale ne. Ten nejhorší den mého života nastal právě dnes. Když jsem se dívala, jak se muž, kterého miluju, nechává zbít pěstmi svého

soupeře do bezvědomí. Ničilo mi to srdce a tříštilo ho na kousky.

Oči mě pálí, když se dívám, jak zdravotníci převalují jeho

pomlácené tělo na nosítka. Konečně pochopím plný důsledek toho, co vidím. Vyskočím na nohy a jako šílená se prodírám davem diváků, zatímco lékaři nesou Remyho pryč. Protáhnu se mezi nimi, natáhnu se po jedné zkrvavené ruce a stisknu

v dlani dva krví zalité prsty.

„Remy!“

Kolem pasu mě chytne silná paže a nese mě pryč. Slyším povědomý hlas. „Nech je, ať se na něj podívají, Brooke,“ prosí mě Riley

sevřeným hlasem. Přestože se snažím osvobodit, dál mi brání, abych se za Remym vydala.

Pootočím se, abych ho udeřila

a on mě musel pustit. V té chvíli ale spatřím, že oči má zarudlé.

A okamžitě se zhroutím. Rozbrečím se tak, že se ho musím chytnout

za košili, a místo abych ho udeřila, jak jsem původně zamýšlela,

na něm teď visím. Potřebuju se něčeho držet a ten, o koho jsem se mohla vždy opřít, teď leží

na nosítkách, dobitý do bezvědomí.

„Je mi to tak líto,“ vzlykám, třesu se a pláču tak, jako tehdy před šesti lety. „Bože, je mi to tak líto. Je mi

to tak líto!“

On také vzlykne, pak se odtáhne a otře si tváře. „Já vím, Brooke.

Nevím, co to mělo sakra bejt… To jen… Nevím, jak se to mohlo tak podělat. Ježíši!“

Přistoupí k nám trenér. Je vážný, i jeho oči se lesknou slzami

a zklamáním. „Mají podezření na otřes mozku. Jeho zorničky nereagují.“

Oči se mi zalijí novým přívalem slz, hrdlo se mi sevře. Riley se vydá za trenérem. Nora. Do prdele!

Musím tu počkat na Noru! Odchytnu si Rileyho a nanovo se rozpláču, když si uvědomím, že s ním nemůžu

jet.

„Riley, moje sestra! Řekla jsem jí, aby se tu se mnou setkala.“

Přikývne, chápe to. „Napíšu ti, do které nemocnice ho vezou.“

Nešťastně přikývnu a dívám se, jak odchází. Stírám si slzy z tváří

a netuším, jak zvládnu všechny ty emoce, jež mě tlačí v hrudi. Tak zoufale se chci rozjet

za Remingtonem, ale nemůžu Rileyho požádat, aby mě zastoupil. Nora ho nezná, a kdyby ho viděla, možná by se rozmyslela. Je to to nejtěžší rozhodnutí, co jsem kdy musela udělat – jenom se dívat, jak ho odvážejí, celého zakrváceného,

a nemoct se za ním rozběhnout.

Opřu se o dveře dámských toalet a čekám a čekám, bez sebe strachem a obavami, před očima všechno, co se právě stalo.

Myšlenky mi víří v hlavě, mám pocit, že se snad každou chvíli probudím a pochopím, že to

všechno byl sen a že se Remy v tom zatraceným ringu nepokusil spáchat sebevraždu.

Ale přesně tohle on udělal. Udělal to.

Můj Remy.

Muž, který mi pouštěl „Iris“. Muž, který se se mnou smál,

běhal a říkal, že jsem jeho jiskřička.

Nejsilnější muž, jakého znám, a také ten nejněžnější.

Muž, který je trochu zlý, trochu šílený a trochu nezvladatelný.

Po třech hodinách mi už nezbývají žádné slzy a ani naděje.

A když si jdu chytnout taxi, mám pocit, že to, co se ve mně právě zlomilo, se už nikdy, vůbec nikdy neuzdraví.

Týden prosedím na židli v jeho nemocničním pokoji, dívám se na jeho krásnou tvář s trubicí

zavedenou do krku, aby mohl vůbec dýchat, a brečím vztekem

a zoufalstvím a bezmocí. Občas mu na hlavu nasadím sluchátka,

pouštím mu všechny písničky, co jsme poslouchali spolu, a čekám, jestli neotevře oči nebo nedá jinak najevo, že je při vědomí. Jindy se procházím chodbami, abych ulevila nohám i pažím, které mi od samého sezení zdřevěněly. Za celou dobu jsem ani jednou nezahlédla Petea

a nikdo mi nedokáže říct, kde je. Dnes se v čekárně objevil Riley, našel mě zrovna ve chvíli, kdy jako bez duše zírám na pytlík buráků.

Nevěděla jsem, co si vzít, co by se dalo alespoň vzdáleně považovat za zdravé, a všechno müsli jsem už

snědla. Asi jsem zhubla, protože mi džíny trochu plandají, žaludek mám

ale sevřený jako pěst, a kdykoli se uvolní a já se konečně můžu najíst, nedovolí mi to krk.

„Je vzhůru,“ oznámí mi Riley.

Zamrkám, ale okamžitě vyskočím na nohy. Odhodím nedojedený pytlík arašídů na prázdnou židli vedle sebe a rozběhnu se chodbou k jeho pokoji. Před dveřmi se ale zastavím, najednou nedokážu jít dál. Bojím se ho vidět. Bojím se, co mu řeknu.

Posledních několik dní jsem nad tím hodně přemýšlela. Vlastně jsem nedělala nic jiného. Ale najednou se mi všechny myšlenky vypaří z hlavy, a když vejdu dovnitř, mysl mám

prázdnou. Zamířím k jeho posteli a uvnitř hluboce, nesnesitelně trpím. Myslela jsem, že jsem už otupěla, ale teď si uvědomuju, že opak je pravdou. Jdu pomalu

k němu, oči upírám na to jediné, kolem čeho se otáčí můj svět.

Na něj. Oči má otevřené. Je mi jedno, jakou mají barvu. Pořád je to Remington Tate, muž, kterého miluju.

Bude v pořádku, ale já ne. A nemyslím, že někdy budu.

Vytrysknou mi slzy a náhle se mi všechny myšlenky vrátí plnou silou. Chci mu toho říct tolik, že se zastavím uprostřed pokoje

a vyhrknu to ze sebe. Má slova jsou plná hněvu, ale přes vzlyky jim není moc rozumět. „Jak ses op-povážil… Jakým právem js-jsi mě nutil se dívat, jak… jak tam jen s-stojíš… Jakým právem jsi mě nutil d-dívat se, jak tě ničí! Tvoje kosti! Tvůj obličej! Jsi m-můj! Můj, abych… abych tě držela… a objímala… Jak ses op-povážil nechat se takhle zničit. Jak ses opovážil z-zničit mě!“

Oči má stejně jako já podlité krví a já vím, že bych měla přestat, protože mi ani nemůže odpovědět, ale stavidla se zvedla a teď už to nedokážu zastavit. Prostě nemůžu. On mě přinutil dívat se a já ho nyní

přinutím poslouchat, co mi to jeho pitomý, podělaný rozhodnutí způsobilo!

„Chtěla jsem pomoct sestře, nechtěla jsem tě do-dostat do problémů. Chtěla jsem tě chránit, starat se o tebe, být s tebou. Chtěla jsem s tebou zůstat, dokud mě nebudeš mít dost a už mě nebudeš potřebovat. Chtěla jsem, abys mě miloval, protože tě… tě… bože, ale ty… já… tohle nedokážu. Už nemůžu. Je těžké vidět tě zápasit,

ale dívat se, jak pácháš sebevraždu, je… Nemůžu, Remingtone!“

Vydá zvuk plný bolesti a snaží se zvednout jednu paži v dlaze. Oči má

rudé a plné utrpení.

Nemůžu vydržet, jak se na mě dívá. Jak do mě boří svůj pohled. Jak mě ničí.

Po tvářích mi stékají horké slzy. Poddám se svému nejniternějšímu přání a přistoupím k němu. Dotknu se jeho volné ruky a skloním se

k jeho hrudi. Zvednu jeho ruku

a políbím ho na klouby. Na pokožce mu nechávám vlhkou stezičku, ale nemůžu přestat, protože tohle je naposled, kdy ho líbám, a to vědomí mě bolí.

Zasténá, když si ruku v sádře nepohodlně položí na mou hlavu a nešikovně mě hladí po vlasech.

V hrdle má trubici, ale když si setřu slzy a vzhlédnu k němu, jeho oči

na mě křičí to, co bych nebyla schopná poslouchat. Vstanu. Jsem takový zbabělec, jak říká Mel. On mě ale chytne za ruku a nechce mě pustit. Ani já nechci, aby mě pustil, ale musí mě nechat jít. Silou mu ruku vytrhnu, vezmu jeho hlavu

do dlaní a políbím ho na čelo. Doufám, že ten polibek pocítí hluboko ve své duši, protože odtud také pochází – z mé duše. Zavrčí

a začne si vytahovat trubici z krku. Když se mu podaří vytáhnout si některé hadičky, jeden z přístrojů začne pípat.

