Katy Evans

V ringu 2. Šance

1. kapitola

VÍTEJ ZPÁTKY, URAGÁNE!

Brooke

Už jsou to dva měsíce, přesněji šedesát dva dní, co jsem se k němu vrátila. Tisíc čtyři sta osmdesát osm hodin toužení, dychtění a potřeby být s ním. A ještě delší doba uplynula od okamžiku, kdy ho tisíce žen, mužů a fanoušků po celém světě viděly padnout.

Je zpět.

Konečně ta chvíle nastala. První zápas nové sezóny ligy Underground.

Trénoval jako šílenec. Nabral víc svalů. Je vypracovanější než kdy dřív a já vím, že tuto sezónu je připraven vzít si, co mu patří. V aréně ve Washingtonu, D. C., se sešlo na tisíc diváků, a když je ohlášen vítěz zápasu, lidé vypuknou v jásot.

Všichni víme, že teď nastal jeho čas. Vedle mě sedí ztuhle asistent Pete. Řekl mi, že Remy je

„tahoun“ – většina lidí přišla do arény právě kvůli němu.

Vím, že já rozhodně.

Vzduch se chvěje nadšením a voní po parfému, pivu a potu. Poslední dva zápasníci právě opouštějí ring, jednoho podpírá jeho trenér. Srdce mi buší. Sedím nehnutě na sedadle v první řadě uprostřed, přesně tam, kde mě můj chlap chce mít. Takže tu sedím, tělo nabuzené a srdce mi tluče do rytmu jeho jména. Remington, Remington, Remington…

V reproduktorech to zachrastí, to moderátor znovu zapne mikrofon, a já skoro vyletím z kůže.

„Dámy a pánové, všichni si pamatujeme, jak nás zničilo… jak nám rozdrtilo duše, když náš favorit přišel loni o titul šampiona.“ Dav začne bučet a mně se stáhne hrdlo při vzpomínce na Remyho dobité tělo, které museli z ringu odnést.

„Nebojte se, dámy a pánové. Nebojte!“

„REMY!!!“ zaječí nějaká žena.

„Tak už ho přiveďte!“ křičí jiný hlas.

„Přivedeme ho, o tom není pochyb. Přivedeme ho,“ slibuje moderátor vážným hlasem. „Po mnoha spekulacích a mnoha dohadech je to oficiální. Tento muž bude letos bojovat a nehodlá brát žádné zajatce, dámy a pánové. Tady je! Tady. Ho. Máte! Víte, o kom to mluvím?“

Dav zařve: „URAGÁÁÁÁÁN!“

„Kdo?“

„URAGÁÁÁÁÁN!“

„Ještě jednou, protože vás neslyším!“

„URAGÁÁÁÁÁN!!!“

„Přesně tak, dámy a pánové! Náš hrdina s nechvalně proslulým úsměvem a smrtícími pěstmi je připraven smést každého, kdo se mu letos postaví do cesty. Jediný a jedinečný, Remingtooooooon Tate, váš URAGÁÁÁN!“

Okamžitě se ve mně probudí vzrušení, když dav vyskočí na nohy a řve jako nikdy předtím.

„No, fanoušci se ho vážně nemůžou dočkat,“ vydechne Pete. A stejně tak já. Můj bože. Stejně jako já.

Na protější straně ringu ženy mávají ve vzduchu kalhotkami. Kalhotkami! Jiná drží ceduli s nápisem ROZDEJ SI TO SE MNOU, URAGÁNE!

V ústech mám sucho, v žaludku mi víří tisíc a jeden pocit, když spatřím ta červená písmena.

A pak je tady.

Kráčí chodbou k ringu. Ke svému ringu.

Když vejde do arény, celá ožiju.

Některé fanynky se ho pokusí čapnout, ale on jejich šmátravé ruce lehce odstrčí a kráčí dál, tvář schovanou pod kápí rudého saténového pláště. Remy. Můj Remy. Muž, kterého miluju celým srdcem i duší.

„Uragáne, seš sexy!“

„Remy! Chci s tebou dítě, Remy!“

Ladným skokem se přenese přes lana do ringu a pomalu, beze spěchu si stáhne plášť s nápisem URAGÁN. Výkřiky stovek žen mi rezonují v uších, když odnáší kápi do rohu, kde ji podá Rileymu, asistentovi trenéra. Riley ho s úsměvem poplácá po zádech a něco mu poví. Remington zvrátí hlavu, jako by ho Rileyho slova rozesmála, a přejde doprostřed ringu, rozpaží dlouhé, vyrýsované paže a pak se pomalu, domýšlivě otáčí, jako by říkal: „Vím, že mě všechny chcete vojet.“

Umírám.

Nikdy, nejspíš nikdy si nezvyknu na to, vidět ho v ringu. Srdce mi divoce buší, nitro se mi stahuje touhou a hruď jako by měla každou chvíli vybuchnout. Pevný, tvrdý a dokonalý. Nebezpečný.

Překrásný. A celý můj.

Dívám se na to, po čem všechny ženy touží, a sama od jeho dokonale vypracovaného těla nedokážu odtrhnout zrak. Očima laskám jeho opálenou pokožku a keltské ornamenty vytetované na nadloktích. Obdivuju jeho trup i silné nohy, jeho vyrýsované svaly na pažích, úzký pas i široká ramena. Každý sval jeho dokonalého těla je tak jasně zřetelný, že kdybyste po něm přejeli dlaní, poznali byste, kde jeden provazec končí a druhý začíná. A když se pootočí ke mně, spatřím břicho zvlněné osmi – osmi! – bochánky pevných svalů. Ano, je to nemožné, ale on je má…

A ta jeho tvář.

Bože, nedokážu to vypovědět.

Strniště. Jasně modré oči. Sexy úsměv. Dolíčky. Usmívá se sebevědomě, jako by říkal, že má na večer velké plány a vy si je nesmíte nechat ujít. Tak hravé a klukovské.

A když se otočí čelem k řadám, kde sedím já, zaslechnu, jak mnoho žen zalapá po dechu.

V břiše mě zalechtají motýlci, když těma modrýma očima přelétne dav a mlčky se na nás usměje.

Očividně ho pobavilo, jak jsme jím, Remingtonem Tatem, všechny posedlé.

Vedle mě sedí světlovlasá žena ve středním věku s tváří hodně vylepšenou botoxem a křičí jako šílená: „Remy! Chci tě ochutnat!“ Okamžitě mám chuť vyrvat té ženské vlasy, ale zároveň vím, že nejde se na něj podívat a neproměnit se v louži čirého chtíče.

Je to hřebec. Stvořený k páření. K plození. A já ho chci, jako potřebuju dýchat.

Chci ho víc než kterákoli z těch ječících žen.

Toužím po něm. Chci jeho tělo. Jeho mysl. Jeho srdce. Jeho překrásnou duši. Tvrdí, že je můj, ale já vím, že jednu část Remingtona Tatea nikdo nikdy nezíská. Jsem jeho, ale on je nezkrotný a nedobytný.

Jediný, kdo může Remingtona Tatea srazit na lopatky, je on sám.

Stojí tu, nepolapitelný a záhadný, nekonečně tajuplná černá skříňka. Chci se v něm ztratit, i kdyby to znamenalo přijít o rozum.

Pete mě dloubne loktem do žeber a zašeptá mi do ucha: „Je fakt nefér, že on má veškerou

pozornost, a tohle,“ ukáže na svou hubenou postavu, „má houby.“

Usměju se. Hnědooký Pete s kudrnatými vlasy nikam nevychází bez obleku a kravaty. Není jen Remyho osobním asistentem, je mu bratrem a také jedním z mých nejbližších přátel.

„Nora tě má ráda takového, jaký jsi,“ dobírám si ho kvůli své mladší sestře.

Usměje se, pak zahýbe obočím a ukáže na ring, kde Remington právě dokončuje kolečko na pozdrav a nyní stojí čelem ke mně. Nervy se mi napnou a chvějí se vzrušením, kdy modrýma očima přejíždí mou řadu, protože ví, že tu sedím. Každičká má část se třese očekáváním, nemůže se dočkat, až si mě jeho oči najdou.

A ony si mě najdou.

Uvězní mě ve svém pohledu. Zajiskří mezi námi napětí. Usměje se na mě a v tu chvíli jako by se mi v hrudi, tam, kde mi bije srdce, rozžehla pochodeň. Jeho oči mě zaplaví teplem a láskou. Vím, jakou radost mu působí, že na mě může upřít svůj majetnický, teritoriální pohled, který všem okolo prozradí, že jsem jeho. Že mu patřím.

Pak na mě ukáže.

A srdce se mi zastaví.

Snad všichni v sále sledují, kam míří jeho prst. Na mě, přímo na mou hruď, v níž mi bije srdce pouze pro něj. A jeho pronikavý modrý pohled jasně říká: „Tohle kolo patří jí.“ Dav kolem mě se rozřičí nadšením. Udeří to do mě jako vlna adrenalinu, jako panák tequily, co vám ihned stoupne do hlavy – to, jak moc ho jeho fanoušci zbožňují. To, jak on miluje je. To, jak miluje mě. Fascinuje mě, jak na něj diváci reagují a jak tam teď stojí a s dolíčky ve tvářích do sebe nasává energii řvoucí arény a směruje ji do svého druhého já, do „Uragána“.

Bože, miluju ho a nechci, aby na to byť na vteřinu zapomněl. Nechám se unést okamžikem a pošlu mu polibek.

Chytne ho a přitiskne na svá ústa.

Dav se rozeřve ještě hlasitěji. Remy na mě ukáže a to už se rozesměju. Oči mě trochu pálí, protože jsem tak šťastná, že ten pocit snad ani neudržím v těle. Jsem šťastná, že je on šťastný a že je tam, kam náleží. Tahle sezóna mu patří. Letos Remingtona Tatea nic nezastaví. Nic. Letos se stane mistrem Undergroundu právě on. Udělá, co pro to bude potřeba, protože si za tím tento mocný, silný a vášnivý muž jde. A jakkoli se bojím, strachuju, těším, všechno najednou, podpořím ho. „A nyní, dámy a pánové, přivítejte potleskem nováčka Undergroundové ligy. Z Klubu rváčů k nám zavítal slavný, obávaný a smrtící Grant Gonzales, ‚Goooooodzillaaaaa‘!“ Jakmile je ohlášen jeho protivník, Remington začne přecházet po ringu neklidně jako panter v kleci, dokud ústí druhé chodby ze zákulisí nezaplaví stříbřitý paprsek světla. Remy několikrát zkusmo sevře ruce v pěst, zatímco se dívá, jak k ringu kráčí muž. Dnes mají všichni zápasníci ruce ovázané páskami s odhalenými klouby, jako to mívali boxeři v dobách minulých.

Nový bojovník si sotva stihne svléknout plášť, když na něj začne publikum hučet. „Fuuuuuj!

Fuuuuuj!“

„Ten chlap už při zápasu pár lidí zabil,“ vysvětlí mi Pete tiše. „Je to podlej sráč.“

„Neříkej mi, že při tomhle lidi umírají!“ zhrozím se. V žaludku se mi usadí neblahý pocit. Pete obrátí oči v sloup.

„Brooke, tyhle zápasy nejsou hlídané. Jasně že se občas něco podělá.“

Myšlenka na to, že Remy v tom ringu bojuje se zabijáky, pozvedne mou obvyklou předzápasovou nervozitu na úplně novou úroveň. Nervozitu, kterou musím potlačit, protože se můj chlap opájí tím, jak ho diváci zbožňují. Rozrušení mě teď svírá jako pěst a nechce mě pustit.

„Pete, smrt se dá těžko nazvat jako: ‚že se něco podělalo‘.“

Remington si s protivníkem ťukne pěstmi a dav utichne. Ztuhnu. Jsem tak neklidná, tak nehybná úzkostí. Měřím si toho nového, jako bych snad z pohledu na něj dokázala něco vyčíst. Kůži má lesklou a kluzkou něčím, co vypadá jako olej. Oni mají dovoleno se na zápas něčím potřít? Dlouhé vlasy má svázané do copu a svaly mohutné jako většina ostatních zápasníků. Nikdo ale není tak pohledný jako Remy. Vsadím se, že se nikdo z nich o své tělo nestará tak oddaně jako on.

Když zazní zvonek, nedokážu se ani nadechnout.

Přiblíží se k sobě. Remington čeká, až jeho soupeř zaútočí první. Je dokonale ostražitý, mocné svaly má uvolněné, ale já vím, jak rychle se dokážou připravit k akci. Nakonec Godzilla máchne pěstí.

Remy uhne, udeří ho ze strany do trupu a – naprosto nečekaně – za zvuku lámajících se kostí srazí toho obra k zemi.

Jen nevěřícně zírám, když moderátor začne odpočítávat.

Remy se pro sebe pousměje, když shlédne na nehybnou postavu, a prakticky ho vybízí, aby se pohnul.

Protivník se ani nehne. Dav se rozeřve.

Pete vyskočí na nohy a začne máchat pěstmi do vzduchu. „Jo! Tak to má být! Kdo je tu chlap? Kdo.

Je. Tu. Chlap?“

„JEDINÁ RÁNA, dámy a pánové!“ křičí moderátor do mikrofonu. „Jediná zatracená rána! Je zpět! JE ZPÁTKY! Muži a ženy, dívky a chlapci, tady je, váš jediný a jedinečný Uragáááán! Uragáááán!!!“

Rozhodčí zvedne Remyho paži na znamení vítězství.

A přestože celá aréna skanduje jeho jméno, modré oči si mě okamžitě najdou a v tu chvíli vnímám celé své tělo.

Je to bůh.

Je ztělesněním boha sexu. A rozpaluje mě.

„Uragáne, prosím, bože, prosím, chci se tě dotknout!“ K ringu běží žena a křičí, natahuje k Remymu ruku skrz lana ringu. Remingtonovi se mu jí nejspíš zželí, protože ji za ruku chytne. Pak jí přitiskne rty na hřbet a ona začne hystericky křičet. Zasměju se, ale žaludek se mi sevře žárlivostí. Když ji pustí, vzhlédne ke mně a plavným pohybem se jako kočka přehoupne přes lana.

Aréna utichne tak, že v uších slyším buchot svého srdce.

Remington… Remington… Remington…

Dojde ke mně a úsměv na jeho tváři prozrazuje, že ví přesně, jak se cítím.

„Ty žárlíš,“ zašeptá hrdelním hlasem.

„Trochu,“ přiznám a sama sobě se zasměju.

On se nesměje. Jenom nasadí úsměv, který rozzáří modré oči, přejede mi dlaní po hrdle a nakonec mi bříškem palce pohladí spodní ret. V útrobách se mi rozletí motýlci. Přivřené oči upře na moje ústa. Hladí je pomalu, od koutku ke koutku, a protože ta ústa považuje za svá, skloní se a zmocní se jich. Jeho polibek ve mně probudí oheň. Žaludek se mi sevře, když mi rozevře rty a potom už cítím jeho jazyk, horký, vlhký a silný. Ochutnává mě a já sotva dokážu potlačit zasténání. „Nemusíš,“ prohlásí, když shlédne na moje ústa a kochá se pohledem na to, co způsobil. Krátce mě políbí na čelo a elegantní chůzí zamíří zpátky do ringu, uvolněný, jako by se procházel po parku.

Někdo za mnou roztřeseně vydechne.

„No páni, tohle chci taky.“

„Bože můj, on byl přímo tady!“

Olíznu si rty. Chutnají po něm. Z toho pomyšlení mi ztuhnou bradavky a svaly se mi sevřou touhou a vědomím, že je můj. Když mu do ringu povolají dalšího soupeře, Remington si protáhne paže. Usměje se na mě a dva dolíčky na jeho obličeji mi prozradí, jak moc se mu líbí, že mě tu zanechal takhle roztouženou. Ten ďábel.

Do ringu vstoupí zápasník, kterého si pamatuju z loňska. Parker „Teror“ Drake. Pak se ozve zvonec.

Cink.

Dav utichne, když boj začne. Oba muži se do sebe pustí, uhýbají a útočí. Remy má mocné pěsti, jsou slyšet pokaždé, když zasáhne cíl, rychle, silně a nemilosrdně jako blesk. Buch! Buch! Buch! Jsem jako na trní. Dívám se a poslouchám, rozpolcená mezi nadšením a strachem. Parker padá k zemi.

Vyskočím na nohy a spolu s ostatními skanduju: „Uragán!“ Vím, že tohle je první z dlouhé řady zápasů, při nichž budu s ním a budu se dívat, jak si Remington bere zpět vše, čeho se kvůli mně kdysi vzdal.

2. kapitola

MÉ ŠTĚSTÍ JE ON

Za celý svůj život jsem strávila noc jenom s jediným mužem. Líbí se mi, když se můžu ve spánku zanořit do jeho svalů. Líbí se mi, že povlečení voní jako on. Jeho ramena jsou mým nejmilejším polštářem, přestože jsou pevná jako skála a pořád mi není jasné, jak se na nich dokážu vyspat, ale dokážu. Paží mě vždy objímá kolem pasu a zaplavuje mě svým teplem a vůní. Miluju to. Zvláště když skloní hlavu, aby mi zanořil nos do krku a přivoněl ke mně – stejně jako já k němu.

Problém je, že jeho strana postele ho ze sebe podle všeho sama vyhodí v deset dopoledne, kdežto ta moje mě vyhazovat nějak neumí.

Dneska jsem totálně mrtvá a nechce se mi ani otevřít oči, i když vím, že on už v ložnici není.

Když je pryč, je vzduch kolem jiný. On ho vždy nabije svou přítomností, nenápadnou, přesto mocnou vibrací, kterou vycítím a díky níž se cítím vzrušená a zároveň v bezpečí.

Opravdu jsem mu propadla.

Před šesti měsíci jsem chtěla jenom rychlovku na jednu noc, nic víc. Trochu se pobavit po všech těch letech, která jsem zasvětila kariéře. A místo toho… jsem našla jej. Nepředvídatelného, zuřivého, sexy chlapa, po němž každá žena touží a kterého já nechtěla. Nakonec jsem po něm nejen zatoužila, ale hlavně jsem se do něj zamilovala až po uši. Milovat muže jako on se podobá jízdě na šílené, úžasné, báječné horské dráze. Sednu si, promnu si oči, zamžourám do sluníčka a tiše si povzdechnu, proč mi jen v krvi neproudí koncentrovaný energeťák jako Remymu. Skoro jsme nespali, jak jsme se oddávali našemu nejvzrušivějšímu koníčku, a on je přesto dávno na nohou. U dveří stojí jeho kufr, připravený na cestu do dalšího města, zatímco já si ještě pořád potřebuju všechno sbalit. Se zívnutím vstanu z postele a přejdu ke skříni, abych našla něco na sebe, když na nočním stolku vedle Remyho iPhonu – který zapíná snad jen proto, aby si na něm pustil hudbu – spatřím list papíru.

Pohled na můj dopis ve mně vyvolá nepříjemné vzpomínky a musím odolat pokušení, abych ho na místě neroztrhala na kousky a nespláchla do záchodu.

Ale to by Remingtona naštvalo. Ten dopis jsem mu zanechala, než jsem ho opustila, a on ho teď chrání jako oko v hlavě.

Protože v tom dopisu jsou slova, jež mu nikdy předtím nikdo neřekl.

Miluju tě, Remy.

Nohy se mi začnou třást. Zavřu oči a připomenu si, že nejsem dokonalá partnerka. Neměla jsem se to kdy naučit. Nikdy jsem ani nesnila o lásce, příteli… Snila jsem o sportu a nejmodernějších běžeckých botách. Ne o rozcuchaných černých vlasech a modrých očích. Učím se za pochodu být ženou, jakou si zaslouží. A chci zbytek života strávit tím, že budu Remymu dokazovat, že si ho zasloužím. A chci také udělat vše, co bude potřeba, aby získal zpět to, co kvůli mně ztratil. Jestli je na tomhle světě někdo hoden být šampionem, pak je to on.

„Je to zbabělec, klid,“ uslyším zpoza dveří jeho nevrlý hlas.

Zasměju se tomu, jak moje tělo reaguje na pouhý Remyho hlas – mezi nohama mi zapulsuje a okamžitě je mi horko. S úsměvem prohrabu zbývající kousky jeho oblečení ve skříni, pak přejdu k jeho kufru. Vím, že má rád, když nosím jeho věci. Asi má tak větší pocit, že mu patřím. Je šílené, jak moc se mi jeho majetnickost líbí. Když má modré oči, je majetnický. Když spadne do černi, zuřivě si chrání, co je jeho.

Mně se líbí, když tiše vrčí: jsi moje, a jemu se líbí, když nosím jeho oblečení.

Takže proč dneska ráno nepotěšit nás oba? Najdu rudý plášť s nápisem URAGÁN na zádech a vklouznu do něj. Pak dojdu do koupelny, vyčistím si zuby a opláchnu tvář, vlasy stáhnu do culíku a zamířím

ke dveřím.

Z obýváku se ke mně nese jeho smích. Spíš to zní, jako by se právě zachechtal něčemu, co mu řekl Pete, a když obcházím roh, moje tělo zareaguje tak jak vždy.

Můj bože.

Nemůžu uvěřit, že se mnou takhle cvičí. Nedokážu ani vysvětlit, proč se uvnitř tak chvěju, třesu, svírám. Je to až směšné. „On si tě nechal proklepnout, kámo. Nevím, co je na tom k smíchu,“ říká mu právě Pete. „Jeho lidi se vyptávali, v kterém hotelu budeme bydlet příště.“ „Jenom klid a dál ho sleduj, Pete,“ odpoví mu Remington. Chvíli nejsem schopná ničeho dalšího než se na něj dívat. Dech se mi zatají.

Můj modrooký lev.

Vlasy mu stojí jako bodlinky. Inkoustově černé keltské pruhy se mu na bicepsech napnou, když pomalu postaví na stolek izotonický nápoj. Hledím na jeho trup a bere mi to dech. Tepláky mu visí nízko na bocích, odhalují tak vrcholek vytetované hvězdy. Je bosý. Sexy. Silný. Chci se k němu přivinout. Z jeho těla vyzařuje energie, jež mě k němu přitahuje jako magnet. „Brooke, dobré ráno!“ pozdraví mě z kuchyně Diana Wernerová, jeho kuchařka a nutriční specialistka.

Remington se pomalu, skoro líně pootočí. Potom stejně zvolna vstane, svaly se mu přitom napnou.

Zářivě modrýma očima si prohlédne moje tělo zakryté červeným pláštěm, který mi spadá skoro ke kotníkům, a v očích se mu majetnicky zablýskne.

„Uctivě zdravím, slečno Uragánová,“ ozve se Pete a oči se mu třpytí pobavením.

Usměju se. Nejenže chci nosit oblečení svého Uragána, v nitru si taky přeju, aby mě konečně požádal, ať nesu i jeho jméno. A to i přesto, že jsem kdysi své nejlepší kamarádce řekla, že se nikdy nevdám, protože kariéra je pro mě přednější. Cha!

„Ahoj, Pete. Diano,“ pozdravím je ospale, ale oči upírám na Remingtona. Srdce mi buší.

Uklidní se vůbec někdy, když jsem s ním? Dnes ráno se na něj dívám tak jako kterékoli jiné ráno

za posledních několik měsíců a musím si připomínat, že nesním. On není sen, je skutečný. A znamená celý můj život.

Vysvobodil mou sestru z pařátů chlapa, jemuž ani nemůžu přijít na jméno. Remington se loni výměnou za její svobodu bez zaváhání vzdal titulu mistra. Aniž by mi o tom vůbec řekl. Přišel o titul, obrovskou hromadu peněz a skoro zemřel, a to jen proto, aby zachránil mou sestru.

Netušila jsem, že to dělá kvůli mně.

Věděla jsem jenom, že je to poslední zápas sezóny a že prohrává. Schytává jednu ránu za druhou.

Padá k zemi. Vstává. Plive na Škorpióna.

Chtěla jsem umřít.

Můj bojovník, vždycky tak vyrovnaný, nezdolný, vášnivý a odhodlaný, odmítl bojovat. Bože, jak jsem se mýlila!

Netrestal mě – zachraňoval mou sestru.

Kdyby za mnou nepřijel domů do Seattlu s Norou v autě, provedla bych největší chybu svého života a pak bych za ni až do smrti pykala.

Žila bych bez lásky, bez úsměvů, a co je nejhorší, bez Remyho. Což bych si také zasloužila.

A zatímco bojuju s tunou výčitek, které ve mně ta vzpomínka vyvolala, ve tvářích se mu objeví ty jeho dolíčky – a jestli jsem si před chviličkou myslela, jak jsem šťastná, lavině štěstí, jež mě teď zasáhne, se to nevyrovná.

„Ahoj,“ zašeptám.

„Takže moje jiskřička žije,“ prohlásí s tím ďábelským leskem v očích.

„Kvůli tobě jen tak tak.“

Rozesměje se a Pete si odkašle. „Lidi, já tu pořád sedím. A Diana taky.“

Můj úsměv povadne, ale Remingtonův ne, pouze zněžní a stejně tak i výraz v jeho očích. Náhle se cítím nesmělá. Téměř jako panna. Jako by mě v noci odhalil až na kůži a ráno jsem ztratila odvahu

a zůstala bez jediné ochranné nitky a na sobě mám pouze to, co patří jemu.

Ví, jak na mě ty dolíčky působí, a využívá je proti mně.

Když k němu vykročím, jasně si uvědomuju, jak na něj moje tělo reaguje. Setkám se s Remym na půli cesty a skoro vypísknu, když ke mně natáhne jednu mohutnou paži, ukazovák zahákne

do poutka na plášti a přitáhne si mě k sobě. „Pojď sem,“ zavrčí.

Skloní se, políbí mě na ucho a dlaň roztáhne po prohlubni mých zad. Hladí nápis URAGÁN na zadní straně pláště, jako by mi připomínal, že tam to jméno je. Když skloní hlavu k mému krku, nedostává se mi dechu. Zhluboka nasaje mou vůni. Sakra, ničí mě, když to dělá. Rozkrok se mi sevře okamžitým zábleskem touhy.

„Remingtone, posloucháš mě?“ zeptá se Pete.

Remington tiše, hluboce zavrčí moje jméno, jako by mě sváděl. „Dobré ráno, Brooke Dumasová.“

Okamžitě mě zaplaví čirý chtíč. Když mě něžně políbí na ucho, kolena mi poklesnou. Takhle na mě působí pokaždé. A když Pete otázku zopakuje, chci se od něj odtáhnout, ale Remington mi to nedovolí. Odvede mě k židli, sedne si do ní a stáhne si mě do klína. Pak si mě přesune na jednu nohu tak, aby se mohl natáhnout ke stolu pro sportovní nápoj. Potom se konečně podívá na Petea a tichým, ale pevným hlasem přikáže: „Přiber zvědy a sleduj jeho i jeho lidi.“

Hladí mě po zádech, zatímco pije, a Pete se drbe na hlavě a zmateně jí potřásá.

„Reme… brácho… ten zkurvenej hajzl podváděl, aby vyhrál, a on ví, že pokud budeš letos bojovat, tak on prohraje. Špehuje nás a udělá, co bude moct, aby tě vyřadil. Bude si s tebou pohrávat.

Vyprovokuje tě!“

Sotva chápu, o čem je řeč, ale ať je to, co je to, „vyprovokovat“ Remingtona není dobrý nápad. Bývá docela náladový. Je tvrdohlavý, paličatý a neústupný, ale především je bipolární – a nechcete poznat jeho temnou stránku, pokud nejste připraveni čelit více než stokilovému lehkomyslnému chlapovi, který nespí. Mám těch sto bezhlavých kil ráda, ale to, jak je lehkovážný, mi právě dělá starosti už proto, že ho Peteovo varování nijak neznepokojuje. Místo aby odpověděl svému osobnímu asistentovi, otočí se na mě a chytne mě za zátylek. „Co chceš k snídani?“ zeptá se mě. Kousnu se zevnitř do tváře, nakloním se a ztiším hlas, aby mě Pete neslyšel: „Myslíš kromě té, která mi utekla z postele?“

Pohladí mě na špičce nosu a pak se ke mně skloní. „Tvoji snídani vyhnala z postele práce.“

„Vlastně mám teď ráno asi trochu kocovinu. Nemám vůbec hlad.“

„Kocovinu z čeho? Z mých rtů?“ podiví se a v očích mu tančí jiskřičky.

Shlédnu na jeho ústa, tak plná a dokonalá. A co s nimi dokáže! Ten sexy parchant. Samozřejmě že z něj mám kocovinu, takovou, jakou jsem nikdy nepocítila, dokud jsem ho nepoznala. „Víte,“ vloží se do toho opět Pete, „nedělal bych si takové starosti ani o něj, ani o to, co má v úmyslu, kdyby ten grázl nevěděl, co je tvůj kryptonit.“ Kývne na mě. „Ani se k ní nepřiblíží. To ho dřív zničím.“ Z tiché rozhodnosti, jež čiší z jeho hlasu, mi naskočí husí kůže a skoro se mi obrátí žaludek.

Finální kolo loňské sezóny je stále mou nejhorší noční můrou.

„Jenže on si k ní může najít cestu,“ nedá se odbýt Pete. „Najde způsob, jak stisknout to tvoje červený tlačítko, a vyprovokuje tě.“ Remington se na mě otočí, odhrne mi vlasy na stranu a zvrátí mi hlavu, aby se na mě podíval, jako by věděl, že nemůžu vystát ani jméno toho muže – natož debatu o něm.

Černý škorpión je můj osobní Voldemort. Ten grázl ublížil mojí sestře a pak i mně. A co je

nejhorší, ublížil Remingtonovi. Při tom závěrečném kole. Ublížil mu kvůli mně. Bože, kéž bych ho tak mohla zabít!

„Bude tě dráždit, mučit…,“ pokračuje Pete chmurně.

Remy mě tiše pozoruje, hruď nahou, krk opálený a silný, a když se na Petea konečně otočí, promluví vážně a rozhodně.

„Pete, on ještě ani neudělal první krok, a ty tu už magoříš,“ prohlásí.

„Protože to já musím vždycky všechno napravovat, když ty začneš magořit.“ Uhladí si kravatu.

„Letos to může být hodně ošklivý. Potřebujeme, abys byl silný a připravený, kámo. A potřebujeme nejvýš do půl hodiny vyrazit na letiště, ale varuju tě, ve Phoenixu nemusí být takový klid, jak čekáme.“

„Já to zvládnu. Jen zdvojnásob naše zvědy,“ nařídí mu Remington. Pak se dlouze napije z lahve a prázdnou ji postaví na stůl.

„Dobře, půjdu si teda zavolat…“

Dívám se, jak Pete odchází do kuchyně a už mačká tlačítka telefonu.

Když na mě Remington promluví, má hlas hlubší než obvykle. „Zaspala jsi,“ zašeptá, vezme můj obličej do dlaní a usměje se na mě. „Utahal jsem tě?“ V hlasu se mu ozývá sex a něha. Když přikývnu, cítím, jak mě zaplavuje horko. „Slyšela jsem, že to mají bohové sexu ve zvyku,“ dobírám si ho.

Tiše se zasměje a palcem mě pohladí po rtu. „Přesně tak. Připravena vyrazit?“ Kousnu ho do palce a usměju se, pak přikývnu.

„Chyběl jsi mi v posteli. Chtěla jsem tě vidět hned po probuzení,“ zašeptám.

„Bože, já vím. Chci být to první, co po probuzení uvidíš.“

Přitiskne si mě k sobě a zaboří mi tvář do vlasů. Nevolnost a veškeré napětí ze jména „Škorpión“ mě opustí ve vteřině, kdy ucítím vůni svého muže. Zabořím mu nos do hrudi a nadechnu se ho, jako se on nadechne mě. Pokoj zmizí, svět zmizí, a v tom jediném okamžiku na ničem nezáleží. Na ničem kromě něj, jeho paží, jež mě objímají, a mých paží, v nichž svírám jeho. Myslím, že zčásti pořád nemůže uvěřit tomu, že mě znovu drží v náručí, protože mě svírá tak pevně, že skoro nemůžu dýchat, ale já ani dýchat nechci. Jsem tak opojena jeho vůní, silou jeho paží… Nedokážu snést pomyšlení, že jsem se toho před dvěma měsíci tak hloupě vzdala.

„Miluji tě,“ zašeptám. Když ale neodpoví, otevřu oči. Intenzita jeho pohledu mě celou rozechvěje.

Opět mě palcem pohladí po spodním rtu a přitáhne si mě k sobě, jako bych byla jeho nejcennějším pokladem. Pak skloní hlavu a do ucha mi zašeptá: „Teď jsi moje.“

3. kapitola

ARIZONA

Největší Remingtonovou hračkou je jeho soukromé letadlo.

Tým se vždycky usazuje v přední části letadla, zatímco já s Remingtonem sedáváme na pohovce vzadu, kde to máme blíž k širokému, dřevem obloženému baru a ploché obrazovce, kterou stejně zapínáme jen občas. Ve vzduchu se vznáší nadšení. Sezóna oficiálně začala – a po včerejší ochutnávce Remingtonova zápasení je tým nabuzený. Pete s Rileym si dokonce plácli s piloty hned, jak jsme na ranveji vystoupili z escalade. „Když tu jsi s námi, je všechno lepší,“ prozradí mi Diana usazená v křesle, jaké se nenajde ani v první třídě nejluxusnějších aerolinek. „Jsem moc ráda, že jste vy dva zase spolu.“ „Musím uznat,“ vloží se do toho trenér Lupe – a vzhledem k tomu, jak je tenhle pán obvykle zamračený, je zvláštní vidět ho najednou s úsměvem na tváři – „že toho mýho kluka umíš namotivovat líp než co jinýho. Jsem moc rád, že jsi zpátky, a musím přiznat, že jsem se za to potají modlil, a to jsem zatracenej ateista.“ Zasměju se, potřesu hlavou a vydám se dál uličkou. Než stihnu dojít k pohovce, na palubu vstoupí Pete a zavolá na mě: „Brooke, už jsi viděla naše nové obleky od Bosse?“ Obrátím se, abych se na něj podívala, a všimnu si, že na palubu nastoupil už i Riley. Pete se na mě směje a uhlazuje si černou kravatu. Riley s úsměvem rozpaží, jako by chtěl, abych si ho pořádně prohlédla. Netušila jsem, že si pořídili nové obleky. Oba muži nenosí prakticky nic jiného a dnes, stejně jako kdykoli jindy, vypadají, jako by se chystali nastoupit k Mužům v černém XII – nebo který že to díl se právě chystá. Pete s kudrnatými vlasy a hnědýma očima by se nejspíš specializoval na zpravodajství a hledání informací. Riley se světlými vlasy a vzhledem surfaře by byl nejspíš jedním z těch agentů, co náhodou zabíjejí démony i při otevírání dveří od auta.

„Co myslíš?“ vyzvídá.

Dám si záležet, abych měla na tváři patřičně obdivný výraz, když odpovím. „Jste vážně sexy!“ A vyjeknu, když najednou dostanu štípanec do zadku. Remington mě chytne kolem pasu a odnáší chodbičkou do zadní části letadla. Posadí mě na naši pohovku a usedne vedle mě. Mračí se. „Ještě jednou řekni něco takovýho o jiným chlapovi.“

„Proč?“

„Jen to zkus.“

„Pete a Riley jsou taaaaaak –“

Ruka mu vyletí a začne mě lechtat v podpaží. „Chceš to zkusit ještě jednou?“ popíchne mě.

„Bože můj, tví muži v černém jsou tak zatraceně –“ Polechtá mě ještě víc.

„Vždyť mi ani nedovolíš říct sexy!“ stěžuju si, když přestane.

Modré oči se mu třpytí, na rtech mu pohrává ten nejdráždivější úsměv, jaký jsem kdy viděla, a v kombinaci se strništěm a dolíčky mi pohled na něj bere dech. „Chceš to zkusit ještě jednou, Brooke Dumasová?“ vybídne mě chraptivě.

„Ano, chci! Protože si myslím, že Pete a Riley vypadají prostě úža –“

Začne mě lechtat tak, že pištím a kopu kolem sebe a nakonec lapám po dechu. Nějak se mi povede skončit napůl vsedě, napůl vleže a ňadra se mi tisknou k jeho tvrdé hrudi. Jak se díváme navzájem

do očí, vzduch kolem nás zapraská napětím a úsměvy nás opustí.

Remy zvedne ruku a zastrčí mi uvolněný pramen vlasů za ucho. Dolíčky mu zmizí, a když

promluví, hlas má zhrublý. „Řekni to i s mým jménem,“ pobídne mě. Rozechvěju se, když mě bříškem ukazováku pohladí po bradě.

„Nemáš už tak dost velký ego?“ zašeptám. Dívám se na něj a snažím se zapamatovat si jeho obličej.

Hranatou bradu, bodlinky vlasů, tmavé obočí nad pronikavě modrýma očima s nezbednými jiskřičkami a dávkou žárlivosti dost velkou na to, abych po něm okamžitě zatoužila.

„Řekněme, že se o kousek zmenší, kdykoli moje holka hází očima po těch dvou pablbech.“ Odtáhne se, abych se mohla zvednout, a jakmile se posadím, opře se tak, jak to sexy chlapi dělávají, nohy roztáhne doširoka, dlouhé paže položí na opěradlo. Zamračeně na mě hledí. „Co jsem měla říct?“ škádlím ho s úsměvem. „Že v těch nových oblecích nevypadají dobře? Vždyť jsou pro mě jako bratři.“

„Ne, pro mě jsou jako bratři.“

„Vidíš? A já patřím k tobě, takže pro mě znamenají totéž, co pro tebe.“ Pokrčím rameny a urovnám si sukni. „Teď alespoň víš, jak mi je, když na tebe ječí tisíc ženských naráz,“ dodám s úšklebkem

a zapnu si bezpečnostní pás.

Vezme mě za bradu a otočí mou tvář k sobě. „Koho zajímá, co křičí, když jsem blázen do tebe?“

Buch. To právě udělalo mé srdce. „To platí i u mě. Nemusíš vrčet na každého chlapa, který se na mě podívá.“ Oči mu potemní. Spustí ruku a zatne čelist. „Buď ráda, že se dokážu ovládnout. Nejradši bych je pověsil za koule na nejbližší lampu. Vím moc dobře, co s tebou v představách dělají.“

„To, že si to se mnou představuješ ty, ještě neznamená, že to dělají i ostatní.“

„Ale to je jasný, že si tě představují. Je nemožný si tě nepředstavovat.“

Usměju se, protože vím, že si sex se mnou často představuje. A já dělávám totéž, přiznávám.

Vsadím se, že i jeptiška by měla problém se ovládnout, jakmile by ho spatřila.

Mám chuť ho potrápit. Vklouznu mu rukou pod tričko a přejedu mu dlaní po pevných břišácích. Vychutnávám si, jaký je na dotek. Lidské tělo je pro mě posvátné. Nejen proto, že jsem sportovní fyzioterapeutka, ale protože jsem také bývala sportovkyně a fascinuje mě, čeho všeho jsou naše těla schopná, co snesou a jak okamžitě reagují na jakékoli podněty, pokud jde o sex či přežití… Miluji lidské tělo jako takové, ale to Remyho je mým chrámem. Nedokážu slovy vysvětlit, co se mnou dělá. „Všechny ženy tě při zápase svlíkají očima,“ poznamenám a můj úsměv povadne. To své drápy vystrčí žárlivost. „Pořád nechápu, že sis z toho davu vybral právě mě.“

„Protože jsem věděl, že jsi stvořená pro mě. Jenom pro mě.“

Moje tělo na ta slova okamžitě zareaguje. Nesou v sobě takovou vášeň, zvláště když je pronáší s tím svým sebevědomým úsměvem. „To jsem,“ souhlasím a zadívám se mu do modrých očí. „A teď nevím, jestli chci víc políbit tebe, nebo ty tvoje dolíčky.“ Dolíčky mu z tváří okamžitě zmizí, stejně jako jiskřičky z jeho očí, když zvedne ruku, aby mě palcem pohladil po dolním rtu. „Mě. Vždycky nejdřív mě. Pak ten zbytek.“ Když posádka dokončí nakládání zavazadel a uzavře dveře letadla, spodní ret mě stále hřeje od jeho palce. Vzdáleně vnímám, o čem si povídá zbytek týmu, protože slyším jenom svůj nedočkavý tichý hlas: „Ještě si před vzletem vypnu telefon… a pak si u tebe vyberu ranní polibek. Pořád mi ho dlužíš, a to je už poledne.“ Tiše se uchechtne. Cítím, jak mě ten zvuk hladí po pokožce. „Dlužím ti víc než to, ale nejdřív se postarám o tvoje rty.“ Můj bože. Remington mě ničí. Mluví naprosto věcným tónem a skoro znuděně mi přitom oznámí: Teď tě políbím. A moje tělo se probudí. Krev se mi rozbouří, jakmile na to pomyslím, a rychle si vytáhnu mobil z kabely, abych ho vypnula. Všimnu si ale textovky od Melanie.

Melanie: Moje nejlepší kamarádko! Už je to pěkná doba, moc mi chybíš. Kdy se vrátíš domů?

Mel! Rychle jí odpovím: Taky mi chybíš! Moc, moc mi chybíš, Mel! Jsem ale moc šťastná! Jsem tak moc šťastná, až to ani hezký není! Nebo možná je! Vidíš? Musíš si myslet, že jsem asi pila. Hahaha.

Melanie: Chci Remyho. Melanie: A Brooke! Moooooc!

Brooke: Když teď začala sezóna, musíš za mnou přijet! Platím. A Nora může přijet s tebou. Melanie: Necháš si svůj byt v Seattlu?

Zamyslím se a zamračím. Když jsem se rozhodla všechno opustit, abych mohla jít za svým bohem až na kraj světa, kde trénoval jak šílený, aby se připravil na novou sezónu, na nájem za byt jsem ani nepomyslela. Melanii odpovím: On je pro mě na prvním místě, Mel, takže nájemní smlouvu na byt asi neobnovím. Můj domov je teď tady. Teď už musím telefon vypnout, ale později ti napíšu. Mám tě ráda, Melinko!