„Remy, nech toho! Nedělej to!“ prosím ho, ale to ho spíš povzbudí. Otevřu dveře a zavolám na sestru.

„Sestro! Prosím!“

Do místnosti vpadne zdravotní sestra a mě bolí u srdce, když se dívám, jak mu vpravuje sedativa do infuze. Mám pocit, že už nikdy nepocítím nic, čím jsem byla, jen

spálený oharek, který se ze mě stal. Nemůžu uvěřit, že mu to dělám, že jsem tak zbabělá, tak bezcenná

jako kdokoli jiný. Ale když ho sestra uloží a nastaví mu respirátor, dívám se na něj už ode dveří. Zdá se teď klidnější. Nespouští ze mě oči a já se na něj usměju. Úsměv je to ale

falešný a na tváři mě nepříjemně pálí. Odejdu.

Je mi odporné pomyšlení, že až se znovu probudí a otevře modré

oči, možná si nebude pamatovat, co jsem mu řekla nebo kde jsem nebo co se se mnou stalo. Ale nemůžu tu zůstat.

V jídelně najdu Rileyho a ukážu mu obálku, kterou jsem před několika dny získala od jedné ze sester. „Odcházím, Riley. Moje smlouva vypršela před několika dny. Jen… rozluč se za mě s Petem a prosím…,“ podám mu obálku

s Remingtonovým jménem, „dej mu to, až bude mít oči zase modré.“

Tu noc se vracím do Seattlu.

Zhroucená sedím na sedačce a cítím se těžká a prázdná jako opuštěný dům. Dívám se z okénka

a přemýšlím, jestli má už oči zase modré a zda dostal můj dopis.

V duchu jsem ho napsala snad tisíckrát a přečetla si ho tisíckrát, než jsem ho třetí noc v nemocnici napsala, už rozhodnutá, že nezůstanu.

Drahý Remingtone,

myslím, že sis mě získal hned

v první chvíli, kdy jsem tě vůbec spatřila. A myslím také, že jsi to věděl. Jak bys to mohl nevědět? Že se mi zem chvěje pod nohama. A to

chvěla. Kvůli tobě. Ty jsi vrátil

do mého života barvy. A když jsi šel za mnou a políbil mě, někde hluboko jsem vytušila, že jsi v tom okamžiku navždy změnil můj život.

Opravdu jsi ho změnil. S tebou jsem prožila ty nejnádhernější, nejneuvěřitelnější a nejúžasnější okamžiky. Ty a tvůj tým jste se stali mou novou rodinou a já ani

na vteřinu nikdy nepomyslela na odchod. Ne od nich, ale především od tebe. Každý den,

který jsem s tebou strávila, jsem po tobě toužila stále víc. Celé dny jsem ti chtěla být nablízku. Bolelo mě být s tebou a nedotýkat se tě.

Chtěla jsem strávit každou volnou chvíli s tebou a každou noc v tvém náručí. Tolikrát jsem ti chtěla říct, jak jsem se díky tobě cítila, ale chtěla jsem, abys mi to ty řekl první. Má pýcha je už ale pryč.

Nemám už pro ni místo a nechci litovat toho, že jsem ti to nikdy neřekla. Miluju tě, Remy. Celým svým srdcem. Jsi ten nejkrásnější, nejkomplikovanější, nejmilejší bojovník, jakého znám. Díky tobě jsem se cítila šťastná. Byl jsi pro mě výzvou i radostí, díky tobě jsem se uvnitř zase cítila jako malá holka, která má všechno krásné teprve před sebou, protože jsem se

na tebe jen podívala

a představovala jsem si, jaké bude prožívat ty okamžiky s tebou

po boku. Nikdy jsem se necítila ve větším bezpečí, než když jsem

byla s tebou, a chci, abys věděl, že miluju každou tvou součást,

dokonce i tu, která mi zlomila srdce. Ale už nemůžu zůstat, Remy.

Nemůžu se dívat, jak si ubližuješ, protože když se to stane, ubližuješ i mně tak, jak mě nikdy ani nenapadlo, že by mi někdo mohl ublížit, a já se bojím, že to nevydržím a že jednoho dne se už neuzdravím. Prosím, už si nikdy,

nikdy takhle neubližuj. Jsi bojovník,

jakým chce být každý, právě proto tě všichni zbožňují. Dokonce i když se něco nepovede, zvedneš se

a bojuješ dál. Děkuju, Remy, za to, že ses mi otevřel. Za to, že ses se mnou podělil o své myšlenky

i o sebe. Děkuju ti za práci a i za to, jak ses na mě pokaždé usmíval.

Chci ti popřát, aby se ti dařilo, ale já vím, že se ti bude dařit. Vím, že ti oči nepřestanou zářit tou sytou modří, nepřestaneš se domýšlivě

usmívat a nepřestaneš bojovat. A já zatím už budu patřit do tvé

minulosti jako všechno, co jsi nechal za zády dávno přede mnou. Jedno bys měl ale vědět. Kdykoli

uslyším „Iris“, vzpomenu si na tebe.

Navždy tvá,

Brooke

13. kapitola

V SEATTLU PRŠÍ VÍC NEŽ DŘÍV

Ani Mel mě nedokáže rozveselit.

Mluvila jsem se svými rodiči

a řekla jim, že je všechno super, hlavně proto, že nechci, aby si dělali starosti o Noru, dokud nevyřeším, jak ji dostat domů.

Trochu jsem pátrala a zjistila jsem, že podle webu svých fanoušků má Škorpión v plánu slavit vítězství

na odlehlém ostrově, dokud

nezačne další sezóna – což nebude dřív než v únoru příštího roku,

ve Washingtonu, D. C. A po mé sestře není ani památky.

Nejspíš budu muset přijmout nabídku od té internátní školy. Od srpna bych se tak měla zase starat o žáky základní školy. Ale

pokud to opravdu udělám, v únoru se nebudu moct vydat hledat svoji sestru. A to se mi nelíbí. Když ale začnu po Noře pátrat, nevím, jestli budu mít dost sil vídat v arénách Remingtona.

Melanie, která propátrává sociální sítě, říká, že jeho fanoušci zatím spekulují, jestli se příští rok do ringu

vrátí.

„Prosím,“ zasténám, když spolu běžíme a ona to téma znovu otevře.

„Prosím, už o něm přede mnou nemluv.“

„Proč ne? No tak, bačkoro. Ještě nikdy jsi nebyla zamilovaná

do žádného chlapa a já se ráda bavím o chlapech, když to konečně není o žádným z mých objevů.“

„Prostě o něm nechci mluvit.

Prosím! Miluju ho, Melanie. Miluju ho. On je sakra moje všechno! Pro mě je sluncem a všemi planetami, co jen v galaxii jsou. Bolí mě na něj myslet, copak to nechápeš?“

Až slzy v mých očích Mel konečně

zastaví. Vezmu svůj iPod a strčím si sluchátka do uší, ale když ho zapnu, poslouchat hudbu mě bolí, protože při každé písni přemýšlím, jestli mu ji chci pustit.

Když si to uvědomím, píchne mě u srdce. Zastrčím přehrávač zpátky do pouzdra na nadloktí

a soustředím se na běh. Slunce stoupá po nebi stále výš, a když zabočíme za roh mého domu, spatříme před vchodem černé escalade.

Nezpomalíme, ale když se

k němu přiblížíme, dveře se otevřou a z vozu vystoupí muž velice podobný Peteovi. A hned za ním se

objeví Riley.

A najednou stojí přímo přede mnou nádherný, zdravý a živý Remington Tate. Tmavé vlasy se mu lesknou, v chlapecké tváři sexy úsměv, na bradě strniště. Opálený, mohutný. Srdce mi přestane bít.

Zastavím se.

Přestanu dýchat. Přestanu existovat.

Hlavu mám prázdnou, plíce nefungují, uši neslyší.

Dívám se na něj. A on se dívá na mě.

Upírá pohled do mých očí, já ho upírám do jeho a v tu chvíli mi srdce naplní hluboký cit.

Naplní ho až po okraj, vylije se z něj a silou rozjetého vlaku míří přímo na něj. Narazí do něj

a vybuchne, a jakkoli mě bolí vidět ho před sebou, smysly mám vybuzené a oči z něj nemůžu odtrhnout, jako by na tom závisel můj život. Pak mě Mel šťouchne

do zad a já se proberu. Pomalu k nim vykročíme.

Tak pomalu, až to skoro nemůžu snést.

Připadá mi, jako by se celý svět zpomalil. Každý krok mi trvá celé věky.

Jak se blížíme, zdá se mi Remington… obrovský. Větší než

všechno, co znám. Nemůžu uvěřit, že tahle dokonalá lidská bytost mi kdysi alespoň na krátký čas patřila.

Špatná zpráva je, že mé tělo odmítá přijmout skutečnost, že mi Remy už nepatří. Každou buňku mého těla to k němu táhne, jako by byly naprosto přesvědčené, že mi stále patří.

„Sakra, ten chlap je kus,“ vzdychá Mel vedle mě.

Jenom přikývnu. Opájím se jím, od hlavy až po paty, jako by byl za celé dlouhé, předlouhé týdny

sucha první kapkou vody. Srdce se mi sevře, v nitru se celá chvěju.

A vím, že není pochyb. Miluju ho

stejně jako předtím. Ale není to nic, vůbec nic v porovnání s tou jedinou prchavou vteřinou, kdy se na mě krátce, skoro znuděně usměje.

„Slečno Dumasová?“ osloví mě Pete s úsměvem, když k nim dojdeme. „Věříme, že tohle patří vám.“

Pokyne k Remingtonovi, jenž mě pozoruje s tím svým znuděným úsměvem, který mu z tváře pomalu mizí. Tep mi buší ve spáncích a až pak si uvědomím, že z auta vystupuje ještě někdo. Žena. Která vypadá jako… Nora.

Zamrkám, srdce se mi zastaví.

„Noro?“

„Nora?“ ozve se Melanie snad ještě hloupěji než já.

„Jenom jsme se chtěli ujistit, že se domů dostala v pořádku,“ prohlásí Pete.

„Noro?“ opakuju. Ne, rozhodně zním mnohem hloupěji než Melanie.

„Jsem to já!“ Sálá energií

a připomíná své staré já, když mě jde obejmout a celá se třese nadšením. „Jsem to já, sestřičko!

Jsem zpátky! Byla jsem

na odvykačce. Pete mi pomohl,“ vyhrkne ze sebe. „A mám taky pryč tetování.“ Ukáže na růžovou tvář.

„Když ses na mě tehdy podívala, cítila jsem se tak mrňavá, Brooke.

Tak malá a… špinavá.“

„Ne! To ne, prosím!“ Konečně se vzpamatuju z překvapení a obejmu ji. Pořád nevěřím, že moje sestra stojí přímo přede mnou. Mel mi ji vyškubne z náruče a sama jí dá najevo, jak moc ráda ji vidí.

„Noro! Ty střevo jedno, bláznivko!“ Obejme ji a roztočí a pak ji znovu sevře v náručí. Otočím se na ty tři muže před sebou, a protože se nedokážu

přimět, abych promluvila na toho,

s nímž nejvíc toužím mluvit, oslovím Petea: „Pete, co to má být?“

„Překvapení!“ prohlásí a mávne na Noru. „Vede si skvěle. Je to

báječná holka.“

Netrpělivě se na něj podívám

a on kývne na Remingtona, který tu stojí s rukama v kapsách. Prohlíží si mě odshora dolů, pořád, znovu

a znovu. Najednou jsem si silně vědoma toho, že mám na sobě upnutý běžecký úbor, který mi obepíná zadek, prsa i pas, na němž se podepsaly všechny tabulky hořké čokolády, které jsem spořádala, abych se alespoň nějak vyrovnala

s trápením z rozchodu.

„Toho dne, kdy měl Remy bojovat se Škorpiónem, mu Škorpión nabídl tvou sestru výměnou za titul mistra. A Remy souhlasil,“ oznámí mi Pete.

To mi vyrazí dech. Zírám na něj, neschopna pohybu, mozek prázdný. Nechápu. Když očima vyhledám Remingtona, síla jeho pronikavého pohledu mi téměř způsobí šok.

A naprosto mě pohltí.

„Ty jsi souhlasil, že… prohraješ?“ Zpočátku tomu nemůžu uvěřit.

A pak…

Tělo se mi sevře tak silným citem, jako by mi mozek zasáhl

blesk a ozářil vše tak, že je to skoro nemožné snést.

Pomalu vrtím hlavou a bezmocně visím na tak známých modrých očích. Srdce mi nevěřícně buší.

V nitru se mi bouří tolik

protichůdných pocitů a myšlenek, až mě to bolí.

„Tohle jsi udělal… a jen pro Noru?“ vydechnu.

Má tak krásnou tvář, že mu chci zabořit ruce do vlasů a líbat ho až do konce dnů. Nevěřím ale, že si toho báječného muže zasloužím. Muže, který stojí přede mnou a ani mi neřekne, jak hnusné ode mě bylo ho opustit tak, jak jsem to udělala.

Uvnitř mě všechno bolí, cítím se naprosto převálcovaná. A to není zrovna ten nejlepší stav, v jakém byste se měli dozvědět, že je vaše sestra konečně doma, v bezpečí.

Zhroutím se na schody u domu, kde bydlím, otupělá a neschopná jasného uvažování. Jenom zírám

do prázdna a snažím se potlačit příval slz.

Pete vytáhne z kufru escalade zelený cestovní vak a i s Norou zamíří do domu. „Odnesu jí to dovnitř.“

Zůstanu venku s Rileym, který těká pohledem mezi mnou a Melanií jako při ping-pongu, a také

s Remingtonem. Mým Remym. Remym, jehož jsem opustila, když ležel v nemocnici. S mužem, kterého miluju. S mužem, do něhož jsem zblázněná. S mužem, který se

nechal zbít a ponížit, a to kvůli mé sestře. Kvůli mně.

Hrdlo se mi bolestivě sevře, sotva dokážu dýchat.

Je tak pohledný, tak důvěrně známý. Cítím se ve vlastním těle jako vězeň, všechno ve mně křičí, abych se dotkla toho muže, který po celé týdny patřil mně.

Ruce má pořád v kapsách džín.

Přemýšlím, jestli bojuje se stejnými překážkami jako já. Tváří se ale tak vážně jako nikdy předtím, když měl modré oči. A že je modré má. Tak modré, že se v nich chci utopit.

Obejmu se a skloním hlavu hanbou. „Proč jsi mi nic neřekl? Proč

jsi kvůli… ní… všechno zahodil?“ Ani nedokážu říct „kvůli mně“.

Cítím se strašně.

Ale Remington mě tiše opraví.

„Myslíš kvůli tobě.“

Riley se do toho vloží. „Já to taky nevěděl, Brooke. Ani trenér. Jenom Pete. To on ho té noci našel

a odvezl tvou sestru do bezpečí, zatímco se Remington vzdával vítězství.“

Zvednu oči k obličeji svých snů a hlas mi ztěžkne bolestí, když pochopím, co udělal.

„Jak ti je? Jsi v pořádku?“ Dívám se a něj. Oči má modré a plné ohně. Přikývne. Zlobí se. Myslím.

Nevím. Dívat se na něj je pro mě jako rána na solar, ale zároveň po ničem jiném netoužím.

„Co pro tebe ta prohra znamená?“ zeptám se ho. Bože, Remington mi tak strašně chyběl. Při pohledu na něj, jeho pronikavé modré oči a krásnou tvář, mi do očí opět vhrknou slzy.

Myslím, že i on má problém se vyjádřit, protože neodpoví.

Jsou to pro mě učiněná muka – mít ho před sebou, tohoto nepředvídatelného muže, chlapa plného překvapení, Remingtona Tatea. Nic na světě mě nebolí víc než vědomí, že jsem ho měla

a ztratila ho.

„Ta prohra? Kromě toho, že jsme chudí?“ odpoví mi nakonec Riley, když se zdá, že ani Remington, ani já už nepromluvíme. Hlasitě se uchechtne a prohrábne si vlasy. „Má na účtu pár milionů, to mu pomůže přežít rok. A až začne nová sezóna, vrátíme se s plnou parádou.

Remyho fanoušci žádají odplatu.“

„Máš opravdu věrné fanoušky,“ poznamenám tiše přímo k Remingtonovi, protože si vzpomenu na všechny ty květiny, co mi kvůli němu přinesli, a najednou mám žaludek zase jako na vodě.

V tuhle chvíli mám pocit, jako

bych čekala celý život, než opět promluví. Můj parťák na běhání, můj kamarád, můj milenec. Moje láska.

„No, čas vyrazit,“ poplácá Riley Remingtona po zádech. „Vlastně jsme tady, Brooke, taky proto, že hledáme fyzioterapeuta pro nadcházející sezónu. Někoho, kdo může nastoupit co nejdřív,“ prohlásí Riley a ze zadní kapsy něco vytáhne. „Pokud máš zájem,

na zadní straně je číslo na pana Tatea. A jméno hotelu, kde bydlíme. Odjíždíme za tři dny.

Promysli si to.“

Dívám se, jak Riley nastupuje

do auta, a pak z domu vyjde Pete a rozloučí se.