Melanie: Nápodobně!

Vypnu telefon a strčím ho zpátky do kabely. A když zvednu hlavu, dech se mi zatají, protože spatřím Remyho, jak v ruce drží svůj stříbrný iPod. Buch. Ten muž ví, jak mě svést pouhou hudbou. Dívám se, jak palcem roluje seznam písní, a pomalý krouživý pohyb toho prstu ve mně vyvolává vzrušující představy. Vzhlédne ke mně s ďábelským úsměvem a nasadí mi sluchátka na hlavu. Srdce se mi rozbuší, když stiskne přehrávání. Píseň začne hrát a Remy ze mě nespouští ty pronikavé modré oči, jež zvědavě sledují mou reakci.

Takže vidí, jak taju. A duše se mi chvěje.

Protože píseň, kterou vybral, mi vzala dech.

Přitiskne se čelem na moje a dívá se, jak poslouchám. Ta píseň mě tak zasáhla, že když vyměňuju velká sluchátka za své pecky, ruce se mi třesou. Jednu si dám do ucha, druhou do jeho, abychom mohli poslouchat oba dva. Opět přitisknu čelo na jeho a pozoruji jeho tvář, stejně jako se on dívá do mé… a oba posloucháme tu nádhernou píseň. Ne jen tak ledajakou píseň. Tu naši.

Iris…

Od Goo Goo Dolls.

V jeho očích se zračí stejné city, jaké hoří v mém nitru. Remy vezme můj obličej do dlaní a já se napnu očekáváním, co teď přijde. Cítím na tváři jeho dech, když uzavírá prostor mezi našimi rty.

A když svá ústa přitiskne k mým, pootevřu rty a zavřu oči. Pohladí mě svými rty jednou, pak podruhé. Měkce. Pomalu. Tiše vydechnu, jako bych ho prosila, aby mě políbil silněji, ale místo své prosby slyším jenom slova té písně.

Bože, kdykoli tu píseň slyším, mám pocit, jako by mě něco zevnitř sžíralo. Potřebuju mu být tak na blízku, jak jen to jde. Toužím po něm každou svou částečkou, chci ho – celého. Zvednu hlavu, přitisknu rty na jeho a nedočkavě mu vjedu prsty do vlasů. Remy, bože, líbej mě. Přinutí mě počkat ještě chvíli, než mou prosbu vyslyší. Vezme mou hlavu do dlaní, nakloní si ji a teprve pak mě konečně políbí. Jazykem pronikne do mých úst, až je musím pootevřít ještě víc.

Zalapám po dechu, když se naše jazyky střetnou. Jeho steny neslyším, ale vnímám, jak se mu chvěje hruď. Uvolním rty, protože nikomu na světě nedůvěřuji víc. Nikdo nedokázal rozbít zdi, které jsem si kolem sebe vystavěla, jako tento muž. Hladí mě po bocích, něžně saje můj spodní ret a já cítím, jak se ve mně probouzí horkost. Dech se mi tají. Bradavky tuhnou. Pokožka mravenčí.

Až do této chvíle jsem netušila, jak moc jsem potřebovala, aby mě políbil. Ale teď se mi celé tělo chvěje jeho blízkostí. Netuším, jestli nás Pete nebo Riley nebo kdokoli jiný pozoruje. Do uší nám hraje Iris a naše ústa po sobě baží. Vklouzne mi rukou pod tílko a nepřestává mě líbat, saje, bere, vychutnává. Zdá se to nemožné, ale každý centimetr mého těla křičí rozkoší z toho, co mi ústy dělá.

Zasténám touhou a kousnu ho a on se poodtáhne.

Rozepne mi bezpečnostní pás a položí mě na pohovku.

Hudba utichne, pak začne další skladba, ale on si otráveně povzdechne, když se mezi nás zamotá kabel sluchátek. Trhne za něj a sluchátka odhodí stranou. Potom si mě dlouze prohlédne. Neslyším teď nic než divoký tlukot svého srdce. Skloní se ke mně. „Chci tě,“ zavrčí a vrhne se na moje ústa. Krví mi proudí horkost. Naše jazyky spolu tančí. Ruce se proplétají. Dech mísí. Vím, že jsem pro něj připravená. Svíjím se pod ním, líbám ho stále naléhavěji a nedočkavěji. Cítím tvrdou hradbu jeho pevného břicha, kůže mě mravenčí tam, kde se mě dotkne pod látkou tílka. Ničí mě. Chtěla jsem, aby mě políbil – teď ale toužím dostat víc. Každý centimetr, každá buňka, každý atom mého těla hoří jako supernova. Naše ústa jako by pro sebe byla stvořena. Cítím se tak živá, tak svobodná, tak milovaná. Miluju, chci, potřebuju… jeho. Tak moc. Pochybuju, že on vůbec někdy pochopí… jak moc se stydím za to, že jsem odešla… jak moc mě bolí, že kvůli mně trpěl… a že nyní jsem odhodlaná s ním zůstat… a především, jak moc ho miluji…

Palci mi přes látku podprsenky dráždí bradavky. Jsou tak citlivé, vysílají mi do těla šípy rozkoše.

„Remy, musíme přestat,“ vydechnu. Všechno mě bolí touhou, přesto přinutím pár neuronů v mozku, aby fungovaly, jak mají. Ale i když mu to říkám, pevně svírám jeho svaly a ta k zešílení vzrušená část mého já mě vybízí, ať to uděláme hned teď a tady.

Ale nejspíš by se mu nelíbilo, kdyby mě jeho tým slyšel vyvrcholit.

Trochu se odtáhne a dlouze vydechne. Pak se na mě podívá. V očích mu plápolají ohně. Znovu mě políbí, tentokrát trochu drsněji. Tiše zavrčí, opře si čelo o moje a zašeptá mi do ucha: „Pusť mi hudbu.“ Potom mě zvedne do sedu. Rty mě bolí, když popadnu svůj iPod a začnu probírat seznamy skladeb. Snažím se přitom ignorovat, jak mi tělo tepe vzrušením. „Nejdřív musím zapnout mozek.“ Zasměje se a pohladí mě po špičce nosu. „Pusť mi některou z těch tvých přidrzlých antimilostných písniček.“ „Jenže takových tu mám tolik, že nevím, kde začít.“ Dál pátrám v seznamu, když Remy zakryje můj palec svým a vede ho. „Jednu jsem ti našel. Bude se ti líbit,“ zašeptá mi do ucha tak, že mě zamrazí. Pustí mi píseň, kterou mám ráda, ale není to žádná z těch, co opěvují ženskou sílu. Ze sluchátek se linou první tóny Dark Side od Kelly Clarkson.Uvnitř celá roztaju. Miluju Kelly, ale, bože, ta píseň. Ta slova. Chce Remy vědět… jestli zůstanu? Jestli dodržím slib a neuteču? Dívá se na mě, na rtech ten domýšlivý úsměv. Ale jeho oči vypovídají něco jiného. Zračí se v nich otázka. Chce to vědět. A když mě vezme za ruku a proplete prsty s mými. tak jak to muži svým dívkám dělávají, a mě to pokaždé dostane, nakloním se k jeho uchu bez pecky a řeknu mu: „Slibuju. Slibuju ti to. Patří ti mé srdce a patřím ti i já. Navždycky.“ Na světě není žádná píseň a žádný seznam skladeb tak rozsáhlý, aby mu vypověděl, jak moc ho miluju. Miluju ho, když má oči černé nebo modré. A ačkoli vím – hluboko ve svém nitru – že nejspíš pořád nevěří, že zůstanu, jednoho dne, přísahám, že jednoho dne mi uvěří. Usmíváme se na sebe a dál posloucháme tu píseň, a když mi stiskne ruku, já mu to oplatím a sdělím mu tak, že bez ohledu na to, co se stane, nikdy, nikdy ho nepustím.

Náš hotel ve Phoenixu jako by vypadl z pohlednice. Podlouhlá budova se střechou z vepřovic se táhne nad pouští. Po okolí rostou kaktusy s květy tak úchvatnými a jasně barevnými, že neodolám a musím se jich dotknout – chci se ujistit, že nejsou plastové.

V hale s mramorovou podlahou si špitají dvě dospívající dívky a ukazují na Remyho, když kolem nich prochází – protože si ho samozřejmě musely všimnout. Remyho nejde přehlédnout. Stejně tak byste si mohli nevšimnout býka, co by v hotelové hale prošel kolem vás. Obě holky si nás rychle

prohlédnou – jako skupinu, která přišla s ním – a zadívají se na mě.

Pobaveně povytáhnu jedno obočí. Dívky dojdou k přesvědčení, že jsem jeho přítelkyně, ale mně se stejně žaludek nepříjemně stáhne, když ho naposledy sjedou pohledem.

„Podívej se na ta dvě děvčata tamhle. On vždycky přitahuje pohledy,“ poznamená Diana.

„Nežárlíš?“

„Nesnesitelně žárlím,“ prohlásím a znechucena vlastním rozpoložením nakrčím nos.

Remy se na mě poohlédne a mrkne, pak s Petem odejde vyzvednout klíče. Diana do mě dloubne loktem. „Ten kluk ví, jak zapůsobit,“ povzdechne si. „Nemáš důvod žárlit, Brooke. Celý tým cítí, jak z vás dvou láska přímo sálá. Takhle to s žádnou jinou nikdy nebylo. Bez ohledu na to, kolik žen tudy prošlo, stejně se vrátil k tobě.“

„O čem to mluvíš?“ zamračím se. „Kolik žen prošlo kudy?“

„Naším hotelem.“

„Myslíš nedávno?“

Zatrne mi, jako opravdu zatrne, když Diana vytřeští oči a z obličeje jí zmizí veškerá barva. Pomalu zavrtí hlavou a pak… se rozhlédne, jako by se chtěla schovat za nejbližší obří květináč!

„Brooke,“ zašeptá omluvně a o krok ustoupí. Proč? Myslí si, že ji udeřím?

Vypadám snad, jako bych lidi mlátila? Nechci nikoho bít, sotva dokážu stát.

Všechno kolem mě se rozpíjí, když se otočím a zadívám se na Remyho záda. Na druhé straně haly. Myslím na to, jak se při milování pohybuje, jako dravec. V duchu vidím jeho oči, jež na mě upře vždy, kdy se přiblížím vrcholu. A v duchu ho vidím na posteli s deseti dalšími ženami, které ho touží uspokojit. A vidím také ty modré oči – modré oči, jež nyní patří mně – jak se na ty ženy upírají

v okamžiku, kdy právě dosahují vrcholu.

Napadne mě, že možná neměl modré oči. Mohl mít černo. Mohl to být Remy v nejsyrovější podobě, při manické epizodě, kdy kašle na všechny následky.

Protože on není normální. Ani zdaleka ne. On není jenom ten zatracenej Remington „Uragán“ Tate

– je bipolární a jeho nálady se mění jako lusknutím prstů. Když má manický záchvat, někdy si nepamatuje, co dělá. A ten měsíc, kdy jsem odešla, měl jedno ze svých nejhorších období. Když se na mě tehdy z nemocniční postele díval, oči měl černé. Hluboké a zoufalé…

Uvnitř se celá sevřu, až mě plíce zabolí, a srdce cítím až v hrdle, když si vzpomenu, jak se snažil zvednout z lůžka a zastavit mě. Srdce mi buší. Rozhlédnu se po hale, hledám Rileyho. Zahlédnu ho, jak se dívá do telefonu, před očima ale vidím, jak nedávno přivedl do Remingtonova pokoje několik krásných žen – aby ho

„povzbudily“, když měl černo.

Než se dokážu ovládnout, vyrazím k němu, ruce svírám v pěst. „Kolik děvek jsi Remingtonovi přitáhl, Riley?“

„Cože?“ Zmateně svěsí ruku s telefonem.

„Ptám se, kolik… děvek… jsi přitáhl do jeho postele. Byl vůbec natolik při smyslech, aby věděl, co dělá?“

Ohlédne se na Remingtona, který k němu stojí zády, pak mě popadne za loket a táhne k výtahům.

„Do toho nemáš co mluvit, Brooke. Odešla jsi! Vzpomínáš? Odešla jsi, když ležel domlácenej

v podělaný nemocnici! Pete ti hlídal sestru – na odvykačce – a já sotva zvládal, co mu provedl tvůj dopis… ten tvůj podělanej dopis! Ale to ty nikdy nepochopíš. Pokud jsi na to zapomněla, Rem má psychickou poruchu. Potřeboval vytáhnout z –“

„Hej!“ Remington ho ode mě odtáhne za límec košile a s rukou v pěst vypadá, jako by se ho chystal

za tu košili zvednout. „Co to do prdele děláš?“

Riley se mu vytrhne a propálí ho pohledem, zatímco si upravuje kravatu v tom svém pitomém obleku od Bosse. „Snažil jsem se Brooke vysvětlit, že když byla pryč, nebylo všechno tak růžový jako teď.“

Remy mu zaboří ukazovák do hrudi. „To by stačilo. Rozumíš?“

Riley stiskne čelist a Remington mu zaboří prst do hrudi tak tvrdě, až Riley o krok ustoupí.

„Rozumíš?“ zopakuje.

Riley krátce přikývne. „Jo, rozumím.“

Bez dalšího slova mě Remington obejme kolem krku a odvádí k výtahu.

Celou cestu nahoru mě ale nitro bolí, přestože se snažím přesvědčit sama sebe, že pro to není důvod. Když vejdeme do našeho apartmá, rozhlédnu se, ale jako bych před sebou neviděla vůbec nic. Tohle je náš nový domov. Hotelové pokoje, ve kterých se ubytováváme, jsou vždycky zařízené jako druhý domov, ale nejsou mým domovem. Můj byt a rodina jsou daleko, teď jsem doma s tímto mužem.

A musím se smířit s tím, že láska k němu mě může zničit. Když při zápasu utrží víc zásahů, než dokážu snést, zničí mě to. Když ke mně bude něžný a dá mi všechnu lásku, kterou si snad ani nezasloužím, zničí mě to. A když bude mít záchvat a oči mu zčernají a nebude si pamatovat, co řekl nebo udělal… zničí mě to.

„Líbí se ti tu, jiskro?“ Zezadu mě obejme a mě ihned obklopí jeho teplo. Cítím se v jeho náruči… v bezpečí. „Chceš si jít zaběhat, než se setmí?“

Rty mi přitiskne mezi hrdlo a klíční kost a ty jako peříčko lehounké doteky se mi zabodávají

do srdce. Mám pocit, jako bych si do krku nacpala celou zahradu ostnatých kaktusů. Vytáhnu si límec košile a otočím se.

„Ošukals hodně ženských?“

Střetneme se očima a jako vždy se při pohledu do jeho tváře zachvěju. Nedokážu vyčíst, na co myslí. „Je mi jasné, že nemám právo se tě ptát.“ Dívám se do modrých očí, které na mě hledí stejně naléhavě. „Rozešli jsme se, to vím. Skončilo to. Ale… byls… byl jsi s jinými ženami?“

Čekám na odpověď a vidím, jak se mu v očích objevují plamínky. On se mi snad směje!

„Je to pro tebe důležitý?“ povytáhne jedno obočí. „Jestli jsem spal s jinýma?“

V hrudi se mi vaří vztek a žárlivost. Popadnu z gauče polštář, praštím ho s ním do hrudi a zakřičím:

„Co myslíš, ty blbečku?“

Chytne polštář a snadno mi ho vytrhne. „Tak mi řekni, jak moc je to pro tebe důležitý.“ Ty jiskřičky v jeho očích přidávají pod kotel mému vzteku. Skřípu zuby a hodím po něm další polštář.

„Odpověz mi!“

„Proč?“ Remy odrazí polštář a vykročí ke mně. Couvám a nespouštím oči z jeho obličeje. Pobaveně se usmívá. „Odešla jsi, jiskro. Odešla jsi a nechala jsi mi dopis, v kterým jsi mi zdvořile sdělila, ať si políbím prdel a táhnu do hajzlu.“ „Ne! Nechala jsem ti dopis, v němž stálo, že tě miluju! Sám jsi mi to přitom řekl až potom, co jsem se k tobě vrátila a prosila tě, abys mi to řekl.“ „Jsi tak zatraceně roztomilá, když se zlobíš. Pojď sem.“ Chytne mě za temeno a přitáhne si mě do náruče. Stojí mě notnou dávku úsilí, abych se mu vytrhla.

„Remingtone! Ty se mi vysmíváš!“ skoro brečím.

„Řekl jsem ti, pojď sem.“ Přitáhne si mě zpátky do náruče a já se okamžitě začnu kroutit a vzpínat, abych se osvobodila.

„Remy, pověz mi to! Prosím tě, řekni mi, co jsi udělal,“ žadoním.

Přitiskne mě zády ke zdi, opře si čelo o moje a pohled upře do mých očí. „Líbí se mi, když žárlíš.

To proto, že mě miluješ? Bereš to tak, že patřím jenom tobě?“

„Pusť mě,“ vydechnu naštvaně.

Zvedne velkou opálenou ruku a vezme mou tvář do dlaně tak něžně, jako bych byla ze skla. „Já ano.

Beru to tak, že patříš jenom mně. Jsi moje. Nenechám tě odejít.“

„Odmítal jsi mě,“ vydechnu. Hruď mi těžkne bolestí. „Celé měsíce. Umírala jsem. Šílela. Udělala… jsem se jako nějaká blbka… o tvoji pitomou nohu! Odpíral jsi mi sám sebe, dokud jsem… uvnitř neumírala touhou. Máš silnější vůli než samotný Zeus! Ale jak ti přivedou děvky… Sotva vypadnu

a oni ti hned přivedou děvky…“

Úsměv mu z tváře nezmizí, ale světélka v jeho očích pohasla a teď se na mě dívá vážnýma očima.

„Co bys udělala, kdybys tu byla? Zastavila je?“

„Ano!“

„Ale kde jsi byla, Brooke?“ Jen trhavě oddechuju.

Skloní hlavu a zvědavě se mi zadívá do očí. „Kde jsi byla, Brooke?“ Pevnou rukou mi sevře hrdlo, palcem mi pohladí pulsující tepnu.

„Byla jsem zničená,“ přiznám zlomeně. „Zničil jsi mě.“

„Ne. To ty. A tvůj dopis. To tys zničila mě.“ Smích mu z očí zmizí. Palcem mě pohladí po hrdle, pak něžně po čelisti a nakonec, lehounce jako peříčko, polaská mé rty. A hlubokým šepotem dodá:

„Co na tom záleží, jestli jsem musel políbit tisíc jiných rtů, abych zapomněl na ty tvoje?“

Někdo zaklepe na dveře, ale my vidíme a vnímáme pouze jeden druhého. Vězní mě ve svých pažích.

Srdce mám zlomené, nenávidím se za to, že to já jsem byla tím ostřím, které náš vztah zničilo. To kvůli mně jsme se rozešli. Vím, že při záchvatech potřebuje sex. Vím, že jsem odešla. Vzdala jsem se práva na Remingtona i na cokoli, co udělal nebo řekl.

Svým odchodem jsem si zlomila srdce a teď mezi nás vstupuje realita toho, co se stalo, a šlape

i po těch posledních kouscích, co z mého srdce zbyly. A já tu teď stojím, v krku knedlík a dýchám s obtížemi jako drak, co bez ustání chrlí oheň.

Odtáhne se, aby otevřel dveře. Pak dovnitř vnese jeden z kufrů, které nám přinesl poslíček. Když se snažím projít okolo, chytne mě Remington za košili a přikáže: „Pojď sem, uklidni se.“ Vytrhnu se mu. Nevím, jestli se chci uklidnit, nebo ne. Chovám se iracionálně. To já jsem se s ním rozešla. To já od něj odešla. Ta, na koho se teď zlobím, ta, koho tak moc chci praštit, jsem já. Uvnitř mě štípe ostrá bolest. Setřu si slzu, když se obrátím ke dveřím, jimiž Remington dovnitř přináší další naše zavazadla. Vím, že jsem to způsobila já. Protože jsem si myslela, že jsem silná a musím se chránit, a tak jsem ublížila jak sobě, tak jemu a celé kupě dalších lidí, protože jsem byla silná a myslela jsem si, že tak ochráním jeho i svou sestru – a místo toho jsem všechno podělala. Ale bolí mě to tak moc, že se chci zavřít v komůrce a brečet a brečet. V představách vidím zástup prostitutek s třpytkami na kůži, jak přicházejí do jeho pokoje, když není ani napůl při smyslech, a vím, že budu brzy zvracet. Poslíčkovi proto řeknu: „Děkujeme vám. Mohl byste odnést tenhle vak a tamten kufr do jiného pokoje?“

Muž přikývne a vyjede i s vozíkem chodbou.

„Kam to jdeš?“ zeptá se Remington, když vyjdu z apartmá.

Zhluboka se nadechnu a otočím. „Chci dneska spát s Dianou. Není mi dobře a byla bych radši, kdybychom si o tom promluvili, až… až… až se uklidním.“

Zasměje se. „To nemyslíš vážně.“

Když ale dojdu k výtahu a stisknu tlačítko, abych přivolala kabinu, jeho smích rychle odumře. Jakmile nastoupím dovnitř i s poslíčkem, snažím se potlačit nutkání zvracet i plakat. Mladík se

na mě usměje a zeptá se: „Jste v tomto hotelu poprvé?“ Přikývnu.

Jakmile ale dorazím do Dianina pokoje, už to v sobě neudržím a rozbrečím se. Diana vnese kufry dovnitř a zabouchne dveře.

„Brooke, nechtěla jsem způsobit problémy! Myslela jsem, že to víš. Fanynky a ženské – takhle to bylo vždycky, dokud ses neobjevila. Mrzí mě to.“ „Diano, já se s ním rozešla! Ano. Chápu, že je to moje vina. Všechno je to moje vina. Kvůli mně dokonce přišel i o titul.“

„Brooke,“ snaží se mě Diana uklidnit. Posadí mě na postel. „Přišly a odešly. Nebylo to…“

Otřu si slzy a popotáhnu, ale to utrpení se téměř nedá snést. „Takhle žil, dokud jsem nepřišla já.

Nevím, co jsem čekala, když jsem odešla. Myslela jsem, že mu zabere nějaký čas, než se zase vyhoupne na koně, víš? Ale vím, že bezmoc a zírání do stropu, to není Remington. On by…“

Riskoval by. Potýkal by se s mánií. Dělal by problémy. Ničil by věci. Ale co když mu bylo mizerně? Co když měl deprese? Odešla jsem a on na to zůstal sám a Pete s Rileym se o něj starali tak jako vždycky. To pomyšlení mě znovu rozpláče. „Pokračuj,“ vybídne mě Diana. Trhnu sebou, když zazvoní pevná linka. „Ano, Remingtone,“ zašeptá do sluchátka a pak zavěsí.

„Jde sem. Chce, abych mu otevřela, jinak ty dveře rozmlátí.“

„Nechci, aby mě takhle viděl,“ zhrozím se. Popotáhnu a vezmu si kapesník, jako bych snad mohla zamaskovat, že jsem tu doteď řvala jako mimino.

Diana mu otevře dveře a on dovnitř vtrhne jako tornádo.

„Diano,“ pozdraví ji tiše a hned vykročí ke mně.

V modrých očích se mu zračí tolik různých pocitů. „Ty,“ napřáhne ke mně ruku, „jdeš se mnou.“

„Nechci,“ namítnu a setřu si zbloudilou slzu.

Prudce se nadechne nosem. Je jasné, že se sotva ovládá. „Jsi moje, potřebuješ mě a já chci, abys laskavě zvedla zadek a šla se mnou nahoru, zatraceně.“

Skloním hlavu a setřu další slzu. Popotáhnu.

„Tak dobře, pojď sem.“ Zvedne mě do náruče. „Dobrou noc, Diano.“

Kopnu ho, ale on mě chytne pevněji a neoblomně prohlásí: „Kopej si a klidně škrábej, jak chceš.

Křič. Udeř mě. Nadávej mi. Ale dneska večer budeš spát v mojí posteli.“

Nese mě k výtahu a do našeho pokoje. Zabouchne za námi dveře, položí mě na postel a strhne si triko. Svaly se mu přitom napínají, najednou vidím jeho nádhernou, hebkou pokožku – pokožku, které se dotýkaly jiné ženy; líbaly ji a laskaly. Okamžitě se ve mně zvedne nová vlna žárlivosti a nejistoty. Křičím jako šílená a kopu, když se po mně natáhne a začne mě svlékat. „Nedotýkej se mě!“ „Hej, hej, poslouchej!“ Chytne mě a zadívá se na mě. „Jsem do tebe blázen. Bez tebe to pro mě bylo peklo. Peklo. Tak se přestaň chovat jako malá,“ přikáže a sevře můj obličej. „Miluju tě. Miluju tě.

Pojď sem.“

Posadí si mě do klína. Nečekala jsem, že ke mně bude takhle něžný. Čekala jsem spíš hádku, v níž bych to všechno mohla vyventilovat, ale on mě naprosto odzbrojí a místo křiku se mu schoulím

do náruče. Na uchu cítím jeho rty, smutně, ale pevným hlasem mi šeptá: „Jak sis mohla myslet, že se mi bez tebe povede dobře? Myslela sis snad, že to pro mě bude snadný? Že se nebudu cítit sám?

Zrazený? Obelhaný? Využitý? Opuštěný? Bezcenný? Mrtvý? Napadlo tě, že nastanou dny, kdy tě budu víc nenávidět než milovat za to, žes mě takhle zničila? Napadlo?“

„Kvůli tobě jsem všechno opustila!“ vykřiknu. Uvnitř mě to bolí tak, že se musím obejmout.

Snažím se držet pohromadě. „Co jsem tě poznala, jediné, po čem jsem toužila, bylo být s tebou. Řekl jsi, že jsi můj. Že chceš být můj… celý můj život. Že chceš, aby to mezi námi bylo skutečný.“

Tiše si povzdechne a pevně mě obejme. „To, co je mezi námi, je to nejskutečnější, co kdy budeš mít.“ Vzhlédnu k němu a už se nedokážu ubránit slzám. Jsou tak překrásné, ty Remingtonovy oči. Modré a něžné. Vidí přímo skrze mě. Oči, které o mně vědí všechno. Teď už se nesmějí, vidím v nich stejnou bolest, jakou sama cítím. Nemůžu se do nich dívat. Ukryju si obličej do dlaní a znovu mě přemůže pláč.

„Měla jsem to být já,“ řeknu tiše. „Měla jsem to být já, vždycky já.“

„Tak mi do prdele neříkej, že mě miluješ, když pak odejdeš. Nepros mě, ať s tebou zůstanu, když utečeš při první příležitosti, kdy se náhodou nedívám. Ani jsem za tebou nemohl jít. Bylo to od tebe fér? Tak bylo? Já se ani nemohl zvednout na nohy, abych tě zastavil.“

Rozbrečím se ještě silněji.

„Probudil jsem se a místo tebe na mě čekal ten tvůj dopis. Já ale chtěl vidět tebe. Jenom tebe.“ Bolí mě to slyšet. Bolí to tak, že přes slzy nemůžu ani promluvit.

Nejspíš jsem se uplakala do spánku, protože když se probudím, je už noc a oči a hlava mě po všem tom pláči bolí. Jsem nahá. Svlékl mě tak, jak to vždycky dělává. Jeho pokožka mě hřeje, nos zabořil do ohbí mého krku. Cítím kolem sebe jeho paže. Zachumlám se mu do náruče ještě hlouběji, přestože to bolí. Jeden druhému jsme způsobili bolest a oba si navzájem přinášíme útěchu. Přitáhne si mě blíž.

Slyším, jak vdechuje mou vůni, jako by to bylo to poslední, co kdy ucítí. Přistihnu se, že nasávám jeho vůni stejně zhluboka jako on tu mou.

4. kapitola

FÉNIX POVSTAL

Druhý den se cítím pěkně mizerně, ale když mlčky snídáme, Remington se mě tiše zeptá: „Proběhneš se se mnou k tělocvičně?“

Přikývnu.

Pozoruje mě, jako by přemýšlel, co dělat s odjištěným granátem. Sama se snažím přijít na to, co dělat sama se sebou. Ještě nikdy jsem necítila takovou žárlivost a bolest, vztek a nenávist k sobě samé. Je mi tak špatně, že ani nejím, jenom usrkávám pomerančový džus. Převléknu se do tepláků a přezuju do tenisek a při čištění zubů se snažím nezvracet. Dneska je v Arizoně obzvlášť horko. Na chodníku před hotelem si nasadím čepici a protáhnu svaly. Snažím se soustředit na to, co jako druhé v pořadí po Remingtonovi miluji nejvíc: na běh. Vím, že se potom budu cítit dobře – a když ne dobře, tak alespoň lépe.

Nemluvili jsme o tom. Ani jsme se nepolíbili. Nedotkli jsme se.

Od včerejška, kdy jsem na něj řvala jako pominutá. A když jsem se ráno probudila, díval se z okna.

Z tváře se mu nic nedalo vyčíst, a když se ke mně otočil, jako by vycítil můj pohled, musela jsem zavřít oči, protože jsem se bála, že kdyby mě začal utěšovat, zase bych se zhroutila.

Zatímco se protahuju, Remy přeskakuje na místě. Na sobě má šedou mikinu a tepláky a každý centimetr jeho těla křičí do světa, že tohle je boxer, pro kterého byste zemřely. Zabily. Nechaly celý svůj život v Seattlu za zády.

„Dobře,“ řeknu tiše a přikývnu.

„Tak jdeme na to.“ Jemně mě plácne po zadku a společně se rozběhneme, ale bezesná noc způsobila, že teď nejsem schopná běžet tak rychle, jak bych chtěla. Remington taky vypadá docela unaveně. Běží mlčky vedle mě, občas máchne pěstmi do vzduchu. Čekám, až nastartují endorfiny, ale tělo se se mnou dneska moc nekamarádí. Ani moje emoce mi nejsou nakloněny. Chci se schoulit někde do klubíčka a brečet, dokud to ze sebe všechno nedostanu a už nic mě nebude bolet; dokud se nepřestanu zlobit sama na sebe a na něj za to, že přijal vše, co se mu nabízelo, přestože celé měsíce odmítal sáhnout na mě. Zastavím se, opřu se o kolena a zhluboka dýchám, abych se uklidnila. Remington zpomalí a vrací se ke mně. Ani za mák se mi nelíbí, že zatímco mně je mizerně, on vypadá velice spokojeně. Zastaví se až u mě, ale já skloním hlavu, aby mi přes kšilt čepice neviděl do tváře. „Jestli chceme do posilovny, musíme se tam dostat ještě dneska,“ poznamená pobaveně, pak ke mně natáhne ruku a nadzvedne mi čepici. Kousnu se do rtu, zatímco se mi dívá do tváře a nutí mě vydržet jeho pohled. Usmívá se, v tvářích má ty své dolíčky. Stojí přede mnou, sebevědomý a sexy Remington Tate, muž mých snů. V šedé mikině. S modrýma očima, které na mě mlčky upírá. Běží elegantně, zlehka, jako by popíral gravitaci. Ramena, pevná jako skála, napínají látku jeho mikiny.

Prosím, zabijte mě někdo teď hned.

„Myslím, že tam radši dojdu,“ povím mu a skloním se, abych uvázala na tkaničkách další uzel a měla výmluvu, proč se dívám na boty, a ne na něj. „Běž beze mě, sejdeme se tam.“ Ještě nikdy jsem běh s ním neodmítla. Je to doba, která patří jenom nám, je pro nás výjimečná, ale dneska jsem slabá, unavená a náladu mám pod psa.

Dřepne si vedle mě, sundá mi čepici a prohlíží si mě. Dolíčky mu z tváří zmizely. „Půjdu s tebou,“

prohlásí zlehka, nasadí mi čepici zpátky na hlavu a vstane.

„Nemusíš. Trenér Lupe už na tebe čeká.“

Vezme mě za bradu a zadívá se na mě zmučenýma modrýma očima. „Půjdu. S tebou. Brooke. Teď mi dej ruku, ať ti pomůžu vstát.“

Napřáhne ke mně ruku. Vidím ji. Chci ji. Je tady. Vstanu ale sama a vykročím k tělocvičně. Tiše se zasměje a doběhne mě. „To snad není možný,“ povzdechne si pro sebe.

Vrazí ruce do kapes mikiny, skloní tmavovlasou hlavu a dívá se do země. Když ke mně napřáhl ruku, kapuce mu sklouzla z hlavy, vlasy má teď proto jako vrabčí hnízdo. Bože, chci mu je rozcuchat ještě víc, chci ho políbit a předstírat, že jsem tak silná, jako jsem bývala, ale namísto toho je mi mizerně a silná jsem asi jako párátko.

„Kolik jich bylo? Víš to?“ slyším se, jak se ptám.

Tiše, hluboce zavrčí a zaboří si obě ruce do vlasů. „Řekni mi, co po mně chceš. Co chceš, abych ti řekl? Brečíš, nejíš, vyhýbáš se mi. Proč to do prdele nenecháš být?“ „Protože si to ani nepamatuješ. Nevíš, co jsi s nimi dělal nebo kdo byly. Některá z nich teď může klidně čekat tvoje dítě! Mohly si tě vyfotit. Mohly… mohly tě zneužít!“

Rozesměje se a vypadá pobaveně, jako by mu nikdo nikdy nemohl ublížit. Jenže oni můžou.

Pitomej, namyšlenej idiot. Můžou mu ublížit.

Přestože je ten nejsilnější, nejmocnější člověk, jakého znám, když má černo, nejenže je lehkomyslný – je zranitelný. Mohl si ublížit a kdokoli mohl ublížit jemu. Pomyšlení na to, že si s ním někdo, zvlášť nějaká běhna, může v jeho stavu dělat, co si zamane, mě přivádí k zuřivosti. Setřu si slzu vzteku a jdu dál. On mě ale chytne, přitiskne k sobě a pohladí po ruce hřbetem své dlaně. Palcem mě pohladí po mém palci. „Vezmi mě za ruku, jiskro,“ zašeptá. Zhluboka se nadechnu, přinutím k pohybu svůj malíček a on do něj zahákne ten svůj. Cítím jeho teplo a myslím, že si všiml, jak se třesu. Tiše si mě dobírá hlasem, který ve mně všechno rozpouští:

„Nabídl jsem ti ruku a ty mně malíček?“

„Remingtone, teď na to nemám!“

Rozběhnu se a on se ke mně mlčky přidá. V tělocvičně si sundá mikinu a nasadí rukavice. Aniž by mi věnoval další pohled, začne mlátit do pytle, hodně, opravdu hodně tvrdě. Zůstávám stranou. Cítím napětí, jako by mezi námi praskal elektrický proud. Trenér se na něj podívá, potom na mě; dokonce

i Riley těká mezi námi ustaraným pohledem.

Nikdo s ním nemluví a nikdo nemluví ani se mnou. Odejdu do koupelny a tam se vyzvracím.

Vedro ve phoenixské aréně je skoro nesnesitelné.

Hlediště je naplněné k prasknutí, pět stovek lidí křikem vítá v ringu Řezníka a Kladivouna. Stačí ale pár úderů a Kladivoun končí zkrvavený a nehybný na zemi.

„No, Kladivoun nemá zrovna štěstí,“ poznamená Pete. Kirk „Kladivoun“ Dirkwood sebou ani necukl.

Řezník je mohutný bojovník. Namakaný, dvakrát třikrát větší než jiní zápasníci. Pěsti má jako železné koule, klouby z nich vystupují jako bodce. Právě byl vyhlášen za vítěze, řve na diváky nadávky a chvástá se, že je ten „nejdrsnější parchant, jakýho tenhle ring kdy viděl“! Celý ring se pod jeho nohama otřásá, jak přechází z rohu do rohu a řve ještě hlasitěji: „PŘIVEĎTE MI URAGÁNA!

Chci si to vyříkat s Uragánem!“

Nehybného Kladivouna odnášejí z ringu a mně se žaludek každou vteřinou svírá čím dál silněji, když vidím, jak se Řezník bije do hrudi jako gorila a burácí hlasem stvůry z hororů: „URAGÁNE! Slyšíš mě? Vylez, zbabělče! Postav se mi jako Bennymu!“ „On je s ? víš kým ? jedna ruka,“ protočí Pete panenky. „A teď si i díky loňskému finále myslí, že dokáže Remyho porazit.“ Dav je neklidný. Řezníkův hlad jejich nedočkavost vybičoval. Slyšeli to jméno, šíří se sálem jako požár. Nejprve jako šepot, později ale nabírá na síle. Uragán! Uragán! URAGÁN! Vím, cítím v každé buňce svého těla, že ho povolají. Chtějí ho. Nejen Řezník, ale celá aréna vyvolává jeho jméno.

„Uragán! Uragán! URAGÁN!“ skandují.

Mám pocit, jako by mi žaludek svírala obrovská pěst. Čekám, až ho spatřím. Zlobí se na mě. Zlobí se, protože se chovám směšně, a nenávidím se za to, že s tím nemůžu přestat, a zlobím se sama

na sebe.

„Uragán! Uragán!“ křičí dav.

Vidím, jak pořadatelé debatují a potom spěchají pryč. Chtějí vyhovět žádosti diváků, kteří řvou stále hlasitěji

„URAGÁN! URAGÁN!“

„Tak už sem do prdele Uragána přiveďte!“

V reproduktorech to zachrastí, jak se proberou k životu. Hlas moderátora zní zastřeně. „Chtěli jste ho, dámy a pánové. Vyžádali jste si ho! Nyní tedy dovolte, abych sem pozval muže, kvůli kterému jste sem přišli. Jediný a jedinečný Uuuuragááááááán!“ Dav křičí nadšením. I mé tělo se probírá se životu. Srdce mi buší, plíce nabírají dech, oči mě pálí, jak ani nemrkám a upírám pohled do uličky. Cítím, jak mi krev proudí i v těch nejužších cévičkách.

Svaly se mi napínají, jsou připraveny se rozběhnout, přestože jediné, co můžu, je zůstat sedět

na místě. Nedokážu své tělo přimět, aby si uvědomilo, že Remy není v nebezpečí. A ani já ne. Můj mozek nedokáže pochopit, že muž, jehož miluju, se bije ze sportu, jako živobytí. Pro vlastní duševní rovnováhu. Tak dál sedím, neklidná, nervózní, vyděšená… jako by mě do kouta zahnali tři medvědi.

A pak ho uvidím vcházet do arény – silného, nádherného, sršícího sebevědomím.

Rychle vyběhne schůdky do ringu a sundá si plášť, zatímco Řezník se dál bije do hrudi. Dav zalévá Remingtona veškerou svou láskou a věrností. Tak jako vždycky.

Dech se mi tají. Ruce svírám do pěstí a čekám, až se na mě podívá.

Ničí mě to. Nejdřív ho sleduju nedočkavě, potom ustaraně, pak nevěřícně, když bez úsměvu na tváři obchází ring, spouští ruce a zaujme místo. Zazní zvonek. Muži se do sebe pustí. Trhnu sebou, když Remyho hlava pod Řezníkovým výpadem ulétne do strany. „Ne, to ne!“ Žaludek se mi svírá, oči se mi při pohledu na krev zalijí slzami. Slyším ty nechutné zvuky, jak klouby narážejí do masa, znovu a znovu a znovu; to Řezník třikrát za sebou Remyho zasáhl, pokaždé do tváře.

„Bože, Pete,“ vydechnu nešťastně. Skryju obličej do dlaní.

„Do prdele,“ uleví si Pete. „Proč se na tebe k sakru nepodíval?“

„Nenávidí mě.“

„Brooke, no tak.“

„My… on… mám trochu problém s tím, že spal s jinýma ženskýma, jasný?“

Pete se na mě nerozhodně zadívá. Upírá pohled na mou tvář, jako by něco chtěl říct, ale nemůže. Remington naštvaně zavrčí a potřese hlavou, aby se vzpamatoval. Ustoupí. Obličej má celý od krve,

nos, rty, jizvu v obočí, všechno pokrývá krev.

Řezník znovu zaútočí, ale Remy ho vyblokuje. Pak si snad celou věčnost vyměňují údery, dokud nezazní gong ohlašující přestávku. Muži se odeberou do svých rohů. Riley mu ošetřuje rány a trenér na něj řve. Remington přikyvuje, třese pažemi, protahuje prsty a pak se vrátí do středu ringu. Když se znovu postaví svému protivníkovi s ostrými klouby, čiší z něj vztek a zuřivost.

Znovu se do sebe pustí. Buší a mlátí.

Remington uhne do strany a Řezník švihne pěstí tam, kde ještě před vteřinou Remy stál. Remington ho zvedákem zasáhne do brady tak tvrdě, až se Řezník svalí ke straně. Chvíli mu trvá, než se vzpamatuje. Ožene se, Remy se ale přikrčí a zasáhne muže do žeber, pak do břicha a nakonec tvrdě a přesně do tváře. Buch! Buch! Buch! Řezník znovu zaútočí, míří na Remyho hlavu, ale Remy úder vyblokuje a opětuje ho – vrazí svou pěst natvrdo do Řezníkova odporného vypasaného obličeje. Řezník padne na kolena. Pete vedle mě vypískne nadšením, slyším, jak ho povzbuzuje: „No tak, Reme. Proč mu dovoluješ, aby se k tobě vůbec přiblížil? Tohle dáš.“ Otočí se ke mně a zašeptá: „Rychlost se dá naučit, mrštnost taky, ale nikdy se nenaučíš udeřit tak tvrdě, jak to Rem umí. Jakmile jeho údery naberou na síle, jak to má rád, je brzy po všem.“ Usmívá se, ale já se k tomu přinutit nedokážu.

Remy krvácí, a jak boj pokračuje, schytá několik dalších zásahů.

Nenávidím to. Nenávidím, nenávidím, nenávidím, když ho zraní, přestože je mojí prací ho zase uzdravit. On se ale zasměje a odplivne si, skoro jako by si to užíval. Noční můra, kterou představovala loňská sezóna, ve mně zanechala stopy, a dívat se… mě ničí, znovu a znovu. Můj strach rostl a mohutněl a dnes je téměř nesnesitelný. Na vteřinu se mi zamotá hlava – ale zároveň mě adrenalin drží při vědomí, pohání mé tělo a vybízí mě, ať ho chráním. Řezník vstane a znovu mu zaútočí na obličej. Remington uhne hlavou, ale tělo zůstane jako vrostlé do země. Můj dub s hlubokými kořeny. Máchne a tvrdě zasáhne. Oba muži od sebe uskočí. Remington znovu zaútočí. Krev mu stéká po tváři a pěsti se noří do protivníkova těla. Buch. Buch. Buch. Řezník se po sérii rychlých úderů stahuje. Naráží do lan, ale odmítá padnout. Remy ho zažene do kouta. Hruď se mu leskne potem, svaly se napínají a on dál buší do Řezníkovy tváře a trupu. Nemůžu dýchat. Strach mi svírá útroby a pomalu se k němu přidává zvláštní pocit vzrušení, které cítím vždy, když ho vidím bojovat. Je tak velkolepý. Mocné tělo, pevné svaly, dokonale ohebné, napínají se a povolují. Remington při boji využívá nejen svou sílu, ale i chytrost. Každý úder si dopředu naplánuje a vypočítá a pak se tím řídí. Ale víc než to, on těmito chvílemi žije. Miluje je. Ve tváři se mu zračí soustředění. Buší do Řezníka, dokud se mu jeho soupeř nezhroutí k nohám v kaluži krve. Doslova k nohám. Jeho hlava mu přistane na nártu.

Remy se spokojeně usměje, ustoupí a otočí se.

„URAGÁN!“ křičí rozhodčí a zvedá mu ruku do vzduchu. Až v té chvíli se na mě Remington zadívá. Srdce se mi zastaví. Nic neslyším. Necítím ani tep svého srdce. Je hloupé, jak moc to potřebuju, ale když si konečně nechá zvednout ruku nad hlavu, otočí se ke mně a zaboří do mě své zoufalé, zuřivé modré oči, celá se rozechvěju.

Jeho pohled je ryze majetnický. Z roztrženého obočí mu kape krev, krvácí z nosu i ze rtů. A když se ho rozhodčí na něco zeptá, přikývne. A pak mu zavolají dalšího soupeře.

„Jo, najednou to ze sebe potřebuje dostat,“ odfrkne si pro sebe Pete.

Když to uslyším, uvnitř mě sevře strach. Bojím se, že to dělá, aby mě mučil a trestal. Endorfiny potlačí jeho bolest. Je tak hrdý a tak vybuzený, že by byl schopný přinutit tělo, aby bolest zcela ignorovalo. Neustále posouvá své hranice, práh bolesti tak může mít mnohem výš než kterýkoli jiný sportovec, jakého znám. Já své hranice ale dnes večer už dosáhla. Remington několika údery zasahuje nového soupeře, jeho útok je skvěle nakombinovaný, ale ačkoli se ho Riley snažil ošetřit, krev se mu po tváři valí dál. Oba bojovníci se bijí tvrdě, v ringu zuří bouře úderů, kopů a ničených těl. Remy se pohybuje tak rychle, že ho od jeho soupeře dokážu odlišit jen díky jeho tetování na bicepsech. Zasahuje svého protivníka údery, kterým Riley říká „rychlovky“. Jednu mu vrazí do žeber, druhou do čelisti a pak ho zasáhne pravým hákem, svou nejmocnější zbraní.

Jeho soupeř se zakymácí a padá k zemi. Dav křičí.

„UUURAGÁÁÁN! Dámy a pánové, opět vám představuji vítěze Uuuragááááána!“ Jsem vyčerpaná. Ochablá, neschopná pohybu.

„URAGÁÁÁÁN!“

Mám pocit, jako by uplynulo sto let, ale ve skutečnosti je to sotva dvacet minut, než se dostanu

z arény do limuzíny, která mě veze k hotelu. Nohy se mi třesou. V autě sedíme všichni a moje smysly na mě křičí, abych se natáhla po muži, který sedí na sedačce naproti mně, zatímco druhá moje část ho touží udeřit, protože… o co tam sakra šlo?

„Chlape, cos to tam proboha dělal?“ vyjede po něm Riley a zní stejně zmateně, jako se já cítím.

„Vezmi si to, Reme.“ Pete mu podává balíček s chladivým gelem, aby si ho přitiskl na čelist. „To obočí asi bude potřebovat zašít.“ „Jak se cítíš, chlapče? Dělalo ti dobře nechat se takhle dorubat?“ rozčiluje se na předním sedadle trenér. „Na co jsi sakra myslel?“

Remington vezme balíček s gelem, odhodí ho a zadívá se přímo na mě.

Na sobě má šedé tepláky a červenou mikinu, kapuci si přetáhl přes hlavu, aby si jeho tělo zachovalo stálou teplotu. Rozvaluje se na sedadle, obrovský a mlčenlivý, nos a rty mu ale krvácejí a rána v obočí taky. Tvář má napuchlou a mě pohled na něj ničí. Přesto se na mě dívá jasnýma modrýma očima. Nejspíš bych si měla zvyknout na to, že si můj přítel vydělává na živobytí tím, že se nechává mlátit, ale nedokážu to. Nedokážu jen tak sedět a dívat se na jeho zkrvavenou, nalévající se tvář, když přitom chci ublížit každému, kdo se na tom podílel. Chci někoho strašně moc praštit a zároveň se po něm chci natáhnout, obejmout ho a přitáhnout si ho k sobě a v duchu počítám, kolik času zabere, než dorazíme do hotelu. Slyším, jak mi Riley říká: „Brooke, vyměníme se, ať ho můžeš ošetřit.“ Zvednu se a přesunu se na sedadlo napravo od Remingtona a rychle se skloním k jeho otevřené tašce. Vytáhnu z ní lahvičku s alkoholem, hojivou mast a náplasti. „Ukaž mi to,“ zašeptám. Můj hlas, bože, zní tak intimně, přestože se na nás dívá celé auto. Jako bych nedokázala promluvit jinak, než jak se právě stalo: hlasem tichým a sevřeným emocemi. Pootočí se ke mně, abych mu mohla ošetřit rány, a jeho zrak… cítím ho. Vnímám na tváři jeho rozzuřený, rozbouřený pohled, soustředím se ale na jeho rty a ranku na tom spodním. Kousnu se do vlastních rtů, když mu ty jeho pokryju mastičkou. Bože, nenávidím, když ho zraní.

„Postarej se taky o obočí, vypadá to na hlubokou ránu,“ nařizuje mi Pete.

„Myslím na to,“ odpovím stále stejným hlasem, jakým teď mluvit nechci, ale nedokážu to změnit.

Snažím se, ale ruce se mi třesou víc, než by se mi líbilo. Obklopuje mě teplo Remingtonova těla,

po boji skoro horoucího. Na spánku cítím jeho výdech. Stojí mě veškeré úsilí, abych potlačila nutkání naklonit se k němu a nasát do sebe jeho dech, jako bych se potřebovala ujistit, že je opravdu

v pořádku. A že dýchá. V žilách mi bublá adrenalin. Soustředím se na ránu nad jeho okem a sevřu její okraje mezi dva prsty. Bože. Téměř nedokážu snést, že jsem mu tak nablízku. Prsty mě mravenčí, cítím, jak se ten pocit šíří pažemi až do mého bolavého srdce.

Roztřeseně se nadechnu a zranění stisknu. Prohlížím si jeho tvář… jeho modré oči mě upřeně pozorují. Žaludek se mi sevře. Rozvaluje se na sedačce, pootočený ke mně, nehýbe se, ale já cítím, jak mu v těle bouří energie, jako by měl každou chvíli vybuchnout. Srdce se mi rozbuší snad ještě rychleji. Zadržím dech

a nakloním se k němu. Vezmu další kapesník a tak tiše, jak dokážu, zašeptám: „Zavři oko.“

Okraje ranky svírám k sobě a začnu mu očišťovat krev, která mu kape na víčko. Uposlechne, zavře oko, ale druhým mě dál pozoruje, jako by v mém obličeji viděl něco, z čeho nedokáže spustit zrak. Tmu naplní jeho chraptivý hlas. „Jsem zničenej.“ Ten šepot, hrdelní, neočekávaný, mě pohladí po kůži. „Mám zničenej pravej biceps a rameno. Šikmák a trapézák.“

„Chlape, to je šílený! Jak se ti povedlo se takhle zřídit za jedinou noc?“ podiví se Riley.

„Brooke, víš, co máš dělat,“ přikáže z předního sedadla trenér.

Rychle přikývnu, zadívám se Remingtonovi do modrých, sytě modrých očí, které mu září ryze mužskou spokojeností, a zatnu čelist, protože mi konečně dochází, o co tu jde.

Když dorazíme do hotelového pokoje, už pomalu pěním vzteky.

„Tys mu schválně dovolil, aby tě zasáhl?“

Sedne si na lavici v nohách postele a vzhlédne ke mně. Prázdnou lahev od iontového nápoje odhodí stranou. „Zničil jsem si svaly. Naprav to.“

„Jo, něco sis zničil. Mozek. Ten potřebuje napravit víc než tvůj biceps!“

„Máš pravdu – to potřebuje.“ V očích se mu mihotá měkké světlo lampy. „Tak napravíš mi to?“

„Jen proto, že mě za to platíš.“ Vztekle funím, ještě když sbírám masážní oleje, zvláště ten arnikový a hořčičný na záněty, pak dojdu do koupelny a pustím vodu. „Dáš si studenou sprchu.“ Usmívá se, když vstane a mávne na mě. A když k němu zmateně dojdu, mohutnou paží mě obejme kolem ramen. „Co je? Potřebuješ podepřít? Před pár minutami jsi skoro poskakoval,“ zamračím se

na něj.

„Endorfiny potlačily bolest,“ zašeptá mi do ucha, když ho obejmu kolem pasu a vykročíme spolu ke koupelně. „Řekl jsem ti, že jsem zničenej.“ Opřu ho o zeď a otevřu dveře sprchového koutu. Když kontroluju, jestli teče studená voda, Remy mě zvedne do náruče, pootočí pákou na teplou vodu a i se mnou vstoupí pod proud vody. Oblečený. Najednou jsem celá mokrá. Vyjeknu překvapením a vykopnu do vzduchu. Oblečení se mi lepí na kůži. „Co to vyvádíš?“ Zuje mi boty a hodí je ven ze sprchového koutu, pak mě postaví na nohy a stáhne mi sukni. Stále sálá bojem a ten pach útočí na moje smysly. Jsem tak rozžhavená. Jediné, co mi brání, abych se proměnila v hromádku popela, je voda, která mi zalévá tělo. „Co to děláš?“ vydechnu. Přetáhne mi tílko přes hlavu a odhodí ho na mramorovou podlahu. Svlékne se. Zlobím se, že se nechal zmlátit, a zároveň jsem vybuzená z pohledu na jeho svaly vypínající se pod zlatavou vlhkou pokožkou. Toužím ho udeřit i políbit zároveň. A když si svlékne boxerky a odhodí je stranou, oči mě pálí. Musím se kousnout do rtu, abych potlačila instinktivní touhu a okamžitě se po něm nevrhla a nedala mu vše, co chce. Zadívá se mi do očí. Vstoupí zpět pod proud, širokými rameny mě chrání před vodou. Pohladí mě po bradě. Palcem mi zatahá za spodní ret, abych ho uvolnila. A tiše zašeptá: „Tam tě chci kousnout sám.“

Nedýchám. Takovou má nade mnou moc. Můžu tomu vzdorovat, ale prohrála bych. Dívá se mi

do očí a jeho majetnický pohled do mě proniká jako ostří. Po tváři mu stékají pramínky vody. Chytne mě za zadek a přitiskne si mě blíž. Cítím, jak se mi do podbřišku zarývá vzrušený penis. A jeho oči jsou stále naléhavější.

„Ty,“ řekne napjatým a přísným hlasem. Palcem mě pohladí po spodním rtu, „mě budeš milovat, dokud nezemřu. Budeš mě milovat, i když to bude bolet. A pokud to bude bolet, napravím to, Brooke.“ Vklouzne mi palcem do úst a přejede mi jím po špičce jazyka. Chce, abych ho olízla. Uposlechnu.

Ňadra mi těžknou touhou. Vytáhne palec z mých úst a jeho vlhkým bříškem mě pohladí po rtu. „Budeš mě milovat, i kdyby nás to mělo zabít.“

Plíce mě pálí, chybí jim kyslík. Tělo mě bolí, tolik toužím cítit na sobě jeho ruce. A když zvednu zrak k těm modrým očím, v tváři má pot a bolest. Sálá z něj horkost, pohlcuje mě a obstupuje. Téměř nedokážu snést, jak moc ho chci. To on ve mně probouzí tu stravující, ničivou, bolestivou touhu.

Touhu silnější než fyzickou a emocionální.

V rozkroku mi tepe tak, až se chci rozplakat. Smysly mám vybičované jeho blízkostí. Krev na rtu má stejnou barvu jako jeho boxerský plášť, jasnou, zářivou. Jeho horký dech mi zalévá mokrou tvář. Pomalu roztáhne prsty na mém zadku, palcem druhé ruky mě pohladí po bradě. Ničí mě. „Přestaň si ubližovat,“ přikážu mu zoufale a pokusím se vymanit z jeho sevření. Zády narazím do studeného mramoru. „Nebolí to,“ odpoví, přitáhne si mě zpátky a přivine se ke mně. „Bolí mě, když tě vidím plakat. Protože jsem ti ublížil. To mě bolí. To… že se mě nedotýkáš. Že se na mě nepodíváš tak, jak ses vždycky dívala. Vesele, šťastně. To mě bolí. Bolí mě to jako čert a žádná z těch fyzických ran mě nebolí tolik jako to, co mi děláš ty.“ Mám co dělat, abych udržela všechny ty divoké pocity na uzdě. Sklopím zrak a snažím se mrkáním zahnat slzy, jež mi vhrkly do očí. „Tady mě to taky bolí.“ Přitiskne mou ruku na mohutný penis. „Bolelo mě to celý večer, když jsem se díval, jak pro mě trpíš. A dneska ráno. A v posilovně.“ Tiskne mě k sobě. Tiše sténám. Opřu se mu čelem o rameno. Celé tělo mám rozbolavělé. Slituje se nade mnou a pustí mi ruku. Prsty mě pálí, nevím ale, co mám s rukama dělat. Hlava se mi točí z jeho blízkosti. Chci těmi prsty pohladit každý centimetr jeho pevných paží a vymazat dotek všech ostatních rukou, které se kdy dotýkaly stejných míst. Chci… Ani nevím. Nemyslím na nic než na tu rostoucí bolest ve svém těle. Ve svém srdci. V rozkroku. Remy vezme mýdlo a začne mě umývat. A jako by to dělal poprvé, sleduje, jak jeho ruce mizí mezi mými stehny, jak podebírají ňadra a palce roztírají mydlinky po mých bradavkách. „Líbil se ti zápas?“ ptá se tiše hlubokým hlasem, zatímco mi jeho ruce kloužou po nohou, nahoru po vnitřních stehnech, až mě nakonec polaskají tam, kde je chci cítit. Pak mi přejede po boku a mydlí mi obě půlky i rýhu mezi nimi.

Koušu se do rtu rozkoší, již mi působí jeho dotek. Sotva potlačím steny vzrušení.

Jedno oko má lehce nateklé a rána nad jeho obočím je jasně rudá. Napuchlý spodní ret má uprostřed malou jizvu. Tělo ho musí bolet, ale to pro něj nic neznamená. Chtěl, abych mu věnovala pozornost,

a udělal by cokoli, aby ji získal. A přestože ho chci uhodit za to, jak nezodpovědně se choval, nutkání políbit každou ránu a modřinu je silnější.

Remington byl celý život sám. Rodiče, učitelé, přátelé, ti všichni se na něj vykašlali. Dokonce i já. Nikdo s ním nikdy nezůstal tak dlouho, aby mu dokázal, že za to stojí. To, co udělal jen proto, abych se ho dotkla a dala mu svou lásku, ve mně probouzí touhu ho svou láskou zaplavit, aby o ni už nikdy nemusel žádat.

„Nehodlám,“ zašeptám mu naléhavě, „jen tak sedět a dívat se, jak si necháváš schválně ubližovat.“

„Nehodlám ti dovolit, abys mě od sebe odháněla,“ odvětí se stejnou naléhavostí. Mohutnou, mydlinkami naplněnou dlaní mi podebere ňadro. Zamračím se, zavrtím hlavou a zavřu oči, když namíří hlavici sprchy na mou tvář. Proudem vody mi splachuje šampon, rukou ho pomáhá vymýt z vlasů. Cítím jeho dotek a skoro to nemůžu vydržet. Radši vezmu mýdlo, naliju si ho do dlaně a vytvořím bubliny. Pak mu namydlenýma rukama omývám hruď, jemnou a hladkou, ale pevnou jako skála. Nečeká to a překvapením sebou trhne. Když k němu zvednu zrak, kolena pode mnou skoro poklesnou. Celé tělo mi hoří touhou. Dívám se do těch hladových modrých očí, ruce mi bloudí po jeho pažích, po mocné hrudi dolů přes osm břišáků. Hlas mám tak ztěžklý emocemi, že přes proud vody není téměř slyšet. „Tohle jsi chtěl? Tam v ringu, kde ses dobrovolně nechal zbít?“

Něžně uchopí do dlaně mou tvář a neústupným hlasem zdůrazní každé slovo. „Toužím po tobě.

Chci, aby ses mě dotýkala. Chci, abys mě líbala – tak jako dřív. Potřebuju, abys mě milovala. Tak mě přestaň do prdele trestat, Brooke. Miluju jenom tebe.“

Pak přitiskne rty na moje ústa. Zkouší mě. Tvrdě mě políbí a rychle se odtáhne. Ztěžka oddechuje. Zesílí stisk. „Dovolí snad moje holka, aby ji to zlomilo? Dovolí? Je přece silná… Já vím, že je.

A potřebuju, aby žila. Potřebuju, aby pro mě bojovala, a potřebuju, aby bojovala po mém boku. Pokud jde o mě, nic z toho se nestalo. Pro mě existuješ jenom ty, Brooke. A jsi tady. Je to tak, jiskřičko?“

Hledíme jeden druhému do očí. Nevím, kdo z nás je hladovější, roztouženější, zoufalejší. Jeho pohled se mi zatíná do útrob. Hruď mi těžkne, srdce mi buší, a než si to stačím uvědomit, vjedu mu rukama do vlasů a přitahuju si ho k sobě, zatímco on se mnou narazí do stěny a zaútočí na moje ústa. Zalapám po dechu, když mě přinutí rozevřít rty. Uchopí mi hlavu za zátylek, drží mě na místě a proniká mi do úst. Sténám, tahám ho za vlasy. Vyjdu mu v ústrety.

On mě ale najde první. Ne. Nenajde mě. On na mě zaútočí, jazykem si bere ten můj. Hluboko

v hrudi potěšeně zavrčí. Zvedne mě do vzduchu, aby se ke mně nemusel sklánět. Jeho blízkost, dotek našich těl, to vše mě vzrušuje. Pokožka mě mravenčí, kdekoli se dotýká té jeho, a naše touha roste.

Cítím se k němu připoutaná, jako by mě od něj nic nedokázalo odtrhnout.

Hladově saju jeho jazyk. Vypíná sprchu a nese mě ven. Ovine mě ručníkem a odnáší mě k posteli.

Nepouštím se ho. Dál útočím na jeho ústa, pohrávám si s jeho rty a krev mi v žilách proudí tak prudce, jako by se ve mně probudila řeka.

Uloží mě na přikrývku a otře mě ručníkem. Zlehka osuší mou pokožku, skloní se ke mně a zašeptá:

„Spláchnu ze sebe to mýdlo.“

Zvedne se a já zasténám na protest. Jsem jako v ohni, vlhká a chladná zároveň. Zuby mi drkotají, když se dívám, jak se mu cestou do koupelny svaly na zadku napínají a povolují tak svůdně, jak to jen mužský zadek umí. Každý centimetr těla mě bolí. Roztřeseně se ovinu ručníkem pevněji

a bezmyšlenkovitě se osuším. A nespustím oči ze dveří koupelny.

Bože, mě to přece taky bolí!

Když konečně stane na prahu a mohutná ramena vyplňují rám dveří, po těch překrásných vyrýsovaných břišácích mu stéká voda. Kape mu z vlasů na hrdlo, na hruď, až dolů tam, kde má kolem boků ovinutý ručník. Dech se mi zatají. Poznám, že si hlavu osušil ručníkem, protože mu vlasy stojí

do všech stran. Modré oči se mu lačně zatřpytí, když pohledem okamžitě zabloudí k posteli, jako by se chtěl ujistit, že tu pořád jsem. Náhle do mě láska i ta stravující žárlivost udeří jako blesk.

Aniž by ode mě odtrhl zrak, vejde do ložnice. Rozevřu ručník a jemu okamžitě ztuhnou rysy.

Pomalu si prohlíží mé nahé tělo.

Sklouzne rukou ke svému ručníku a sundá si ho. Dech se mi zatají při pohledu na obrovský vztyčený penis. Remy dojde k posteli a čistým ručníkem mi začne sušit vlhké vlasy.

„Nejdřív tě natřu olejem,“ oznámím mu bez dechu, když se ode mě zase odtáhne.

S ďábelským úsměvem odhodí mokrý ručník, vezme lahvičku s arnikovým olejem, po které jsem se natahovala, a odloží ji na hromádku s ručníkem. Pak mi stáhne vlasy z tváře, vezme mě za zátylek

a skloní se ke mně. „Nejdřív mě políbíš.“

Pootevře jazykem moje rty. Naše dechy se promísí, jazyky propletou. Zachvěju se.

„Tvůj ret,“ vydechnu, aby byl opatrný.

Pohrává si s mými rty i s jazykem. Přivádí mě k šílenství. „Tvůj ret,“ sténám a bezmocně se svíjím.

Odtáhne se. Pak, mučivě pomalu, mě pohladí zezadu po nohou. Lechtá mě to, pokožka mě mravenčí. „Remingtone, tvůj ret…,“ připomenu mu potřetí, když spatřím, že mu rána opět krvácí. Zvednu ruku, abych kapku krve zastavila. „Ššššš…“ Olízne mi krev z prstu, potom mi ruku pustí. V modrých očích se mu zračí něha, když mě hladí po těle a míří k mým půlkám. Hruď se mi zvedá, ztěžka oddechuju, když ucítím jeho ruce na svých nohou. Konečně mě chytne za zadek. „Vzrušuje tě to?“ ptá se.

„Ano.“

Sjede dlaněmi dolů k mým podkolenním jamkám, dolů po lýtkách a pak zpátky. Mám pocit, jako by se mi rozpustily všechny kosti v těle. Umírám touhou.

„Jak moc jsi vzrušená?“ zeptá se tiše a políbí mě na břicho.

„Musím tě ošetřit,“ vydechnu. Tělo mám jako v ohni. Přesto si sednu a roztřesenýma rukama se natáhnu po mastičce. Rozetřu mu ji po rance.

Políbí mě na špičku prstu. Zavřu oči. Ta touha se skoro nedá vydržet. „Remy…,“ vydechnu.

„Lehni si,“ vybídne mě. Očekáváním se mi motá hlava. Uposlechnu ho.

„Nelíbej mě, Remingtone,“ varuju ho. Chraplavě zašeptá: „Pak se o to postaráš.“

Chvěju se. Cítím jeho ruce mezi nohama, palcem rozevírá záhyby mého těla. Skloní hlavu a olízne mi bradavku. Záda se mi sama vyklenou, z úst unikne sten. Tiše se zasměje a olízne mi i druhý vrcholek. Pohrává si s ním, laská ho jazykem a nakonec ho zakryje ústy… a začne sát.

Hladí mě po těle a promlouvá ke mně hlubokým hlasem. „Bože, Brooke. Ničíš mě… Tolik tě chci.

Teď do tebe proniknu.“

„Dobře,“ nedočkavě přikývnu. Rozevře mi nohy a zakryje mě svým tělem, mezi nohama cítím jeho pulsující tvrdý penis. Ústy vyhledá ta moje. Oba jsme na pokraji propasti. Potřebuju ho tak, jako potřebuju kyslík. Vzrušuje mě dotek jeho pokožky a mozolnatých dlaní. Dotek mých vlastních rukou na jeho pevné hrudi. Skloní tvář k mému krku. Zabořím mu nehty do zad. Hladově pustoší moje rty, jako by nevěděl, jestli mě chce políbit, kousnout, olíznout, nebo všechno naráz.

„Komu patříš?“ zeptá se chraplavě.

„Tobě,“ zasténám.

Chytne mě za nohy a obtočí si je kolem boků. Pak mi zvedne paže nad hlavu a shlédne na mě. Upírá oči na mou tvář, na má ústa. V jeho pohledu se zračí temnota, muka a hlad. Proplete se mnou prsty a tvrdě mě políbí. Jeho blízkost – blízkost našich těl, našich jazyků, našich dechů – ve mně probouzí čím dál silnější touhu se s ním spojit. Žilami mi proudí oheň, naše jazyky spolu tančí. Já sténám, on vrčí, tělo se mi pod jeho dotekem chvěje, jeho boky narážejí do mých. Jeho hruď do mých bradavek. Jeho penis do brány mého těla. Jeho pevné, mocné nohy se otírají o má stehna. Naše prsty se proplétají. Každá buňka v mém těle ví, že tohle je můj muž. Právě on. Vezme můj zadek do dlaní, líbá mě stále náruživěji. Jeho pevné, majetnické ruce mě k němu zvedají. Jsme dokonale propojeni. Zvrátím hlavu. Jeho jazyk mi proniká do všech koutů mých úst. „Ano…“ pobízím ho. Odtáhne se. Naše oči se střetnou ve stínech. Touha, kterou vidím v jeho očích, mi bere dech. Je ten nejmužnější, nejúchvatnější muž, jakého jsem kdy poznala. Znovu skloní hlavu a přitiskne horoucí rty na moje. Vlhké. A tak, tak horké. Zalapám po dechu, když mi rukou vklouzne mezi nohy. Pootočí se, aby mi mohl sát ucho. Jazykem ho laskám po pokožce, líbám ho na strniště na tvářích. Kdekoli, kde ho mohu políbit, a on si se mnou dál pohrává. „Bože, to je tak příjemné…“ Mé tělo uchvacuje oheň. Pronikne do mě prsty. Krev se mi vaří, mezi nohama cítím vlhko. Šeptá mé jméno hlasem, který mě přivádí k šílenství. Políbí mě na ňadra, laská jejich citlivé vrcholky. Tělo mě bolí rozkoší. Lapám po dechu. Jemně ho kousnu do lalůčku a zašeptám jeho jméno. Nemůžu se ho nabažit. „Remy…“ „Nebraň se tomu,“ vybízí mě a dál mě mučí prsty. Ničí mě. Musím se držet jeho ramen. Místnost naplňují steny mé rozkoše. „Šššš, zlato, uvolni se.“ Zvedne se nade mnou a skloní se, aby mě mohl políbit na bříško. Špičkou jazyka mi sjíždí od pupíku níž a níž. Vykřiknu, když najde můj klitoris. Palcem rozevře záhyby mého těla a políbí mě mezi nimi. Zachvacuje mě rozkoš, tělo volá po uvolnění. A pak dosáhnu vrcholu. Zalapám po dechu, když ucítím, jak jeho jazyk stoupá po mém těle pořád výš… Ještě stále se chvěju, když se konečně zvedne na kolena, vezme penis do dlaně a ponoří ho do mě. Svaly se mu napínají, jeho boky přiráží, proniká hluboko do mě. Zasténám, když palec přitiskne na můj klitoris

a noří se do mě pevným, mohutným penisem stále hlouběji.

Neovladatelně sténám a zvedám mu boky v ústrety, chci víc. Šeptá moje jméno jako mantru. Skloní se ke mně, aby mě políbil na tvář. „Jsi tak zatraceně těsná, zlato… Přivádíš mě k šílenství.“

A pak je konečně ve mně. Oba znehybníme.

Ztěžka oddechujeme. Srdce mi do ticha hlasitě buší.

Cítím to, to nutkání, pulsující touhu zachvacující naše těla. Je ve mně. Je můj. Chci ho v sobě sevřít a už nikdy nepustit.

Ani on ze mě nechce vystoupit. Je ve mně. Tvrdý. Pulsující. Zcela mě ovládá.

Líbá mě a noří se do mě pořád hlouběji. Jeho ústa si mě berou, chtivá a náruživá, milující a tak nádherně drsná. Cítím, jak mě vyplňuje. Kousnu ho do rtu a tiše zasténám. Mé tělo se mu přizpůsobuje. Zůstane ve mně a čeká, až se začnu pohybovat. Já se ale nehýbu, vychutnávám si to. Oči mám zavřené. Cítím ho v sobě, širokého, dlouhého, plného života. Zbožňuju jeho bradavky, jeho pokožku, jeho samého. Pohladím ho po těch temných vrcholcích. Uslyším, jak se roztřeseně nadechne. Zvednu hlavu, abych mu mohla jednu bradavku vsát do úst. Líbí se mi zvuk, který vydává. Podebere mi hlavu mohutnou dlaní a zakloní ji, aby mě mohl láskyplně políbit. Odtrhnu se od něj a olíznu mu druhou bradavku. „Remy… Nemůžu čekat…“ Tiše zavrčí a začne se pohybovat. Tiskne tvář do mých vlasů, vplétá do nich prsty a šeptá: „Tak těsná… tak překrásná… moje Brooke Dumasová…“

Jeho slova mě hladí na duši.

Nikdo ho nikdy neučil, jak milovat. Řídí se instinktem.

Přitáhne si mě blíž, saje mě, líbá, kouše, olizuje. Probouzí ve mně takovou rozkoš, až mě oči pálí.

Mé tělo ho chce. Nemůžu dýchat a jediné, co slyším, jsou naše steny – a ty jeho mě přivádějí k šílenství.

Tvrdě do mě přiráží. Přivádí mě na okraj. Křičím. Chytne mě za vlasy, políbí. Naše boky do sebe narážejí, rychle, mocně, tvrdě, pravidelně. Vyvrcholím podruhé a on pronikne až na samé dno. Drží mě, nehýbá se. Cítím jeho teplo, slyším, jak oddechuje. A když dojde k vrcholu, políbí mě na ucho. A pak se oba uvolníme, náš dech se zklidní. Chytne mě, přitáhne k sobě a převalí se. Oba jsme vlhcí potem. Chce mě nahou a já chci, aby mě nahou objímal. Když ucítí, že mé tělo ochablo, vystoupí ze mě. Pak vklouzne rukou mezi má stehna a své semeno vrátí do mého těla. Mé boky se vyklenou, přiráží proti jeho ruce. Na hrdle cítím jeho teplý dech, políbí mě na jemnou pokožku. Slyším naše vzdechy, zvuky, které vydáváme – mé sténání, jeho povzdechnutí, ryze mužské, spokojené. Do očí mi vhrknou slzy. Nedotýká se mého klitorisu. Nesnaží se ve mně probudit nové vzrušení, ale to, jak mě hladí, jak navrací své semeno do mého těla, jako by ho nikdy nechtěl opustit, jak mi smyslně olizuje pokožku… to vše ve mně rozněcuje novou touhu. Bradavky mám citlivé tak, že na nich cítím i dotek vzduchu.

A když mě zlehka kousne do zátylku, vyklenu se a zasténám. „Aaach!“

Převalí mě na břicho a zvedne, zuby jemně zatíná do mého krku a proniká do mě zezadu.

Když se pak nakonec zhroutíme na postel, nemám už sílu ani zvednout malíček. Jako by se mi roztavily všechny kosti v těle, plíce nestíhají.

Je zbrocený potem. Lehne si na záda, jednou paží si mě k sobě přitáhne. Pokožka se nám leskne.

Jsem v nitru tak plná lásky a tělo mám tak zničené, že se cítím mrtvá vyčerpáním a zároveň živá jako samo slunce. Přivinu se k němu a vezmu jeho tvář do dlaně.

„Bolí to?“ Zlehka mu přejedu bříšky prstů po ranách a modřině na spánku. Než stihne odpovědět,

každé zranění políbím. Napadne mě, jestli ho vůbec někdy někdo políbil, když se zranil. Ale já ano. Líbám ho na každou modřinu a šrám a pak ho políbím na rty.

Odtáhnu se a usměju. Pohladím ho po tvrdé hraně čelisti. „Přemýšlel jsi o mně, než jsi mě poznal?

Přemýšlel jsi, jestli existuju? A jaká budu?“

Zastrčí mi pramen vlasů za ucho a zadívá se na mou tvář. „Ne.“

„Myslela jsem, že se nikdy nezamiluju. A ty?“

„Já taky,“ odpoví a usměje se tak, až se mu ve tvářích objeví dolíčky.

Pohladím ho po spánku, pak mu vjedu rukou do vlasů. „O čem jsi přemýšlel, když jsi vyrůstal?

Tam?“

„Jen jsem bral, co mi dávali, a byl s tím spokojený.“ Pohladí mě po vlasech a po lastuře ucha. „Ale kdybych věděl, že jsi tam někde venku, šel bych po tobě, našel tě a odnesl si tě.“

„Copak jsi to neudělal?“ zeptám se s úsměvem.

„Přesně to,“ – přitiskne nos na můj, oči se mu smějí, „jsem udělal.“

S povzdechem si složím hlavu na jeho rameno a špičkami prstů kroužím kolem jeho bradavky.

On je tím nejlepším lůžkem. Leží na zádech, jednu paži má pod polštářem, druhou mě hladí

po zádech. Já ležím na něm, na podbřišku cítím pevné svaly jeho břicha, ňadry spočívám na mohutné hrudi, hlavu jsem složila na jeho rameno, do ohbí krku. Často měníme hotely a on pokaždé voní jiným mýdlem, ale zároveň si nese svou vlastní vůni.

Mlčky ho hladím po bicepsu.

„Je to lepší?“ zeptám se nakonec, když mu sval chvíli hloubkově masíruju. Uvědomím si, že ho má opravdu poničený. Sakra.

Ale on odvětí jen: „Jo,“ jako by o nic nešlo, a převalí si mě k boku. Uvnitř se celá chvěju. Přitáhne

si mě blíž a já tiše, hrdelně zasténám. Mezi nohama se sevřu v okamžiku, kdy si uvědomím, co chystá. Uloží mě na bok a lehne si za mě, teplý a pevný. Stáhne mi vlasy z tváře a políbí mě. Rozechvěju se, když mě začne hladit po boku svou obrovskou dlaní.

Líbá mě, olizuje, laská. Cítím jeho jazyk na lastuře ucha, na spánku, na rameni, jako by mě celou ochutnával. Remy nikdy nepoznal lásku, ani tu rodičovskou ne. Přežíval bez ní, i když každý den bojoval s psychickou poruchou. Přežíval bez ní, kdykoli padl a zas vstal. V mém životě byly pouze dva

okamžiky, kdy jsem se ocitla na samém dně – na kvalifikačních závodech na olympiádu a loni, když prohrál ve finále. Tyto dva okamžiky mě navždy poznamenaly a já tehdy potřebovala veškerou sílu, abych vstala a šla dál. Kdykoli ale padne on, okamžitě vstane a rozběhne se.

Je tak komplikovaný a nepředvídatelný. Bojím se, že i když jsem se kvůli němu vzdala všeho, budu mu navěky patřit, on ale nikdy nebude doopravdy můj.

„Mám hlad,“ zavrčí mi do ucha, vstane a natáhne na sebe kalhoty od pyžama.

„Ale ne, já chci spát…,“ zasténám a zabořím tvář do polštáře. Chytne mě za kotníky a stáhne mě k nohám postele.

„Pojď se se mnou najíst, jiskro.“

„Neeeeee…“ Svírám polštář a ve snaze zůstat v posteli zkusím to poslední, co mi zbylo – vykopnu do vzduchu. „Kvůli tobě budu tlustá!“ zapištím se smíchem. On se ale tiše hrdelně uchechtne, zvedne mě, jako bych nic nevážila, polštář odhodí stranou a políbí mě. „Jsi krásná.“ „Každá krásná žena je krásná proto, že spí,“ protestuju slabě, ale to už mu bořím nos do ohbí krku. Z kufru vytáhne jedno svoje tričko a podá mi ho. Navléknu si ho, zatímco mě odnáší do obývacího pokoje našeho apartmá. Pak mě usadí do křesla a vydá se hledat něco k jídlu. Přinese dva talíře, jeden

vrchovatý, druhý s normální porcí jídla. Sedne si naproti mně a výmluvně se poplácá po stehnu.

Opřu se do křesla a pustím se do chřestu. „Víš, kdybys mě vzal do restaurace, nemohla bych ti tam

sedět na klíně jako domácí mazlíček. Lidi by si mysleli, že nejsme v pořádku.“ Strčí si do úst růžičku květáku a schroupe ji. „Koho to zajímá?“

„Pravda.“ Dojím paličku chřestu a podívám se na něj, na jeho tetování na pažích, rozcuchané vlasy, modré oči. Bože. On. Je všechno. Co jsem kdy chtěla. „Musím ale přiznat, že tady to není tak pohodlné jako u tebe.“ Abych zdůraznila svá slova, poposednu si. Povytáhne obočí, oči se mu ďábelsky lesknou. „Přestaň si hrát na nedobytnou, Brooke. Už mi patříš.“ Hodí po mně papírový ubrousek. Vezmu jiný, zmuchlám ho a hodím ho po něm. Položí vidličku a natáhne ruku po područce mého křesla. Přitáhne si ho k sobě, a když mě chytí kolem pasu a přesune k sobě do klína, vypísknu.

„Sedni si. Oba víme, že to chceš.“ Vezme můj obličej do dlaní. Na rtech mu pohrává lehký úsměv.

Pronikavýma očima si mě prohlíží. „Už je to mezi námi v pořádku?“

Položím ruce na jeho a zadívám se mu do očí. „Jsem naštvaná hlavně sama na sebe. Bolí mě to

a žárlím… Mojí hlavě to nedává smysl, ale zbytek neposlouchá. Nečekala jsem, že bude tak těžké se s tím smířit.“

„Smiř se s tím, že tě miluju. Pak se smíříš i s ostatním. Miluju tě. Jenom tebe,“ zašeptá důrazně.

„Nic si nepřeju víc než říct ti, že se to nestalo,“ pokračuje. V očích se mu zračí muka. „Myslím jenom na tebe. Chci jenom tebe. Pro mě existuje jediná žena. Kvůli tobě bych i zabil. Odpusť mi.“ Laská mě, jak to dělává pouze on. Pak se mi podívá do očí. „Já ti odpustil, jiskřičko. Odpustil jsem ti dřív, než jsi mě požádala, abych ti prominul, že jsi ode mě odešla. A teď potřebuju, abys mi řekla, že mi taky odpouštíš. Když jsi odešla, nebyl jsem to já, zlato. To, co ze mě zbylo… to jsem nebyl já.“

Podívám se na něj a srdce se mi sevře. Zvednu růžičku květáku a jako gesto smíru ji přiložím k jeho rtům. Krmím ho. V očích se mu zaleskne. Vezme ji do rtů i se špičkami mých prstů. Olízne je. Pak také zvedne květák a nakrmí mě jím, a jakmile se mi na jazyku rozplyne chuť zeleniny a koření, vsaju i jeho prsty. Líbí se mi, jak mu oči ožijí, když to udělám. „Miluju tě, ale už jim nikdy nedovol, aby ti ublížili tak jako dneska,“ přikážu mu hlasem stísněným emocemi. Špičkami prstů ho pohladím po rtech. Cítím pod bříšky prstů, jak se jeho rty pohybují, když tiše odpoví: „Nedovolím, dokud mě k tomu nepřinutíš.“

5. kapitola

DAR

Oknem dovnitř proniká světlo. Remington v posteli neleží. Zvednu hlavu a rozhlédnu se po našem útočišti, ale nikde ho nevidím. Přinutím se vstát z postele a nasoukat se do kalhot, pak najdu

i sportovní podprsenku a tílko.

Opláchnu se, popadnu tenisky a bosky dojdu do kuchyně, kde najdu Dianu.

„Dobré ráno, Brooke,“ pozdraví mě zvesela. Líbí se mi, že vždy cestuje s vlastními zástěrami, díky kterým se pak v každém hotelovém pokoji cítím tak zvláštně doma. Dokonce si vozí vlastní keramické pánve – bez hliníku, takže Remingtonovi podává jídlo v té nejzdravější variantě.

„Hmmm, voní to božsky,“ pochválím ji a dál hledám něco k snědku.

„Jen do toho. Náš kluk mi řekl, ať toho pro tebe nechám celou hromadu.“ Naberu si na lžíci kaši ze sladkých brambor a ochutnám. „V kolik odešel?“

„Pete ho vyzvedl, je to sotva pár minut.“

„Pete? Ne Riley? Do které posilovny šli?“

Někdo zaklepe na dveře. Olíznu si z prstů kokosový olej, se kterým Diana kaši umíchala, a vydám se ke dveřím.

„Brooke Dumasová?“

Za dveřmi stojí žena s krabicí v červeném papíru bez mašle.

„Ano?“

Usměje se. „Tohle vám posílá pan Tate.“ Podá mi velkou krabici. Já na ni ale jen nevěřícně zírám.

„Tohle mi posílá Remington?“ zeptám se trochu hloupě.

„Ano, slečno. Ať se vám to líbí.“

Odejde a já za sebou kopnutím zavřu dveře, protože ruce mám plné té obrovské krabice s dárkem od Remingtona. Panebože. Člověk se v něm vážně nevyzná. Svádí mě hudbou, modrýma očima, rozcuchanými vlasy, dolíčky i tou svou vůní, ze které toužím se na něj ihned vrhnout, a ještě mi navíc posílá dárky? Okamžitě roztrhám papír, sundám víko a začnu vyhazovat spoustu kousků z bílé pěny, jež slouží jako výplň. Zabořím do nich ruku… a něco mě zalechtá na prstech. Zamračím se a ruku vytáhnu – spolu se třemi obrovskými štíry.