Zvednu oči k Remingtonovi.

Pozoruje mě a v jeho tváři se zračí tolik emocí, že nevím, která z nich převládá. Na pažích mám husí kůži z toho, jak moc bažím po jeho dotecích. Ze vzpomínky na jeho mozoly, na vlhký dotek jeho jazyka mě kůže mravenčí. Můj tmavovlasý lev. Majetnický, milující.

Nespouštíme ze sebe oči. Srdce mě bolí, ale ani jeden z nás nepromluví, přestože je tak tisíc věcí, které musíme probrat.

„Vypadáš dobře, Remy,“ ozve se Mel zvesela.

Usměje se na ni a ve tvářích se mu objeví dolíčky. Pak ale pohled rychle stočí zase na mě. „Víš, kde mě najdeš.“

Nastoupí do auta a odjede.

A mně zůstane husí kůže, jíž se stýská po jeho dotecích.

Mel se vrátí do bytu, ale já zůstanu ještě venku na slunci. Potřebuju to… zpracovat.

Když vejdu do svého bytu, srdce se mi naplní radostí z toho, že zase slyším Nořin nadšený hlas, připomínku toho, že tu opravdu je. A najednou mi můj byt vším tím smíchem připomíná spíš vysokoškolskou kolej – a to jenom

díky Remymu.

„Vážně myslím, že mě má rád!“

„Noro!“ Vejdu do rozmanitě vyzdobeného pokoje – za to může Mel a její dekoratérské schopnosti – a svou sestru obejmu. „To se

na tebe podívejme. Jsi v pořádku?“ Prohlédnu si ji a musím přiznat,

že vypadá skvěle. Růžové tváře, rozzářený úsměv. Světle hnědou hřívu si ostříhala nakrátko, do rtů se jí vrátila barva. Vypadá pohuble, ale zdravě, a v očích má takovou chuť do života, až mě to ochromuje.

Tohle je Nora, kterou si pamatuju. Moje malá sestřička.

Stiskne mi ruku a přikývne, pak

proplete své prsty s mými.

„Nora mi právě vyprávěla, jak o ni Remington bojoval se

Škorpiónem.“ Mel na mě třeští oči a rozvážně přikyvuje. „Myslí si, že od Remingtona bylo vážně parádní a sexy, že o ni bojoval.“

Ucítím osten žárlivosti. „Aha. No jasně.“

Nora ho vídávala nejspíš po celé poslední čtyři týdny, ale

z představy, že jakákoli žena vídala jeho úsměv a slýchávala jeho hlas, zatímco já o to byla ochuzena, je mi špatně.

„Brooke, měla jsi ho vidět,“ vybuchne Nora, aniž by tušila, jak

její slova mučí ten malý, silný orgán jménem „srdce“.

„Prostě vrazil do našeho pronajatého apartmá, srazil dva z jeho chlapů a pak se pustil

do Bennyho a mlátil ho a mlátil. Dokonce mu vrazil tužku tak hluboko do tváře, že mu úplně zničil tetování.“

„Počkat! Kdo je sakra Benny?“ ozve se Melanie.

„Škorpión!“ vysvětlí Nora

a rozzářeně se usmívá. Jenom zírám. Je z ní úplně někdo jiný než ta na drogách závislá, rudovlasá holka s vytetovaným štírem, kterou jsem viděla v té japonské

restauraci. Je s podivem, co dokáže měsíc na odvykačce. A můj tmavovlasý bojovník…

„Aha. Benny rovná se Škorpión.

Chápu!“ prohlásí Mel a protočí panenky.

„Remington mi připadal jako posedlý, nepřestal ho mlátit. Benny ho nedokázal zastavit. Remy pořád řval, ať se drží dál od jeho holky, že neodejde, dokud nedostane, co

jeho holka chce, a další věci. A když se Bennymu konečně podařilo ho zastavit, nabídl mu mě. Řekl, že když s tím přestane, může mě mít výměnou za vítězství v šampionátu. A pak se na mě Remy podíval

a zeptal se, jestli jsem tvoje sestra.

A já přikývla. Tak souhlasil. Ani na vteřinu nezaváhal. Chtěl mě

odtamtud odvézt ještě tu noc, ale Benny řekl, že zůstanu pod zámkem, dokud nebude prohlášen za vítěze, tak Remy zavolal Peteovi, aby pro mě přijel. Pete mě odvezl do léčebny v Connecticutu a Remy mi zaplatil léčbu.“

Zhroutím se do židle, nohy mě už neunesou, přes slzy nevidím.

Přestože jsem jich tolik vyplakala, mám pocit, že mám zásoby ještě na celé jezero slz. Za Remingtona Tatea. A za sebe. A za to, že jsem tak strašlivě podcenila někoho,

o kom jsem si myslela, že udělal něco strašlivého. A přitom pro mě udělal naopak něco naprosto neuvěřitelného a krásného. Když

má Remy černo, je schopen provést hodně špatných věcí, alespoň tak

mi to tvrdili. Ale co se Nory týče, udělal něco správného. Kvůli mně. Ať si Nora vzhledem ke své romantické povaze říká cokoli, vím, že bojoval kvůli mně. To kvůli mně se vzdal zápasu. Kvůli mně

a někomu, kdo je mi blízký. Tak mi to slíbil tu noc, kdy převrátil hotelovou restauraci vzhůru nohama.

Vzpomínám si, jak hrdý při tom

zápasu byl, jak přijímal každou ránu. Muselo pro něj být čirým utrpením nemoct mu to oplatit. Protože tohle je vše, co Remy zná. Celým svým srdcem je bojovník. Tu divokost vidím i v jeho očích. Když ho někdo vyprovokuje, sotva se dokáže ovládnout. A když

pomyslím, že si nechal takhle ublížit a ještě se zdržel zpátky… a jen kvůli mně. A mé sestře.

V hlavě mi něco secvakne a srdce se mi naplní takovým citem, až mám pocit, že mi pukne bolestí

a láskou. Ve vzpomínkách se vrátím do noci, kdy jsem Remyho viděla poprvé. Zářivé modré oči, zlatavé

opálení, ježaté černé vlasy. Sexy úsměv, tvrdé tělo.

„Jak se jmenuješ,“ zavrčí. Ztěžka oddechuje, oči upírá do mých.

„Hm, Brooke.“

„Brooke jak?“ odsekne netrpělivě.

Roztřeseně a neochotně osvobodím svou ruku z jeho sevření a střelím pohledem po Melanii, jež nás doběhla a teď s vytřeštěnýma očima stojí za ním. „Brooke Dumasová,“ odpoví místo mě a pak mu k mé nelibosti nadiktuje moje telefonní číslo.

Muž se usměje a zadívá se mi do očí. „Brooke Dumasová.“ Mám pocit, jako by se se mnou svým

hlasem právě pomiloval. Přímo tady. Přímo před Mel.

Vykročí ke mně a uchopí mě za zátylek.

„Brooke,“ zavrčí tiše, hrdelně.

Když se odtáhne, má na rtech úsměv. „Jmenuji se Remington.“

Bože, já věděla už tehdy, že se mi změní celý život. Jenom jsem netušila, jak moc.

Jak. Já. Toho. Muže. Miluji.

Ano, nebude to s ním lehké a bipolární porucha to ztíží.

Je silný a hrdý a nemůžu čekat, že by mě přišel prosit.

Ale přestože mě nepožádá, abych se vrátila, nechtěl, abych já

žadonila o odpuštění za to, jak zbaběle jsem se zachovala

a opustila ho, když ležel v nemocnici.

Poprvé za celé týdny cítím první skutečnou jiskru radosti. Shlédnu na kartičku ve své ruce, na adresu hotelu, a mé nitro se naplní nedočkavostí a očekáváním.

Chce, aby to mezi námi bylo skutečné, nejen nějaké dobrodružství. Ale já vím, že i když to mezi námi bude tak skutečné, jak jen to může být, být s ním pořád bude dobrodružství. Protože takový on je. Skok z výšky… volný pád… olympiáda, která trvá celý

rok… takové je být s ním. Takové je milovat někoho jako on. Takové to

s ním je, když má černo… a takové bude na něj promlouvat a pomáhat mu vrátit se zpátky k životu.

A najednou už nemůžu myslet na nic jiného.

Najednou mě už moje bolavé koleno nezastaví, abych se za ním nerozběhla.

Chci tu práci, kterou mi nabízí. Chci být s tím mým velkým,

bláznivým, k zešílení sexy mužským a nikomu se za to nehodlám omlouvat. Je bipolární a já ho miluju.

On mi nikdy neřekl, že mě miluje.

Ale vrátil se pro mě. Přivedl mi mou sestru. Obětoval své zdraví a zápas a v bezvědomí ležel v nemocnici.

Kvůli mně.