Na vteřinu jako by se všechno kolem mě zpomalilo. Všechno.

Dívám se, jak mi ten hmyz leze po ruce. Hledím na jejich dlouhé členité ocásky, každý zakončený ostrým hrotem. Mohutná klepeta, osm nohou. Nevědomky si všimnu tří černých teček na hlavičkách každého z nich, skoro jako by měli tři oči. Mají štíři tři oči?

Vidím všechno.

Uplynulo sotva půl vteřiny.

A pak, hned v další sekundě, si uvědomím ještě něco. Tahle chvíle se zařadí mezi velmi málo okamžiků v mém životě, kdy ABSOLUTNĚ NIC NECHÁPU. Uskočím a kopnu do krabice. Vylézá z ní dobře deset dalších štírů, zatímco se snažím z ruky setřást ty, kteří se na ní vehementně drží. Srdce cítím až v krku, plíce nestíhají, hluboko v nitru se probouzí panika.

„DO PRDELE. DO PRDELE!! DIANO!!!“

Máme tu škorpióny. Škorpióny. Všude. Lezou mi po ruce! Jsou obrovští. Poloviční než má dlaň,

každý z nich má osm nohou. Vážně? Jenom osm nohou? Jako bych jich na sobě cítila tisíce. Jejich nohy mě lechtají snad na každém centimetru mého těla. Začnu se třást, chvěju se jako v šoku, a když ty jejich malé nožky ucítím už na předloktí, křičím. „BOŽE MŮJ, DIANO!!“

Najednou na kotníku ucítím čtvrtého štíra a v tu chvíli si uvědomím, že Diana celou dobu hystericky křičí. „Brooke! Panebože! Udělejte někdo něco!“

„SUNDEJ JE ZE MĚ, DIANO! SUNDEJ JE ZE MĚ!!“

Nevím, proč tak strašně křičím. Asi abych je zahnala. Bojím se jich dotknout rukou. Místo toho se svíjím na zemi. Pak jsem najednou celá mokrá. Roztřeseně se nadechnu a vidím, jak Diana běží

do kuchyně pro další hrnec vody. Převrátí ho na mě. Štíři ale drží dál.

Vezmu jednoho do ruky a snažím se ho ze sebe sundat, jeho bodec se mi ale zaboří do ruky. Palec mě okamžitě začne mravenčit. Rukou se mi šíří bolest, cítím, jak se ostatní začínají plazit po mé ruce stále výš. Plazí se. Po mně. Nevím, jestli ty bestie něčím napíchali nebo vyhladověli. Plazí se skoro jako pavouci, rychle. Hodně rychle. Jeden máchne ocasem a zaboří mi hrot bodce do předloktí a pak znovu. Všechno mě bolí. Cítím, jak mě ruka začíná brnět. Ztuhnu. Bojím se. Utéct ale nemůžu a teď, když se nedokážu ani pohnout, mám tělo paralyzované strachem z hrozby, kterou štíři představují.

Začnu křičet.

Ležím na zemi, pláču a jediné, co cítím, jsou nohy těch strašných stvůr. Slyším, jak Diana křičí do telefonu: „Vrať se sem! Hned se sem vrať. Prosím.“ Opakuje to pořád a pořád dokola, pak otevře dveře a začne křičet do chodby: „REMINGTONE!“

Všechno je jako v mlze, když ihned, nebo možná o pár minut později, nevím… se dveře

s třísknutím rozrazí. Přes slzy vidím, jak se ke mně blíží, a dokážu si představit, co asi tak vidí. Všude škorpióny a mě, jak nevím, co dělat, brečím jako malá a bojím se víc než kdy jindy ve svém životě.

Vidění se mi rozmazalo něčím jiným než slzami. Asi jedem. Cítím šok. Cítím, jak ze mě strhává ty štíry holýma rukama, jednoho po druhém. A pláču.

Zvedne mě do náruče, pevnými pažemi podpírá mé tělo – je opravdu moje? Je to tělo, jež tu dokáže jen bezmocně ležet, opravdu moje? Třesu se a všechno mě bolí. Snažím se po něm vyšplhat výš jako po stromu. Obejmu ho kolem krku a brečím a snažím se dýchat. Nasávám do plic jeho vůni, jako by to byla jediná možnost, jak si mé tělo může vzpomenout, jak správně dýchat. Ztěžka oddechuje. Na zádech cítím, že má ruce sbalené v pěst. Třesou se mu. Pak mě začne hladit. Zvedne ruce k mému obličeji a setře mi slzy.

„Už jsem tu,“ zašeptá a nepříliš jemně mě stiskne. „Už jsem tu. Jsem tady.“

„Ta ženská prostě přišla a zaklepala!“ roztřeseně vypráví Diana. „Řekla, že jí posíláš dárek!“

„Ježíši,“ uleví si Pete znechuceně. „Nevyhodíme je, Diano. Musíme zjistit, co je to za druh. Zavolej záchranku. A pak ty hnusáky rozmlátíme na kaši – dej mi pánev.“

Remington mi ucedí do ucha. „Zabiju ho,“ slibuje mi. „Přísahám bohu, že ho zabiju. A pomalu.“

„Nech si to do ringu, Reme. Ohrozit šampionát je přesně to, co po tobě chce,“ varuje ho Pete mezi jednotlivými údery.

Cítím, jak mi Remy tře paže. „Kam tě bodli? Řekni mi, kam přesně. Vysaju jed.“ Lapám po dechu, jako by mi plíce náhle napuchly. „Já… všu… všude…“

„Neměl bys to sát – podívám se na to,“ vloží se do toho Pete.

Visím na Remingtonovi. Objímá mě a kolébá, celý se třese skoro jako já, a šeptá mi: „Jsem tady, jiskřičko. Jsem s tebou,“ opakuje tiše, ale já v jeho hlasu cítím potlačovanou zuřivost.

„Reme, nech mě, ať se na to podívám,“ nabízí se Pete.

„Ne,“ sténám a držím se Remyho ještě pevněji, protože vím, že jestli mám umřít, chci umřít v jeho náruči. Bože, umřu snad? A kdo se pak o něj postará?

„Nepouštěj mě. Nepouštěj mě,“ prosím tiše.

„Nikdy,“ slibuje mi.

„Podle Googlu to jsou arizonští zlatí štíři. Jedovatí, ale ne smrtelně.“

„Drž se,“ zašeptá mi Remy. Vnímám, že se hýbeme. Zrak mám stále rozmazanější. Jazyk mám nateklý. Ústa plná slin. Nemůžu dýchat. Třesu se a mám pocit, jako by mi vnitřnosti škvařil elektrický proud.

„Kam to s ní sakra jdeš, Tate?“

Remington hluboko v hrudi zavrčí a ten zvuk je tak zvláštně známý, uklidňuje mě. „Do zatracený nemocnice, ty hovado.“ Slyším bouchnutí dveří, jak je kopnutím rozrazí, a panty zapraskají, jako by je vyvrátil. Pak se znovu pohybujeme, někam jdeme… Dýchám rychle, ztěžka…

Pete za námi volá: „Kámo, Diana zavolala záchranku. Tak se sakra uklidni a dej jí benadryl.“

„To ty. Ty se uklidni, Pete.“

Někam hrozně rychle jdeme. Slyším jeho hlas, napjatý, jako by visel na vlásku. Vyděsí mě pomyšlení, že se tohle celé na něm odrazí a probudí to v něm mánii. „Jsem v porzádku,“ povím mu, pak ale uslyším vlastní hlas. Zním hloupě. Možná mi jed zničil mozkové buňky. Nedokážu říct ř. Zkusím to znovu. „Jsem v polzádku. Llemy…“ Bože můj.

Remington ztuhne. Cítím, jak se na mě dívá, ale vidění mám zamlžené, slyším jen jeho řev:

„DO PRDELE!“

Dorazí výtah. Když se dveře otevřou, dolehne ke mně Rileyho hlas. „Dobrá, co se to tu děje? Trenér čeká v posilovně, Reme…“ Jeho hlas se vytratí.

„Živí štíři,“ vysvětlí mu Pete. „Jedovatí, ale naštěstí ne smrtelně.“

„Nemhůžu dý-chat,“ řeknu co nejhlasitěji. Bojím se. Ne, jsem k smrti vyděšená. Poprvé ve svém životě nechápu, co se to s mým tělem děje. „Jed se ti šíří nervovým systémem, ale do krve se ti nedostane. Snaž se zůstat v klidu, Brooke. Cítíš nohy?“

Zavrtím hlavou. Jazyk mám nateklý, všude, kde mě štípli, to pálí. Dýchám trhaně.

Pete se po mně natáhne. „Podívám se na to…“ Cítím, jak mě Remy uchopil za paži a natáhl kůži.

„Zabiju ho,“ šeptá, zatímco Pete pozoruje bodnutí.

„Budeš v pořádku, Brooke,“ ujistí mě. „S tímhle už mám zkušenost. Je to nepříjemné, ale žádný severoamerický škorpión tě nezabije.“ Přikývnu a upínám se k jeho ujištění. Ode dveří slyším Dianu: „Je tu vzkaz! Převrátila jsem krabici a byl v ní vzkaz!“ „Co tam stojí?“ ptá se Pete. Slyším šustění papíru, pak čte: „Políbila jsi mě. Teď ti polibek opětoval škorpión. Jaký je to pocit, když ti žilami proudí jed?“ Remington se roztřese. Cítím, jak se náhle jeho stisk změnil. Chránil mě a bránil a najednou… chce boj. V duchu vidím, jak stojím před tím hnusákem a líbám ho na toho nechutného vytetovaného štíra, abych mohla mluvit se svou sestrou. Zasténám, když se mi okamžitě zvedne žaludek.

„Pete, viděl jsem dole v hale jeho lidi. Asi je tady,“ oznámí Riley.

„Ten hajzl je nejspíš dole a čeká na Remingtona.“

„Jo, a má ho mít!“ zaburácí Remington. „Je mrtvej!“ vybuchne.

Zavřu oči, když mě zahalí jeho energie, a vím, že bez ohledu na to, jak moc se snažil zůstat v modři…

Oči mu zčernaly.

Skloní hlavu k mému uchu, vezme mě za zátylek a zašeptá: „Musím něco vyřídit. Miluju tě. Miluju každou tvou část, a až se vrátím, pomůžu ti se uzdravit, ano?“ Přikývnu, přestože se cítím pěkně mizerně. Všechno mě bolí. Kousnu se do rtu, abych se mohla soustředit na tu bolest, ale je to nic v porovnání s bolestí v mém těle. Snažím se být statečná, ale pořád

cítím, jak se po mně plazí ti štíři… Cítím jejich těla, jejich klepeta… Vidím ty tři černé tečky na jejich hlavách… Zachvěju se a mám pocit, že budu zvracet.

„Proč se tak strašně třese, zatraceně?“ běsní Remington, když i se mnou vykročí pryč.

„Nervový systém jí zaplavuje jed. Několikrát ji štípli, bude to bolet. Záchranka je na cestě. Než dorazí, dostaneme do ní aspirin.“ Vracíme se do pokoje, alespoň pokud správně rozpoznávám okolí. Pak mě Remy uloží na něco měkkého. Podle modré skvrny poznám, že ležím na gauči. Shrne mi vlasy z tváře. Cítím dotek jeho rukou.

„Zničím ho. Hned teď!“

A pak je pryč. Odburácel jako… jako uragán. Zničí vše, co se mu postaví do cesty. Nechápu, jak rychle se dokázal rozhodnout – a jak klidný a odměřený byl, když pronášel ta poslední slova – až na vteřinu přesvědčím sama sebe, že mi asi vážně jen šel pro aspirin. „Zatraceně, je pryč. Riley, dožeň ho, než najde Škorpióna nebo kohokoli z jeho lidí. Diano! Najdi tlakové obvazy a počkej tu s ní na záchranku. My musíme za ním.“ Když jsem naposledy viděla Remingtona při záchvatu, v mánii, Pete mu vrazil do krku stříkačku se sedativy. Slyším na koberci dupot mužských bot a ještě za nimi křičím: „Pete! Neopofašuj se mu něco pí-chnout!“ A pak zasténám, odvrátím se a začnu zvracet.

Záchranáři přišli a odešli. Pořád čekáme. Uplynulo už půl hodiny. Zbytky štírů jsou už uklizené v kuchyni v plastové krabici.

Řekli mi, ať do sebe cpu aspirin a benadryl, a teď už je mi lépe. Vedle pohovky mám odpadkový koš, kdyby se mi zase chtělo zvracet. Musela jsem ze sebe dostat snad polovinu toho, co sama vážím. Alespoň takový mám pocit. Diana mi obkládá štípance ledem, aby nenatekly, ale pořád mám pocit, jako bych byla v šoku. Kvůli benadrylu jsem otupělá, ovšem jazyk mi už alespoň splaskl. „Řekla jsem ti, že ten kluk má citlivou rozbušku,“ poznamená Diana tiše a ovine mi paži tlakovým obvazem. Připomíná mi mou matku a na chvíli se mi tak silně zasteskne po domově, až se mi chce plakat. Ale domovem, po kterém doopravdy toužím, je pro mě nyní muž, jenž právě míří do přízemí, aby vymlátil duši z psychopata, který mi ublížil. „Prosím, nedovol, aby se na Škorpióna jen podíval,“ žádám ji zoufale. „Jestli to zas všechno pokazím…“ „Nepokazíš nic, Brooke,“ ujistí mě Diana. „Miluješ ho. Jsi jediná, koho kdy miloval, a jediná, která ho kdy milovala a přijala takového, jaký je. Když dospíval, lásku nepoznal. Odmítali ho a odstrkovali. Jak neústupně myslíš, že tě bude bránit?“

Vidění mám rozmazané, hlas se mi zlomil.

„Já ho taky chci bránit a to se ani nedokážu postavit na nohy,“ opáčím. Cítím se tak uboze a slabě. Uplyne skoro hodina, a než se kluci vrátí, nervy mám našponované k prasknutí.

Ležím na pohovce, oči mám zavřené. Jsem zmalátnělá benadrylem, ale hlasy za dveřmi ihned rozpoznám.

„… drž dveře…“

Srdce se mi zastavilo. Přísahám, že se zastavilo. Protože dveře můžete otevřít sami, pokud tedy v náručí něco nenesete.

Něco velkého a nezodpovědného a krásného.

Dech se mi tají, dívám se, jak Diana pomáhá držet dveře, a pak je spatřím. Ne je – pouze jednoho z nich. Remyho. Pete s Rileym ho se supěním vnesou dovnitř. Táhne nohy po zemi, hlavu má svěšenou. Vidím jen ty jeho černé vlasy. Zvedne se ve mně vztek a nutkání ho chránit a jediný důvod, proč se na ně hned nevrhnu, je, že ještě stále necítím jednu nohu.

„Vy hajzlové!“ křičím.

Vymění si pohled a mlčí. Pak náhle, nečekaně uslyším jeho hlas, mumlavý, ale přesto odhodlaný.

„Musím vidět Brooke.“

„Drž se, brácho,“ povzbudí ho Pete a zamíří s ním do hlavní ložnice.

„Musím ji vidět,“ opakuje Remy hlubokým zastřeným hlasem.

Diana mi pomůže na nohy a vydáme se za nimi. Srdce mám zmuchlané jako kapesník. Nenávidím, když mu píchají do žil ta zatracená sedativa! Diana mě podpírá kolem pasu a pomáhá mi do hlavní ložnice. Tam už kluci svlékají Remingtonovi oblečení, dokud před námi neleží jen v šedých boxerkách. A pak ho s námahou uloží do postele.

„Jdi na druhou stranu,“ přikáže Pete Rileymu. Ten vleze na postel a přitáhne Remyho k sobě.

„Reme, co s tebou máme krucinál dělat? No, kámo?“ povzdechne si Pete a začne ho omývat.

„Brooke,“ vydechne Remington.

„Už jde, brácho!“ Pete stěží potlačuje smích.

Pootočí ho tak, aby na mě viděl. Hlavu mu podloží polštářem. Vidím, že oči má pootevřené. Dívá se, jak mi Diana pomáhá do postele. Má je černé a divoké. Pořád nechápu, jak se dokážou tak rychle změnit – ty jeho krásné oči. Jak se mu celé tělo promění během jediné vteřiny. Obrovské, opálené paže má podél boků, prst se mu ale cuká, jako by se mě chtěl dotknout – a mě najednou bolí celá ruka stejnou potřebou dotýkat se ho a utěšit ho.

„Dobrý?“ zachraptí. V očích mu zuří bouře, temná a plná zoufalství. Cítím to. Chtěl mě jít bránit a oni ho zastavili. Cítím, jak zuří.

„Víc než dobrý,“ odpovím tiše, obejmu ho kolem ramen a pohladím po temeni.

Napětí z jeho těla mizí. Zavře oči a uvolní se. Zabořím mu tvář do vlasů a přesunu se tak, aby mohl hlavou spočinout na mých prsou.

„Tolik tě miluju,“ zašeptám mu do ucha. „Musíš se brzy probudit, ano? Teď už jsi u mě.“

„Tohle bude náročná sezóna,“ slyším Petea.

Přikývnu, protože s ním souhlasím. Oči ale nemůžu spustit z něj. Má je zavřené, rty lehce pootevřené. Špičkou prstu ho pohladím po chlapecké tváři porostlé strništěm.

Riley navrhne: „Dojdu pro Lupea, čeká v posilovně. Povím mu, že náš mladej nedorazí.“

Pete se dívá, jak Remyho pomalu hladím po hlavě. Pak mi dojde pro vodu a další balík s chladivým gelem. Obě věci položí na noční stolek. Diana mi pak oznámí, že půjde uklidit.

„Jak ti je?“ zeptá se mě Pete.

Přikývnu. „S těmi prášky je to lepší,“ zašeptám. Pak dodám: „Omlouvám se, že jsem vám nadávala.“ „A já se omlouvám, že jsme museli… Ale on tam byl. Ten grázl.“ Stiskne rty do úzké linky a dál se na mě dívá s podivným výrazem v očích. „Ty jsi to jediný, co ho dokáže uklidnit, Brooke, ale taky jsi to jediný, co odpaluje jeho rozbušku.“ Povzdechne si a zadívá se oknem do zahrady. „A Škorpión ví, že kvůli tobě je Remington schopný všechno zahodit. Bude ho provokovat. Bude se mu snažit dostat do hlavy a probudit v něm zvíře.“

„To nesmíme, Pete. Nesmíme nikomu dovolit, aby se mu dostal do hlavy.“ Políbím Remyho

na čelo, v duchu mu opakuju, jak ho miluju, a mlčky mu slíbím: Nedovolím, aby se ti kdokoli dostal do hlavy.

„Remington je právě teď silnější než kdy dřív,“ pokračuje Pete. „Ale ty jsi jeho velká slabina. Byl ochotný kvůli tobě prohrát. Kvůli tobě by i zabil. Kvůli tobě by se nacpal tím sajrajtem.“ Setřu si slzu a přitisknu si jeho hlavu mezi ňadra. „Pete, prosím, už mu to nedávejte. Musí existovat jiný způsob.“

„Je silný jako šest jiných chlapů. Jak by se podle tebe dal někdo takový zastavit? Něco ti řeknu.

Jestli se organizátoři Undergroundové ligy rozhodnou, že finále pojede do submise…“ Potřese hlavou

a vstane.

„Co tím myslíš? Co to je – submise?“

Zadívá se na mě, v očích mu čtu strach. Nakonec si povzdechne. „Ale nic. Remington

po Škorpiónovi půjde. Je to dobrý chlap, s tím parchantem ale nebude mít slitování – a jestli dostane v ringu šanci ho zabít, tak ti na rovinu povídám, že to udělá.“ Vykročí ke dveřím. „Půjdu nám domluvit jiný hotel.“

Přikývnu a zašeptám: „Děkuju ti.“ Pak se otočím na svého lva.

„Uděláme ti pohodlí,“ povím Remymu. Roztřesenýma rukama si svléknu oblečení, pak mu stáhnu boxerky, protože vím, že rád spí nahý. Potom si jeho hlavu opět uložím na hruď a pohladím ho

po vlasech. Políbím ho na spánek. „Už tě mám.“ Dýchá pomalu a klidně. Prsty se mu cukají. Chytnu ho za ruku a položím si ji kolem pasu. „Líbí se ti, když mě takhle držíš?“ zeptám se tiše, odpověď ale nečekám. Hladím ho po ramenou a vzpomínám na den, kdy ležel v nemocnici – a já od něj odešla.

Měl černo, byl zmatený, trpěl a zoufale mi chtěl něco říct. A já se tak moc bála zůstat…

Oči se mi opět zalijí slzami. Najednou mě nebolí ta píchnutí od štírů, celé tělo mě bolí zevnitř. Polknu knedlík, který mi vyrostl v krku. Obejmu ho ještě pevněji a zabořím mu tvář do vlasů.

Líbám ho všude, kam dosáhnu. Dýchá pomalu a klidně, já jsem se ale pořád ještě nevzpamatovala z toho, co se stalo. Vím jen, že ta bolest odchází, když se na něj podívám. Když do plic nasaju jeho vůni a když se ho dotknu.

Hladím ho po pevných svalech nahých ramen. Nakloním se a políbím ho na ucho a na jemnou, teplou pokožku spánku. Voní svou vlastní vůní. Svádí mě. Nakloním hlavu ještě níž, přitisknu nos do ohbí jeho krku. Hladím ho po zádech, po tvrdém břichu, políbím ho na hranu čelisti. Něco si pro sebe zamumlá, prsty mu zacukají. Vezmu jeho obličej do dlaní a zlehka ho políbím na rty. „Děkuju, že jsi mě bránil, ale nedovolím ti, aby sis kvůli mně zničil svůj sen,“ přísahám mu. Přejedu bříšky prstů po jeho hrudi, krku, vyboulených svalech paží, pak zpátky po krku a potom se skloním a políbím ho na místečko, kde mu pod kůží pulsuje tep. Znovu si něco zamumlá. Přemýšlím, co se mu asi zdá. Slyší mě? Možná ano. Natáhnu se po jeho přehrávači a svých sluchátkách, abychom mohli poslouchat oba, a v seznamu hledám píseň, kterou jsem mu chtěla pustit. Do ucha mu strčím jednu pecku sluchátka, druhou

do svého, a pustím „Stay With You“ od Goo Goo Dolls. Vezmu ho za ruku a políbím na klouby. Vískám ho ve vlasech a poslouchám tu píseň, díky níž zapomínám na to, jak moc mě bolí každé místo, kde mi bodce štírů pronikly kůží. Držím ho a spolu nasloucháme písni. Je to můj bojovník. Bojuje se vším, dokonce i sám se sebou. A miluju ho za to, že nikdy nebojoval s láskou ke mně.

Rozjelo se to u něj.

Dva dny po Daru – tak tomu teď říkáme – bylo ve všech zprávách, že zápasník amatérské ligy známý jako Škorpión a jeho tým byli zadrženi a obviněni z poškození motelového pokoje. Vybuchly v něm petardy a od jisker vzplanul celý pokoj. Když jsem se Petea a Rileyho zeptala, co se stalo, sdělili mi, že Remington nikdy nenechá vzkaz bez odpovědi. „Mohl sice vymyslet něco, co by Škorpióna vykoplo ze šampionátu, ale on to očividně chce ukončit v ringu.“ Pete teď vymýšlí, jak mi při příštím zápasu zajistit bezpečnost, a já doufám, že to, s čím přijde, mi pomůže vymlátit duši z každého Škorpiónova člověka, jenž mi zkříží cestu. Remy právě v obrovské tělocvičně buší do boxovacího pytle, tupé zvuky úderů se nesou celým sálem. Všichni cítíme, že se něco změnilo. Vždycky poznám, když má dobrý den, protože jeho energie nás všechny zaplavuje. Inspiruje mě, inspiruje každého, kdo se k němu přiblíží. Jeho oheň rozněcuje naše plameny. Jeho energie je tak silná, že ji cítím. Můžu ji ochutnat. Trenér ho opatrně obchází, očividně i on cítí jeho moc. Riley postával stranou, trénoval výpady a já si dala dvě hodiny na běžeckém pásu otočeném k Remymu, abych ho měla na očích. Fascinuje mě,

s jakou odhodlaností se staví všem překážkám.

Teď se protahuju u zdi, stále ještě rozbolavělá po škorpióních bodnutích, takže místo klasického protažení jsem se rozhodla pro jógu. V noci poté, co mě štíři pobodali, jsem nemohla usnout, dívala jsem se oknem ven do potemnělé zahrady. Celé tělo mě bolelo. Pak si mě k sobě Remington přitáhl a místa, kde bodce pronikly kůží, mi pomazal mou hojivou mastí. Když promluvil, hlas měl ospalý po sedativech, ale plný starosti a něhy. Řekl jen: „Podívej se na sebe.“

A já naprosto nevěřícně opáčila: „Na mě? Podívej se na sebe!“

A oba jsme se zasmáli. Já ale veselí předstírala, protože jsem cítila, že je uvolněný a má dobrou náladu, a nechtěla jsem to zkazit. V tu chvíli byla jeho mánie potlačovaná drogou. Nepůsobil žalostně, nevzbuzoval lítost. Remington sálal energií. Dokonce i ve spánku. Nebo pod sedativy. Lev zůstane lvem, i když spí. A teď se to ze sebe snaží v tělocvičně dostat. Jsem právě v poloze psa, když si najednou uvědomím, že přestal bušit do pytle. To ticho je tak nečekané, že zvednu hlavu a zadívám se na něj. Dívá se mi

na zadek – který mám vysoko ve vzduchu. Žaludek se mi sevře. Narovnám se a pousměju se. On mi ukáže svoje dolíčky, pak zvedne silné paže a opět se pustí do cvičení, znovu buší do pytle.

Líbí se mi, jak trénuje. Každý tvrdý úder míří přímo do středu pytle, ve tváři se mu zračí maximální soustředění. Bicepsy se mu napínají, jak bez ustání mlátí pěstmi v rukavicích a myslí pouze na to, co právě dělá. Občas slyším, jak si pro sebe něco vrčí, hluboce a hrdelně.

Buch! Buch! Buch!

Trenér na to jde dneska odpoledne hlasitě, slyším, jak ho povzbuzuje: „Letos jim nic nedarujeme!

Nenecháme si to vzít! Vezmeme si, co je naše!“ Remington neodpovídá, buší čím dál rychleji a tvrději.

„Jestli máme vyhrát, budeme potřebovat těžší pytel, Riley,“ poznamená trenér a Riley si píše poznámky. Líbí se mi, že trenér mluví o „nás“, jako by v ringu stál i on a bojoval po boku Remyho. Hm, jako by ten chlap vůbec potřeboval trenéra.

„O čem to mluvíš?“ křikne po něm Riley a ukáže na těžký pytel, do kterého Remington buší pěstmi.

„Tenhle má 450 kilo – těžší se nevyrábějí.“

„Moc se houpe!“ opáčí trenér a potřese holou hlavou.

Riley se zasměje a kývne na Remingtona. „Ať přejde k hrušce.“

Trenér pískne a ukáže na boxerskou hrušku. Remington si sundá rukavice, aby se mohl napít.

Šedé triko se mu lepí k hrudi, pot mu stéká po krku, po trupu i opálených pažích. Když zvedne lahev s vodou, zpod rukávu mu vykoukne keltské tetování. Biceps se mu přitom napíná, až mám chuť

po něm hned skočit. Jede už několik hodin, i přes celou tělocvičnu cítím, jak jeho tělo sálá teplem. Prsty mě mravenčí, jak moc se ho chci dotknout. Řekněme, že když má černo, jsem si velice… vědoma jeho „potřeb“. A nemůžu se dočkat, až se o ně postarám.

Jsem skoro bez sebe nedočkavostí, když mi najednou zavibruje telefon. Okamžitě k němu zabloudím očima. Leží poblíž lahve s vodou. Zvednu ho a čtu.

Melanie: Mám z toho hajzla noční můry! Je ti už líp?

Brooke: Ne :-( Občas mám ještě pocit, jako by po mně pořád lezli! Fuj! Ale nechci, aby Remington věděl, co to se mnou udělalo – nechci, aby mu ten grázl vlezl do hlavy. Je mi ale mizerně. Pořád je mi špatně. V noci jsem se vykradla do druhé koupelny, abych se mohla vyzvracet a nevzbudila ho.

Melanie: Proč Remymu neřekneš, že ten ubožák MUSÍ CHCÍPNOUT! Brooke: Mel! Protože on by to UDĚLAL!

Melanie: URAGÁNE, DO TOHO! ZABIJ HO!

Brooke: Ne, Mel. Musí si myslet, že jsem už v pořádku. Chci, aby na to nemyslel.

Melanie: Tak to se dá zařídit dvěma způsoby, jídlem a sexem. Je to velké dilema! Brooke: Ano, je opravdu TĚŽKÉ si vybrat! :-)

Melanie: Bože, kam se poděla moje kamarádka, která myslela jen na sport? Chybíš mi. Snad se brzy uvidíme.

Melanie: Co kdybys mu naznačila, že by ti mohl svoji lásku zas dokázat tím, že ti přiveze tvoji nejlepší kámošku? Vážně. Když tě teď má, tak na tebe už nemusí dělat dojem tím, že pošle letenky tvé nejlepší kamarádce?

„Přestaň koukat, kde co lítá, a soustřeď se. Ona nikam nejde, Tate!“ štěká trenér, zrovna když píšu Mel textovku na rozloučenou. Teprve poté si uvědomím, s jakou kadencí mlátí do hrušky.

Buchbuchbuchbuchbuchbuch…

Dnes nemáme posilovnu sami pro sebe.

Na opačné straně sálu cvičí dvě gymnastky. Nejsem z toho zrovna nadšená, obě ho totiž zcela otevřeně okukují. Dívají se, jak skáče přes švihadlo. Pak ho s hlavami u sebe pozorují, když cvičí

s činkami, dělá horolezecké cviky nebo sklapovačky hlavou dolů na hrazdě. Je tak sexy, když trénuje, a ony na něj koukají celé ráno a odpoledne. Jedna dokonce spadla na zadek, protože místo na to, kam šlape, koukala na něj.

Každá žena, kterou přistihnu, jak ho tiše obdivuje, mi připomíná jeho fanynky a děvky. Žaludek se mi pokaždé bolestivě sevře. Vydechnu, přesunu se do pozice psa, chvíli držím a pak se protáhnu do kobry – ležím tváří dolů, záda vyklenutá – a pokradmu se na něj zadívám. Buší do hrušky. Buší a buší, chodící reklama na sport a sex. Svaly se mu napínají, silné, neústupné. Mění ruce tak rychle, že se hruška ani na vteřinu nezastaví. Sundal si triko, takže jasně vidím, jak se mu svaly napínají a povolují. Tepláky má nízko na bocích, odhalují vrchol vytetované hvězdy – bože, pohled na ni mě přivádí k šílenství. Před očima vidím jeho penis, jak plně vztyčený zakrývá tu hvězdu. Ta vzpomínka ve mně probudí oheň. Chci se rozhořet.

Bradavky se mi vypínají touhou. Musím na vteřinu zavřít oči.

Vydechnu, přinutím se změnit pozici a protáhnout nohy, nejdřív jednu, pak druhou a znovu první. Slyším, jak ho trenér okřikuje: „Cvičíš, nebo očumuješ, Tate?“

Prudce zvednu hlavu a vidím, jak se Remy obrací zpátky k boxovací hrušce, zaujímá pozici, zvedne ruce v rukavicích a začne do ní tvrdě, rychle mlátit. Je to jediný zvuk, který se posilovnou nese. Jeho údery.

„O tomhle tu mluvím! Jakýho sráče chceš zabít?“ křičí trenér.

Kůže mě zabrní, když uslyším Remingtonovu odpověď. Zařve: „Víš dobře, kterýho!“

„Kterej sráč uvidí všechny svatý?“ pokračuje trenér.

„Může si jít kopat HROB!“

„Tak je to správně. Vzal ti, co ti patřilo. Pohrával si s tebou. Pohrával si s tvojí holkou…“

Remington zařve a udeří do hrušky tak tvrdě, že se urve a s žuchnutím padne k zemi. Kopne do ní a pytel letí, až narazí do zdi.

Riley ke mně dojde a se smíchem poznamená: „Asi je nasranej, co, Brooke?“ baví se.

Žaludek se mi sevře, když Remington vzhlédne a zadívá se přímo na mě. Hruď se mu s každým nádechem prudce zvedá, nespouští ze mě oči. Cítím se jako nahá. Vsadila bych svůj život, že si Remington právě představuje, jak si mě tvrdě bere. „Za dva týdny bude Škorpión bojovat ve stejném kole, co my. Můžeme tam na něj narazit. Jsi nervózní?“ zeptá se Riley, ale prohlíží si přitom ty gymnastky.

Jen z toho jména se mi zvedá adrenalin. Chci utéct hodně daleko. Skloním hlavu a přesunu nohy

do pozice holubice, abych si uvolnila boky, pak nohy vyměním a cvik zopakuju. „Ano, jsem nervózní. Víc než obvykle, protože nervózní jsem z každého zápasu, ale když tam bude ten hajzl, budu nervóznější desetkrát víc.“ Obrátím nad sebou oči v sloup a Riley se uchechtne.

Tak nějak jsme „uzavřeli mír“, strategicky se tomu tématu vyhýbáme, ačkoli se ho a Petea chci moc zeptat, co přesně se dělo. Ale chci to doopravdy vědět?

Ne.

Rozešli jsme se. Nemám na to právo. On si to kvůli své bipolární poruše ani nepamatuje, je to minulost. Jsem jeho a on je můj. „I já jsem nervózní, Brooke. Škorpiónův vzkaz byl docela jasný,“ mrkne na mě Riley. „Hra začala – mimo ring i v něm. A Remova odpověď toho bastarda varovala, že jeho dny jsou sečteny. Nikdo si nebude zahrávat s jeho jiskrou.“ Narovnám se a zadívám se mu do očí. Mohla bych přísahat, že se tou situací docela dobře baví. Zasměju se. Prostě se směju. Protože tohle jsou přece dospělí chlapi. Jsou to muži. A přesto jsou to pořád… malí kluci. A když se zadívám na druhou stranu posilovny na Remyho, vidím v něm toho největšího, nejsvůdnějšího a nejsilnějšího malého kluka ze všech.

„Riley, musíš mi pomoct. Ať se stane cokoli, Škorpión se nesmí dostat Remingtonovi do hlavy.

Musíte na něj dát s Petem pozor. Rozumíš?“

„Ano, madam,“ zasalutuje mi jako voják. „A teď si jdi zasloužit svůj plat.“

„Ha, ha. Já makám stejně tvrdě jako ty,“ opáčím.

„Jo, jenže já za svoji práci nezískám královské zacházení.“

„Protože ty seš na prd, a já válím.“

„Tak na tohle ti nebudu odpovídat. Svůj obličej mám pořád ještě rád.“ Usměje se na někoho přes mé rameno. Za mnou si Remy, v celé své výšce, právě sundává pásky z rukou. „Moc rád ti ho poupravím,“ nabídne se.

„Pokud by ti to nevadilo, necháme to na jindy.“

Riley se vydá pomoct trenérovi s úklidem. Remington na mě upře černé oči a já si všimnu, jak se zhluboka nadechl, jako by do plic nasával mou vůni, a to ani nesklonil hlavu, pouze se na mě podíval. „Připravená?“ Má hlas dehydrovaný po hodinách tréninku, a přesto tak sexy. Položí mi ruku do prohlubně zad. Nejsem vůči tomu imunní. „Odjakživa,“ přikývnu. Nevím, co to se mnou je, že když je v mánii, vnímám ho ještě silněji. Vždy je přeplněný energií, ale když má černo, vydá za dva. Zamíříme spolu do malé místnůstky

za tělocvičnou, kde už čeká masážní stůl. Nijak nekomentuju, když mi položí ruku na zadek, ale cítím to. A když mi ho stiskne, stojí mě veškeré úsilí, abych se neotočila a nechytla ho za jeho vlastní pevné pozadí.

„Nahoru, Uragáne,“ přikážu. Ráda mu přikazuju, co má dělat, a on se na mě pokaždé pobaveně zadívá. Stejně jako teď. Jako bych ho pobavila. Leží uprostřed místnosti na masážním stole. Je tu i lednička s léky a chladicími gely, které použiju později na masáže.

Leží tváří dolů a tělo mu po cvičení sálá horkem tak, že to cítím, aniž bych se ho dotkla.

„Jsi v pořádku?“ zeptám se a očima ho pohladím po celé délce páteře. „Něco tě bolí?“

„Co nejdřív tě chci cítit pod rukama,“ zašeptá chraplavě. Kousnu se do tváře.

„Dobře, ale jak se říká, dámy mají přednost.“

Zasténá. „Nemuč mě, zlato. Už teď toužím být v tobě.“

Nakloním se nad ním a políbím ho na ucho. „Nechci tě mučit. Uvolni se,“ zašeptám. Opravdu chci, aby se uvolnil, soustředil se na svoje tělo. Vezmu ho za ramena. Sykne. Zatajím dech – tohle mi dotek jeho těla dělá. Pak vydechnu a pustím se do masáže. Tiše si povzdechne a já vím, že se konečně uvolnil. Jsme propojení. Nemůžu se ho dotknout, aniž bych necítila, jak mi tělem proudí elektřina. Někdy mám pocit, jako bych se nořila do samé podstaty, která z Remingtona Tatea dělá Remingtona Tatea. Každý centimetr mého těla si je vědom jeho svalů, pokožky pod mýma rukama – a všech ostatních částí jeho těla. Vnímám, jak voní. Oceánem a mýdlem a jím samým. Vnímám, jak se mu při nádechu rozšiřuje hruď. A vnímám i jeho vlasy, rozcuchané a vlhké.

Ráda ho masíruju.

Je to moje práce, ale také moje radost.

Cítím každý jeho sval, jeden po druhém. Probírám se jejich teplem, nořím prsty stále hlouběji

do nitra svalu, cítím, jak mu pod kůží proudí krev. Masíruju svaly po provazcích, protahuju šlachy, aby jeho svaly dobře fungovaly. A jakmile je sval uvolněn, krev se všemi důležitými živinami proudí tak, jak má, a proniká hluboko do svalu, vyživuje ho a pomáhá mu růst.

Jakmile ho promasíruju ze všech stran, dojdu k ledničce, abych mu mohla dát i ledovou masáž. Led pomáhá na zauzlované svaly a při zraněních, ale Remington ji má rád, tak mu ji občas dopřeju, i když není potřeba. Alespoň urychlí odpočinek po tréninku.

V mrazáku už čeká plastový kelímek se zmrzlou vodou. Poválím ho v dlaních, abych uvolnila led.

Ostré hrany zmrzlé hladiny ho tak nepoškrábou. Pak kelímek uchopím za dno a přejedu mu ledem po kůži. Je to skoro, jako bych mu nanášela kuličkový deodorant.

Leží a nechává mě, ať se o něj postarám. Je vlhký potem, tělo má rozpálené, led se okamžitě rozpouští. Dívám se, jak mu po širokých zádech stékají potůčky vody, a když se převrátí, voda mu steče na hruď. Na ty kapky se jen dívám, v duchu je ale slízávám jazykem. Nejvíc toužím olíznout ty kapky, které mu stekly do pupíku a na bradavky. A zatímco si představuju, jak po něm přejíždím jazykem, on pozoruje mě a v očích má oheň a něhu a… vděčnost.

„Líbí se mi, jak cvičíš,“ zašeptám.

„Líbí se mi, jak cvičíš se mnou.“

Do výtahu, který nás vyveze k našemu apartmá, vejdeme oba unavení – a já obzvlášť. Ještě pořád jsem se pořádně neuzdravila z Daru a jsem tak unavená, že asi vynechám večeři a zamířím rovnou

do postele.

Po osmi hodinách cvičení se i Remy vyčerpal. Opírá se o zeď kabiny, jednou paží mě objímá kolem boků. Napůl stojím, napůl na něm visím, hlavu jsem si složila do prohlubně jeho krku. „Dej si studenou sprchu, sněz celou krávu a uvidíme se zítra,“ rozloučí se trenér, když výtah zastaví v jeho podlaží.

„Jdu na to,“ odpoví Remy hlubokým, hrdelním hlasem.

„Dobrou, trenére,“ popřeju mu.

Jakmile jsme v kabině výtahu sami, Remington skloní hlavu k mému krku.

Cítím, jak se ke mně zezadu tiskne jeho pevné, mohutné tělo. Na kůži cítím jeho teplý dech. Olízne mi ucho – a jako by mnou projel elektrický proud. Zaboří mi tvář do vlasů, skloní hlavu k druhému uchu a zhluboka se nadechne. Bradavky mě skoro bolí, a jakmile na lastuře ucha ucítím jeho jazyk,

v podbřišku mě zabodá rozkoší. Přivine mě k sobě a uslyším, jak zašeptá: „Díval jsem se, jak se protahuješ. Dělala jsi to pro své svaly nebo pro mě?“

Jeho hlas mě hladí. Cítím na sobě jeho dlaň. Rozechvěju se, když mě chytne za zadek. „Brooke?

Dělalas to pro sebe nebo pro mě?“ Olízne mi a vsaje do úst to citlivé místečko na mém krku.

„Pro tebe,“ zasténám.

Tiše se uchechtne a přesune ruku dopředu. „Líbilo se ti vidět mě při tréninku?“ Jeho tichá otázka rozhoří plamen hluboko v mém nitru ještě silněji. Přes látku trička vezme jedno mé ňadro do dlaně.

„Mně i všem v posilovně,“ odpovím zadýchaně. Znovu se uchechtne. Tak sexy. Tak hrdelně.