„Noro, zavolám mámě a tátovi, že za nimi přijedeš. Chtěla bys?“

„Jasně, Brooke. A myslela jsem na to, cos řekla, a chci dokončit školu.“

Mel vypískne. „No paráda! Noro, na vysoké je tolik sexy kluků. To si nemůžeš nechat ujít,“ dodá nadšeně, pořád trochu zpocená

a zčervenalá po našem běhu.

Posadím se vedle Nory a řeknu:

„Víš, možná na nějakou dobu odjedu. Mám novou práci a ta

obnáší hodně cestování.“

„Novou práci?“ vyjekne Melanie

a zamračí se. „Vysyp to, Brookinko!“

„Mel, dostala jsem nabídku

na práci, co moc chci přijmout, pro muže, kterého moc potřebuju,“ přiznám.

„Takže chlap, kterého potřebuješ, ti nabídl práci, co moc chceš,“

opraví mě.

„To je totéž,“ rozesměju se a hodím po ní navštívenkou.

„Dostala jsem zpátky svoji práci.“

„Pro Remingtona?“ ptá se Nora.

„Noro, tvoje sestra, jakkoli na to moc není, se do toho chlapa zbláznila až po uši. A on po ní šílel

celý měsíce,“ prozradí jí Mel a vrátí mi kartičku.

Obě pozorně sledujeme její reakci. Ústa se jí překvapením pootevřou, snaží se vzpamatovat.

„Ou. Tys myslela, že… Já ale nemluvila o tom, že Remington

chce mě. Řekla jsem, že Remington je sexy. Mluvila jsem ale hlavně

o Peteovi.“

„O Peteovi!“ Tak strašně se mi uleví, že ji hned obejmu. „Pedro je skvělý chlap. Mám takový pocit, že až se vrátím do práce, budeš ho vídat hodně často.“

„Brooke, já vím, že jsem vždycky byla až moc… romantická, ale to, co

udělal,“ řekne s vážnou tváří, „teď myslím Remingtona… Brooke, já ještě nikdy, vůbec nikdy v životě neviděla žádného chlapa, že by se za někoho takhle bil.“

Zavřu oči a přikývnu, jednou rukou ji objímám kolem ramen. Mel vykřikne: „A do sendviče!“ Vrhne se ke mně z druhé strany a obě mě objímají tak pevně, až mám pocit, že mi musí prasknout žebra.

„Budeš se za mnou často vracet?“ zeptá se Mel tiše, když se odtáhne.

„Za vámi oběma,“ přislíbím.

O šestatřicet hodin později už sedíme s Norou u našich, kteří se jí pořád vyptávají na krokodýly.

Chudák Nora teď bude muset zaplatit za všechny svoje lži, protože rodiče zajímá všechno

o indické kultuře, o Eiffelově věži i o její práci.

Melanie mi pomáhá balit a slzy má na krajíčku, když mě doprovází k taxíku, ale já jí pořád opakuju:

„Není to napořád. Je to dočasné, jenom do konce sezóny, ty můj malej uplakánku. A taky za mnou přiletíš.“

Snažím se znít sebejistě, ale upřímně nevím, jak si večer povedu na té schůzce nebo pohovoru nebo jak to nazvat. Vím jenom, že jedu za Remym, a v mém nitru proti

sobě bojují touha, strach, potřeba, láska, chtíč i lítost.

Netuším, jak se ke mně bude dnes večer Remy chovat. Vím ale, že Remington Tate není muž, se kterým by někdo plánoval dlouhodobý vztah. Je magnet

na ženské i na potíže a jeho temnou stránku nelze zkrotit.

Je moje zvíře. Mé světlo i tma. Je můj.

Není možné, abych se ho vzdala.

„Tak moc rádi tě vidíme! Objal bych tě, kdybych se nemusel bát, že mi někdo zlomí vaz,“ řekne Riley, jakmile otevře dveře

prezidentského apartmá. Usmívá se

a i jeho smutné oči se rozzáří radostí.

„Hele, já myslela, že jste chudí jak kostelní myši. Chudí si nepronajímají takhle načančané pokoje,“ poznamenám, jakmile složím kufry na zem.

„V porovnání s tím, na co je Remy zvyklý, jsme chudí.“ Pete se nabídne, že mi odnese tašky

do jedné z ložnic. „Utrácel několik milionů ročně, takže tolik toho taky musí vydělat, ale prodal dům

v Austinu a právě probíhají jednání o několika zakázkách.“

Přikývnu a pokradmu se zadívám chodbou k ostatním ložnicím.

Přemýšlím, jestli tu je. Když mě kluci doprovodí do obývacího pokoje, nevydržím to a zeptám se:

„Dobře, takže bych chtěla vědět, jestli má pan Tate stále zájem o mé služby. Jako fyzioterapeutky.“

„Ale samozřejmě,“ ujistí mě Pete.

Sedí na pohovce a jako obvykle si pohrává s kravatou. „Chce se soustředit na to, co je pro něj důležité. A proto chce tebe. Byl velice konkrétní a prohlásil, že nechce nikoho jiného.“

Zasměju se, ale pak zvážním, protože oba se na mě dívají, jako bych byla padající hvězda a oni mě právě chytili.

„Kluci,“ obrátím oči v sloup.

„Nebudu chodit kolem horké kaše. Je tady? Řekl vám, abyste mě potrápili?“

„To ne!“ Oba se rozesmějí. Pete se uklidní první a s vážnou tváří prohlásí: „V posledních dnech tu

do podlahy prochodil cestičku. Šel si zaběhat.“ Utrápeně se na mě podívá. Poposedne si, opře se

o kolena a tiše dodá: „To tvůj dopis, Brooke. Četl ho snad tisíckrát. Je na něm závislý.“

Za zády mi bouchnou dveře.

Okamžitě se otočím. A srdce se mi zastaví.

Na druhé straně místnosti, celý

zpocený, stojí důvod, proč jsem sem přijela, rozhodnutá vsadit vše kvůli lásce, kterou k němu cítím.

Srdce mi přestane na chvíli bušit, pak ale naskočí a pádí stokrát rychleji. Protože takhle na mě Remy působí. V duchu se k němu rozběhnu, přestože nohy neposlouchají.

Vlasy má rozcuchané. Stojí přede mnou, bůh sexu, modrooký, občas černooký bůh mých snů. Těká pohledem mezi mnou, Petem

a Rileym. Vykročí ke mně, vysoký koberec tlumí jeho těžké kroky

v běžeckých botách. Vidím, jak se mu v očích mísí emoce,

od překvapení přes kapku vzteku až po čistý a nefalšovaný chtíč.

Nevím, jak dlouho se na něj dívám, ale dlouho. Vzduch mezi námi ztěžkne napětím, cítím, jak to mezi námi jiskří. Ztěžka oddechuje. Hruď se mi svírá skoro divokým, zoufalým nutkáním překonat tu emocionální vzdálenost mezi námi.

„Ráda bych si s tebou promluvila, Remingtone, pokud máš chvíli.“

„Ano, Brooke. Taky bych si s tebou rád promluvil.“

Jeho věcný tón nijak neukonejší mé velmi rychle upadající sebevědomí, přesto se mu vydám

v patách. Voní blížícím se podzimem

a oceánem a ta vůně mě tak probouzí, že jsem skoro bez sebe touhou, když mě vede do hlavní ložnice.

Zavře za sebou dveře a otočí se ke mně. Cítím, jak se ve mně vzdouvá horkost, když mě vezme za zátylek a skloní se, aby vdechl

mou vůni. To majetnické gesto, kdy zaboří nos do mých vlasů

a zhluboka, dlouze se nadechne, ve mně zbortí veškeré zábrany. Popadnu ho za triko a přitisknu se tváří k jeho hrudi. Tak moc mi chyběl.

„Prosím, nepouštěj mě,“ žadoním.

Chytne mě za ruce a uvolní se

z jejich sevření, skoro jako by byl sám na sebe naštvaný za to, že se mě dotkl jako první.

„Když mě tak moc chceš, proč jsi odešla?“ Posadí se na lavici

v nohách postele, založí si paže na hrudi a mračí se, jako by chtěl

působit co nejhrozivěji. „Řekl jsem ti při posledním záchvatu něco?“

Před očima mi vytane vzpomínka na tu noc. Pamatuju si každou vteřinu a zvlášť jedna chvíle mi přijde na mysl.

„Chtěl jsi mě vzít do Paříže.“

„A to je špatně?“

„A milovat se se mnou ve výtahu.“

„Vážně?“

„A pomilovat mě, když na sobě budu mít ty růžové kalhoty,“ přiznám stísněným hlasem a cítím, jak mi tváře hoří.

Dál mě pozoruje, místo

tváře neproniknutelnou masku. Paže se mu napínají, jako by bránil výbuchu emocí. Třesu se, protože nedokážu rozpoznat, jestli to, co vidím v jeho očích, je láska, nebo nenávist. Ale stravuje mě to.

Stravuje mě to.

„Vynechala jsi tu část, kdy jsme si pouštěli písničky,“ promluví tiše.

Hrdlo se mi sevře, když si uvědomím, že si nejspíš pamatuje,

jak něžně se se mnou miloval.

Dech se mi zatají překvapením, když se natáhne po mé ruce

a zvedne si ji ke rtům.

Srdce se mi rozbuší. Zůstanu sedět a jako v agonii se dívám, jak mou ruku otáčí. Zadívá se mi

do dlaně, skloní se a jazykem mě pohladí po pokožce. Nitro se mi sevře touhou.

„Ta fotka mě naštvala, Brooke.

A hodně,“ vydechne mi do pokožky a dál po ní přejíždí špičkou jazyka.

„Když někomu patříš… nelíbáš nikoho jinýho. Nelíbáš jeho nepřítele. A nelžeš mu. Nezradíš ho.“

Poškrábe mě v dlani zuby a já se konečně proberu.

Hlas se mi chvěje. „Je mi to líto. Chtěla jsem tě chránit, jako jsi ty chránil mě. Už nikdy neudělám nic za tvými zády, Remy. Neodešla jsem, protože jsi měl manický záchvat. Prostě jsem nechtěla, abys ty záchvaty nebo deprese měl kvůli mně.“

Krátce přikývne, ale dál na mě upírá divoký, žíznivý pohled. Položí mi mou ruku do klína. „Takže mi muselo něco uniknout. Protože pořád nechápu, proč jsi sakra odešla, když jsem tě do prdele potřeboval!“

Bolest v jeho hlasu mě zasáhne, oči mě pálí slzami.

„Remy, je mi to líto!“ vzlyknu.

Zavrčí a ze zadní kapsy džínů přehozených přes židli vytáhne můj dopis.

„Myslela jsi vážně, cos mi napsala?“ Z neústupnosti jeho hlasu mě zamrazí.

„Co konkrétně myslíš?“

Rozevře poskládaný list papíru a ukáže na ta slova.

Miluju tě, Remy.

Pak ho zmuchlá, v očích vztek

a utrpení. Srdce mě zabolí, když si uvědomím, že on to ani nedokáže říct nahlas.

Řekl mu vůbec někdy někdo, že ho miluje?

Já.

V dopisu.

V tisících písniček. Ale ne nahlas.

Dokonce i jeho rodiče po něm chtěli jenom peníze. Nikdy ho nepřijali, ani mu nedali lásku, kterou si zasloužil. A já? Bože, já ho opustila. Jako všichni ostatní. Hrdlo se mi svírá, když rychle přikývnu.

Zatne čelist, jako by v sobě něco věznil.

„Řekni to,“ přikáže chraplavě.

„Proč?“

„Potřebuju to slyšet.“

„Proč to potřebuješ slyšet?“

„To proto jsi po tom zápasu odešla?“

Oči mě pálí neprolitými slzami.

Jeho otázka vyznívá téměř zoufale. Myslím, že to chce vědět tak moc, protože je to pro něj jediný způsob, jak se vypořádat

s mým odchodem.

Hruď se mi sevře mučivou bolestí, když si představím, jak se probudil v nemocniční posteli,

po tom všem, co pro mě udělal,

a vzpomněl si, že jsem odešla. Když jsem mu přitom slíbila, že ho nikdy neopustím…

„Je to tak, Brooke? Proto jsi

odešla? Nebo proto, že jsi to se mnou vzdala? Myslel jsem, že jsi odvážnější, jiskro. Vážně jsem si to myslel.“

Dívá se mi do tváře stejně, jako já upírám oči na jeho dech beroucí rysy. Pak si všimnu malé jizvy

v jeho obočí.

Poddám se okamžitému impulsu a dotknu se jí. A ve vteřině, kdy se

špička mého ukazováku dotkne jeho uzdravující se pokožky, ze mě ta slova vytrysknou.

„Miluju tě. Miluju tě.“ Přestane dýchat, já to ze sebe ale potřebuju dostat. „Miluju tě víc, než jsem si kdy myslela, že je vůbec možné

někoho milovat. Odešla jsem, protože jsi mi té noci zlomil srdce, znovu a znovu a znovu. Odešla jsem, protože jsem to už nedokázala dál snést!“

Zavře oči. Jeho utrpení mě zasáhne hluboko v mém nitru, vlastním vyznáním jsem se mu otevřela a teď tu před ním stojím zranitelná. Slyším, jak roztřeseně vydechl. Vzpomínka na to, co pro mě udělal, co udělal pro záchranu Nory, mě zabolí, kdykoli na to pomyslím. Odtáhnu od něj ruku, hlas se mi třese. „Nechci, abys ještě někdy někomu dovolil, aby ti takhle ublížil. Už se to nesmí znovu stát.

Ani kvůli mně, Remy. Nikdy. Za to to nestojí. Ty jsi pro mě mnohem,

mnohem důležitější! Je ti to jasné?“

Zvedne ruku a vezme mou tvář do třesoucí se dlaně. Přitáhne si mě k sobě a já se celá rozechvělá ponořím do jeho náruče. Srdce mi buší, protože vím, že tohle je první noc zbytku mého života. A tak to chci.

„Udělal bych to pro tebe klidně tisíckrát.“ Nasaje mou vůni. A já tu jeho. „Tisíckrát. Milionkrát. Je mi fuk, že mě to ponížilo. Je mi to ukradený. V tu chvíli jsem věděl jenom to, že jsi kvůli svojí sestře dobrovolně políbila toho hajzla, a já

ji chtěl pro tebe získat.“

„Remy, to jsi ale dělat nemusel.“

„Musel. A udělal bych to znovu.

Mrzí mě, že o tom mohl vědět jenom Pete. Zůstal s ní a jedním

z Bennyho lidí v hotelu a po zápasu ji odvezl pryč. Nemohl jsem dovolit, abys mě zastavila, Brooke.“

„Ale ty ses na mě ani nepodíval…“ Pevně zavřu oči. „To mě bolelo stejně jako všechno ostatní, co se tehdy stalo.“

„Kdybych se na tebe podíval, nedokázal bych pak udělat, co jsem musel.“ Hlas mu doznáním zdrsněl. Schovám obličej do dlaní a snažím se nemyslet na to, jakou radost

Škorpiónovi dělalo, když mohl toho hrdého muže přede mnou tak ponížit. Chci řvát i plakat zároveň, ale jen zavrtím hlavou.

Mlčí.

Pak mě pustí. Z hloubi jeho hrudi se ozve bolestivé zavrčení.

Začne přecházet po pokoji, rukama si vztekle projíždí vlasy. „Já věděl, že se to stane.“ Modré oči mu potemní. Svraští obočí. „Právě proto jsem se tě nechtěl dotknout. Věděl jsem, že když se tě dotknu, zešílím. A teď mě ničí, že tě chci prosit, abys se mnou zůstala, když vím, že jednou stejně udělám něco, co ti zase do prdele ublíží!“

„Ano! Ano, někdy možná něco takového uděláš, ty blbečku. A pro mě to bude jako skok z útesu. Ale budu se tě držet a skočím s tebou. Tohle mi totiž děláš. Jsem do tebe zblázněná. Bez tebe stojí můj život za prd! Nepřišla jsem prosit o práci. Jakkoli ji miluju, chci hlavně tebe.

To za tebou jsem přišla tu první noc. Vždycky jsi byl pro mě důležitý ty. Chci s tebou být, ale ne, když

v tom budu sama. Chci, abys mě miloval, Remy. Ale tys mi nikdy neřekl, co ke mně cítíš!“

Oči mu září jasnou modří.

Probouzejí ve mně plameny, které mě stravují.

„Brooke, ty to opravdu nevíš?“ Jen se na něj dívám. Poklekne na postel vedle mě a vezme můj

obličej do dlaní.

„Bože můj, když jsem tě viděl vůbec poprvé, v Seattlu tu první noc, bylo to pro mě jako rána

na solar. Když ses na mě usmála, jako bych byl v rauši, Brooke. Jak ses na mě podívala… ve tváři jsi měla bolest i úžas a to mě dovádělo k šílenství. A pak ses v těch svých upnutých kalhotách otočila

k odchodu. Obepínaly ti ten tvůj kulatý, pevný zadek. V tu chvíli jsem chtěl ukončit ten zatracenej zápas, jen abych mohl jít za tebou.

To kolo předtím jsem zápas prodlužoval, aby ses na mě mohla dívat. Abys mě viděla. Abys viděla, že jsem silný a že bych se za tebe mohl rvát. Abys věděla, že bych tě dokázal chránit. Snil jsem o tom, že tě líbám, že se s tebou miluju. Když jsem tehdy seskočil z ringu a šel jsem za tebou, před očima jsem měl nás dva spolu v posteli. A pak mi tvoje kamarádka dala tvoje číslo a já se vrátil do hotelu a našel pokoj plný holek, který mi Pete vždycky sháněl. A já se na ně nedokázal ani podívat. Chtěl jsem se dívat do tvých očí a vidět tvůj úsměv.