Hladí mě po ruce, jeho dotek mě celou rozechvívá. V žilách mi bublá žhnoucí láva. Jemně stiskne můj lalůček zuby a zlehka zatahá. Náhle je toho na mě moc. Obrátím se k němu. Bože, voní tak nádherně, až se mi z toho motá hlava. Má na sobě čisté triko, teplo z něj sálá jako ze sopky. Sevřu v pěsti tu tenkou látku, je pro mě kotvou. Líbám ho na krk, hladově, zoufale olizuju tu hebkou pokožku. Jeho chuť probouzí v mém těle

touhu i tam, kde jsem myslela, že je nemožné něco podobného cítit.

Tiše, spokojeně zavrčí a skloní ke mně hlavu, svými rty lehounce pohladí ty moje. Pak mi svou obrovskou rukou stiskne zadek a nepustí, dokud výtah nezastaví. Hladím ho po hrudi, ochutnávám jeho rty.

„Remy,“ sténám. Svými prsy se otírám o jeho hruď a on se usmívá a svírá mi zadek ještě pevněji.

„Chceš mě?“ zeptá se tiše. Jeho horký dech mě zalechtá na rtech a Remy mě znovu hluboce políbí.

„Ano…“

Vklouzne mi zezadu mezi nohy, přes látku legín mi tře klitoris. Kolena pode mnou poklesnou.

„Jsi vlhká?“ šeptá chraplavě.

„Remy…“ Na nic jiného se nezmůžu. Mezi nohama mě to bolí touhou.

„Máš vlhkou kundičku?“ zavrčí mi do ucha a zanoří do něj špičku jazyka.

„Ano. Bože, ano.“

„Tak se na to podívám.“ Otočí mě zády k sobě, vklouzne mi rukou pod legíny i kalhotky zároveň a polaská mě tam, kde jsem vlhká… jen pro něj. Cítím jeho prsty ve vchodu do svého těla. Zalapám po dechu, vyklenu proti němu boky a zasténám.

Slyším, jak hrdelním, spokojeným hlasem zavrčí. „Hmmm.“

Hmmm.

Ten zvuk má pro nás zvláštní význam. Když ho vydá, znamená to, že mě chce.

Celou.

Milióny buněk mého těla se každá do jedné chvějí touhou, srdce mi divoce buší. A pak se dveře otevřou. Přehodí si mě přes rameno, chytne za zadek a nese do našeho apartmá. Směju se a kopu nohama. „Diana už tam bude!“ varuju ho, ale on mě plácne po zadku, jako by mu to bylo jedno, a vnese mě dovnitř. Cítím jeho ruku mezi stehny, na klitorisu.

Jsem bez sebe rozkoší, potřebuju ho. Nehýbám se, chci, aby mě laskal.

Oči se mi zvrátí, když nepřestává. Hraje si se mnou, na podbřišku cítím jeho pevná, silná ramena.

„Ahoj, lidi,“ pozdraví Diana, když nás spatří, ale než stihnu odpovědět, Remy zamíří do hlavní ložnice a přes rameno prohodí: „Zatím nemáme hlad. Za hodinu jsme venku.“

A pak za námi zabouchne dveře.

6. kapitola

BOSTON

I při letu do Bostonu mám příležitost blíže se seznámit s toaletou. Polovinu letu strávím zvracením.

Když poprvé vyjdu z koupelny, přivítá mě Remingtonův zamračený výraz a Diana mě doprovodí dopředu, kde čeká talíř s melounem, papájou, ořechy a sýrem. Miluju papáju. Obsahuje vlákninu a je přecpaná vitamínem A a je výborná na zažívání. Na okraji talíře leží plátky citrónu, který si obvykle na papáju vymačkám. Moje tělo má ale tentokrát jiný názor a ta vůně papáji…

Znovu se mi zvedne žaludek. Odstrčím talíř a vběhnu zpátky do koupelny, zvednu prkýnko toalety

a už zvracím. Ve dveřích se okamžitě objeví Diana, slyším, jak mluví s někým venku. Umím si docela dobře představit s kým asi.

„Ať sem nechodí,“ prosím ji mezi záchvaty zvracení. Remy je v mánii už víc než dva týdny.

Před několika dny si začal říkat „král světa“, pak „král džungle“ a později „král boxovacích pytlů“.

Nakonec se ještě téhož večera zeptal, jestli budu jeho královnou, a já se rozesmála. On se na mě ale podíval s tím svým šarmem a tak roztomilými dolíčky, až jsem měla pocit, jako by mě snad tím žádal o ruku.

Je nadopovaný energií. Všichni jsme z něj už unavení, ale Pete – i když s obrovskými kruhy pod očima – je rád, protože nepropadl depresi. Remington při mánii bojuje jako gladiátor a v poslední době má moc dobrou náladu – stačí mu zkopat v ringu pár lidí a pak si v posteli do sytosti užít sexu – v čemž mu moc ráda vyhovím, protože já po něm toužím stejně jako on po mně, nebo dokonce, což je docela zvláštní, možná ještě o něco víc. Spláchnu a zkouším zhluboka dýchat. Diana se usmívá, nejspíš jí přijde roztomilé, že se o mě Remy tak bojí, ale úsměv jí z tváře zase rychle zmizí, když se mi upřeně zadívá do tváře. Cítím se mizerně a vím, že musím mizerně i vypadat. Je vtipné, že bez ohledu na to, kolik mi je, když jsem nemocná, stejně chci horkou polívku a svoji mámu. Nikdy nám nedovolila jíst v posteli, pokud jsme nebyli nemocní, a pak nám donesla talíř horké polévky.

„Nesnědla jsi něco špatného?“ Diana mi přitiskne ruku na čelo. „Horečku nemáš. Chtěla bys vodu?

Nebo něco na žaludek?“ navrhuje.

„Možná trochu perlivé vody,“ přiznám. Jsem rudá studem, protože teď celý tým ví, že mám v háji zažívání. „Máš žvýkačku?“

Přikývne a dívá se, jak si rychle upravuju cop. „Měla bys odpoledne zůstat v posteli,“ navrhne.

„A přijít o jeho trénink? Ani omylem!“ odmítnu rázně.

„Jsi bledá, Brooke.“

Štípnu se do tváří a rozzářeně se na ni usměju. „A je to.“

Diana potřese hlavou, odejde a vrátí se s balíčkem žvýkaček a malou kosmetickou taštičkou

s kartáčkem a zubní pastou. „Beru to ve všech hotelích, kde bydlíme. Šampony mám taky,“ řekne mi pyšně.

„Jsi moje spasitelka, Diano.“

Vyčistím si zuby a přitom přemýšlím, co to se mnou je. Když vyjdu ven, Remy sedí na pohovce, opírá se lokty o kolena a oči upírá na dveře umývárny. K tomu vnímám tři další páry oči, jež mě sledují celou cestu až k mému sedadlu. Cítím se slabá a mám žízeň. Padnu do křesla a pod zadkem ucítím svoji cestovní tašku. Remington ji zpode mě vytáhne a pošle ji obloukem na druhý konec sedačky. Pak vezme můj obličej do dlaní a přinutí mě podívat se mu do očí. „Co je s tebou?“

„Nevím. Je mi špatně už od těch štírů.“

Spíš vycítím, než uvidím Dianu. Dívá se na nás, ale já pouze chci, aby mě Remy držel. Chci se mu přitulit do náruče a zůstat tam, chci ho objímat kolem krku, zabořit mu nos do hrdla, cítit jeho vůni. Jsem ale na jakýkoli pohyb moc unavená, takže si jen zapřu tvář do jeho dlaně a na chvíli zavřu oči.

„Brooke, jsi si jistá, že to začalo s těmi štíry?“

Oba najednou se na ni zadíváme. Usmívá se, jako by snědla všechnu moudrost světa. Hnědýma očima se dívá spíš na Remingtona než na mě, a když promluví, hlas se jí chvěje… málem nadšením.

„Zeptal ses Brooke, jestli z tebe nebude táta?“

Co prosím? Mám pocit, že se dusím. Polknu obrovskou kouli, jež se mi usadila v krku. A když se na mě upřou milované černé oči, plíce mi vzplanou.

Vyčkává, dokud se na něj nepodívám, a přes řev motorů se skoro neslyšně zeptá: „Jsi těhotná?“ No pane jo… Jsem?

Jsem??

Železná koule v mém žaludku se zvětšila snad dvojnásobně. Bojí se, že odpověď bude ano? Dívám se mu do tváře a… nic. Vidím ryzí mužnou krásu, nic víc. Z jeho černých očí nejsem schopná vyčíst vůbec nic. „Ne,“ vydechnu. Všechno ve mně křičí na protest ze strachu, co by to s námi provedlo. „Mám antikoncepci. Mám ji už léta. Díky ní se mi vytrácí měsíčky, takže ani vlastně nevím, kdy je možné…“ Odmlčím se, když Diana povytáhne obočí. „Nejsem,“ ujistím její usměvavou tvář, ale ona se rozzáří ještě víc.

Přinese mi lahev perlivé vody a Remington ji od ní převezme.

„Nejsem. Nemůžu být,“ opakuju, ale spíš už sama pro sebe.

„Chci, aby se na tebe někdo podíval.“ Otevře mi lahev, podá mi ji a otočí se k přední části letadla.

„Pete, chci, aby se okamžitě někdo podíval na Brooke!“

„Rozkaz, pane,“ odpoví Pete. „Jakmile přistaneme, zařídím to.“

„Ať je to žena s tím nejlepším vzděláním a zkušenostmi. Nechci žádnýho zelenáče!“ dodá Remy.

„Nechci, aby se na mě kdokoli díval!“ protestuju.

Připadá mi, jako by se v něm mánie ještě prohloubila, proto mu zabořím ruce do vlasů, abych ho trochu uklidnila. Dýchá rychle a ztěžka, a když vycítím, že se pomalu uklidňuje, zabořím mu nos do hrdla. Nevím proč, ale tohle je to jediné, co mi dokáže utišit žaludek – když se zabalím do jeho vůně. „Prohlédnou tě,“ zavrčí mi do vlasů, obejme mě a přitáhne do klína. Vděčností málem zasténám, v jeho náručí se cítím v bezpečí.

Skloní hlavu k mému krku, jako by se sám potřeboval mou vůní uklidnit, pak mě pohladí rty

po uchu a tiše, něžně promluví, každé slovo ale získává na síle. „Jestli kvůli těm škorpiónům budeš mít trvalé následky, tak přísahám bohu, že toho sráče najdu, zabiju a jeho zkurvenou hlavu nabodnu na kopí!“

„Co kdybys alespoň zkusila těhotenský test?“ navrhne Diana.

Remington se na ni zadívá černýma očima. Srdce se mi sevře panikou, když si uvědomím, že se mu oči netřpytí tak jako obvykle a určitě se v nich nezračí smích. „Nejsem těhotná. Nemůžu být,“ trvám na svém. Přece by mě moje podkožní antikoncepce nezklamala! Nebo ano? Pomalu si mě celou prohlédne od hlavy s copem přes ňadra ukrytá pod modravým tílkem až po růžové džíny a pak zas zpátky. Tvář má nečitelnou. „Co je? Myslíš si, že jsem?“ zeptám se nevěřícně, ale než stihne odpovědět, dodám: „Remy, myšlenka na dítě je děsivá!“

Posměšně si odfrkne. „Kdo se tu bojí?“

„Já. Ty můj statečný muži. Já se bojím.“

Cvrkne mě do brady a mrkne. „Já bych to bral, kdyby vypadalo jako ty.“

„Ty nebudeš brát nic, protože nic nebude!“

Po několik úderů srdce se na mě jenom dívá. Přísahala bych, že vypadá trochu…

„No ty jsi snad spokojenej!“ okřiknu ho. Nemůžu uvěřit vlastním očím. Povytáhne husté černé obočí.

„No vážně jsi! Ta představa se ti líbí. Jenže já mám antikoncepci, takže by to mělo být nemožné!“

Zasměje se tím svým hlubokým, hrdelním hlasem, při kterém mi ožije pokožka vlastním životem

a chloupky na krku se mi zvednou. Pak mě políbí na rty tak chlapecky, že vím, že mě nechce vzrušit – jenom připomenout, že jsme propojeni. A potom se na mě podívá černýma očima, v nichž se konečně třpytí smích.

„Jsem upřímně radši, že je ti špatně kvůli mému dítěti, než aby ti bylo špatně kvůli tomu jedu,“ napůl zašeptá, napůl zavrčí. „Ani jedno není správné,“ ujistím ho. A přesto mi to nedá spát: proč bych jinak dva týdny v kuse zvracela?

Sakra. Do háje.

Dohájeasakrapráce!

Zlehka si mě přitiskne k pevné hrudi a hladí a tře mě po zádech. Pak mi tiše, hlasem, v němž se nese jasné varování, poví: „Jakmile se dostaneme do hotelu, uložím tě do postele a ty se z ní ani nehneš. Je mi jedno, co přesně s tebou je. Prostě se z postele nezvedneš, dokud se na tebe někdo nepodívá

a neřekne mi, že budeš v pořádku.“

„Tak na to zapomeň! Nezůstanu v posteli celý den. Ani když je mi špatně. Nikdy jsem se neulívala, když jsem mohla pracovat.“ Znovu mě políbí na ucho tím chlapeckým způsobem, který se mi začíná líbit stále víc. „Tak to jsi ještě nikdy pořádně nežila.“

Takže teď mi nechybí jen práce a život na hraně, ale právě jsem se taky vyčurala na tyčinku.

Pete nám na zítřek domluvil schůzku u zkušeného gynekologa. Remington je pořád netrpělivější.

Dokonce Peteovi odpustil, že to bude muž. Panu Nedočkavému se ale nechtělo čekat tak dlouho. Tisíckrát jsem mu řekla, že nejsem těhotná, ale čím častěji jsem to opakovala, tím domýšlivěji se usmíval. I teď mi připadá, že je z toho čurání na tyčku nadšenější než já.

Když vycházím z koupelny v jeho černém triku, najdu ho, jak v pokoji zkouší výpady.

Dívám se na něj od prahu a pozoruju, jak se pohybuje. Ví přesně, kam jeho pěst zasáhne, a přestože působí uvolněně, vím, že jeho pěsti by udeřily silou buldozeru. Opírám se o zárubeň a nemůžu si pomoct, sportovkyně ve mně obdivuje sportovce v něm. Za svůj život jsem poznala tisíce atletů. Ale nikdy, vůbec nikdy jsem nepoznala nikoho jako on. Jeho rychlost. Hbitost. Jak se krčí. Jak švihá pěstmi. Bojuje instinktivně, ale při trénincích i zápasech je jasné, že hlava hraje také svou roli.

Pomyslím na svoje rodiče. Vědí, že jsem tu pracovně, netuší však, jaké osobní pouto mě pojí

s mužem, jenž mě najal. Toho dne, kdy jsem opustila Seattle, bylo mou největší starostí, jestli mě Remington vezme zpět. Tehdy mě ani nenapadlo říct rodičům, že jsem se zamilovala. Že jsem poznala muže – takového muže, o jakém se mi nikdy ani nesnilo. Chlapa, jemuž jsem propadla víc, než jsem kdy považovala za možné. Vím, že mě považují za rozumnou ženu. Během let jsem dokázala, že jsem z jejich potomků ta zodpovědnější, ale pokud bude test pozitivní… Bože můj, pokud bude pozitivní, tak to bude dokazovat, že až tak rozumná nejsem!

Bože, co když jsem těhotná? Do života mi stejně náhle jako jeho otec vstoupí malý Tate, naprosto ho ovládne a suverénně mi tím oznámí: „Víš co? Možná jsi netušila, že mě potřebuješ nebo chceš,

možná jsi mě ani nechtěla milovat, ale tady mě máš.“

„Už jsi to zkontrolovala?“

Jeho hlas mě vytrhne z myšlenek. Žaludek se mi kroutí nervozitou, když k němu zvednu zrak.

Projíždí si rukou vlasy, a kdykoli to udělá, rozcuchá je ještě víc. Oči má tmavé, ale světlo zapadajícího slunce ozařuje malé modré flíčky v nich. Má na sobě tepláky a mikinu – jak klukovské.

Představa, že v sobě nosím jeho dítě, mě zneklidňuje. Nejsem na to připravená.

„Brooke?“ zašeptá.

Žaludek se mi sevře ještě silněji. Částečně jsem zvědavá, částečně to ani vědět nechci a přeju si, aby vše zůstalo při starém. Jenom my dva. Remy a Brooke.

„Vyčurala ses na to, nebo ne, kotě?“ zeptá se, když pořád neodpovídám.

„Ano! Řekla jsem ti přece, že to udělám!“ houknu a jdu si pro test. Odnesu ho k nočnímu stolku

a potřetí přečtu návod. Pak seberu veškerou kuráž, v duchu si připomenu, že jsem přece velká holka, sundám krytku a zadívám se na displej.

Motýlci v mém břiše utichnou.

Vidím před sebou své rodiče. Mámu a tátu. Možná jim Nora prozradila, že se vídám s mužem, pro něhož pracuji, ale pokud o něm nevědí, tak až jim řeknu, že čekám dítě, budou potřebovat terapii. Tu myšlenku odeženu, protože upřímně řečeno je teď pro mě důležitější, co si myslí on. On. Remington Tate. Jediný a jedinečný Uragán. A podle všeho i budoucí táta.

Sakra.

To snad není pravda. Ale je.

Otočím se k němu a cítím, jak mi srdce klesá láskou.

Skáče po pokoji, máchá pěstmi do vzduchu, nahoru, dolů. Zkouší háky, direkty, pak se zamračí

a zasáhne imaginárního protivníka – který je asi rychlejší než on, protože Remington se nepřestává bít.

Pohled na něj bere dech.

Mohutný, drsný a skutečný. A celý můj – on je všechno, po čem toužím. Chci, aby byl můj.

Zpomalí výpady, jako by mě vycítil, a povytáhne jedno snad věčně zamračené obočí. „Co tam stojí?“

„Stojí tam…“ Dívám se na maličký displej a ne, nevidím dvojitě. Tedy, ano, ale není to halucinace.

Mám pocit, jako by se mi plíce proměnily na kámen. Nemůžu dýchat, když test položím na postel a vykročím k němu. Krok za krokem. Nespouštím zrak z jeho černošedých očí s modrými flíčky, jež

mě zvědavě pozorují. Zvednu ruce, vezmu jeho zarostlou tvář do dlaní a zadívám se na něj tak, jako se on dívá na mě, na rozdíl od něj ale naprosto vážně, protože on vypadá pořád pobaveně.

„Remingtone, musíš si to pamatovat,“ zašeptám naléhavě. Hruď mě tíží, protože právě teď potřebuju jeho oporu. „Teď máš černo, ale já chci, aby sis pamatoval, co ti teď řeknu. Potřebuju, abys při mně stál.“

„Hej.“ Dolíčky mu z tváří zmizí a pohladí mě po tváři mozolnatou rukou. „Jsem tu pro tebe.“

„Bože, prosím, ať je to tak.“

„Ano, je to tak. Jsem tady. Tak co se děje? Hm? Jestli nejsi těhotná, tak zjistíme, co ti je. A jestli jsi…“ Vytrhnu se mu, než stihne větu dokončit, rychlým krokem dojdu k posteli, popadnu test a odnesu mu ho. Srdce mi tluče až v krku. Chci mít jeho sílu. Jeho sebevědomí. I v mánii takový je. Zatraceně. Sílu! Přesně to teď potřebuju.

Aniž by ze mě spustil oči, vezme test, který mu nabízím. Bože, za chvíli už se možná usmívat nebude.

Když promluvím, můj hlas je překvapivě klidný. „Dvě čárky znamenají, že jsem těhotná.“

Dlouho upírá pohled do mých očí, poté zrak skloní a test natočí ke světlu.

Uvnitř mě sžírá úzkost, když čekám na jeho reakci. V letadle jsme o tom vtipkovali, ale teď je vážný. Stejně vážný jako já. Z jeho výrazu se nedá nic vyčíst. Je ke mně natočený bokem, vidím pouze profil jeho elegantního nosu. Uvolněná, plná ústa, tak překrásná. Obočí zmateně svraštěné, jak se snaží vyčíst z displeje ty čárky. Nedokážu rozpoznat, co si myslí a co cítí. Když test odloží stranou, dech se mi zatají, a jakmile zvedne tmavovlasou hlavu, neexistuje pro mě nic než tato chvíle. Zadívá se mi do očí a mně se nervozitou stáhne žaludek, u srdce mě píchne.

Co když mě už nechce? Co když je to na nás moc?

Co když je náš vztah dost silný, abychom dokázali milovat jeden druhého, ale není silný natolik, abychom společně dokázali milovat i někoho třetího?

Co když nejsme připravení?

Nespouštíme ze sebe oči. Dívá se na mě a já ho pozoruju stále zoufaleji. Napadá mě tisíc věcí, které bych v jeho obličeji mohla vyčíst, ale ani na vteřinu mě nenapadlo, že spatřím tohle. Vypadá… spokojeně. Ne. Velmi spokojeně. Oči mu září, jako by hladověl po milování, ale on hladoví po něčem jiném. Pak se mu ve tvářích objeví dolíčky. Rozesměje se a já pochopím, že je šťastný. Jako by se nade mnou rozzářila duha. „Pojď sem.“ Zvedne mě tak vysoko, že mám podbřišek před jeho obličejem, a on mi začne břicho líbat. Vypísknu, když mě shodí na postel a vztyčí se nade mnou. Pohled na ty dolíčky v jeho vousaté tváři ve mně probouzí takovou radost, že se musím smát. „Jsi blázen! Jsi jediný chlap, který hází svoji těhotnou přítelkyni na postel!“

„Já jsem jedinej chlap,“ zdůrazní, „alespoň co vím. V tvém životě je jedinej chlap, a to jsem já.“

„Dobře, ale neříkej mému tátovi, že jsem s tebou tak rychle souhlasila…“ Hladím ho po ramenou. Vezme můj obličej do dlaní a skloní se ke mně. Jestli jsem si předtím myslela, že vypadá domýšlivě, tak teď tomu slovu dává úplně nový rozměr.

„Brooke Dumasová čeká moje dítě,“ oznámí se šibalským úsměvem. Vlasy mu trčí do všech stran.

Zabořím do nich ruce a pohrávám si s nimi. Jsem šťastná. „Točí se mi hlava. Polib mě.“

Skloní se ke mně a něžně proplete svůj jazyk s mým. Pohrává si s mými rty, laská je jazykem. Pak se odtáhne a zastrčí mi pramen vlasů za ucho. „Ať vypadá jako ty.“

„To ty jsi mi ho dal.“

„Ne, ty mi ho dáš.“

„Jo, oba jsme takoví rozdavační dobráci.“

Zasměje se. Jeho smích je nakažlivý. Převalí se na bok, vezme mě do náruče a zasypává mi obličej polibky. „Jsi moje. Od pěkných vlasů až po ty tvoje malé nožky.“ Mozolnatým palcem mě pohladí

po tváři a políbí mě na oční víčka. „Ať tě ani nenapadne, že mě opustíš, jinak po tobě půjdu a pomoz mi bůh, přivážu tě k sobě a budeš se mnou ve dne v noci, při jídle i ve spánku. Rozumíš, Brooke Dumasová?“

Moje už tak citlivá ňadra se vzedmou proti látce podprsenky, se zatajeným dechem přikývnu. Líbí se mi, jak je majetnický – a to on je, když má černo. Cítím, jak vlhnu. „Každá část mého těla ví, že ti patřím,“ ujistím ho, vezmu ho za ruku a přitisknu si ji na srdce. Stiskne čelist a v očích se mu objeví majetnická světélka, když sevře jedno ňadro v dlani. Políbí mě. Nejprve tvrdě, naléhavě, poté něžněji. Tiskneme se k sobě stále víc, potřebujeme se, jako potřebujeme kyslík. Zašeptá mi do ucha: „Jsem do tebe blázen,“ a zaboří mi nos do vlasů. Držím se ho jako kotvy a vydechnu: „Tolik tě miluju.“ Vypadá spokojeně, skoro stejně spokojeně, jako když mi během jednoho večera přivodí nespočet orgasmů. Přetočí mě a přitiskne k sobě, dlaní mi sjede na bříško, hladí mě po zátylku. Myšlenky mi

v hlavě víří. Vidím před očima malého Remyho, jak utíká jako jiní malí kluci, nemotorně, zakopává o hrboly. Dotknu se břicha a dovolím svému lvu, aby mě zahrnul láskou.

7. kapitola

MĚSTO HŘÍCHU

Jsme teď v Městě hříchu a jeho oči se už navrátily do obvyklé pronikavé modři.

Probudil se takhle hned ráno poté, co jsme si potvrdili, že čekáme dítě. My. Čekáme. Dítě. V noci jsme nespali. Remy to chtěl a bral si to, celou noc. Miloval se se mnou, laskal mě ústy, já laskala jeho, vzrušoval mě rukama, zakrýval mou dlaň tou svou, když do mě pronikal prsty. Druhého dne jsme se, vyčerpaní po promilované noci beze spánku, dostavili k doktorovi, který mi vyjmul antikoncepční tělísko. Pak mi ten dobrák připomněl, že se tělísko musí vyměňovat každých pět let. Já ho měla zavedené pět a půl roku a musím přiznat, že jsem se styděla, že jsem úplně zapomněla počítat. Zvlášť když Remy předpokládal, že mám antikoncepci funkční. Ale potom po mně Remy blýsknul pobaveným úsměvem a domýšlivýma modrýma očima, které si mě dobíraly, že jsem to snad udělala schválně.

„No, mohl jsi používat kondomy,“ zašeptala jsem mu zamračeně.

„S tebou?“ odfrkl si. Pak mě rýpnul do žeber. „Jsi přece moje.“

„Vaše antikoncepce není funkční už nějakou dobu. Tělu trvá, než se mu navrátí zdravá hladina hormonů, ačkoli vám se podle všeho vede dobře,“ řekl lékař a poté nám sdělil předpokládané datum porodu. Naštěstí by to mělo být dva měsíce po ukončení letošní sezóny. Remy vypadal v ordinaci skoro roztomile. Mohutný sportovec v pohodlném oblečení seděl na židli vedle mě a pozorně doktora poslouchal. Mohl na nás klidně mluvit čínsky a rozuměli bychom mu stejně. Ale Remy vypadal zvědavě a ustaraně se ptal, jestli budu moct běhat. A co bych měla jíst?

Kolik bílkovin? Kolik sacharidů? Doktor vypadal zaskočeně, že po něm chce přesnou gramáž, já ale chtěla svého muže líbat vděčností, že tam se mnou je.

To byla lež. Nechtěla jsem ho pouze líbat. Nejradši bych se přitiskla ňadry na jeho hruď, aby mě přestaly bradavky bolet touhou. Chtěla jsem se rozplynout v jeho ústech, chtěla jsem nasednout

na jeho nádherný penis a zůstat s ním spojená už navěky.

Remy je z mého těhotenství k zbláznění nadšený a já nedokážu ani popsat, co se mnou jeho vášnivé modré oči a moje rozbouřené hormony dělají. Chce, abych ke každému jídlu nejdřív přivoněla, jestli se mi z něj nezvedne žaludek, abych tak mohla jíst za dva. Bojím se, že ze mě za chvíli bude slon, ale jestli chce, abych pořád jedla, tak radši čerstvou zeleninu a jídla plná živin než prázdných kalorií.

Takže teď se s Dianou procházíme uličkami obchodu se zdravou výživou na Las Vegas Boulevard.

Venku všude visí billboardy lákající na hazard, ženy a alkohol. Tohle je Las Vegas, kotě! Nikdo z nás ale neholduje ničemu z toho, co město nabízí.

Remington maká v tělocvičně, trenér mu ještě navýšil hodiny.

Nabral na svalech a celý tým je zajedno v tom, že Škorpión si nezaslouží nic jiného než Uragána v té nejlepší formě. Takže můj miláček teď trénuje devět hodin denně, zatímco já ráno vyspávám,

a než skončí, připojím se k němu. Cpe do sebe proteiny jak šílený, trenér mu naordinoval i koktejly

s L-glutamátem, aby si uchoval svalovou hmotu, takže teď Dianě také pomáhám vybírat nejlepší jídla pro jeho tělo i mysl.

Pete říká, že jestli chce Škorpióna porazit, musí Remy dobře spát, dobře cvičit a dobře jíst – aby byl tak vyrovnaný, jak jen to bude možné. Dnes tedy nakupujeme co nejčerstvější potraviny a je jich tolik, že s Dianou potřebujeme dva vozíky. Mám pocit, jako bychom do vozíků nacpaly všechny zásoby ovoce, zeleniny, sýrů, hořké čokolády, klíčků a ořechů, co na skladě měli. Pak zamíříme k masům a objednáme čerstvého aljašského lososa, krále ryb s tím nejčistším masem, jaké snad můžeme sehnat. A zatímco čekáme, až nám rybu zabalí, prohlížím si jednu hezkou palici brokolice, kterou jsem vytáhla z vozíku. Vždycky mi tyhle palice připomínaly stromy, Melanie jim říká „ty zelený věci“, ačkoli ona tak říká všemu zelenému. Ale ona jí zeleninu stejně jenom proto, že je zelená. Tu barvu miluje. „Moje babička mě učila vařit a naučila mě o jídle všechno. Dědečka vyléčila z deprese pouze jídlem,“ poví mi Diana. Objednáme také balení krevet ulovených v moři a ještě několik čerstvých mořských ryb a pán za pultem nám to všechno zabalí.

„Před pár lety jsem trpěla depresí,“ přiznám se a dívám se do oka mrtvé ryby. „Není to legrace.“

„Ty? Brooke, to bych do tebe nikdy neřekla. Co to vyvolalo?“

„Asi to, že se mi život změnil dřív, než jsem na to byla připravená.“ Pokrčím rameny a smutně se

na ni usměju. „Nemůžu uvěřit, co všechno se mi tehdy honilo hlavou,“ dodám. „Přišlo mi, že nic nemá cenu. Že je všechno zbytečné. Je těžké uvěřit, že by se z toho někdo dokázal dostat bez pomoci.“

„Jak se to povedlo tobě?“ zajímá se.

„Nevím. Asi jsem si nakonec uvědomila, že můj život neřídí jen můj mozek. Že je to prostě další orgán jako ledviny nebo játra.“ Rozvážně přikyvuje, takže dodám, ačkoli to mně samotné zní bláznivě: „Můj mozek mi tvrdil, že bych měla umřít, ale já cítila, jako by tomu moje duše vzdorovala.“

Nemůžu si pomoct, musím to pořád srovnávat: já trpěla depresí jednou a trvalo to dva měsíce.

Remington s ní bojuje neustále, pořád se mu vrací. Mizí a zase útočí. Každý, kdo tím prochází, je pro mě hrdina. Stejně jako jejich blízcí, kteří bojují po jejich boku. Remington má silnou duši… Vím, že když se ponoří do temnot, je to jeho duše, co za něj bojuje. Ta mihotavá energie v jeho nitru, tak mocná, že odmítá ustoupit. A nakonec depresi smete jako… uragán.

„Jaké to bylo?“ zašeptá Diana, když nám obsluha konečně podá balíky s ledem.

„Znáš to, že když něco vidíš nebo slyšíš nebo když se něčeho dotýkáš, tvůj mozek ten vjem vyhodnotí a vyšle odpověď,“ začnu. „Vidím tě a můj mozek na tebe okamžitě reaguje. S tebou se cítím příjemně a šťastná. Ale v depresi jsem viděla věci, normální věci, a můj mozek reagoval jinak než obvykle. Bylo to šílené.“

„Zní to šíleně,“ souhlasí.

Usměju se, převezmu od muže tašku, poděkuju a společně se vydáme k sýrům. Pak dodám:

„Představ si mozek jako doktora a žlázy jako lékárny plné léků na předpis. Vidíš reklamu, ve které se smějí děti, a mysl trpící depresí si smějící se děti spojí s úzkostí a pláčem a podle toho tě přinutí reagovat. I když to logicky nedává smysl. Na logice v tu chvíli nezáleží. Tvoje tělo prostě dostane ten lék, o který si mozek řekne.“

„To mě opravdu mrzí, Brooke. Nikdy mě ani nenapadlo, jaké to musí být.“

Přidáme do vozíku kozí sýry, kokosové a mandlové mléko a plnotučné kravské mléko. „Dali mi na to léky, ale s nimi to bylo ještě horší. Jediné, co mi tehdy pomáhalo, byla moje rodina, Melanie, cvičení a slunce.“

„Vím, že náš chlapec tímhle trpí několikrát do roka,“ řekne tiše Diana a čte přitom etiketu

na krabici s řeckým biojogurtem. „Věděla jsem, že s ním něco je, jenom jsem nevěděla co. Pak ale Remingtona odvezli do nemocnice a kluci mi to řekli.“

Ve vzpomínkách se vrátím do té nemocnice. Remington se mi tehdy snažil něco říct a já utekla… a on se s tím snažil vyrovnat tím, že si do postele vzal zástup jiných žen.

Bolí to. Bolí to moc a hluboko v nitru, tam, kde se ukrývá duše.

Než si uvědomím, co dělám, přitisknu si ruku na břicho, jako bych ho tam cítila. V sobě. V našem dítěti.

„Je to skvělý bojovník,“ prohlásí Diana pyšně a oči jí září hrdostí. „Stará se o sebe. Určitě sis

všimla, že Remington nikdy nejí nic, co pro něj není zdravé. Nikdy.“

Vzpomenu si na tu horu zdravého jídla, kterou spořádal k snídani, a na minerálku a suchary, jež jsem měla já. Ale ráno podle všeho nedokážu do žaludku dostat vůbec nic, dokonce ani datle, na které se mi vždycky sbíhaly všechny sliny. Ale ano, všimla jsem si, jak zdravě Remy jí. Jí pokrmy připravené z těch nejčerstvějších a na chemikálie nejprostších surovin, aby se mu do těla nedostalo nic nepřirozeného. To se mi na něm líbí. Líbí se mi, jaký je, jak se stará o své tělo a dává mu to nejzdravější, aby se mu odměnilo při hodinách a hodinách vyčerpávajícího cvičení. A pak se podívám na Dianu a uvědomím si, jak dobře se o něj stará – takhle žena na prahu čtyřicítky, s širokým úsměvem a přátelskýma očima a aurou, jež v člověku vyvolává pocit tepla a domova, který vnáší i do všech našich hotelových pokojů. Vím, jak dobře se o něj stará.

Remingtonovi nahrazuje matku, kterou nikdy neměl. Poddám se tomu, pustím vozík, obejmu ji a zašeptám: „Děkuju ti. Za to, že se o něj tak staráš, Diano.“

„Ale no tak. Proč bych neměla, když on se o mě taky stará? Jestli si myslíš, že já se o něj dobře starám, tak ti nemůžu ani vypovědět všechno, co pro nás ten kluk udělal. Kdykoli se doslechl, že něco potřebujeme, přišel a pomohl. Šel dokonce i na pohřeb mé matky.“ Musím se tvářit opravdu hodně překvapeně, protože se zarazí, a když vykročíme uličkou k pokladně a tam začneme vykládat zboží na pás, dodá: „On nikdy neměl matku. Ne skutečnou. Ale věděl, co pro mě znamená ta moje. Kvůli mně letěl přes tři státy, aby mohl na pohřbu stát vedle mě. Nic neřekl – jenom mě po obřadu objal – ale to, že tam byl…“

Hlas se jí zlomí. Pochopím, jak moc pro ni Remyho podpora znamenala, a hrdlo se mi sevře.

„Jsme z toho dítěte nadšení,“ vyhrkne, aby změnila téma. „My všichni. Pete, Riley, trenér. Všichni z toho máme radost. Jako by vesmír vracel Remymu něco dobrého a čistého.“ Obejde vozík, jako by chtěla být tomu dítěti blíž, pak ale zaváhá. Natáhnu se po její ruce a přitisknu si ji na břicho. Tiše jí řeknu: „Nikdy mě nenapadlo, že bych jeho dítě tak moc chtěla, dokud jsem nevěděla, že ho čekám.“

Povytáhne obočí. „Bude to on?“

Cítím to. Nevím, jestli je to šestý smysl, který my ženy máme. Ale když myslím na to dítě, vidím před očima malého Remyho. Nevím proč, ani netuším, jak to vím, ale ten pocit je tak silný

a neochvějný, jako jsem si neochvějně jistá láskou jeho otce.

Přikývnu. „On.“

Uragán Las Vegas naprosto ovládl.

Do arény dorazili studenti z místní univerzity a dívky? Nezažila jsem hlasitější bandu. Skáčou

a křičí a dotýkají se ho a mě sžírá žárlivost, kterou jako by mé těhotenství ještě znásobilo. Holky ječí a já za sebou slyším, jak debatují o něm a o jeho velkých rukou a co to znamená.

Pete je taky zaslechne. Uchechtne se a zavrtí kudrnatou hlavou.

Na protější straně ringu, kousek doleva, stojí skupina kamarádek. Každá z nich má červené tričko

s jedním písmenem z jeho jména a právě trénují výskoky tak, aby při zápasu každý viděl, že ta trička dávají dohromady slovo U R A G Á N !

Vykřičník přidaly pro kamarádku, na kterou nezbylo žádné písmeno.

Čekám, než začne zápas, a každou holku si se zaťatými zuby prohlížím. Mám je ale ráda, protože ony ho mají rády – a on si zaslouží, aby ho lidé měli rádi.

Mělo by mi to snad vadit? Měly by fandit kreténovi, jako je třeba Škorpión? Tak to ani náhodou!

Takže se snažím alespoň pro dnešní večer potlačit žárlivost.

A docela se mi to i daří. Když oznámí jeho jméno, vyskočím spolu s nimi a křikem ho vítám.

„Uuuuragááááán!“ oznámí moderátor s takovým nadšením, jaké si každý uvaděč zápasů vyhrazuje snad pouze pro něj. „Jediný a jedinečný! JEDINÝ a JEDINEČNÝ!“

Remy projde uličkou v rudé kápi a vkročí do ringu. Ten muž je silný jako býk, ale mrštný jako

liška. Strhne si kápi a hodí ji Rileymu. Když vidím, jak se nese vzduchem, skoro cítím jeho vůni a dotek té látky na své kůži.

„A nyní, ‚Pavouk‘ Joey Mann, který dnes večer už zastrašil nejednoho protivníka!“

Než Pavouk dojde do ringu, Remington se na mě podívá, jeho oči žhnou bílým plamenem. Cítím, jak se ve mně probouzí touha. V hlavě mi víří vzpomínky na minulou noc. Vím, na co myslí. Nevím, co nás spojuje, ale něco ano, protože cítím, co cítí on. A z jeho postoje čtu, že je nejen připraven

k boji, ale také ví, že se dívám. A to ho vzrušuje. Bude bojovat, tak jako vždycky, a pak se se mnou pomiluje. Tak jako vždycky. Bože, nemůžu se dočkat. Můžu to dávat za vinu těhotenství, ale to, co ve mně probouzí oheň při pohledu na něj, je on sám.

„Ten parchant tě má plnou hlavu,“ poznamená Pete.

„Zvládne to,“ odpovím. Remy mi řekl, že zápas je napůl o hlavě, napůl o těle, a možná má pravdu, ale když vidím Remingtona bojovat, vsadila bych cokoli, že bojuje zcela svým srdcem. To mé buší stále rychleji. Kvůli němu. Dívám se, jak si s protivníkem poklepe rukavicemi a jdou se připravit. Pak zazní povědomé cink a diváci utichnou. Nezáleží na tom, kolikrát jsem ho už viděla bojovat, pokaždé mě fascinuje, jakým způsobem je schopný se pohybovat. Oba muži přejdou do středu ringu. Vím, že na každého soupeře si Remington připravuje jinou strategii. S některými si pohrává. S jinými jde do přímého útoku. Dnes se ale do protivníka pustí sérií rychlých úderů, slyším jen buch buch buch! A Pavouk – muž, který dnes večer zastrašil nejednoho protivníka – už v první minutě ustupuje.

„Milujeme tě, Uragáne!“ křičí holky v červených tričkách. „Sundej ho!“

„Kdykoli jsi tady, rve se jako šílenec,“ dodá Pete.

Slovo „šílenec“ ho ani zdaleka nevystihuje. Ten chlap jede jako stroj.

Boj se už rozhořel naplno. S každým výpadem se mi tají dech. Svaly se mu napínají, když soupeři vrazí levý hák a potom se kryje. Pavouk mine a Remy zaútočí. Několikrát ho udeří zleva, zprava, zleva a pak ho zasáhne direktem se silou náklaďáku.

Pavouk couvne.

Remington se stáhne a nechá ho chvíli oddechovat. Muž zaútočí.

Remington předstírá úskok stranou a vyčerpaný soupeř míjí a míjí. Remington se přikrčí a vzápětí zaútočí sérií úderů na solar, do žeber, do brady. Než přijde na řadu jeho nejmocnější úder pravým hákem, Pavouk se už topí v potu a krvi. Zakopne. Remy čeká, až se vzpamatuje. Jsem si jistá, že všechny ženy v aréně křičí a touží po tomtéž co já. Po jeho mocné hrudi zalité potem. Po pažích lesknoucích se vlhkostí, s tetováním černým jako jeho vlasy. Po těch sexy dolíčcích, co se mu objeví pokaždé, když zasáhne protivníka a spokojeně se usměje.

Dívky v tričkách si spolu mezi jednotlivými výkřiky povídají, jako to při zápasech dělávám

s Melanií. Dvě z nich, v tričkách s A a G, se objímají a společně poskakují. Je mi jasné, že toho vzrušení je na ně prostě moc.

Bože, i na mě je toho skoro příliš. A to je můj. Pořád tomu nemůžu uvěřit. Vidím ho, dotýkám se ho, líbám ho, miluji ho, ale devadesát devět procent mě samé pořád nemůže uvěřit, že někdo tak divoký, složitý a ryze mužný může někomu patřit – nebo že by mě vůbec mohl milovat. O jeden pravý hák a tupý zvuk dopadu později zvedá rozhodčí Remingtonovu paži nad hlavu. Hruď se mu ztěžka zvedá, dívá se na mě hladovýma modrýma očima, očima, jejichž pohled se mi propaluje do každé tělesné buňky. Neusmívá se. Nosní dírky se mu chvějí. Srdce mi buší, celé mé tělo se připravuje na to, co v jeho očích vidím přicházet.