Našel jsem si tě na Googlu. Uložil jsem si tvoje číslo do mobilu

a po zbytek noci jsem si představoval, kolika způsoby se

s tebou pomiluju, hned jak tě budu mít u sebe. Ty vstupenky jsem ti poslal, abych měl jistotu, že přijdeš.

Ale pak jsem na Youtube našel tvoje video. To z těch kvalifikaček. Natrhla sis přední křížák a brečela jsi. V tu chvíli jsem… tě prostě

chtěl. Chtěl jsem zničit všechny, kdo na tom videu tvrdili, jak ti život právě skončil. Dočetl jsem se

o tvých depresích. Bylas jako já,

Brooke. Já. Chtěl jsem tam být

a ukázat těm lidem, jaký to jsou

idioti, a zároveň jsem tam chtěl být, abych tě mohl odnést přes cílovou čáru. Brzy jsme měli odjet z města

a já prostě věděl, že tě musím vidět. A tak jsem tě najal.“

Když přizná, že viděl moje video, skoro se zhroutím, kolena mi zeslábnou. Vzpomenu si na náš první let, jak mi Remy jemně masíroval koleno. Dotýkal se mě skoro něžně, hladil mě po jizvě nad čéškou. A jak bych mohla zapomenout na ten den, kdy na mě jeho fanoušci házeli vejce? Tehdy mě po sprše otíral ručníkem

a zvláštní pozornost věnoval právě mému koleni.

„Chtěl jsem na to jít s tebou pomalu. Snažil jsem se tě poznat, chtěl jsem, abys ty poznala mě,

a každý den jsem po tobě toužil pořád víc, Brooke. Tolik jsem tě chtěl. Nemohl jsem se tě ale dotknout a riskovat, že to podělám, dokud o mně nebudeš vědět všechno. Chtěl jsem, aby ses o mě starala. Potřeboval jsem vědět, jestli bys mi byla schopná

porozumět… A každý den mě mučilo vědomí, že jsi ve svém pokoji, zatímco já byl v tom svým.

Tu noc, kdy jsme šli do klubu

a tys se mnou tancovala, jsem se už nedokázal zastavit. Byl jsem

hotovej. A když jsi kvůli mně přerazila dva chlapy láhvemi, myslel jsem na to, že tě musím chránit.

Chtěl jsem tě uložit do postele, vrátit se tam a všem jim hodně ublížit. Ale tys se mnou zůstala a já na to zapomněl a jediný, na co jsem myslel, bylo, jak moc tě

toužím líbat. Snažil jsem se ovládat, ale pak jsi mi v letadle pustila ty písně o tom, jak moc se se mnou chceš milovat. Musel jsem tě mít.

Myslel jsem na to, jak moc tě chci, a po přistání jsem už skoro šílel,

a to jsem tě ještě ani nedostal do postele.

A pak ses se mnou probudila.

Ležela jsi vedle mě, Brooke, tak měkká a sladká. Když jsem pak příště ležel v posteli sám, chtěl jsem si rozřezat žíly, tak moc jsem tě toužil mít po svém boku. Tak

jsem šel za tebou. Bylo to to jediný, co mi pomáhalo přežít dny i noci.

Myšlenka na to, že tě mám ve své posteli a že tě můžu líbat.

Poslouchal jsem pořád nový a nový písničky, abych našel tu, která by ti řekla, jak se díky tobě cítím. Co

ve mně probouzíš. Se slovy to neumím, ale chci, abys věděla, že pro mě jsi mimořádná. Nejsi jako žádná jiná, kterou jsem kdy poznal.

Chtěla jsi, abych se s tebou

miloval. Nevíš, kolikrát jsem skoro podlehl. Když jsem se s tebou sprchoval, přísahám bohu, uvnitř mě to ničilo. Ale nemohl jsem to udělat. Ne, když jsi nevěděla, co je se mnou špatně. Jsem takový zbabělec, Brooke. Nedokázal jsem

v sobě najít ani tolik odvahy, abych ti řekl, že jsem bipolární. Takže jsem dělal, co jsem mohl, abys byla pořád se mnou. Protože jsem sobecký a chtěl jsem, aby ti na mně záleželo, aniž bys to věděla. Myslel jsem, že pak spíš zůstaneš. Ani moji lidi mě neznají tak, jako mě teď znáš ty. Protože něco v tobě mi říkalo, že bys byla schopná mě

poznat, pochopit mě tak, jako nikdo jiný.“

„Remy,“ vydechnu.

„A měl jsem pravdu, Brooke,“ dodá hlubokým, chraplavým hlasem. Drží mě v zajetí svých slov,

svého pohledu. „Když jsem ti o sobě řekl, zůstala jsi. A já tě tehdy už tak dlouho miloval. Snad od chvíle, kdy ses mě snažila porazit v ringu a já

si pak přitiskl tu tvoji malou nohu

k břichu, abych ji zahřál. Bože, když jsem uviděl tu fotku tebe

a Škorpióna, chtěl jsem ho zabít. Chtěl jsem zjistit, kvůli čemu jsi šla za tím zasraným parchantem

a políbila ho na ten jeho podělanej

ksicht! A dát ti to. Chtěl jsem ti to dát, abys pak líbala už jenom mě.

Šel jsem za ním a on už čekal. No jasně, že čekal. Věděl, že přijdu.

Viděl mě v tom klubu. Nikdy předtím jsem žádnou ženu takhle nebránil. Viděl, jak jsem se nechal diskvalifikovat ze zápasu, abych mohl jít za tebou. Ví, že jsi moje slabina. Pustili jsme se do sebe

a on na konci ječel jako podsvinče.

Prosil, ať přestanu. A to já neměl v plánu, dokud bych mu alespoň nevyrazil pár zubů. Potom mi ale nabídl tvoji sestru, když se vzdám a přenechám mu mistrovství.

Od chvíle, kdy tě viděla, chtěla pryč

a jeho to přestalo bavit. Viděla, jak se rveme, a brečela. Zeptal jsem se jí, jestli je ta tvoje Nora, a ona řekla, že ano. Tak jsem souhlasil.

Sepsali jsme to na papír, zavolal jsem Peteovi, aby pro ni přijel,

a bylo hotovo. Měli ji nechat jít, jakmile bude po všem.“

Zhluboka se nadechne, protře si obličej a povzdychne si. „Tohle je poprvý, co jsem udělal něco dobrýho a nebyl přitom… při sobě.“

Nakloní se ke mně a tře se nosem o můj spánek. Páteř mi pohltí horkost, když mi zašeptá do ucha:

„Mrzí mě, že jsem ti to nemohl říct, ale muselo to být takhle. Té

noci, kdy jsme se milovali, jsem ti řekl, že tě nikdy nenechám odejít, a myslel jsem to vážně. Chci tě, Brooke. Chci tě jenom pro sebe.

Mohl bych ti ublížit. Mohl bych udělat něco hodně pitomýho, ale…“ Upírá na mě svůj pohled. „Tak zatraceně moc tě miluju, že nevím, jak to můžu sám se sebou vydržet.“

V krku cítím obrovský knedlík. Přikývnu a otřu si slzy. Nejsem schopná mu říct, jak moc a jak bláznivě jsem se do něj zamilovala.

S ním jsem se vždy cítila tak dobře. Pouštěl mi muziku. Běhával se mnou. Líbal mě a dotýkal se mě. Olizoval mě jako tu nejlahodnější

sladkost. A žárlil na mě. Jednoho dne je nabručený, dalšího dne samý vtip. A já ho miluju. Celého. Každou jeho součást. Dívá se na mě těma svýma modrýma, občas černýma očima, a kdykoli na mě pohlédne, vím, že jsem tam, kam patřím.

„Brzy mě zase budeš chtít opustit,“ zašeptá něžně. „Ale nemůžeš, Brooke. Nemůžeš mě opustit. Jsi moje.“

Vezme mou tvář do dlaně a já se mu do ní opřu jako kotě, jež touží po pohlazení.

„Dostala jsi mě, jiskro moje. Kvůli mně ses pustila do stokilových maníků. To nikdy nepochopím.

Vykopla jsi děvky, který mi Pete přivedl. Řekl mi to. Prohlásila jsi mě za svého a ani jsi netušila, že ti už patřím.“ Přitáhne si mě blíž. „Teď jsem ale tvůj a podruhý se mě už nezbavíš. I když udělám něco pitomýho, pořád budu tvůj pitomec.“

Potřebuju ho mít nablízku, takže se k němu přitisknu a obejmu ho kolem krku. Jeho zpocená pokožka lepí. „Žádný můj pitomec. Pořád budeš celý můj život.“

Zavrčí, pootočí hlavu a políbí mě na tvář. Srdce mi zaplaví úleva. Můj lev je zpět. Ponořím se do jeho náruče, cítím, jak mě jeho rty

laskají stále níž. Políbí mě na čelist. Potom na bradu. A pak… na mé rty. Asi cítí, jak se celá třesu, protože mi sklouzne dlaněmi po zádech

a ochranitelsky mě k sobě přitiskne.