„Chcete ještě?“ slyším z reproduktorů hlas moderátora. „Jste na to PŘIPRAVENI?“

Diváci křičí, dívky v tričkách křičí a Remington se na mě dívá, lapá po dechu a modré oči mu září

a svlékají mě. Vsadím všechno, co mám, že si mě představuje nahou. Citlivá ňadra mi těžknou, a když

mu do ringu pozvou dalšího soupeře, rozkrok se mi svírá, když vidím, jak se mu svaly napínají a povolují a jak je mu ve tváři poznat, že si už v hlavě připravuje další strategii.

Umírám touhou ho mít dnes večer jen pro sebe, cítit v ústech jeho jazyk, jeho tělo v mém, jak do mě proniká, tvrdě a rychle, pomalu a hluboko… Chci se ke svému lvu přivinout a zaplavit ho láskou, jakou mu na tomto světě nedal nikdo jiný než já.

Dav řve: „Do tohooooo, Uragáne!“

Chtějí to, co jim vždy dává a co jim Remington vždy chce dát. Podívá se na mě. Nevím, co chce

v mých očích zahlédnout, ale ať je to, co je to, očividně to tam spatří. Stočí zrak na soupeře, mladého zápasníka, jehož jsem ještě nikdy neviděla, a než se stačím vzpamatovat, třemi zásahy rychlými jako světlo, do boku, na solar a nakonec hákem do čelisti, ho sráží k zemi.

„ANO!“ zahuláká Pete, vyskočí na nohy a začne bušit pěstmi do vzduchu. „ANO, ANO, ANOOOOO!“

Sálem se nese skandování: „Uragán!“ Já ale zůstávám sedět.

V břiše mi začíná tepat a rychle se to mění v bolestivou křeč. Obejmu se kolem břicha a poposednu.

„Uragáááááán, dámy a pánové. Opět váš Uragáááááán!“

Na znamení vítězství mu rozhodčí zvedne paži nad hlavu a až v tu chvíli si všimnu, že má roztržený spodní ret. Usměje se na mě s těmi dolíčky, oči mu září a já myslím jen na to, jak moc bych mu chtěla tu kapku krve olíznout. Pak mě v břiše píchne. Trochu se předkloním, abych bolesti ulevila. Když mu zavolají dalšího soupeře, ani se nedívám. Je mi špatně. Hodně špatně.

Dech se mi zatají, když vzhlédnu k ringu a vidím, jak se mu svaly napínají, pěsti zatínají a povolují.

Vidím ho, ale myslím na všechno možné jiné. Strašně se bojím. Přemýšlím, co se mi to děje.

„Pete, musím na záchod,“ řeknu mu a ani nepoznávám svůj hlas. Zní vyděšeně, opravdu vyděšeně a chvěje se. Pete s očima upřenýma na ring vstane a neochotně mě následuje k umývárnám. Tam několik minut čekám ve frontě, a když přijdu na řadu, vejdu do kabinky a stáhnu si podivně ztěžklé kalhotky. Jsou nasáklé krví, jako bych dostala hodně silnou menstruaci.

Bože můj.

Snad tisíckrát se nadechnu, abych se alespoň trochu uklidnila, ale nepomáhá to. Místo toho se mi zvedá žaludek a hruď mi těžkne zoufalstvím a beznadějí. Snažím se vzpamatovat. Vyjdu ven, musím se před zápasem alespoň pokusit dát dohromady.

Pete se na mě kření. „Holka, v životě jsem neviděl nikoho zvracet jako tebe. Kolik kilo jsi shodila?“

„Radši si pojď sednout,“ vybídnu ho. Jdu pomalu a lehce v předklonu, protože když jsem narovnaná, bolí to víc, a tak se poddám instinktu a schoulím se do sebe. Pomalu a opatrně si sednu na místo. Remington je pořád v ringu a poslouchá, jak diváci křičí jeho jméno. „Remy!“

Nejspíš čeká na dalšího soupeře. Tvář má natočenou naším směrem, jako by čekal, až se vrátíme.

Když mě spatří, mrkne. Pak se zamračí a upřeně se na mě zadívá.

Najednou se chytne lana ohraničujícího ring a seskočí dolů. Diváci ožijí, když si uvědomí, co se chystá udělat – to, co dělá pokaždé, když seskočí z ringu. „Re-ming-ton! Re-ming-ton! Re-ming-ton!“ skanduje dav. Pochopí, že jde za mnou – hradba ze svalů a síly a testosteronu – a postupně mění svůj ryk na: „Pu-su! Pu-su! Pu-su!“

Zvedne mě do náruče.

Diváci zešílí, stejně jako mé srdce.

Když se ale na mě podívá, vypadá poplašeně. „Co se děje?“

„Krvácím,“ přiznám zmučeně.

Další půlhodina uběhne jako v mlhách.

„Sežeň auto,“ přikáže Remington Peteovi, když mě vynáší z arény.

Ještě venku slyšíme, jak diváci skandují: „U-RA-GÁN!“ Vycházíme ven, do teplého lasvegaského večera a kráčíme k parkovišti u budovy bývalého skladiště, kde se dnešní zápas koná. Uloží mě

na zadní sedačku escalade, Pete usedne za volant a do navigace zadá vyhledat nejbližší nemocnici. Slyším se, jak zoufale opakuju: „Nepřijdu o to. Nepřijdu o tvoje dítě.“

Remington mě neslyší. Tiše promlouvá s Petem, tiskne si mě k hrudi a říká mu, aby „zatočil vpravo

– na pohotovost,“ já ale myslím na to, že nesmím o to dítě přijít. „Nepřijdu o něj. Chci to dítě. Já chci

to dítě. Jím zdravě, cvičím, ty jíš zdravě a cvičíš.“

Vnese mě do nemocnice, dojde k recepci a vyžaduje pozornost, a když dovezou kolečkové křeslo, promluví na sestru: „Řekněte mi, kam ji mám vzít.“

Pod uchem slyším, jak mu buší srdce. Nikdy dřív jsem ho neslyšela bít tak rychle. Buchbuchbuch.

Odnese mě do pokoje, uloží na postel a drží mě za ruku, zatímco se o mě starají dvě sestry a lékař.

Pete čeká venku. Díkybohu, protože nohy mám široce rozevřené a je mi velmi nepříjemné, že mě Remy takhle vidí. Ale on se dívá na naše spojené ruce, ponořen do svých myšlenek. Nakonec doktor ustoupí, stáhne si rukavice a poví mu: „Vaše žena je v počátečním stadiu potratu.“

Zatímco se můj mozek snaží zpracovat, co slyším, převalím se na bok, obejmu se kolem břicha a vrtím hlavou. Mlčím a vrtím hlavou, protože… ne.

Prostě… ne.

Jsem zdravá a mladá. Zdravé a mladé ženy nepřicházejí o své děti.

Doktor si vezme Remingtona stranou a tiše k němu promlouvá. Zvednu hlavu, abych na něj viděla.

Je to tvář mých snů a já nikdy nezapomenu jeho neústupný výraz, když lékaři tiše, ale skálopevně odpoví: „To nejde.“

Doktor dál mluví, ale Remington vrtí hlavou, čelist zaťatou. Náhle vypadá mladší, zranitelnější, než jakého jsem ho kdy viděla. Bože, vypadá tak sklíčeně, jak asi musel vypadat toho dne, kdy mu řekli,

že ho vyhodili z profesionální boxerské ligy a že už nikdy nesmí profesionálně boxovat.

Přetře si obličej a skloní hlavu na stranu. Panika v mém nitru nabírá na síle. Natáhnu po nich ruku a slyším se, jak hlasem sevřeným strachem opakuju: „Co říká? Co říká?“ Remington nenechá doktora domluvit, dojde ke mně a vezme mou ruku do svých mozolnatých dlaní. Nedokážu slovy vyjádřit, jak na mě ten dotek působí. Uklidňuje mě. Cítím, jak se mi zavírají oči, zoufale se opájím dotekem jeho velkých rukou, v nichž svírá mé, mnohem menší. Už nemám křeče. Necítím vůbec nic. Ani strach už ne. Jen Remingtonovy ruce na svých a jeho neotřesitelnou sílu, kterou předává i mně. Skloní se a začne mě líbat na klouby rukou. Měkce si povzdechnu a se smutným úsměvem k němu skloním tvář. Nevím, proč mi ten úsměv neoplácí. Nebo proč vypadá tak zničeně. Ale když mě pak odveze zpátky do hotelu, povolá dva další lékaře.

8. kapitola

DOMOV JE TAM, KDE ZŮSTALO MÉ SRDCE

Pro tohle neexistuje žádná píseň. Nebo možná existuje, ale my se teď na hudbu necítíme.

Jediný zvuk, který se kolem nás nese, je hučení motorů letadla. Remy nechtěl, aby s námi Pete nebo Riley letěli, ale kluci se teď bojí, že by mohl dostat záchvat, když s ním nebudou. Ale nic ho nezviklalo. Chtěl být se mnou sám. Vnesl mě do auta. Pak do letadla. Bože, chci, aby mě nosil

v náručí, jak se mu zachce, hlavně když mě nevezme domů. Ale on mě bere domů. Do Seattlu. Kde zůstanu a on odjede.

Všichni tři doktoři se shodli na tom, že nesmím cestovat. Všichni tři řekli, že potratím, pokud nebudu odpočívat.

Klid na lůžku.

A progesteronový krém. Tohle podle nich potřebuju.

Oni nevědí, že potřebuju hlavně svého modrookého muže a že myšlenka na to, že s ním nebudu dva měsíce, dokud mi neskončí první trimestr a nebudu už mimo nebezpečí, mě uvnitř ničí. Teď Remy sedí na svém obvyklém místě, hlavu zvrácenou. Zírá do stropu a nepřítomně mě hladí po vlasech. Vypadá stejně zoufale, jako se já cítím. Pořád v duchu slyším, jak oběma lékařům, které povolal do hotelu – a kteří mi stejně jako první doktor předepsali klid na lůžku a zakázali cestování – neústupně říká: „To nejde. Potřebuju ji s sebou. Půjde, kam půjdu já.“ A když i třetí lékař řekl, že je mu to líto, a odešel, vzpomínám si, jak jsem ho zoufale prosila: „Snad vážně neuvažuješ, že mě pošleš zpátky? Že ne? Remingtone, budu ležet. Do háje, ani se nehnu. Je to tvůj syn a zvládne to. Zvládne. Tam v Seattlu se budu bát stejně jako tady. Nechci jet domů. Zůstanu

v posteli celý den, jenom mě neposílej zpátky!“

Vypadal tak zoufale, připravený vlastníma rukama něco roztrhnout vedví, když Peteovi přikázal:

„Ať připraví letadlo.“ A pak se ke mně otočil a zadíval se na mě modrýma očima, v nichž pohasly všechny plaménky. Ani neměl čas něco říct a já se rozplakala.

A tak jsme teď tady.

Zničení a zoufalí a naštvaní.

Dvanáct kilometrů nad zemí na cestě do Seattlu.

Ležím na pohovce s hlavou v jeho klíně. Hladí mě po vlasech a po hlavě. Už hodinu se dívá do stropu, pomalu, zhluboka dýchá, jako by ho každý nádech měl uklidnit, ale nedaří se mu to. Srdce mě bolí, když si uvědomím, co ho stojí nedovolit, aby se mu to dostalo do hlavy. Chci mu pomoct, uklidnit ho, ale nedokážu promluvit, jak moc se zlobím na život, který se rozhodl, že mi zase hodí klacky pod nohy. Náhle mě začne líbat. Nejprve na ucho, na lalůček, pak na spánek. Jeho dech mě rozechvívá, když napůl vydechne, napůl zavrčí slova, která jako by se mu vydrala z hloubi nitra. Oči mě pálí, do srdce jako by se mi zabodávala dýka, když mi poví: „Budeš mi chybět… Potřebuju, aby ses uzdravila… Musíš na sebe dávat pozor… Potřebuju tě…“ Hrdlo se mi svírá tak, že zvládnu jen přikývnout. Dívám se, jak zaloví v kapse džínů a vyloví platinovou kreditní kartu.

„Používej ji,“ zašeptá.

Melanie by nejspíš umřela radostí, kdyby jí muž dal kreditku, ale já nemám náladu na nákupy ani nic jiného. Nechci… nic než svůj život. Chci, aby bylo naše dítě v pořádku. Chci, abychom byli zas

spolu. Chci strávit svůj nový život na cestách s ním.

„Brooke,“ řekne varovným hlasem a strčí mi kartu do ruky. „Chci vidět, jak z toho účtu každý den mizí peníze,“ prohlásí. Shlíží na mě, na rtech mu hraje slabý úsměv. Vlasy má rozježené víc než obvykle, vousy má o něco tmavší než včera, protože se ráno neoholil. Jak je možné někoho milovat tak, že vás ta láska spaluje? Zbožňuju, jak mu tmavé řasy a stejně černá obočí rámují modré oči.

Miluju jeho hrdé čelo, lícní kosti i pevnou čelist. Zbožňuju jeho rty, na pohled pevné a silné, ve skutečnosti měkké a hebké.

Zvednu ruku a pohladím ho po hraně čelisti. „Když jsem se vrátila, slíbila jsem sama sobě, že tě už nikdy neopustím.“ „A já slíbil sám sobě, že tě už nikdy nenechám odejít. Co mám ale dělat?“ Oči má temné a zmučené. Je mi jasné, že vůbec nespal.

Celou noc přecházel po pokoji, zatínal a povoloval ruce a pořád dokola se mě ptal, jestli mě to bolí.

Ano, bolelo. Bodalo mě to v srdci, ale řekla jsem mu, že nemám žádné křeče. Vlezl si ke mně

do postele, vzal mě do náruče a líbal mě, jako by mě do sebe chtěl pohltit. Ještě teď cítím, jak jeho jazyk tančí s mým. Cítím na tváři jeho teplý dech. A vzpomínám, kolikrát se ode mě odtáhl, políbil mě na čelo a zmizel v koupelně.

Protože milování máme také zakázáno.

Takže poslední společnou noc jsme prolíbali. A kdykoli se on šel osprchovat studenou vodou, já brečela do polštáře. A když mi teď zastrčí pramen vlasů za ucho, dívá se mi upřeně do očí. „Zvládneme to, jiskřičko,“ zašeptá mi. Celou mě přejede pohledem a položí dlaň na mé břicho. Z toho ochranitelského gesta mě u srdce bodne láskou. „Zvládneme.“ Něžně mě hladí přes bavlnu trička a shlíží na mě něžnýma modrýma očima. „Řekni, že to zvládneme.“

„Samozřejmě že to zvládneme,“ odpovím odhodlaně. „Jsou to přece jen dva měsíce.“ Pohladí mě po nosu. „Přesně.“

„Můžeme si kdykoli zavolat.“

„Přesně tak.“

Sednu si a opřu se čelem o jeho rameno. Obejme mě paží kolem pasu a já ho pohladím po mohutném svalu. „Hlavně hodně odpočívej. A po cvičení se leduj. A drž se v teple.“ Zaboří mi tvář do krku a přitáhne si mě k sobě, oba do sebe zhluboka nasáváme vůni toho druhého. Jeho ruka mi spočívá na boku a náhle cítím, jak mi špičkou jazyka laská krk, a do ucha mi zazní jeho hluboký šepot: „Nemůžu dovolit, aby se ti něco stalo, Brooke. Nedovolím to. Musel jsem tě vzít zpátky do Seattlu..“ „Já vím, Remy, já vím.“ Pohladím ho po temeni. Zní tak zmučeně. „Budeme v pořádku. Všichni tři.“

„Přesně tak.“

„A jak jsi řekl – zvládneme to. Věřím tomu.“

„To si sakra piš, že to zvládneme.“

„Budeš zpátky dřív, než se nám po sobě vůbec stihne začít stýskat.“

„Uteče to. Já budu trénovat a ty budeš odpočívat.“

„Ano.“

Pak se oba odmlčíme. Dlouho se k sobě tulíme a objímáme se a já skoro slyším, jak minuty utíkají, ty malé mršky, co se mi chystají zničit život. Remington se znovu nadechne mé vůně, jako by jí

do sebe chtěl dostat tolik, aby mu vydržela na celé dva měsíce, a já udělám totéž. Zavřu oči a nasaju

do plic jeho vůni, pod rukou cítím jeho svalnaté rameno, tak silné a pevné. Začnu ho zlehka masírovat.

„Nechala jsem ti v kufru arnikový olej. Kdyby tě bolely svaly.“

„Pořád krvácíš?“ zeptá se tiše, a když přikývnu, přitáhne si mě do klína a já se k němu přivinu

a opřu se spánkem o jeho tvář.

„Kdykoli se mi vrátí křeče, mám pocit, jako bych o to měla přijít.“

Hladí mě po zádech, potom mě políbí na čelo. „Vím, že tě bude ničit, že nesmíš běhat, ale snaž se ležet.“

„Nebude mě to ničit tolik, jako by mě zničilo, kdybych přišla o tvoje dítě,“ zašeptám.

Celý život jsem běhala. Ale teď se bojím i chodit, protože se s každým krokem můžou vrátit křeče a krev. Nevím, jak vydržím, že nemůžu obejmout muže, jehož dítě v sobě nosím, ale nechci –

a odmítám – ztratit jeho dítě.

„Tví rodiče vědí, že přijedeš? A tvoje sestra?“

„Vědí, že přijedu, ale o nás jsem jim ještě neřekla. Chci jim to říct tváří v tvář. Vědí o tom jen Mel a dva mí kamarádi.“ Odtáhne mě od sebe, aby se mi mohl podívat do očí. „Dobře. Ale komu zavoláš jako prvnímu, kdyby se ti přitížilo? Mně. A komu zavoláš, když budeš něco potřebovat? Mně. Udělám pro tebe cokoli. Klidně si s tebou dám sex po telefonu, kdykoli budeš chtít a kdekoli v tu chvíli budu. Je to jasný, Brooke?“

„Promiň, přestala jsem poslouchat u ‚sexu po telefonu‘.“

„Opravdu? Co z toho ti není jasný?“

Povytáhne obočí a ďábelské plamínky v jeho očích promění mé tělo ve žhavou lávu. Představa, že se s Remingtonem oddáváme sexu po telefonu, mě rozesměje, ale také neuvěřitelně vzruší. Nakonec ho plácnu po hrudníku. „Kvůli tomu ti volat nebudu! Vím, že budeš mít hodně práce.“

Oči se mu třpytí. „Na to si čas vždycky udělám.“

„Co má znamenat ten pohled? Ty už jsi to někdy dělal? Vsadím se, že Melanie to s Rileym určitě dělala.“ S domýšlivým úsměvem na rtech mě pohladí po zátylku a něžně mě políbí na ucho a na nos. Hlas má trochu zastřený. „Chci to s tebou udělat.“ Mezi nohama se mi to sevře, bradavky mě zabolí a tělo mi zachvátí horkost. Líbí se mi všechna naše „poprvé“. Když mi poprvé pustil „Iris“. Když mě poprvé vyzval, ať si s ním jdu zaběhat. Když mě poprvé políbil a když se se mnou poprvé miloval. Tohle „poprvé“ jsme ale zatím neměli.

„Já to chci taky, ale nevím, jestli můžu. Jestli se tam dotknu… a ta krev…“

Políbí mě na čelo, rozepne mi první dva knoflíky košile a hlasem tisíckrát napjatějším než před pouhým okamžikem zašeptá: „Je to jen krev.“ Jeho vůně mě přivádí k šílenství. Břicho se mi sevře touhou, skoro se neovládnu. Má už tak citlivá ňadra se vypínají do látky podprsenky. „Remingtone, bože, teď mám nejen hlavu plnou starostí, ale ještě jsem kvůli tobě nadržená.“ Vezme mi zadek do rukou a náhle na uchu ucítím jeho rty, pak i jeho jazyk a mezi stehny se mi rozhoří nový plamen. „Tak zatraceně moc tě chci,“ šeptá chraplavě. Rukou mi vklouzne do kalhot, pak pod kalhotky a stiskne mi zadek. Podebere obě moje ňadra a přitiskne je k sobě, zaboří mezi ně nos. Jemnou pokožku mi ovane jeho dech. „Kdykoli budeš chtít, budu chtít i já,“ slíbí mi, zvedne hlavu a políbí mě na ústa. Jeho slova mi rezonují v ústech, laská je svým jazykem. „Stačí, když zavoláš a řekneš mi to. Když mi řekneš, že mě chceš. Že jsi na mě nažhavená. A já se o tebe postarám. O svoji ženu se vždycky postarám. Kdykoli budeš chtít. Jakkoli budeš chtít.“ „Já taky. Zavolej a já se o tebe postarám.“ Bříškem palce ho pohladím po hranaté čelisti a poté uzavřeme vzdálenost, jež dělí naše rty. Po zbytek letu mě drží v objetí a líbá mě a líbá a líbá, až mám rty napuchlé a rozbolavělé.

Na letišti na nás čeká šofér v luxusní černé limuzíně lincoln. Při výstupu z letadla řekne Remington

pilotovi, že za dvě hodiny bude zpátky. Jedeme mlčky a tak blízko u sebe, jak jen je to možné. Dívám se z okna, kontroluju stav baterie na iPhonu. Dělám cokoli, abych nemusela myslet na to, že se blížíme k mému bytu. Stejně jako mě vynesl z letadla do auta, mě Remy vynese i do mého bytu.

Pevně ho objímám kolem krku. „Zůstaň. Remingtone, zůstaň tu jako můj vězeň. Slibuju, že se o tebe budu každý den starat.“

Zasměje se sytým hlubokým smíchem a zadívá se na mě těma dech beroucíma modrýma očima.

Potom se zvědavě rozhlédne po bytě a mě v břiše zalechtají motýlci, když v jeho tváři vidím upřímný zájem. Chce vědět, kde bydlím. Bože, miluju ho tak moc, až to bolí.

„Rychle tě tu provedu, ale pak už budeš muset jít,“ prohlásím. Zasměje se. „Tak mi ukaž to svoje doupě.“

Stále ještě v jeho náručí obšírným gestem ukážu na obývací pokoj plný barev. „Můj obývák, o výzdobu se postarala Melanie. Je opravdu dobrá. Hotová umělkyně. Mluvili o ní v několika

lokálních časopisech, ale ona samozřejmě sní o článku v Architektonických rozhledech. Pandora, moje kamarádka, jí ale řekla, že větší šanci má v Playboyi. Ty dvě spolu soupeří ve výzdobě a rády do sebe rýpají.“

Mrkne na mě. Cítím, jak mě ten pohled zalechtá v břiše. „A tohle je moje kuchyň. Malá, ale stejně tu bydlím sama. A tyhle dveře vedou do… do ložnice.“ Vejdeme tam, posadí mě do nohou postele a pokoj si prohlédne. Také se rozhlédnu, snažím se to tu vidět jeho očima. Prostý pokoj, béžové zdi, na nichž visí zarámované černobílé fotografie nabušených sportovců. Nástěnka s fotografiemi mě, Melanie, Pandory, Kylea… a několika dalších přátel. Dvě tabulky s přehledem nutričních hodnot, tedy sacharidů, bílkovin a tuků. A dárek od Melanie, zarámovaný citát: ŠAMPION JE NĚKDO, KDO VSTANE, I KDYŽ UŽ NEMŮŽE – JACK DEMPSEY. Dala mi ho poté, co jsem si zničila přední křížák a trpěla depresí. Potom jsem se už snažila stát se právě takovým šampionem.

Jednoho takového mám právě před sebou. Dívám se na něj každý den.

Přejde k nástěnce a prohlíží si fotografii, na které právě probíhám cílovou rovinkou – na hrudi číslo

6. Přejede po ní palcem.

„Podívej se na sebe,“ řekne s ryze mužskou hrdostí. Ani si neuvědomím, že jsem k němu došla, dokud se neotočí a nepodívá se na mě. Zvedne mě a odnese zpátky do postele. Tentokrát mě uloží doprostřed a za ucho mi zastrčí několik uvolněných pramínků vlasů. „Zůstaň ležet,“ vyčiní mi. „Budu. Zapomněla jsem. Je to zvyk.“ Povytáhnu se tak, abych se mohla opřít o čelo postele, a přitáhnu si ho k sobě.

„Měl bys jít, jinak ti nedovolím odejít,“ zašeptám mu do ucha.

Na chvíli si mě k sobě přivine. Silnými pažemi mě obejme kolem pasu, skloní ke mně hlavu a políbí mě na krk, potom k němu přivoní. Ještě nikdy do sebe tolik nenasával mou vůni jako

v posledních dvou hodinách. I nyní se pomalu, zhluboka nadechuje a pak mě něžně políbí. Jeho polibky cítím až hluboko v nitru.

„Když mi řekneš, že ležíš v posteli, právě tohle si představím,“ zašeptá, když zvedne hlavu.

Do očí mi vhrknou slzy, ale nechci to dělat ještě těžší, tak jen přikývnu. Vím však, že mu můj zmučený výraz neujde. Odtáhne se ode mě, vezme mou tvář do mozolnaté dlaně a zadívá se mi do očí. „Brzy budu zpátky,“ slíbí mi. Po tváři se mi skoulí slza. Usměje se na mě, ale ten úsměv se mu v očích neodrazí. „Brzy mě tu máš,“ slíbí naléhavě. „Já vím.“ Setřu si slzu, vezmu ho za ruku a políbím ho do dlaně. Pak mu ruku sbalím v pěst, abych v ní ten polibek uchovala. „Budu na tebe čekat.“

„Sakra. Pojď sem.“ Přitáhne si mě do náruče a mě stojí veškeré sebeovládání, abych se nezhroutila.

Slzy ale nezastavím.

„Je to dobrý,“ šeptá mi a hladí mě po zádech, zatímco já mu v náručí štkám jako malá. Je to dobrý, slyším, je to dobrý, jiskřičko, ale já necítím, že je to dobrý. Jak by mohlo? Mohl by mě potřebovat. Já ho budu potřebovat. Mohlo by se mu vrátit černo a to mu pak Pete stříkne do žíly chemikálie. Nebo by se něco mohlo přihodit při zápasu a oni by mi to neřekli, protože by mě nechtěli vystresovat, abych nepřišla o dítě. Cítím se tak slabá a bezmocná, přitom chci a potřebuju být silná a nezávislá. Jenže jsem se zamilovala. Hluboce a neodvratně. A teď mě ta láska ovládá. Láska k tomuto muži, jehož

šepot mi zní jako bouře a který voní mýdlem a sebou samým a oceánem a jenž mě svírá ve svých pažích, nejsilnějších na celém světě. A až ty paže odejdou, odejde s nimi i celý můj svět.

„Musíš jít,“ vybídnu ho roztřeseně a odstrčím ho. On se ale opře čelem o to moje, nosem se otře o můj a nadechne se mého dechu. Nepotřebujeme to říct nahlas. Ta slova, miluji tě, se vznášejí mezi námi a já je slyším, jako by je na mě křičel.

Zvedne mou ruku, políbí mě na klouby, pak vezme můj obličej do dlaní a palci mi setře potůčky slz.

„Budeš v pořádku, jiskřičko?“

„Budu. Víc než v pořádku,“ přislíbím.

Telefon mi v kapse zavibruje a já si třesoucí se rukou zkontroluju zprávy.

„Za pět minut je tu Melanie.“ Hlas mám ochraptělý. Mel ví, kde schovávám náhradní klíč, a každou chvíli vrazí do dveří a Remington odejde.

On odejde.

Oči se mi opět zaplaví slzami. „Prosím, jdi, než se znovu rozbrečím,“ žádám ho. Což je docela

k smíchu, protože už zase řvu jako malá a cítím se, a pravděpodobně i vypadám, strašně. Chytí mě za zátylek, zavře oči a skloní ke mně hlavu. „Mysli na mě.“

„Vždyť víš, že budu.“

Rozbouřenýma modrýma očima se zadívá do mých, skloní se ke mně a chraplavým hlasem přikáže:

„A teď mě polib.“

Poslechnu a on tiše povzdechne, když se naše rty setkají. Mám pocit, jako by ve mně vybuchla miriáda hvězd. Jeho polibek mi uklidňuje mysl, duši i srdce. Položí mi ruku na záda a polibek prohloubí. Líbá mě vášnivě, hluboce, vychutnává mě, tiskne si mě do paměti. A potom rty setře slzy z mých tváří.

„Broookinko! Kde je ten sexoušský taťka a nadcházející mamča?“

Tiše zakleje a rychle mě znovu políbí. Saje a vychutnává mé rty, tentokrát drsněji. Drží mě

za temeno; polibek mého lva, syrový a lahodný, mě zcela pohlcuje. Ňadra mě bolí. Bradavky se třou o látku podprsenky.

Zavrtím se a pevně stisknu stehna, když se ode mě nakonec odtáhne a naše oči se střetnou.

A neodvrátí se. V jeho očích se zračí žhavý zoufalý hlad, jako by ze mě chtěl každou chvíli strhat oblečení.

„Jsi všechno, co jsem kdy chtěl a ani o tom nevěděl.“ Zastrčí mi za ucho další zbloudilý pramínek, a když se mi opět zadívá do očí, třpytí se mu o něco víc. „Jsi moje, na to nezapomínej.“ Za dveřmi slyším klapání Melaniných podpatků. Remington vstane a mně v tu chvíli přijde, že je snad mohutnější než kdy dřív. Obrovský, mohutný, modrooký a překrásný. „Jenom moje,“ zdůrazní,

„Brooke Dumasová.“

Rozechvěju se, když se odtáhne a ze své výšky na mě shlédne.

Jako by se se mnou právě pomiloval. Na téhle posteli, jenom svýma očima. Snažím se popadnout dech.

„Čekám tvoje dítě. To je, myslím, dostatečný důkaz, komu patřím,“ opáčím.

„Oba jste moji,“ prohlásí a ukáže na mě. „Hlavně ty.“ Ztěžka polknu a on vykročí ke dveřím.

„Hej!“ křiknu do jeho zad a Remy se obrátí. „Ty jsi taky můj.“ Přikývne a hodí mi svůj iPod. „Abych ti tolik nechyběl.“

Chytím ho a přitisknu si ho k hrudi. „Nebudeš,“ odseknu drze, ale kuráž pouze předstírám.

Jeho hlas se ke mně donese z chodby, načež ho Melanie tiše ujistí, že tu se mnou bude. A poté uslyším ten strašlivý zvuk – bouchnutí předních dveří.

Následuje ticho. To, které znamená, že tu se mnou už není.

A právě v tu chvíli zabořím tvář do polštáře a vypláču si oči.

9. kapitola

DUHA NAD SEATTLEM

Na Seattlu je nejlepší, že tam žije Melanie, a kdokoli si myslí něco jiného, jí může klidně políbit zadek. Mel je jako duha, která září nad věčně zašedlým městem. Vpadla mi do pokoje ve víru barev, třpytících se náušnic a chrastících náramků a povzbuzovala mě od chvíle, kdy celý můj svět vyšel ze dveří mého bytu, zatímco já jen stěží ovládala chuť se za ním okamžitě rozběhnout.

Mel trvalo sotva vteřinu, než vyhodnotila situaci a pustila se do práce. Na posteli zahlédla uzoufanou hroudu, která ze mě zbyla, rychle mi vytrhla polštář a zaujala jeho místo. Teď má značkovou halenku zmáčenou slzami a čeká, až ze sebe dostanu i tu poslední slanou kapku. Uplynulo už ale půl hodiny a já stále nejsem schopná přestat brečet. Jenom se každých pár minut odtáhnu od její hrudi, abych se nadechla. A právě během jedné takové pauzy mě od sebe odstrčí, aby se mi s pobaveným úsměvem na rtech mohla podívat do očí. „Takže jsi nelhala, když jsi říkala, že Uragán Tate chce, aby ses stala matkou jeho dětí, co? A ty ses do toho s chutí pustila!“ Šťouchne do mě ramenem a zadívá se mi na břicho.

„Tak kdy ti začne růst břicho? Chci to už vidět.“

„Já taky!“ Při pomyšlení na to malé se musím usmát. Dítě moje, to, co pro tebe děláme, dokazuje, jak moc tě už teď milujeme. „Taky už to chci vidět, Mel.“ Zakření se a zadívá se na mě odhodlanýma zelenýma očima. „Hmm. Úplně záříš. Je to vidět i v těch tvých ubrečených očích. Nemůžu se dočkat, až budu těhotná – je to sexy!“ vykřikne. „Na těhotenství

je nejvíc sexy asi to, že taťka toho mimča je takovej sexouš. A teď máš jednu jeho část v sobě. Jaký to je? Holčičko, teď se musíš konečně cítit jako opravdová žena. A navíc je taťka ten nejrajcovnější chlap na světě!“

Bože, ani nemůžu o Remingtonovi mluvit se svou nejlepší kamarádkou, aniž bych měla pocit, že se mi kosti v těle taví. Dokonce můj hlas zní trochu jinak – nese v sobě stejný podtón, jakým mluvím

s ním, v posteli, při milování. „Je to úžasné, Mel. Jako by tu byl se mnou. Jako bychom byli propojeni.“ Zasténám a lehnu si. Promnu si rty, líbí se mi, že na nich pořád cítím Uragána.

„Brooke, něco ti povím…“ Mel si lehne na záda vedle mě a zadívá se do stropu. „Když jsem ho před chvílí viděla, měla jsem pocit, jako bych uvnitř zemřela. Je tak obrovský a tak sexy, že se mi z něj skoro rozpustily podpatky a najednou jako bych byla o deset čísel menší.“ Nemůžu si pomoct, rozesměje mě. Mel si skopne boty a převalí se na bok. Na tváři jí pohrává obvyklý drzý úsměv. „Rty měl tak rudý, jako by tě právě ulíbal k smrti. Uragán je tak trochu jako neandrtálec, co? Takový živočišný. Vsadím se, že jste na anální sex.“

„To nejsme!“ Ta myšlenka mě znervózní. „Ano, je živočišný, ale taky mě ochraňuje.“

„Takže na pejska?“

„Ano, ale přestaň mi to už připomínat!“ vykřiknu a jen napůl to myslím jako vtip. Pak zavřu oči, rozprostřu si ruku na břichu a vychutnávám si myšlenku, že uvnitř roste jeho dítě. „Moc se mi líbí, že čekám dítě právě s ním,“ přiznám. „Najednou vnímám celé svoje tělo. Jak ho cítím a jak se mi kvůli tomu dítěti mění. Cítím, jak se mi boky a hrudní koš rozšiřuje a připravuje místo pro to malé. Prsa se mi mění…“ Povzdechnu si, otevřu oči a zadívám se na svoji nejlepší kamarádku. Kromě Remyho je to jediný člověk, který mě kdy doopravdy chápal. Jediný, kdo mě má rád takovou, jaká jsem. „Mel, nemůžu o to dítě přijít.“ Její úsměv povadne. Stiskne mi ruku položenou na břiše. „Nepřijdeš o něj. Je to přece Uragánovo dítě.“

„Sice jsme netušili, že se tu budeme celý večer litovat, ale jsem rád, že jsme o to nepřišli!“ ozve se

ode dveří mužský hlas.

Popotáhnu a zvednu hlavu. Ve dveřích stojí můj nejlepší kamarád Kyle, na sobě volné kalhoty a polokošili, a hned vedle něj Pandora, která si svoje černé vlasy smotala do rozcuchaného uzlu.

„Ty jsi preggo?“ zeptá se.

„Podle tuny laboratorních a těhotenských testů jsem. Ale zatím to na mě není moc poznat. Tedy když pominu, že pořád zvracím.“ Kyle zamíří k mému pracovnímu stolu, otočí židli do pokoje a sedne si na ni; Pandora za mnou vleze do postele, ani boty si nesundá, a najednou necítím nic než pronikavý pach její kožené bundy. „Pan-Pan, řekla bych, že právě teď nevoníš Brookince zrovna po fialkách. Jdi si sednout tamhle.“

Melanie ji poplácá po boku, aby mě měla jen pro sebe, ale Pandora se po mně stejně natáhne a ji s úsměvem odstrčí stranou.

„Ale ticho. Chci ji obejmout.“

Zadívá se na mě tmavýma očima, na rtech má černou rtěnku. Lidé netuší, že gotici jsou

ve skutečnosti velice citliví – alespoň Pandora taková je. Na gotiku se dáte z nějakého důvodu. Řekla bych, že ona je taková dramatická a úzkostlivá od přírody, ale ještě se to u ní prohloubilo poté, co jí ten debil zlomil srdce. Je zázrak, jak říkává Mel, že se z Pandory nevyklubala lesbička.

„Jsi v pořádku?“ zeptá se Pan, ale než stihnu přikývnout, přitáhne si mě do objetí své kožené bundy; cítím, že zezadu mě objímá Melanie. Mel objímání nikdy neodolá. Dokonce si i spokojeně povzdechne. „Všechno bude dobrý, Brookinko,“ ujistí mě Mel a jen pro mé uši tiše dodá: „Slíbila jsem tvýmu chlapovi, že se o tebe postarám. Požádal mě, abys tu nikdy nezůstávala sama, dobře jedla a aby bylo o tebe dobře postaráno. Riley mi řekl, že ode mě budou s Petem chtít každý den hlášení, aby si nemusel Remington dělat starosti. A taky mi prozradil, že jsi pořád zvracela a že taťka toho mimča chce, abys zatraceně dobře jedla.“

Otráveně zasténám a odtáhnu se od nich. „Jsem v pořádku. Když budu mít hlad, něco si připravím.

Jestli bude moje tělo chtít jídlo, řekne si o něj. Na to byl přece vynalezený hlad, ne?“

„Je nám fuk, jestli chceš jíst, nebo ne. Dostali jsme od tvého chlapa úkol. A něco jsme ti přinesli, aby sis mohla zavzpomínat na staré dobré časy,“ oznámí mi Kyle. Vstane ze židle a přinese mi papírový pytlík s logem rychlého občerstvení. Okamžitě si vzpomenu, jak si kdysi právě tihle tři utahovali z Petea a Rileyho u okénka v McDonald’s. Toho večera mě Remington najal. Pomyslím

na ten osudný den a jak se mi tehdy život změnil, aniž bych si to v tu chvíli ještě uvědomovala. Hruď se mi sevře vírem pocitů. Když mi ale Kyle podá papírovou tašku, zvedne se mi žaludek.

„Odnes to!“ žadoním a tisknu si nos, takže můj hlas zní směšně. „Některé pachy mi teď nedělají dobře. Navíc potřebuju spíš hodně zeleniny. A kyselinu listovou a vápník – garantuju ti, že jídlo v té tašce neobsahuje ani jedno z toho. Co jste to za kamarády?“ Triumfálně se zasměje. „My věděli, že řekneš něco takovýho, jinak bys to nebyla ty. Tahle taška je pro nás. Pro tebe jsme přinesli něco jinýho.“ Odejde, a když se vrátí, nese papírovou tašku, tentokrát

s logem řetězce zdravé výživy. „Tohle je lepší? Teď už budeš se svými kamarády mluvit?“

Hodím po něm polštář. „Sem s tím!“ Nakouknu do tašky a spatřím v ní krůtí sendvič, který mám moc ráda. A najednou mě přemůže vděk za to, co všechno pro mě mí přátelé dělají.

„Jste na mě všichni tak hodní,“ hlesnu a položím tašku na noční stolek.

Melanie mě zatahá za cop. „Všimla sis, že jsi teď najednou celá naměkko?“ Stiskne mi paži, a když mi sevře malý, ale pevný biceps, dodá: „Uvnitř.“ To mě rozesměje. Pak ale zavřu oči a vidím před sebou modré oči a rozcuchané vlasy. Tolik ho chci obejmout, je ale ode mě moc daleko. Místo toho se obejmu kolem břicha, v kterém roste jeho dítě.

Podívám se na svůj telefon. Remy nepoužívá telefon nebo internet tak moc jako jiní. Ani já ne, ale teď je pro mě telefon vláknem, které mě s ním spojuje. Dokonce ani textovky příliš nepíše, ale to je mi

jedno.

Brooke: Večer mi zavolej, jestli budeš chtít.

Odpověď mi dorazí skoro za hodinu, ale usmívám se jako magor, když čtu jeho zprávu:

Remington: Právě jsme přistáli. Zavolám.

Díváme se na film, pak Mel najednou vyskočí z postele. „Hele, a to jsem ti říkala? Další chlap, kterýho si vezmu do postele, mě bude přímo zbožňovat. Začala jsem chodit na poledance!“ Popadne moji stojací lampu a začne mi ukazovat, co se naučila, jednu nohu má obtočenou kolem stojanu.

„Kyle, nažhavilo tě to?“

„Vždyť by to bylo jako incest,“ zavrčí Kyle z mé židle.

„Proč? Nejsi můj brácha,“ opáčí Mel. „Tak jak? Nažhavilo?“ Vyšpulí na něj zadek.

Kyle jen sedí, vypadá jako Justin Timberlake, pak ale váhavě přizná: „Je to… zajímavý.“

„Pan, pojď sem. Petře Pane, dělej co já. Ať si Kyle užije. Naučím tě zadarmo, co už umím.“

Pandora přejde k dokovací stanici pro iPod a zasadí svůj telefon do vidlice. Ložnici okamžitě zaplaví rocková hudba. „Dobře, tak ať si Kyle užije!“ Shodí ze sebe koženou bundu, jako by se pro toho chudáka svlékala, a zamíří k Mel. A pak spolu začnou tancovat a baví se a já se přistihnu, že poslouchám tu píseň, snažím se přes jejich výkřiky rozpoznat slova a přemýšlím, jestli je to něco, co bych pustila jemu. Je to na nic, takže popadnu Remyho iPod, strčím si pecky do uší a poslouchám „When You’re Gone“ od Avril Lavigne. Je hezké poslouchat písničku, které rozumíte. Nebo která vás dostane. Pak si uvědomíte, že to, co cítíte, je normální a lidské, i když to třeba cítit nechcete. Pošlu mu v textovce odkaz na Youtube. Neodpoví, takže je nejspíš v tělocvičně a mlátí tam do pytle.