Pronikne mi jazykem do horkých

úst. Nakonec pootevřu rty a dovolím mu, aby si mě podmanil.

„Už nikdy mě neopustíš,“ prohlásí tiše. Olízne mi horní ret, potom spodní a pak mi jazykem pronikne do úst, zatímco bere můj zadek

do dlaní a majetnicky ho zmáčkne.

Jsem jako opilá. Jeho polibky a doteky ve mně probouzí celou smršť emocí tak silných, že

rozechvívají mé nitro. Jako bych se

ocitla v epicentru zemětřesení, kde každý otřes je silnější než předchozí.

Třu se prsy o jeho mohutnou hruď, mezi nohama se mi svírá touhou cítit ho hluboko v sobě. Vypadá v běžeckém úboru tak sexy. Jeho vůně mě přivádí k šílenství.

Chci z něj to oblečení strhat. Chci se ho zmocnit.

„Udělal jsem si novou složku s písněmi. Jmenuje se ‚Brooke‘

a všechny písničky v ní říkají, jak moc mi chybíš, jak moc tě miluju, nenávidím i zbožňuju,“ přizná tiše. Cítím, jak mi jeho ruka klouže pod šaty a míří vzhůru ke kalhotkám.

Právě proto jsem si na sebe ty šaty vzala. V rekordním čase si je přetáhnu přes hlavu a stojím před ním jen v podprsence a kalhotky mi Remy stahuje z nohou.

„Já jich mám taky pár. Chtěla bych celý den strávit tím, že ti je budu pouštět,“ zašeptám a sundám si podprsenku.

Už nahou si mě Remy usadí

do klína a opět se zmocní mých rtů. Jeho polibky na mě působí tak moc, až se bojím, že vybuchnu ve chvíli, kdy do mě vstoupí.

Bože, tak moc to potřebuju. Ani si to neuvědomuju, ale pootočím se tak, abych si ho mohla osedlat a třít

se o jeho tvrdý penis. Chci ho.

V sobě. Chci ho tak moc, že nedokážu zastavit třas svého těla.

„Miluju tě,“ vydechnu.

Je to nádherné. Celý život jsem prožila bez něj, ale pak jsme se poznali a teď se bez něj cítím prázdná.

Opájí mě svými polibky. Vlním se mu v klíně, vzrušená tvrdostí jeho těla, horkými ústy, jeho steny.

Probouzí ve mně touhu vzít si ho těmi nejdivočejšími způsoby.

Odtrhne se ode mě a nahmatá svoje šortky.

„Chci si přehrát ‚I Love You‘,“ přiznám mu, když se je snaží ze

sebe sundat, aniž by mě musel zvednout z klína.

„Až skončíme, dojdu pro sluchátka,“ slíbí tiše. Konečně si stáhne šortky z jedné nohy a teď se snaží z krátké nohavice vysoukat

i tu druhou.

Myšlenka, že si budu moct zase užívat hudbu, mě naplní vděčností, protože jsem si tak strašně dlouho chtěla pustit „Iris“, ale bála se, jak hluboko mě ta píseň zasáhne.

Každá píseň, kterou mi nepouštěl Remy, jitřila ránu v mém srdci.

Hladím ho po vlasech, zaplavená tolika emocemi. „A taky ‚That’s When I Knew‘ od Alicie Keys.“

Začnu mu do ucha broukat tu srdcervoucí píseň, ale on se napůl uchechtne a napůl zasténá.

„Zpívat vážně neumíš, zlato,“ zamumlá tiše.

Přestaneme se smát, když do mě vstoupí. Zalapám po dechu. A on zavrčí.

Plení má ústa, naši žízeň nelze uhasit. Přiráží, napíná svaly svých stehen pode mnou, svého břicha na mém, své bicepsy, kterými mě

objímá. Zbožňuju, když při milování cítím sílu jeho těla. Cítím ji v jeho tvrdých přírazech, v pažích, v jeho mocném penisu. Miluju…

Ano, je to tak.

Miluju na něm naprosto všechno.

„Brooke Dumasová,“ zašeptá mi do ucha, v očích má jiskřičky.

„Jmenuji se Remington.“

Zasměju se a pak zasténám a poddám se mu.

Vážně. Je tak zatraceně sexy, až se to nedá vydržet.

14. kapitola

EPILOG

Remington Ještě pořád nemůžu někdy uvěřit,

že mě Brooke miluje.

Magořím, když mluví s Petem

a Rileym, a někdy nemůžu spát ze strachu, že se probudím a ona nebude ležet vedle mě. Žárlím sám na sebe a bojím se, že se co chvíli zblázním. Ale pak se mě dotkne a já najdu klid. Její dotek je mým přístavem.

Dnes večer budu bojovat pro ni.

Chci na sobě cítit její pohled.

A později budu chtít cítit na sobě její ruce. Chci, aby mi řekla, že mě miluje. Dokazuje mi to svými činy, ale já to chci hlavně slyšet, ještě nikdy ve svém životě jsem ta slova neslyšel. Pouští mi zamilovaný

písničky a já se upínám ke každýmu verši každý písně, jako by je pro mě sama napsala. Někdy mám problém dát dohromady slova, který by vyjádřily, co cítím. Někdy mě ovládá tak tisícovka různých pocitů

a nemůžu najít jediný slovo, který by jí vypovědělo, co jí tak moc chci říct. Právě proto hledám ta slova

v písních, a kdykoli najdu další takovou píseň, nemůžu se dočkat, až ji Brooke pustím. Dal jsem jí poslechnout „Iris“, protože jsem chtěl, aby věděla, že bych udělal cokoli, i na hlavu postavenýho, abych s ní mohl být. A hlavně chci, aby věděla, jakej jsem.

A to ona ví.

Možná mě zná i tak, jak sám sebe neznám.

Kdykoli se probudím, okamžitě ji kontroluju. „Ublížil jsem ti?“ ptám se jí.

Někdy, když mám černo, si něco pamatuju, jindy ale ne. Kdykoli mám černo, život se mi rozpadá.

Bojím se, že jí ublížím. Bojím se, že znovu odejde.

Ale pak mi připomene svůj slib, že mi poví, kdybych řekl nebo udělal něco hnusnýho, a to mě

uklidní. Upřímně nevěřím, že bych jí byl schopnej ublížit. Mám v sobě pevně zakotvený, že ji chci chránit. Dokonce i sám před sebou. Myslím, že i když mám černo, tak bych se radši zabil, než abych jí ublížil.

Přesto se mi občas zdává, že se probudím a oni mi řeknou, že jsem udělal něco pitomýho a ona je teď pryč.

Každou noc mi opakuje, že jsem celej její život.

A ona je můj život. Je pro mě jediná.

Chci to mít ale sepsaný na papíře.

Chci tenhle rok vyhrát, a až se tak stane, zeptám se jí.

Protože je moje. Když dnes vcházím do ringu, slyším, jak dav řve, a to mě pohltí a naplní. Ale stejně se otočím čelem tam, kde sedí ona. Před sebou vidím jenom to, co má dneska na sobě. Vidím

její tvář se zlatýma očima a cítím se jak ten největší boháč. Protože to mně patří její růžové tváře. Její široký úsměv.

A pohled na ni mě vyburcuje líp než adrenalin.

Než dopamin.

Než testosteron a endorfiny. Jsem toho plnej. Jsem plnej jí.

Usměju se a ukážu na ni, jak to mám v plánu dělat odteď až navěky. Chci, aby to věděla. „Tohle kolo patří tobě.“

Tohle všechno. Jenom pro tebe. Brooke Dumasová.

Pošle mi polibek a já ho chytím do dlaně.

Lidi zbožňujou, jak ji miluju.

A pak si přitisknu dlaň na rty a lidi šílí.

Se smíchem na ni ukážu. Vidím v jejích očích světélka. Nemůžu se

dočkat, až budu v ní, až mi povzdychne do rtů. Nemůžu se dočkat, až ji přivedu k vrcholu.

Už teď jsem připravenej. Hladina adrenalinu se mi bouří. Hodlám porazit každýho, koho mi pošlou.

Chci být vítěz. Chci ukázat svojí ženě, že já, jenom já, ten zatracenej Remington Tate, je chlap, kterýho chce.

„Jediný a jedinečný Remington

‚Uragán‘ Tate!“

Znovu slyším svoje jméno a jsem jako v rauši. V rauši z davu. V rauši z jejího úsměvu.

V rauši z ní samotný.