Jak to zvládneme? Dva měsíce od sebe?

Nemůžu z hlavy vyhnat myšlenku, že přestože z nás dvou jsem já ta emocionálně založená, tohle pro něj bude mnohem obtížnější než pro mě. Přemýšlím nad tím i ve chvíli, kdy se mi vrátí křeče. Poposednu si, zatímco mí kamarádi pořád živě debatují, já ale vnímám jenom bolest. Mám pocit, jako by někdo ubližoval mému dítěti. Moje vlastní tělo ubližuje mému dítěti. Natáhnu se po iPodu, abych si našla písničky, jež mě uklidní, ale jediná píseň, která to dokáže, je „Iris“. Bolest ale nabírá na síle. Mlčky si vytáhnu sluchátka z uší a pomalu vstanu z postele. Mí přátelé utichnou a dívají se, jak v předklonu mířím do koupelny. Zavřu za sebou dveře, a když si stáhnu kalhotky, spatřím na nich krev. Spoustu krve. Chvíli jenom dýchám, zhluboka a nosem. Opřu si hlavu o dlaždičky a snažím se uklidnit. Láskyplně se dotknu břicha a pokusím se na dítě v duchu mluvit. Říkám mu, že mu nikdo neublíží. Že ho chceme a že ho milujeme. Představuju si, jaké by bylo dívat se do těch modrých očí, co tak moc miluju, až budu muset Remymu říct, že jsem přišla o jeho dítě. Hrdlo se mi sevře vírem emocí a do očí mi opět vhrknou slzy, jakkoli jsem si myslela, že jsem je už všechny vyplakala.

„Mel!“ křiknu skrz dveře. „Mel, já nevím, jestli to to dítě zvládne.“

Otevře dveře, ve tváři výraz plný zoufalství. „Brooke, volá ti. Zvonilo to už několikrát. Mám to zvednout?“

„Ne! Ne!“

„Vypadáš strašně, ale on mi přikázal, abych mu řekla, kdybys ho potřebovala. Brookinko, asi bys mu měla říct, že –“ „Ne! Mel, NE! Podívej, on s tím nic nezmůže. Musí bojovat! S tímhle mi nijak nepomůže. Já a naše dítě ho podpoříme, nepotopíme ho. Rozumíš?“

„Alespoň mě nech, ať tě odvezu do nemocnice. Vypadáš, že každou chvíli odpadneš!“ řekne.

„Ne! Neměla bych se hýbat. Musím… odpočívat. Já… to dítě… neztratím…“ Zhluboka se nadechnu a potřesu hlavou, pak popotáhnu. „Prosím, dáš mi můj telefon?“

Podá mi ho a já mu napíšu.

Brooke: Pořád tu mám kamarády. Co si popovídat zítra? Remington: Ve stejný čas?

Brooke: Ano. Jak se ti to hodí. Remington: Ok.

Brooke: Dobrou noc, Remy. Remington: Tobě taky.

Položím telefon stranou a zavřu oči. Po tvářích mi stékají slzy. Je to dobrý muž, mlčenlivý, ani textovky obvykle nepíše, ale já se od něj cítím tak odtržená. Zhluboka se nadechnu.

„Můžeš mi přinést progesteronový krém? Mám ho v kufru,“ poprosím ji.

Mel vyjde z koupelny a slyším, jak několikrát krátce tleskne jako učitelka v páté třídě, jež už má dětí po krk. „Tak jo, lidi, zábava skončila. Uložím Brooke do postele.“ Kyle s Pandorou uklidí jídlo. Je mi trapně, že mě vidí, jak mám tvář celou napuchlou od pláče, ale když vyjdu z koupelny a lehnu si do postele, cítím, že o mně mají upřímnou starost. Jakmile odejdou, natřu se krémem na břiše i na stehnech. Když pak Mel vyjde z koupelny, má na sobě svoje staré tričko. „Už jsou to roky, co jsme pořádaly pyžamovou párty. Teda jenom my dvě.“ Zakření se a zajede pod velkou peřinu, o kterou se dělíme, až zmizí docela, a pak někde u svého břicha uslyším její hlas.

„A ty? Dostals tu zprávu? Jsi bojovník! Syn Uragána a Brooke. Tak ukaž mamce a taťkovi, z čeho seš ukovanej!“

Když pak vyleze, ještě pořád se usmívám. Zavřu oči a doufám, že ji naše děťátko slyšelo.

10. kapitola

NÁVŠTĚVA RODINY

Probudím se a konečně ucítím něco, z čeho se mi okamžitě nezvedne žaludek. Je to sladká vůně, aromatická, vybízí mě, ať se jí pořádně nadechnu. Rozhlédnu se a vidím, že Melanie chodí sem a tam. Pokoj je zaplavený Uragánovou rudou. Růžemi v barvě Uragánova pláště. Jsou všude.

„Dobré ráno, Julie. Tohle ti posílá tvůj Romeo. A další pořád vykládají z dodávky. Zavolám do posilky, že jsem si už dnešní várku cvičení odbyla.“

Usměju se a pokusím se vstát, ale Melanie mě zastaví: „Ne, ne! Žádný takový. Co potřebuješ?“

„Vyčurat se! A přivonět si, moje milá. To je vzkaz?“ V pugétu růží na mém nočním stolku spočívá kartička. Oči se mi zalijí slzami, když na papíru spatřím název písně. Melanie shromáždí několik dalších vzkazů a přinese mi je. Když otevřu další malou obálku, i v ní najdu napsaný název písničky. Ani jednu z nich jsem nikdy neslyšela, ale těším se. Dovolím si, protože jsem těhotná a tak zatraceně vynervovaná, trochu pobrečet. Je obecně známo, že když to v sobě držíte, onemocníte. A já nechci být nemocná. Chci být zdravá – chci dát Remymu dítě a rodinu. Něco, co nikdy neměl. A tak pláču. Pak mu napíšu: Chybí mi tvoje oči. Tvoje ruce. Tvoje tvář. Tvoje dolíčky! Je tu tolik růží, že skoro nevidím na okno. Ložnici vyfotím a fotografii mu pošlu.

Brooke: Tohle teď vidím z postele.

A telefon políbím.

„Seš jak závislá!“ poznamená Mel, když přinese další pugét.

„No a? Koho to zajímá?“ opáčím a položím telefon stranou, protože vím, že když trénuje, stejně si příchozí zprávy nekontroluje. A on bude nejspíš trénovat hodně tvrdě. Takže se radši znovu namažu krémem. Bylo mi řečeno, že jestli ho budu používat moc, začne mě bolet hlava, ale s Melanií jsme včera pročetly několik webových stránek a zjistily jsme, že ten krém pomohl už spoustě žen, jimž hrozilo, že o dítě přijdou, a já se chci mezi ně zařadit. Vezmu pár knih, přitáhnu si do postele počítač a v podstatě si tu zařídím takovou malou kancelář, abych nemusela vstávat. Břicho mě pobolívá, ale křeče nemám. Možná ten krém už začal fungovat. Slyším, jak Mel vyřizuje něco s květinářkou, a rozhodnu se, že tentokrát sprchu vynechám. Nechci tak dlouho stát, proto se pouze opatrně převleču do čistého oblečení.

Dneska by za mnou měla přijít Nora, aby mohla Mel jít do práce. Poté co ale Mel přinese ovoce

a sýr cottage na snídani, slyším, jak na mě Mel z chodby do ložnice volá: „Brookinko! Tví rodiče jsou tady!“

Melanie je pustí dovnitř, takže se rychle posadím na okraj postele a zamyslím se, jak se cítím.

Nemám křeče, takže pomalu dojdu do obývacího pokoje a ihned si sednu na pohovku. Stojí tam a dívají se na mě velkýma vytřeštěnýma očima.

„Brooke.“ Matka vydechne moje jméno tak zmučeně, že mě to naplní obavami.

A taky pochopím, že to už vědí. Ovládne mě smutek, když spatřím jejich jindy rozzářené tváře, a přijde mi, jako by zestárli snad o deset let. Jak jim tohle mohla způsobit zpráva, že se mi narodí dítě? „Tohle bychom čekali od Nory, ale od tebe?“ poznamená matka. Bože, oni to opravdu vědí. Jak to zjistili? Matka se posadí naproti mně, otec si sedne po jejím boku, paže založí a propaluje mě pohledem, jakým zastrašuje svoje studenty. Dlouhou chvíli ani jeden nepromluví. Připadá mi to jako celá věčnost. Je mi to tak nepříjemné, že se musím pořád ošívat.

Svoje rodiče zbožňuju. Nechtěla jsem jim ublížit. Chtěla jsem jim z očí do očí říct tu dobrou

zprávu, že jsem se zamilovala a že budu mít s Remingtonem dítě. Nechtěla jsem je zklamat. Nechtěla jsem, aby to brali jako tragédii, ale očividně se tak stalo.

„Ahoj, mami, tati,“ řeknu nakonec.

Kroutím se a poposedávám, nakonec se opřu loktem o područku, složím si hlavu do dlaně a uložím nohy pod sebe, ale i když se mi konečně sedí pohodlně, napětí v místnosti by se dalo krájet. „Dobrý den, pane a paní Dumasovi,“ pozdraví je Melanie. „Nechám vás tu a půjdu do práce.“ Podívá se na mě, naznačí ve vzduchu kříž, jako by mě tím chtěla chránit před upíry, a řekne mi:

„Vrátím se v sedm. Nora psala, že už je na cestě.“ Přikývnu, ale napjaté ticho v pokoji přetrvává.

„Brooke! Ani nevíme, co ti na to máme říct.“

Na vteřinu ani já nevím, co mám povědět, až na: „Opravdu moc to dítě chci.“

Oba mě obdaří tak zklamaným pohledem, jakým se na své děti dívají rodiče už po celá pokolení. Ale já se nemám proč stydět, tu radost jim neudělám.

Styděla jsem se, že jsem si přetrhla vazy v koleni. Můj otec mi tehdy řekl, že běžci nikdy nepláčou zklamáním, ale já plakala. Poté jsem v jejich očích klesla a teď je mi jasné, že jsem spadla ještě hlouběji. „Mrzí mě, že jsem vám to neřekla. Chtěla jsem to udělat osobně, ale někdo to očividně udělal za mě.“

„Nora,“ vysvětlí matka. „Měla o tebe starosti – to my všichni. Řekla nám, že se to dozvěděla

od někoho cizího. Jak jsi to před námi mohla tajit? Ty jsi byla vždycky ta dospělejší, nikdy sis chlapců moc nevšímala. Kluci… Oni tě jen využijí a odhodí tě… Zvláště když se stane něco nepříjemného.

Nora mi řekla, že ten kluk dělá potíže a že jsou s ním problémy.“ Nechápu, jak jim tohle mohla Nora o Remym říct.

Kdybych neseděla, padla bych na zadek. Můj zrazený, hloupý, naivní zadek.

Takže teď, když je Nora doma, si zase hraje na princeznu, co dělá všechno správně, přitom ji můj přítel vytáhl ze dna toho nejhoršího možného vztahu a skoro umřel, aby ji zachránil. Její zrada mě zasáhne takovou silou, že chvíli ani nedokážu promluvit. Sakra, pokud by někdo měl vědět, jaký člověk Remington je, tak právě Nora! „Otcem mého dítěte není žádný kluk. Je to muž.“ Svírám si břicho, protože mě pod deštěm jejich obviňujících pohledů začalo zase bolet. „A my, tohle dítě a já, pro něj nejsme žádná nepříjemnost.“ Můj otec zatím nepromluvil. Jenom sedí, dívá se na mě, jako bych byla gremlin, co se namočil a začal běsnit a musí být zlikvidován. Mám pocit, jako by mezi námi ležel celý světadíl. Jako bych chtěla na sever, a oni byli přesvědčeni, že nejlepším řešením je jít na jih, a jakékoli jiné mé rozhodnutí by jim přivodilo smutek. „Brooke, tohle je od tebe tak nezodpovědné. Jako bys to nebyla ty. Podívej se na sebe!“ vykřikne matka zoufale.

„Co?“ nechápu. „Co má být se mnou?“

Potom si uvědomím, že musím vypadat vážně strašně. Nespala jsem. K smrti jsem se bála, že to dítě ztratím. Nechci tu s nimi být. Nesprchovala jsem se a tvář mám napuchlou od pláče. „Vypadáš… jako bys znovu trpěla depresemi, Brooke. Měla bys přestat nosit běžecký úbor. Už nejsi sprinterka. Měla by sis obléknout šaty… Vyčesat vlasy…“ „Prosím. Prosím, jestli mi chcete ubližovat, neměli jste sem chodit. Říkáte věci, co nemyslíte vážně, protože to nechápete. Ale prosím, buďte za mě šťastní. Jestli vypadám, že mám deprese, je to proto, že o to malé možná přijdu, ale já ho chci. Chci ho tak moc, že si to nedokážete představit.“ Dívají se na mě, jako bych přišla o rozum, protože ještě nikdy, vůbec nikdy jsem se jim takhle neotevřela. Ale teď mám pocit, že mě nikdo nechápe a nemiluje, a moc toužím po tom, aby mě utěšili,

protože mě uvnitř všechno bolí. Moje hormony jsou jako na houpačce a mám vztek, protože jsem tady namísto tam, kde chci doopravdy být. Jsem tady, s rodiči, kteří mě nechápou a odsuzují, namísto

s ním, jenž mě miluje a přijímá.

Ani nevím, jak jim říct, že jsou vůči mně nespravedliví, ale třesu se, když vstanu, dojdu pro svůj iPod a napojím ho na přehrávací soustavu, kterou mám v obývacím pokoji. Pak jen dám přehrát

a zvýším hlasitost; nechám za sebe promlouvat tu píseň. „According to You“ od Orianthi je píseň plná hněvu, ale popisuje, jak se cítím, jak mě mí rodiče vidí, tak nedokonalou, na rozdíl od něj, jenž ve mně spatřuje jen krásu a sílu.

„Tak takhle to teď bude? Chováš se jako puberťačka!“ zaječí matka okamžitě.

„Okamžitě to ztiš!“ zahřmí otec.

Ztiším hudbu a zadívám se na ten stříbrný přehrávač, který je pro mě a Remyho jako náš deník nebo mikrofon nebo cokoli jiného, co nám pomáhá vyjádřit myšlenky. „Vy to nechápete.“

„Tak s námi mluv, Brooke!“ řekne matka.

Když se otočím, zdají se být stejně zoufalí, jako se já cítím. „Jenže já to právě udělala. To vy neposloucháte.“ Mlčí. Zhluboka se nadechnu, snažím se uklidnit, přestože se ve mně hormony bouří. Chci, aby věděli, že už dávno nejsem malá holka. Stávám se ženou a to jim také povím. „Jsem v sedmém týdnu. Právě teď se mu formují končetiny. A říkám ‚mu‘, protože si myslím, že to bude kluk, ale na tom nesejde, protože holčička bude taky úžasná. Zatímco spolu mluvíme, jeho srdce roste a každou minutu mu vzniká stovka nových mozkových buněk. Za dva týdny se mu srdce rozdělí na čtyři komory

a všechny orgány, nervy a svaly začnou pracovat. Bude mít nos, oči, uši, pusinku, to všechno uvnitř mě. Tohle dítě je jeho. Jeho a moje. A já jsem z toho tak nadšená, že si to ani nedokážete představit.“

Matka vypadá, jako bych jí zlomila srdce. „Máme o tebe strach. Nora nám řekla, že se na těch místech, kde se zápasí, berou drogy.“

„Mami, on takový není. Je to sportovec. Srdcem, tělem i duší.“ Přejdu k nim, pohladím ji

po vlasech a vezmu tátu za ruku. „Na rozdíl ode mě nemá rodinu a já mu ji chci dát. Chci, abyste ho přivítali do naší rodiny, protože mě máte rádi a protože vás o to žádám.“

Matka zjihne, ale tentokrát promluví první táta. „Přivítám ho do rodiny, pokud dokáže, že si zaslouží být otcem mého vnoučete!“ Pak vstane, nasupeně odkráčí ke dveřím a zabouchne za sebou. Svěsím hlavu.

„Neměla jsem vstávat. Musím do postele, mami,“ zašeptám.

„Brooke.“ Její tiché váhavé kroky mě následují až do ložnice. Zastaví se ve dveřích a nic neřekne, zatímco já uléhám. V zádech cítím její ustaraný pohled. „Vy jste nepoužívali ochranu, zlatíčko?“ zeptá se tiše.

„Bože, tak na tohle ti vážně odpovídat nebudu,“ opáčím.

Chvíli ještě zůstane stát ve dveřích. Pokoj naplňuje tíživé ticho. Stočím se do klubíčka a zadívám se na nástěnku, na fotku, které se Remington dotkl. Nebudu brečet. Mám už pláče plné zuby. Snažím se potlačit vůči nim nenávist, protože se cítím sama, nepochopená a ovládaná hormony. Vím, že mě mají rádi. Vědí pouze, že mě nějaký chlap přivedl do jiného stavu a nechal mě tu a že tohle dítě pro mě bude náročnou výzvou. Nevědí nic jiného, jen že se mi odteď život změní, a bojí se, že to nezvládnu.

Přestože mě milují, umí tnout do živého. Cítím, jak se kolem mě zvedají zdi. Nechci jim o Remym nic říct. Nehodlám se s nimi dělit o tu nejcennější, nejnádhernější a nedokonale dokonalou věc, která mě

v životě potkala.

„Jdi domů, mami,“ pobídnu ji a ona mlčky odejde, zatímco já zůstanu v posteli a dívám se na růže, jež mi dal.

A vidím ty modré oči.

Jste moji.

Oba dva.

Hrdlo mě bolí, oči se mi zalijí slzami.

„Brooke, jsem tady!“ slyším z chodby Nořino volání.

Neodpovím jí. Tak moc se na ni zlobím. Nejspíš to vycítila, protože zůstává stát ve dveřích a dovnitř nejde.

„Jsi v pořádku? Nepřišla jsi o dítě?“ zeptá se. Převládne ve mně čirý hněv.

„Díky, žes mě zradila, Noro,“ hlesnu tiše. „A díky, že si tak moc vážíš Remingtona a toho, co pro tebe udělal!“

„Museli se dozvědět, že jsi těhotná, Brooke!“ vykřikne.

„To bylo moje tajemství a já jim to měla říct, ne ty!“ vybuchnu a prudce se na posteli posadím.

„Proč jsi na něj tak zlá? On tě zachránil! Co? Chtěla jsi snad před nimi vypadat dobře, tak jsi mě podrazila? Kdo ti to řekl? Vím, že Melanie to nebyla. To by mi nikdy neudělala.“

Nora má oči jantarové, o odstín tmavší než já, ale tím naše podobnost končí. Jak můžeme být tak rozdílné? Ona byla vždycky snílek a já realista, přesto jsme si nikdy nebyly tak vzdálené jako právě dnes.

„Pete mi to řekl,“ přizná.

Zasténám. Zapomněla jsem, že spolu něco měli.

„Uklouzlo mu to. Předpokládal, že to vím, a mně bylo trapné přiznat, žes mi to neřekla! Ale netajila bys to, kdyby to nebylo nic špatného, Brooke. Je to Uragán! Zbaví se tě tak, jako se zbavili mě, jestli ne hůř. Ti chlapi jsou nebezpeční, Brooke. Nikdy už nebudeš volná. Nikdy.“ „Remington není jako ten hajzl, cos s ním chodila ty! Já ho do prdele miluju a on miluje mě a já s ním to dítě budu mít, i kdyby MĚ TO MĚLO ZABÍT, Noro!“ rozkřičím se. Jenom se na mě dívá a já v tom nedokážu pokračovat. Možná se na ni zlobím proto, že jsem si kvůli ní málem zničila život. Kvůli ní – a protože jsem ji chtěla „zachránit“ – ublížili Remingtonovi.

„Omlouvám se, Noro. To jen…“ Protřu si obličej a zoufale zavrtím hlavou.

„Víš, já jsem si taky myslela, že mě miluje.“ Smutek v jejím hlasu mě zasáhne. Cítím, jak mě uvnitř svírá zlý pocit. „Myslím Benny. Myslela jsem, že by mi dal cokoli, ale ve chvíli, kdy pro něj začalo být složité si mě nechat, mě odkopl.“ Podívá se na mě smutnou, unavenou tváří. „Tvrdil mi, že mě miluje, a pak se na mě ani nepodíval, aby se se mnou rozloučil. Mámě a tátovi jsem to pověděla jen proto, že nechci, aby se něco takového stalo i tobě.“

„Remy je jiný, Noro,“ vydechnu tiše.

„Přesně. Po něm touží tisíce žen, Brooke. Ne. Ne tisíce. Miliony. Ne po Bennym, ale po něm. On je

v Undergroundu bohem sexu. Takoví chlapi si nepořizují manželky a děti. Prostě ne. Já s nimi žila, víš. Nemůže tě milovat tak moc, že by kvůli tobě zachránil mě. Mě, někoho, koho nikdy ani nepoznal.

A přišel tak o cenu, která byla prakticky už jeho. Jenom kvůli tobě. Nikdo se zdravým rozumem nemůže takhle milovat!“ vykřikne a uteče a zabouchne za sebou dveře.

Ty se rozechvějí v pantech, ale já na ně jen zírám. Naprosto nic nechápu. Na čem to sakra moje sestra zase jede?

Sedím tu a snažím se to pobrat. Poté vstanu, zamknu, svléknu se a pročešu si vlasy. Nechám je rozpuštěné, protože se potřebuju cítit hezky a potřebuju svůj Život. Bože můj, jak moc ho potřebuju. Byla bych ráda, kdyby se mi dnes stalo i něco dobrého, a chci, aby si myslel, že jsem v pořádku a v bezpečí, tak jak chce. Napíšu mu, že jsem mu před odletem nainstalovala do iPadu Skype a v souboru na ploše nechala přihlašovací údaje a heslo. Pak zapnu svůj počítač, přihlásím se a čekám. Asi jsem musela usnout, protože když se probudím, telefon mi hlásí jedenáct nepřijatých hovorů od Remingtona. „To ne!“ Vytočím jeho číslo, ale jen to zvoní a hovor nebere. Vytáčím ho ještě několikrát, potom si povzdechnu, odložím telefon a zakryju se přikrývkou až ke krku. Najednou je mi zima. Už skoro usínám, když uslyším elektronické bzučení. Na monitoru spatřím jeho jméno. Srdce mi poskočí a rychle hovor přijmu. Přikrývky mi sklouznou k pasu. „Jsi tam?“ zeptám se.

Nakloním si monitor laptopu, v břiše mě lechtají motýlci. „Ahoj. Nevidím tě! Pohni trochu –“

„Tohle je ta nejhloupější věc, jakou jsem kdy udělal,“ zavrčí.

„Až mě uvidíš, změníš názor,“ přislíbím.

Pak ho spatřím. Opírá se o čelo postele… do pasu nahý a předpokládám, že je čerstvě po sprše.

Dech se mi při pohledu na jeho chlapeckou tvář zastaví. V jeho hotelovém pokoji svítí světla. Zamračím se.

„Ty nespíš, co?“ zeptám se.

Dívá se na mě a já se dívám na něj, opájím se pohledem na jeho hruď a mohutné paže. V jedné ruce drží nedopitou lahev s iontovým nápojem. Hledím na všechny ty svaly, keltské tetování, vypracovaná prsa i hrdlo – bože, ty pevné šlachy jeho hrdla. Tak ráda jsem k nim každou noc tiskla svou tvář. Tělo se mi rozechvěje vzpomínkou, jaké to je, cítit to tělo pod rukama a nasávat do plic jeho vůni. Hluboko v mém nitru se bolestivě svíjí stuhy touhy, šíří se mým tělem, až nedokážu myslet na nic jiného, než jak ho líbám a držím, dotýkám se ho a mazlím se s ním, vdechuju vůni jeho krku, vlasů, cítím na kůži jeho dech i mozolnaté ruce. A uvědomím si, že se na mě dívá, na mé do pasu odhalené tělo, a v jeho očích spatřím majetnický dravčí pohled plný chtíče. „Tak tohle mi má pomoct, abych se cítil líp?“ zavrčí a nespouští pohled z mých prsou. „Mučí mě, když tě vidím jenom na obrazovce.“

„Remy…,“ vydechnu.

Svraští obočí. „Nechci, abys byla sama. Je s tebou někdo?“

„Byla tu Nora a mám pocit, že venku jsem slyšela Mel.“ Nechám to tak, alespoň prozatím. Nechci mu říct o rodičích, dokud se to trochu nezklidní. Jeho rodiče ho odmítli a já přísahám, že udělám cokoli, aby ho ti mí přijali.

„Neboj, nejsem sama,“ ujistím ho.

Přikývne a otráveně si prohrábne vlasy. Skloní hlavu a palci pohladí obrazovku iPadu, pak se odtáhne a přimhouří oči. „Chci se tě dotýkat. Asi kus toho displeje ukousnu.“ To mě rozesměje, ale potom zasténám a zavřu oči. Videohovor nebyl až tak dobrý nápad. Bože, všechno mě z něj bolí. Vidím ho a prahnu po něm tak, že to bolí. „Bolí mě vidět tě. Chci k tobě přivonět,“ přiznám.

Zvedne ruku, v ní drží moji košilku. „Tohle jsem našel v kufru.“ Přičichne k ní a já zalapám

po dechu. Skoro u krku cítím jeho nos, jak do sebe nasává mou vůni. A jeho jazyk, jak mi olizuje kůži.

„Sakra, Brooke. Chci být s tebou, vzít tě do náruče, rozevřít tvoje nohy a až do rána se s tebou milovat.“

Břicho se mi sevře touhou, to jeho slova ji ve mně probudí. „Bože, já taky.“

Šlehne po mně očima a předkloní se k obrazovce, svaly hrudi se mu při tom pohybu napnou. „Kéž bych tam byl a mohl se dotýkat tvých prsou, kousnout tě do bradavek a říct ti, jak moc tě chci.“ Kosti se mi v těle roztečou. Místečko mezi mýma nohama teď hoří a bolí. Hlas mám stažený bolestí a touhou, sytý vzrušením. „Chci tě víc, než co jsem kdy v životě chtěla,“ vydechnu. Má odhalená

ňadra se zvedají, citlivá i vůči chladnému vzduchu z klimatizace.

„Chceš v sobě mýho ptáka?“ zeptá se hrubě.

Roztřeseně se nadechnu a vezmu do dlaní ňadra, zlehka, protože jsou náhle těžká a rozbolavělá.

Díky němu. „Remy, ničíš mě.“

„Ne. Tohle ničí mě,“ řekne tiše a hladí palcem displej, jako by jím chtěl pohladit moje rty, hrdlo

i ztuhlé bradavky. „Pověz mi, že mě chceš v sobě, a pak si do sebe dej prsty. Spusť ruce, Brooke. Ukaž mi svoje bradavky.“

„Remy,“ vydechnu. Srdce se mi svírá touhou a ňadra stisknu ještě víc.

Z hrdla se mu vydere tiché hrozivé zavrčení, když se nakloní blíž. „Brooke,“ zachraptí a znovu palcem pohladí monitor. „Až se setkáme, hodlám se tě dotýkat. Všude. Navlhčím ti jazykem celé tělo. A pak ti budu hodiny lízat klitoris.“ „Ach, bože, Remy…“ Mezi nohama mi tělo vzrušeně pulsuje. Pohybuji boky a myslím na to, jak budu líbat jeho hrdlo a hruď a tu vytetovanou hvězdu na jeho podbřišku. „Proč si držíš ňadra v dlaních? Předstíráš, že ty ruce patří mně?“ zeptá se ochraptěle. Když přikývnu, poví: „Dobře. Tak se lehce štípni do bradavek, tak jak to máš ráda. A pak sjeď níž a hlaď se. Pro mě…“ „Ale já se tě chci dotýkat,“ namítnu. Z jeho rozkazu mě mrazí vzrušením. „Chci ti olíznout hruď a bradavky a hladit tě po pažích a prsou a břichu…“ V očích se mu nezbedně zatřpytí, zavrtí však hlavou. „Ne, Brooke,“ namítne. „Neříkej mi to, když to nemůžeš splnit.“ „Jestli já mám sjet rukou až dolů, tak ty taky,“ vyzvu ho. Tep cítím až v krku, žár, co ve mně probudil, mě pomalu spaluje. Nezaváhá. Rukou sjede pod přikrývky. Celé tělo se mi napne při pohledu na jeho silné předloktí, které mu mizí pod pasem. Skoro se ocitnu na vrcholu. Úplně před sebou vidím, jak se velkou dlaní laská, a vlhnu ještě víc. „Remy, chci tě tam políbit,“ hlesnu hlasem staženým chtíčem, „a chci tě v sobě a chci se cítit milovaná a krásná, protože tak se díky tobě cítím.“ Hlas mu zněžní, rukou dál pomalu pohybuje.

„Brooke, ať jsem s tebou, nebo ne, ty jsi milovaná a jsi krásná.“

„Remy,“ vydechnu. Rukou zabloudím níž, tak jak jsem mu slíbila. A když nahmatám své tělo, vlhké, hebké, připravené, ostře se nadechnu. „Potřebuju tě. Zavolej mi na mobil.“

„Co máš v plánu, jiskřičko?“

„Zavolej mi na mobil.“

Oba zavěsíme na Skypu. Hovor zvednu na první zazvonění. V telefonu slyším jeho hlas jakoby blíž. Tak blízko, že se do mě vlévá, rajcovnější než sám sex, hluboký, potemnělý chtíčem. Slyším jeho dech a hluboko v nitru se mi probouzí příslib vášně. „Potřebuju tě, Remy,“ vyhrknu. „Prostě tě potřebuju – tvoje teplo, tvoje rty, tvůj hlas. Tebe…“ Zavřu oči a vklouznu prstem do vnějších záhybů pohlaví. Laskám se, jako by mě laskal on.

„Bože, řekni mi, jak moc mě potřebuješ,“ zachraptí. Dech se mu zrychlil, hlas ochraptěl.

A náhle zní ten hlas tak blízko, že je v mé mysli se mnou. Cítím jeho rty na uchu, hlubokým hlasem mi rozechvívá stehna. Odpovím tiše: „Tak moc, že je pro mě čirým mučením tě vidět a slyšet tvůj hlas.“

Zachraptí: „Zlato, potřebuju tě u sebe.“

„Chci tě vidět.“

„Za tři týdny mám zápas v Seattlu. Přijdu za tebou. A hodlám tě svléknout a připomenout svému tělu, jaké je to tvoje. Každá jeho část.“ „Je mi hrozně, že tu nemůžeš být se mnou,“ přiznám a oči se mi samy zavřou, když se mé tělo poddá zvuku jeho hlasu a horkosti, jež stravuje mou pokožku.

Dýchá stále roztřeseněji. „Na tom nesejde. Až u tebe budu, poznáš to.“

Ovládl mou mysl. V duchu se přenesu do jeho hotelového pokoje. K němu. V představách jsem

s ním a vše vidím, vše si pamatuji. Jeho palce, kterými mě hladil po bradavkách a jimiž vysílal bodce rozkoše do mého klitorisu. Špičku jazyka, kterou mi obkružoval dvorce. Jeho jazyk ovíjející se kolem mého, laskající moje rty. Jeho vlhký dotek na mém hrdle. Na mém uchu.

„Prosím,“ zasténám a začnu se chvět. Držím si telefon u ucha ramenem, jednou dlaní podeberu ňadro a druhou se nepřestávám laskat. Jeho hlas ve mně probouzí vize obličeje staženého chtíčem a rozkoší a to mě stáhne ještě hlouběji do víru vlastní touhy. Slyším, jak vrčí: „Brooke, držím si ho v ruce, ale cítím, že jsem v tobě. Přísahám, že tu cítím i tvoji vůni. Pověz mi, co děláš…“

„Beru si tě. Do sebe. Koušu tě do rtu a… Remy, Remy…“

Nikdy mě ani nenapadlo, že by to mohlo být takové, ale v okamžiku, kdy uslyším to hluboké, syrové, svůdné zasténání, jež se mu vydere z hrdla vždy na hranici vyvrcholení, se tomu sama poddám. Protože jsem ještě nikdy neviděla nikoho, kdo by vrcholu dosáhl tak jako on. Tělo se mi roztřese tak silně, až se zhroutím do polštářů. Sotva zvládám udržet telefon, nechci ale přijít ani

o jediný jeho nádech, jediný zvuk, co vydá.

Poté už jen ztěžka oddechujeme, oba uspokojení, ale zatímco ležím a snažím se vzpamatovat, ovládne mě silný pocit samoty. Nemůžu se ke svému lvu přitulit, nemůžu ho políbit na dobrou noc, ani pod svou dlaní ucítit jeho pokožku, pevnou a horkou. Shlédnu na svou ruku, zmáčenou vlastní vlhkostí, a snad vůbec poprvé se s ním necítím propojená. Jsem si totiž až moc dobře vědoma toho, jak vzdáleni si jsme.

„Chybíš mi,“ zašeptám smutně.

Chvíli mlčí, pak ale jemně, něžně promluví: „Celý den mám chuť do všeho mlátit. V hrudi mám takovou bolest, že ji ze sebe potřebuju vytrhnout, ale je tak hluboko, že i kdybych si vyrval vlastní srdce, pořád by tam zůstala.“

„Remy…“

„Tohle je naposled, co jsem bez tebe. Jsem na půl cesty do blázince a na půl cesty do zkurvenýho hrobu. Nelíbí se mi to. Každá stvůra v mý hlavě mi říká, že utečeš a já tě už nikdy nenajdu. Všechny instinkty na mě křičí, abych si pro tebe šel. Všechny kosti v mým těle křičí, že jsi MOJE. Moje hlava si uvědomuje, proč jsem tě poslal pryč. Zbytek to ale přijmout nechce. A nikdy se ti nepodaří přesvědčit právě ten zbytek těla, proč je dobře, že jsi pryč.“ „Remingtone Tate, přísahám ti – přísahám – že až budu schopná vstát z téhle pitomé postele, vždycky poběžím jenom za tebou.“

11. kapitola

SESTRY A PŘÁTELÉ

Těch několik prvních nocí, které jsem strávila s Remym, jsem lehávala po jeho boku a netušila, co dělá na svém iPadu. Až jsem jednoho večera setřásla ospalost a rozhodla se to prozkoumat.

„Co to děláš?“ zeptala jsem se a nadzvedla se, abych mohla nakouknout.

Odložil přístroj stranou, přetáhl si mě do klína a usadil si mě mezi stehny, pak vzal svůj iPad, ukázal mi displej a zašeptal mi do ucha: „Dávám počítači na prdel.“

„Co je to?“

„Šachy.“

Opřela jsem se o něj, mezi jeho mohutné paže. „Vyhráváš? No jasně, že vyhráváš,“ odpověděla jsem si. Zadívala jsem se na monitor, na ty bílé a černé čtverce, a on mi vysvětlil, jak se která figurka pohybuje. Pěšci mi přišli nejjednodušší. Pokračovali jsme ve hře a mně se líbilo, že jsem viděla, jak promýšlí každý tah. A co chvíli mě políbil na ucho.

Kdykoli byl na řadě, řekl mi, ať vyberu, čím táhnout. Rozhodla jsem se pro těžší kalibr. Tiše se zasmál. „Královnou táhnout nechceš.“

„Proč ne? Přijde mi, že je to taková nejvšestrannější figurka. A nejmocnější.“

Poklepal na královnu a vrátil ji tak na původní políčko. „Královna zůstává při svém králi.“ Políbil mě na spánek.

„Proč?“ chtěla jsem vědět.

„Aby ho chránila.“

„Před čím?“ Otočila jsem se a zadívala se do rozesmátých modrých očí. Odložil iPad, vzal můj obličej do dlaní a usmíval se, jako bych snad měla vědět, proč královna ochraňuje krále.

Potom mě políbil. Jenom jsem s ním hrála šachy, ale jako bych se o něm zase něco dozvěděla.

A líbilo se mi to. Stejně jako on celý.

Bože. Je živoucí, dýchající poklad a on mi dovolil, abych ho objevila. A já se toužím ztratit v síti jeho temnoty a světla. Teď je však na míle daleko, v letadle do Chicaga, ale zjistila jsem, že když se v noci přihlásím, můžu si s ním zahrát šachy. Sice mě jako vždycky porazí na hlavu, ale můžu mu přitom na obrazovku psát vzkazy jako: Teď tě dostanu!

Jeho jedinou odpovědí je tah, při kterém mi sebere jednoho pěšce.

A já odpovím naprosto hloupým tahem a napíšu: Jsi mrtvej, chlapče! Jak tvůj král, tak královna!

A král se bude muset dívat, jak mu zabíjím ženu!

Odpoví: Mojí ženy se nikdo nedotkne.

Já: Jenom ty?

A on: Začínáš chápat.

To mě rozesměje, ale potom mi zavolá a oba zapomeneme na hru a já se ztratím v jeho hlasu a slovech. Druhý týden jdu na kontrolu ke své gynekoložce. A poprvé slyším bít srdce svého dítěte. Melanie to nahraje do telefonu a pošle mi to, abych to mohla poslat Remymu. Odpoví mi jen otazníkem. Vytočím jeho číslo a už slyším jeho hrubý hlas. Vždycky zní trochu netrpělivě, jako by dělal cokoli jiného radši, než visel na telefonu, takže odpoví jen otráveným „jo“.

A já mu nadšeně sdělím: „To bylo srdíčko našeho miminka.“

Oba se odmlčíme a on potom promluví: „Dej mi chvíli, abych si to poslechl. Za vteřinu ti zavolám.“

Zasměju se a už netrpělivě čekám…

V půlce třetího týdne se Nora už skoro neukazuje. Asi se na mě kvůli něčemu zlobí, nebo se možná já zlobím na ni? Nevím. Ale Melanie se ptala, co s ní je, a mě napadne, že je možná naštvaná kvůli Peteovi, protože se mě několikrát ptala na zápasy, na program a na ligu.

Teď už mám většinu Remyho písniček poslechnutých. Mými favority jsou „Far Away“

od Nickelback a „Here Without You“ od 3 Doors Down – v noci jsem je poslouchala pořád dokola.

Melanie si s květinářkou už potykala. Každý den mi přiváží rudé růže. Každý den. Každé ráno

a každý večer jí volá Riley, aby mohl Remymu podat zprávu. Líbily se mi květiny? Vede se mi dobře?

Každý den mu posílám textovku – no dobře, tak několik textovek – a Remy mi na ně vždycky po tréninku odpovídá.

Viděla jsem už stovky filmů a nakupovala přes internet a několikrát se viděla s rodiči. Pořád je to mezi námi napjaté, ale s každou jejich návštěvou se to lepší a lepší. Alespoň už přijali fakt, že čekám dítě. A dokonce se z něj zdají nadšení. Do konce třetího týdne už mám přečtenou knihu Co čekat v radostném očekávání, bibli všech těhotných, a uklidnilo mě zjištění, že pálení u srdce, které mívám, je normální. Ubrečenost? Vztek? Změny nálad? Normální. Na internetových fórech pro těhotné tomu říkají „těhu-drama“, zkráceně TD. Musela jsem se smát, když tam ostatní ženy psaly, jak majetnické jsou najednou vůči otcům svých dětí a že dělají samé šílenosti, jako třeba kontrolují jejich hovory a výpisy z kreditek a špehují je. Myslím, že jsem si se svým těhu-dramatem vedla zatím skvěle. Až do začátku čtvrtého týdne, kdy mi už klid na lůžku začíná lézt na mozek. Snažím se zaměstnat hlavu, když už nemůžu tělo, ale chybí mi běhání, chybí mi zápasy a chybí mi on. O půlnoci jsem nemohla spát – i to je prý normální – a napsala jsem mu dlouhou zprávu o tom, že v Seattlu pršelo a že jsem našla písničku, kterou mu chci pustit. Slyšel někdy o „Between the

Raindrops“ od Lifehouse? A byl běhat? Běhání mi moc chybí – je tak otravné být zavřená mezi čtyřmi zdmi…

A připsala jsem mu, že mám v plánu dostat od své gynekoložky svolení, abych se mohla přijít podívat na zápas, až bude příští týden v Seattlu. Jediné, co mi na všechny moje otázky odpověděl, bylo:

Zatím na zápas nechoď, jiskro. Zůstaň doma.

Představovala jsem si tolik věcí, které by mi mohl říct, ale nikdy, vůbec nikdy mě nenapadlo, že by mi Remington napsal právě tohle. A pak u mě propukla TD, když mě začala pronásledovat sestřina slova o tom, že je v lize považovaný za boha sexu… A najednou se to TD zhoršilo, když jsem si ho představila se všemi těmi děvkami, které ho uspokojují, protože je sám, beze mě. Kdo uspokojuje jeho touhu po sexu? Jako by se mi zbláznily všechny těhotenské hormony, které mi nejen pomáhají udržet

v sobě mé dítě, ale taky mě pomalu, ale jistě přivádějí k šílenství.

Přinutila jsem se napsat: Proč? Proč mě nechceš na zápase?

Neodpověděl a já se začala bát ještě víc a sama sebe se ptala proč. Napsala jsem: Copak mě nechceš vidět?

Odpověděl: Zůstaň sakra doma a čekej na mě.

Takže mě zas tolik vidět nechce?

Brooke: Chceš, abych zůstala doma? Aby tě mohly vidět tvoje fanynky, ale ne JÁ? Polib si!

Přidala jsem vzteklý rudý emotikon, aby věděl, jak moc mě naštval, a odhodila jsem telefon stranou a zuřila tak, že hrozilo, že každou chvíli vybuchnu. Mám zůstat doma? Můj domov je tam, kde je on.

Parchant.

Dnes ráno jsem dostala dvakrát tolik růží.

Když Riley mluvil dneska ráno s Melanií, řekl jí, aby mi pověděla, že Remington doufá, že se mi ty květiny líbily, a že chce, abych mu poslala odkaz na písničku, o které jsem mu včera psala.

Ha.

Je mi líto, ale nemám zájem mu cokoli posílat.

Našemu děťátku se vede dobře. Jsem nadšená, že krém podle všeho funguje. Slabé krvácení už přestalo úplně, ale hormony? Ty se ve mně pořád bouří. Umírám. Touhou ho vidět. Každý den jsem nás i naše dítě obhajovala před svými rodiči, říkala jim, že se mě nezbavil, ani mě nevyužil a že mě sem přivezl, abych byla s těmi, kdo mě podpoří a kdo se o mě postarají, ale slyšet, že mě na zápasu nechce, je pěkně na hovno.

Všechno zoufalství, které jsem se snažila ignorovat, na mě útočí ze všech stran. Zlobím se na něj

a nechci mít důvod, proč bych se na něj měla zlobit, ale, bože, nemůžu si pomoct. Když máte nařízený klid na lůžku, nemůžete dělat nic jiného než přemýšlet – a mozek pak přichází na tisíc a jednu věc, co se může právě teď dít tam venku, ve světě, bez vás. A ani jedna ta představa není nijak příjemná.

„Přestaň mu podávat hlášení, Melanie,“ přikážu jí odpoledne.

„Proč? Riley se na tebe ptá. A Remington mě o to požádal, když jsme se spolu bavili, než odjel.

Chce vědět, jak se ti vede.“

„Přestaň mu podávat hlášení. Tečka.“

Sice se snaží to potlačit, ale v jejím hlasu je slyšet smích. „Hele, ty o něm chceš taky slyšet.

Kdykoli s nimi mluvím, máš oči na stopkách a uši nastražený. Slyšela jsem tě, když jsi volala Peteovi a ptala se, jak se Remy má.“

Povzdechnu si a protřu si oči. „Dělám si o něj starosti.“

Zavolala jsem Peteovi, abych se zeptala, jestli je všechno v pořádku, a on řekl ano. Jako typický chlap se po telefonu moc vykecávat nechtěl. Jen řekl, že kdybych cokoli potřebovala, jsou tu pro mě,

a že Remington pořád jen trénuje. Zeptala jsem se, jestli měl záchvat, a on mi odpověděl, že se všichni snaží udržet to pod kontrolou a že Remy hodně odpočívá. Že se opravdu snaží nespadnout do černa.

Co tím myslel?

Pete mi jednou řekl, že jsem spouštěč, a myšlenka na to, že se mi Remy vyhýbá proto, aby se to u něj nespustilo, mě sžírá jako kyselina. Mel spatří můj nešťastný výraz a s úsměvem potřese hlavou, jako by nemohla uvěřit, co se ze mě stalo. „Přestaň se tak mračit, jinak ti zůstanou vrásky,“ poznamená zlehka, když mi přinese mísu popkornu, protože se chystáme pustit si film. „Zlatíčko, za týden se zápasy přesunou do Seattlu – měla bys jásat!“

„Já nepůjdu. Remington mě tam nechce. Do háje.“

Zhluboka se nadechnu, snažím se uklidnit a zamyslet se, co by udělala BPO – Brooke před otěhotněním. „Ale po zápasu za tebou přijde. Riley mi řekl, že tu zůstanou tři dny a že ten tvůj mužskej má v plánu spát tady s tebou.“ Zakryju si tvář. „A z toho je mi ještě hůř. Proč přiletí až na zápas? Proč nepřiletí dřív, aby mě viděl ještě předtím?“

Melanie pokrčí rameny.

„Co když má Nora pravdu a on už mě nechce?“

Rozchechtá se. „Dobře, tak za prvé, Nora je naivka, co jí koks vypálil díry do mozku. Navíc se tu ani neukázala, i když mi slíbila, že sem za tebou bude chodit a postará se o tebe, ale místo toho je bůhvíkde. Ona je pryč a ty jsi podle všeho taky pryč, protože já tu slyším mluvit hormony.“ „Nemůžu uvěřit, že mě tam nechce. Možná mu někdo ukradl telefon a napsal mi místo něj. Možná nějaká pitomá coura.“ „Brooke, vždyť on se evidentně snaží chránit tebe i to malé.“ Mel protočí panenky a natáhne se po ovladači na televizi.

Stvůry v mojí hlavě nad jejími slovy uvažují. Malému se daří dobře. A jestli mi dá doktorka

zelenou, proč by mě tam nechtěl? To mu vůbec nechybím?

„Prostě tomu nerozumím,“ zanadávám, popadnu jeden z těch hloupých časopisů, co jsem četla snad tisíckrát, a mrštím s ním o zeď.

Melanie položí ovladač a pohladí mě po vlasech. „Víš, jak se říká, že muži jsou z Marsu. Pár těch,

s kterými jsem chodila, muselo přiletět snad z Kreténusu – byli to naprostí kreténi. A ty, moje milá, jsi těhotná. Stresovala ses, že o to dítě přijdeš, nervovala ses, protože ti chyběl tvůj mužskej a protože tě

s tím miminkem tvoje máma a táta nijak nepodpořili, a Nora ti nepomáhá už vůbec. Zkyslas tu se mnou, s magorem, mezi čtyřmi zdmi. Sedíš tu už třetí týden a ani ses nedostala na slunce. Holka, právě proto se každý v Big Brotherovi dřív nebo později zbláznil, ale oni tam aspoň měli bazén.“

Z legrace ji šťouchnu a zasměju se.

Ale o několik hodin později zírám do zdi obývacího pokoje a přemýšlím nad všemi možnými důvody, proč mě tam Remington nechce. Protože se vídá s jinou. Protože si uvědomil, že dítě – jak se taky zatím ukázalo – znamená víc potíží, než muž jako on chce přijmout. Mučím se, ale moje mysl se nehodlá zastavit.

„Jsi myšlenkami na míle daleko. Na co myslíš? Na Remyho?“

„Teď už je nejspíš v ringu.“

Právě teď ho vidí stovky lidí. Stovky žen křičí jeho jméno a touží po něm. Právě teď se jeho modré oči dívají na něco nebo někoho jiného, když přelétají pohledem obecenstvo, v němž já nestojím.

A i když bude tady, ve městě, nechce mě tam a já ani nevím, co mám dělat.

„Nepřenášejí to třeba někde živě? Pojď, vsadím se, že určitě ano!“ Dostrká mě do ložnice, spustí můj laptop a začne googlit. Srdce mi poskočí, když si uvědomím, že to vážně možná někde dávají. Vypískne, když najde odkaz a zvýší hlasitost přenosu. „Tady je. Pojď sem! Ne, to není on – myslíš, že už skončil?“ Pročtu si komentáře. Několik jich zmiňuje jeho jméno, ale pisatelé se hlavně ptají, kdy už bude na řadě. Chci ho vidět. Najednou mě Mel chytne za ruku, když moderátor zvedne mikrofon

a podezíravým hlasem se zeptá diváků: „Slyším v davu jedno jméno. Ozývá se pořád hlasitěji. Slyšíte ho taky?“ Zakryje si jedno ucho a diváci jako jeden muž zakřičí:

„URAGÁN!“

V břiše se mi rozletí motýlci, když ten muž pokračuje: „Přesně tak. Přesně TAK, dámy a pánové!

Přivítejte v letošní sezóně dosud neporaženého, toho jediného a jedinečného, Remingtona Tatea, Uragááááána!“

Žaludek se mi sevře, když vejde do arény. V pozadí záběru řvou diváci, zatímco kamera míří přímo na ring. A pak do něj vstoupí, hbitý a mrštný, tak jako vždy. Strhne si saténový plášť s nápisem URAGÁN na zádech – a z řevu ženských mi skoro praskne monitor. V zadních řadách zahlédnu ceduli s nápisem NAVŽDY JEN URAGÁNOVA.

Naprosto fascinované se s Mel díváme, jak obchází ring. Usmívá se, opájí se pozorností žen i mužů.

Pak se zastaví a automaticky se zadívá na místo, kde obvykle sedávám, a úsměv mu povadne. Na vteřinu ztuhne, protáhne si krk, vrátí se zpátky k Rileymu a na diváky se už neotočí.

„Aaach, řekla bych, že mu taky chybíš. Nikdy se do svého rohu takhle nevrátil.“ Melanie vzdychne.

„Brooke? Brooke?“ Brečím do polštáře.

„Brookinko, co se děje?“

„Já nevím.“

„Brooke, co ti je? Je ti špatně?“ Stisknu polštář pevněji a otřu si slzy.

„Bože, v tomhle bytě napršelo za poslední tři týdny víc než v celým Seattlu,“ zavrčím. Potom vstanu a jdu pryč. Do kuchyně pro kapesník. Otírám si tváře, když uslyším tupé žuchnutí a řev diváků.

Rychle se vrátím zpátky a nakouknu na obrazovku. Tváří dolů tam na zemi leží muž, Remington stojí nad ním, rozkročený, hruď se mu prudce zvedá, paže visí podél boků. Ztělesněný bůh války

na vítězném tažení. Muž, po němž toužím každou bolavou molekulou svého těla. Chlap, jenž může mít kteroukoli ženu na tomhle světě a který mě možná už nechce. A já si nedovedu představit, jak drtivě mi to zlomí srdce, pokud budu muset zbytek života prožít bez něj.

„Uragán! Dámy a pánové! Váš vítěz, kterého v této sezóně zatím nikdo neporazil! Muž na první příčce letošního šampionátu, URAGÁÁÁÁN!“ Píchne mě u srdce. Popadnu počítač, obrátím ho tak, abych viděla na monitor. Spatřím ho, jak s paží nad hlavou popadá dech. Neusmívá se. Je naprosto vážný, ztěžka oddechuje a dívá se do davu, jako by byl v myšlenkách už jinde. „Tolik tě miluju… Nevím, co pro to mám udělat, ale nakonec mě budeš zase milovat,“ zašeptám a pohladím jeho tvář na monitoru.

„Budeš táta, Reme!“ vykřikne Melanie. „A mamča tvýho malýho tě moc miluje!“

Remington se otočí na rozhodčího, a když přikývne, moderátor vyvolá další jméno. Žaludek se mi sevře, když pochopím, že hodlá dál zápasit.

Melanie zvedne vyzvánějící telefon a já si uvědomím, že jsem jí zapomněla říct, aby to nedělala.

„Riley! Co… No, je v pohodě. Opravdu? Teda, vlastně ne, taky je jí mizerně.“ Zavřu oči a zadívám se na svůj telefon, když si uvědomím, že ti dva spolu diskutují o tom, jak hrozně nám oběma je. „Ano, ano. Řekla jsem jí, že přijde. Hned po zápasu? Dobře, to bude mít určitě radost.“ Zavěsí. „Remington právě dobojoval a chtěl vědět, jestli jsi v pořádku. A Riley chtěl vědět, jak ti je, protože Remingtonovi je hrozně. Chtěl, abych ti vyřídila, že brzy dorazí do města.“ Jsem naštvaná, že jsem uvězněná v tomhle bytě, ale nejvíc mě štve, jak moc ho chci vidět. Nemůžu snést pomyšlení, že bude bojovat tady, v Seattlu, a já ho přitom neuvidím.

Impulzivně popadnu telefon a vytočím číslo.

„Můžu mluvit s doktorkou? Tady Brooke Dumasová,“ ohlásím se a dlaní zakryju mikrofon.

„Melanie, je mi jedno, jestli mě nechce vidět. Já ho vidět chci a taky ho UVIDÍM. Tečka.“

„O čem to sakra mluvíš?“

„Odvezeš mě k aréně.“

„Vždycky jsem se chtěla zkusit převléknout za starou paní, už od chvíle, co jsem poprvé viděla Tátu v sukni,“ přizná Melanie, když z krabice vytáhne paruky, které jsme si objednaly přes internet.

„Mel, nevstanu z kolečkového křesla – pověz mi ještě jednou, že bude všechno v pořádku.“

„Holka, doktorka ti to povolila. Všechno bude v pořádku. Remy nebude tušit, žes tam byla. Jsme mladý holky, Brooke! Žijeme jen jednou.“ Rozhodně přikývne a navleče si květované „babičkovské“ šaty.

„Ale já řekla doktorce, že pojedu za přítelem k němu domů,“ připomenu jí.

„Ring je pro Remyho druhým domovem. Nesmíš podceňovat sílu štěstí. Lidi se uzdravují rychleji, když jsou se svými milovanými. A děťátku se to zalíbí, viď že jo, ty jedno loztomilé mlňátko,“ zašišlá mi na břicho. Potlačím smích a odstrčím ji, ale uznám, že má pravdu. Děťátku se to určitě bude líbit. Už teď jako by se mi do žil vlila nová síla. A nemyslím, že by malému prospívalo, kdybych se dál litovala. Miluju komplikovaného muže a mé city k němu jsou také komplikované. Promyslela jsem to snad tisíckrát, ale je mi ukradený, že mě tam nechce. Jdu za svým mužem. A basta.

„Co myslíš?“ zeptám se Mel, když si upravím blond paruku po ramena.

„Super. Vypadáš docela lacině. Teď tě namaluju.“ Nanáší mi na obličej vrstvu make-upu, zatímco já se snažím ukočírovat srdce, jež mi v hrudi divoce buší.

„Mel, moje kůže potřebuje i dýchat.“

„Huš, ticho. Teď já.“

Zadívám se na sebe do zrcadla, zatímco se sama maluje. „Dobře, vypadám jako šlapka. Budou se nás ptát, kolik si účtujeme.“

„Ty hlupáčku, nesmíš přece vypadat jako ty.“

„Ale ty vypadáš super! Jsi sexy babča – proč nemůžu i já?“

„Protože já můžu chodit a ty musíš sedět v křesle.“ Přistrčí mě k zrcadlu, abychom se na sebe podívaly, navlečené v květovaných šatech. Mel si vzala ještě kašmírový svetr a do šedovlasé paruky si přišpendlila květinu, já si na blond hlavu nasadila čelenku, aby mi paruka seděla na místě. Vůbec si nejsem podobná, a kdybych přidala ještě ty velké brýle, které jsme taky koupily, byla bych už úplně někým jiným, ale jsou moc velké a nepohodlné a já je nakonec schovám do kapsy šatů.

„Nechci ho rozptýlit, víš? Remy nesmí vědět, že tam jsem. Možná by se naštval. Nechci ani pomyslet na to, co by udělal – je nepředvídatelný. A když jsme se předtím pohádali, skončilo to rozchodem, Mel.“

„Moje milá, podle těch růží, co ti nechává posílat, na tebe pořád myslí. Neboj se! Hned tě pak odvezu zpátky. A teď už vypadneme z TOHOHLE ZATRACENÝHO BYTU! Juchúúúú!“

O půl hodiny později zjistíme, že aréna není zrovna bezbariérově přístupná. Mel měla co dělat, aby mě vytáhla z taxíku do křesla a pak odvezla do klubu, do výtahu a do podzemní arény. Supí a funí

a opakuje, že už tak dobře nevypadá. „A to jen kvůli tobě, kámoško.“

Směju se, jak směšně vypadá, když se snaží přesvědčit lidi, aby nám pomohli dovnitř, ale jakmile se dostaneme do nacpané arény, cítím se tu najednou jako doma, ovšem s pocitem štěstí se zároveň vrací nervozita, že mě sem nepozval.

Tady jsme se poznali. Tady jsem během jediného nádechu ztratila srdce. Tady se se mnou

pomiloval pouhým vyřčením mého jména. Tady mě políbil. A tady ovládl arénu silou uragánu a pak si mě podmanil.

Po snad tisíckrát zopakovaném „promiňte, s dovolením, procházíme“ nás Mel konečně dostane

k našim místům. Vstupenky jsem koupila na vlastní kreditku a plácla jsem se přes kapsu, protože jsem koupila místa do první řady, i když ne úplně do středu. Jsou to dobrá místa, Uragánovi tak budu nablízku. Copak se mnou nechce mluvit? Nechce mě snad vidět? A já přitom umírám touhou spatřit

z něj byť jen centimetry.

„Nezapomeň, že máš vypadat jako stará paní, Mel,“ zašeptám, když začne první zápas večera.

„Ta ženská nás pořád sleduje,“ zašeptá mi ustaraně Mel a ukáže za nás, ale já se ani neotočím.

„Vypadá jako mužatka. Trochu děsivý.“

Rozhlížím se, jestli nezahlédnu Petea. Nakonec ho spatřím. A na sedadle hned vedle něj, kde obvykle sedávám já, sedí Nora, usmívá se a flirtuje s ním.

„Páni, Nora přemluvila Petea, aby jí sehnal lístek?“ podiví se Melanie.

Nevím proč, ale vidět někoho jiného, kohokoli, dokonce i svou sestru, v sedadle, které patří mně,

ve mně probudí tisíce hadů plných žárlivosti. A už jsem zase naštvaná. Ne, nejsem naštvaná. Zuřím, že mi Remington řekl, abych sem nechodila. Ten parchant.

Najednou je ring prázdný. Vidím, jak do arény přichází Riley, aby zaujal místo u rohu ringu. Puls mi vyletí k výšinám.

„Když naposledy vstoupil do této arény, zvítězil rekordním knock-outem a vydal se za jednou

z nás…“ ozve se reproduktorů hlas moderátora. Ženy ječí a moje vlastní srdce se tou vzpomínkou rozbuší. „Vy víte, koho mám na mysli. MUŽE, kterého CHCETE VIDĚT. Pozdravte toho jediného a jedinečného Remingtona Tatea, vašeho Uragááááána!!“

Melanie zadrží dech, pak zašeptá: „Paneboženanebi, vidím ho.“

Tep mi vyletí ke stropu, když spatřím povědomý červený plášť, jak se blíží k ringu, ale z toho pitomého křesla pořádně nic nevidím. „Nevidím ho!“ Bože, proč ho můžou vidět všichni, jenom já ne?

„Jde k ringu! Jdou za ním nějaké holky, ale nevšímá si jich. Je to bůh, Brooke… Bože můj…“

A potom ho konečně spatřím i já. Srdce se mi doslova zastaví a žaludek se mi sevře city k němu.

Miluju ho… Nenávidím ho… Miluju ho.

Konečně vstoupí do mého zorného pole, celý v rudém, a vyhoupne se do ringu, tak ohebný

a mohutný, tak elegantní a mrštný. Reflektory ho osvětlují, když si sundává rudý plášť. A najednou je tam. Tak mužný a drsný. Ztělesněná fantazie všech žen a můj život.

Nikdy nezapomenu, jak vypadá právě teď, v boxerských šortkách, každý sval vypracovaný, pevná hruď, opálená kůže. Nikdy nezapomenu, jak se usmívá do davu. Umírám. Vypadá tak úchvatně. Tak dokonale. Vyzařuje ryzí mužskou sílu a vitalitu. Jako by se vyvaloval na pláži, zatímco já živořila

v pekle. Jako by se ani všechna světla arény nemohla dočkat, až políbí jeho pokožku. Rozpřáhne paže, napne svaly a pomalu vykročí, aby obešel ring. Aréna se pod koly mého křesla chvěje – řev je ohlušující.

„Pusť se do nich, Uragáne!“ křičí diváci za mnou. „A pak se pusť do mě!“

Ukáže jim své dolíčky, oči mu září. Vypadá tak šťastně, že ho chci udeřit. I když ve skutečnosti tam chci nakráčet, políbit ho a pak ho udeřit. „Brooke, jsem asi hodně mizerná kámoška, protože toužím po tvým chlapovi, ale prosím tě, řekni, že mě chápeš!“ žadoní Mel úzkostně. Jsem znechucená sama sebou. Opustil mě, a přesto tu sedím a lezu za ním jak šílená fanynka. Ale já po něm toužím, protože je můj.

MŮJ.

„A nyníííí, dááááámy a pánové, přivítejte vládce všech nestvůr, Hektora Hexe, Herrrrrkulaaaa!“ ohlásí moderátor a Mel vydechne: „No saaaaakra.“ Vládce nestvůr vejde do ringu a já mám okamžitě pocit, že se pod jeho kroky musí chvět zem. Ještě nikdy jsem ho neviděla, ale ten chlap musí být větší než Řezník. Žaludek se mi sevře. Ten bojovník je obrovský jako Gargantua.

„Z který části galaxie přiletělo tohleto?“ zamumlá si pro sebe Mel, zaskočená stejně jako já.

Remy si s ním poklepe pěstmi v rukavicích, pak odstoupí a protáhne si paže. A já nemůžu spustit pohled z tetování na jeho bicepsech. A celé mé tělo se chvěje při vzpomínce, jaké bylo se ho dotýkat.

Cink.

Přejdou do středu. Srdce se mi zastaví, když vládce stvůr zasáhne Remingtona do žeber a Remy mu to oplatí trojitým zásahem tak rychlým a mocným, že druhý muž o tři kroky ustoupí.

„Brooke, bože můj,“ vykřikne Mel. „Bože. Můj!“

Obr se rozmáchne a zasáhne Remyho přímo do žaludku. Slyším tupý zvuk nárazu a trhnu sebou, Remington ale útok oplatí. Rychle a tvrdě. BUCH BUCH BUCH! Obr padne. Remington obkrouží ring, zatímco čeká, až jeho soupeř vstane. Ztělesněný hřích a elegance, můj mocný modrooký lev.

Moje tělo si pamatuje, jaké bylo cítit toho lva nade mnou. Ve mně. Jak se jeho boky pohybovaly.

Jak mě jeho ruce laskaly. Tiskly mě. Svíraly. Jak mě olizoval, ochutnával, líbal.

To monstrum vstane a potřese hlavou, jako by se mu točila, ale než stihne zaútočit, Remington mu zasadí pravý hák a muž padne k zemi.

Melanie to nevydrží, vyskočí na nohy a zakřičí:

„ANO! ANO!! TY JSI KRÁL TÝHLE DŽUNGLE!“

A on se za tím hlasem s úsměvem otočí a já ztuhnu, když nás spatří. Usmívá se přímo na nás, na své fanynky, dívá se na nás a najednou se jeho postoj změní – celé tělo jako by se náhle probudilo.

Dolíčky mu ve tvářích zůstanou, ale oči zlehka přivře, když se na nás upřeně zadívá – jako dravec na lovu.

Jako by mi z plic vyrazil všechen vzduch.

„Poznal tě po hlase, ty hloupá!“ syknu a zatahám Mel za sukni, aby si sedla.

Ale on se nedívá na Melanii. Ne. Remy se dívá přímo na mě. Nohy má lehce rozkročené, hruď se

mu zvedá a jeho pronikavé oči hledí na mě. Jen a pouze na mě.

Boří do mě modrý pohled, zvědavý i tázavý zároveň, a náhle si až moc uvědomuju, co mám na sobě.

Černé linky kolem očí, směšně rudou rtěnku, vrstvu make-upu… Tiše a naléhavě se modlím, aby mě přece jenom nepoznal.

Roztřeseně vydechnu, když stočí pohled napravo, na Mel, jež si právě upravuje paruku.

Jestli jsem si na zlomek vteřiny myslela, že mi to projde, tak jsem ho naprosto a docela podcenila. Znovu na mě stočí zrak a pomalu, pomaličku zavrtí hlavou.

Hruď se mi sevře tak tvrdě, až se bojím, jestli se mi nerozdrtilo srdce.

Prohrábne si vlasy, chvíli neklidně přechází po ringu, pak oči zase zvedne, zadívá se přímo na mě a znovu zavrtí hlavou – a tentokrát se mu ve tvářích objeví dolíčky. Jako by mnou projel elektrický proud, když jeho oči potemní žárem. Svůdně se usměje, plně si jako chlap vědom toho, že já, na rozdíl od všech ostatních, jsem jeho fanynka číslo jedna.

Ví přesně, kdo jsem. V očích mu spatřím smích a skoro slyším, jak říká: Já vím, kdo jsi. Vidím tě.

Já tě sakra vidím!

Chci si strhnout ten směšný převlek, vyskočit na něj a držet se ho jako kmene stromu. Popadnout ho za tu jeho pevnou čelist a políbit ho na ústa, utopit se v jeho polibcích a zaplavit ho láskou, jež se

ve mně hromadila po všechny ty týdny.

Když ohlásí dalšího protivníka, sevře ruce v pěst, ale nespustí ze mě oči, ani když muž vstoupí do ringu. Svírá a povoluje pěsti a oči mu plápolají žárem. Cítím, jak se mi jeho pohled propaluje do samého nitra.

Zazní zvonec a Remington na mě mrkne. Mrkne a dav se rozeřve.

Melanie vypískne a stiskne mi ruku. „A teď mi hezky zopakuj, že tě nechce, naivko!“ Ukáže

na sebe. „Já jsem z něj nadržená a to ani nejsem ty! Bože můj! Určitě si právě představuje, jak to s tebou dělá!“

Skoro zasténám, když boj započne.

Remington vypadá, jako by do něj někdo vlil novou energii. Svého soupeře opakovaně zasahuje direkty, zvedáky, háky a mezi jednotlivými údery se na mě podívá, jako by se chtěl ujistit, že ho vidím.

Vidím ho.

Já ho vidím. Cítím.

Chci.

Já ho sakra miluju víc než kohokoli a cokoli na celém tomhle světě.

Naprosto fascinovaná sleduju boj a je mi jasné, že jeho soupeř nemá sebemenší šanci.

Po všech těch týdnech, kdy mě ovládaly hormony, a muž, jehož nade vše miluju, mi chyběl

k zbláznění… tu konečně je. Poprvé po několika týdnech jsem mu nablízku a umírám touhou být zase s ním. Opěrky křesla svírám tak, že mi zbělaly klouby. Chci ho v sobě víc, než se chci nadechnout.

Nedokážu myslet na nic jiného – jenom na to, že je můj a já jeho a že ho nenechám odejít. A že jestli mě někdy nebude chtít, tak já ho donutím, aby mě zase chtěl. A že se ho nikdy v životě nevzdám.

S každým dalším vítězstvím znovu a znovu vyvolávají jeho jméno, paži mu zvedají nad hlavu, dav řve a ty modré oči mě vždycky vyhledají a spatří, že tu stále sedím, v tom směšném oblečení. A jeho čelist se mu pokaždé zatne a tělo napne, jako by nemohl snést, že mě vidí, ale nemůže se mě dotknout. Moje tělo na ten pohled reaguje, chvěju se, kdykoli se na mě zadívá. Sice vypadám hrozně, ale on mě pořád chce. V očích mu plane žár, v jeho duhovkách se zračí příslib, že mě brzy ovládne. Srdce mi poskočí.

Pamatuji si ho.

Pamatuji si jeho pokožku, dotek jeho mozolů. Jeho dech. Vidím ho, jak tam stojí, lesklý potem, tělo

dokonale vytvarované a vypracované. Skoro ho cítím na jazyku, téměř cítím, jak do mě proniká. Po celý večer mě ovládá mocná směsice štěstí, vzrušení, napjatých nervů a neutuchající touhy.

„Mel, až za mnou přijde, nechci mít na sobě tyhle hadry,“ přiznám se. Štve mě, do čeho jsem se to vůbec navlékla. Vypadám hrozně, lacině, špinavě a směšně. Nechtěla jsem, aby mě v tomhle Remy spatřil. „Dobře, tak tě odvezeme domů. On za tebou přijede,“ dodá. Začne tlačit křeslo ke dveřím, když najednou uslyším nadšený výkřik moderátora: „KNOCK-OUT! Přesně tak, dámy a pánové! Vítěz dnešního večera, váš Uragáááán!!!“

Diváci kolem mě začnou skandovat jeho jméno: „Uragán! Uragán!“

„No jistě že uděláš přesný opak toho, co jsem ti řekl,“ ozve se za mnou hrdelní, hluboký a k zešílení sexy hlas. Pak se přede mnou objeví mohutná hruď a náhle mě dvě zpocené paže zvednou do náruče. Remington se otočí na Melanii a slyším, jak jí říká, málem vrčí: „Já už se o ni postarám. Riley tě může odvézt domů.“

Obklopuje mě jeho vůně, zcela mě odzbrojuje. Chci ho praštit do hrudi a říct mu, ať mě postaví

na zem, protože se na něj pořád trochu zlobím, ale místo toho si na jeho zátylku propletu ruce, protože se bojím, že spadnu, a nehnutě se opájím tím, že jsem konečně v jeho náručí. Je to příjemné. Děsivě příjemné. Pod sebou cítím napínající se bicepsy, jeho svalnatá předloktí se lesknou potem, stejně jako celé tělo. Celé to nádherné tělo strážící jeho komplikovanou duši.

„Bav se, Brooke,“ popřeje mi Mel a oči se jí třpytí smíchem, když mě poplácá po rameni a zašeptá mi do ucha: „Přísahám, že takový lesk v očích jsem ještě nikdy neviděla. Ten chlap tě strašně chce.“ V šatně mě přivítá Riley, na tváři rozzářený úsměv. „No nazdar, Brooke! Teda předpokládám, že jsi Brooke, když tě drží Remington,“ dodá a podá mu do ruky malý vak. Remy na něj kývne a něco mu tiše řekne, pak mě odnese ven a usadí do taxíku. A místo aby mě vzal rovnou domů, řekne řidiči, aby nás odvezl do hotelu dva bloky odtud. Je dehydrovaný, takže rozváže pytel, vytáhne lahev iontového nápoje a mocnými loky ji celou vypije; volnou rukou si mě přidržuje na klíně. Pokusím se pohnout, ale on mě pevně sevře kolem pasu. Srdce mi bolestivě naráží do hrudi, když zastrčí lahev zpátky do pytle. Potom skloní hlavu a dlouze, zhluboka se mě nadechne. Toužím po něm. Pořád se na něj zlobím, ale mezi stehny mé tělo pulsuje touhou tak silnou, že to hraničí s bolestí.

Remy vezme do rtů lalůček mého ucha. Dýchá ztěžka, pod zadkem cítím jeho vzrušení a vím, že mě chce. Zoufale mě chce.

„Bože,“ zachraptí. Jeho paže mě svírají, do ucha mi proniká jeho jazyk. Tělo se mi chvěje vzrušením, stěží potlačím zasténání. Jsem rozpolcena, chci ho udeřit a políbit zároveň, protože mě ničí. Kalhotky mám provlhlé, ňadra mě tíží, u srdce mě pálí, celé tělo mě bolí. Noří jazyk do mého ucha, objíždí jím jeho lasturu a sálá stejným zoufalstvím, jaké cítím i já. Když dorazíme do hotelu, dusím se vztekem a zároveň se chvěju chtíčem z vědomí, jak silně musel Remington na sedačce auta potlačovat své vzrušení, když mě líbal, hladil a laskal. A nasával do plic mou vůni, jako by hladověl po vzduchu. Vyzvedne si v recepci klíč, a když stojíme ve výtahu, stísněným hlasem ho požádám, aby mě už postavil.

„Brzy se dočkáš,“ přislíbí. Když na mě shlédne, z očí mu sálá žár.

Přestože mě těma modrýma očima vidí v těch nejméně svůdných šatech, jaké kdy kdo vymyslel, s tím mizerně naneseným make-upem a lacinou rudou rtěnkou, živočišná vášeň jeho pohledu mě zasáhne jako blesk čiré rozkoše. Jako by se mi tělo proměnilo v probouzející se sopku. Krev se mi v žilách vaří mocnou směsicí vzteku a vzrušení. Ale vzrušení rychle přebírá nadvládu, jak mi do plic stále silněji proniká vůně jeho těla. Jazyk mě v ústech bolí. Chci olíznout jeho krk, zakrýt ta svůdná ústa svými rty a přinutit ho, aby

mi ukázal, jak moc mě chce a miluje.

Srdce mi divoce buší, když odemkne dveře, vnese mě dovnitř a zamíří chodbičkou do ložnice. Tam mě položí na kraj postele.

„Nevím, jestli tě chci víc políbit, nebo uhodit,“ přiznám hlasem chvějícím se emocemi.

Pak ale jako by se mi navrátila síla. Vrazím mu pěst do břicha tvrdého jako skála a strčím ho

do hrudi, až o krok ustoupí. Popadnu ho za přenádhernou tvář a prudce přitisknu rty na jeho ústa. Ta chuť mě rozechvěje, vzrušení ve mně narůstá. Odtrhnu se od něj a znovu ho uhodím do hrudi.

„Tvoje písničky mě rozbrečely! Chyběl mi tvůj hlas, tvoje ruce! Kvůli tobě je ze mě plačící těhotná troska, a ty přitom chceš, abych zůstala sedět doma jak hodná ženuška a čekala, zatímco ty jsi tam venku a všechny ženský po tobě šílej! To nechci. A nehodlám taková být – je to jasný?“ „Je to jasný.“ Skloní se ke mně, vezme mě za zátylek a pak mě po kůži pohladí jeho hlas, potemnělý touhou. „Tak už mě znovu polib…“ Přitáhne si mě blíž a já ho tentokrát do hrudi udeřím mnohem slaběji, spíš jen zasténám na protest.

„Dotkl ses nějaké jiné?“ zeptám se ztrápeně a pokusím se vykroutit. Sevře mě ještě pevněji a upře na mé rty hladový pohled. „Ne.“

„Tak proč jsi mě nechtěl vidět? Já to nechápu!“

V očích se mu zoufale zableskne. „Nemusíš mě chápat – prostě mě sakra miluj! Dokážeš to?

Dokážeš?“ Palcem mě smyslně pohladí po rtech. „Dokážeš?“

Neodpovím. Nemůžu. Smyslné oči upírá na mou tvář a já se opájím pohledem na něj, na jeho hranatou bradu pokrytou strništěm, modré oči, rozcuchané vlasy, vysoko posazené lícní kosti, hranatou bradu, tmavá obočí, překrásné rysy jeho tváře, tak toužebně blízko, že mě všechno uvnitř bolí. Slyším, jak šeptám: „Ještě pořád mě miluješ?“

„Ty si snad děláš legraci,“ zírá na mě nevěřícně.

Zasténám, když mě pohladí po zátylku. Zaplavuje mě svou blízkostí, opájí mě vůní svého potu, mýdla i jeho samotného. Kdykoli je mi nablízku, moje smysly zbystří a emoce se ve mně rozbouří. Tolik hodin a dní mi chyběl, tolik hormonálních bouří jsem protrpěla. Hlas se mi chvěje, když znovu promluvím. „Ještě pořád mě miluješ? Tak jako dřív?“

„Miluju tě k zbláznění!“ vykřikne nevěřícně.

Zavřu oči a tiše vydechnu, držím se těch slov jako záchranného lana.

„Každou růží jsem ti vzkazoval, jak moc tě miluju,“ zašeptá hluboce, chraptivě. Znovu mě palcem pohladí po rtech, tentokrát trochu drsněji, vášnivěji. Jeho hlas, sametový a silný, ve mně probouzí žár a horkost.

„V ústavu dostala jedna doktorka růži. Řekla mi, že jí ji dal její manžel, protože ji miluje a je pryč.

Růže přece pošleš někomu, koho miluješ, ale nejsi s ním, abys mu to mohla říct, ne? Brooke, nikdy dřív jsem to neudělal, ale strašně mě bolelo vidět tě jenom na zatraceným monitoru. Bolelo mě ti psát. Bolelo mě to víc než zasranej zásah v ringu!“

Roztáhne dlaň na mém krku, jako by se mě chtěl dotýkat, jak nejvíc to je možné. Oči mu září tak pronikavě, až mě z toho srdce bolí ještě silněji.

„Neslyšela jsi snad ty písně? Všechny byly jenom pro tebe, Brooke. Nedošlo ti, že na tebe myslím?

Že mi chybíš? Jestli to nestačilo jako důkaz, že tě miluju, tak mi řekni, co jsem podělal!“

„Chtěla jsem, abys mi řekl, že mě chceš na zápasu! Tak jako vždycky. Vždycky jsi mě tam chtěl.

Proč ne teď? A proč jsi za mnou před zápasem nepřišel?“

„Bože, chci tě jako nic jinýho! Myslíš si snad, že pro mě to nebylo peklo? Kdybych za tebou přišel před zápasem, myslíš si, že bych našel sílu od tebe odejít? Jak si můžeš sakra myslet, že je to pro mě snadný, Brooke? Jak?“ Čiré zoufalství v jeho očích mě zasáhne tak hluboko, že musím sklonit hlavu, protože ne, nemyslím si, že to pro něj bylo snadné. „Myslíš, že mě potřebuješ, jiskřičko?“ Ta chraplavě zašeptaná otázka mě rozechvěje. Musím stisknout stehna, aby se mi přestala chvět. „Zlato, ty mě potřebuješ ani z poloviny tolik, jak moc já potřebuju tebe.“ V jeho hlasu se ozývá nekonečný smutek, tak nečekaný, že k němu ihned zvednu zrak. „Bojuju jen z poloviny tak dobře jako dřív. Nemůžu se soustředit. Nemůžu spát. Nemůžu se dostat do hry. Tam venku jsem jako robot. A tady,“ přitiskne si pěst na hruď, „cítím prázdno. Snažím se tě chránit. Tři doktoři, tři, tvrdili, že musíš první tři měsíce zůstat v posteli. Nesmíš cestovat. Nemůžu se s tebou vídat, nemůžu se s tebou milovat – snažím se udělat, co je správný, přitom všechno ve mně křičí, že jsi MOJE!“ Přimhouří oči, prudce se nadechne. „Dokud budeme ty i já dýchat, budeš patřit jenom mně.“ „Remy, moc se omlouvám. Já už z toho taky magořím.“ Zakryju si tvář a snažím se dýchat skrze sevřené hrdlo, ale on mě chytne za zápěstí, přinutí mě přitisknout ruce k bokům a zaboří ledově modrý pohled do mých očí. „Tak moc tě miluju.“ Vezme můj obličej do obou mozolnatých dlaní. „Tak zatraceně moc tě miluju, Brooke, že pořád nevím, jak to zvládnu,“ přizná a políbí mě na kořen nosu. „Chybíš mi. Chybí mi tvůj úsměv, když se na mě podíváš. Chybí mi, jak naše postel voní, když jsi tam se mnou. Miluju tě jak nic jinýho v celým mým životě. Zevnitř mě jako nemoc sžírá chuť za tebou přijet a odvézt si tě k sobě.“ Rozechvěju se. Všechny ty emoce, rozbouřené hormony, všechny buňky mého těla do jedné, celé mé bytí, ta slova rozechvějí. Celé tělo mi pulsuje láskou, chtíčem a fyzickou bolestí, že nemůžu být s ním. Roztřeseně zvednu ruku a pohladím ho po neústupné čelisti. „Tohle,“ vydechnu tiše, „vidím ve své ložnici. Tuhle tvář. Vidím pouze tuhle tvář, Remy.“

„Zatraceně, tak už to ze sebe sundej, ať vidím svoji skutečnou Brooke.“

Strhne mi paruku a odhodí ji stranou, a když oba zvážníme, zadívá se mi do očí. Vzduch mezi námi pulsuje napětím a touhou, jako by žil vlastním životem. „Proč by kdokoli zakrýval tak nádherné vlasy?“ Pak mi stáhne síťku z hlavy; pokoj naplní tichý, šustivý zvuk. Silné prsty pomalu zanoří do mého drdolu a začne mi uvolňovat jednotlivé prameny. Jeho dotek cítím až hluboko v páteři. Když konečně osvobodí i poslední mahagonový pramen a vlasy se mi rozlijí po ramenou, stehna se mi žárem málem rozpustí. Po krku mu stéká pramínek potu, břicho se mu také leskne. Hruď má tak pevnou a mohutnou, neproniknutelnou jako ocel. Jako by mu nic nemohlo ublížit. Paže se mu napínají, jak mě hladí po zádech.

Když promluvím, hlas se mi třese víc než kdy dřív. „Měla jsem být stará fanynka.“

„Moje,“ zašeptá tiše, hluboce, chraplavě.

„Cože?“

„Patříš mi, moje sladká… nezodpovědná… nejoblíbenější fanynko.“ Opět patřím jemu…

Zasténám a on mě uslyší. Do nitra mě zasáhnou výboje rozkoše, když mi rukou vklouzne pod šaty. Upírá na mě modré oči plné života, prsty si razí cestu po mém vnitřním stehně. Srdce mi divoce bije. Zadívá se na má ústa a, bože, topím se v touze. Skloní se, aby ochutnal moje rty, rozevřel je, zatímco pod šaty mi rukou proniká pod tenkou látku kalhotek. Jazykem pohladí ten můj, a když mě položí na postel, zachvěju se. Rozevřu rty a tiše zasténám.

Připadá mi to tak správné… Tak správné… Tak správné…

Dráždí mě tím, jak si pohrává s látkou mezi mými stehny, pak ji odsune stranou a konečně, konečně se mě dotkne prsty. Zuří ve mně bouře touhy. Něžně ho políbím. Chutná jako on, ale taky po mojí rtěnce. Umírám, když rozhrne záhyby mého těla a jeho jazyk znovu zaútočí. Horký a vlhký tančí

s mým, vybízí mě, abych ho následovala a pila z jeho úst… A pak do mě pomalu vnoří prostředník.

Mé tělo se mu vyklene v ústrety.

Zašeptá mi do úst: „Dorazila jsi na zápas. Tak teď v mé náruči dorazíš na vrchol.“

Zalapám po dechu, když pronikne prstem do mého těla. Cítím, jak ho mé nitro svírá, touží mít ho

v sobě. Palcem začne dráždit klitoris, a když se odtáhne, aby mi viděl do obličeje, zatímco si pohrává s nejvlhčí, nejintimnější částí mého těla, na rtech má šmouhu od rtěnky, čelist pevně zaťatou vášní.

Oči mu modře září a dívají se na mě z překrásné tváře. Bože, vypadá tak sexy, jako by ho snad políbila jiná žena. Žárlím sama na sebe i na svou vlastní rtěnku. Nitro se mi bouří, hlava se mi točí.

„Remingtone…“

Zasténá a znovu mě políbí, tentokrát rychle a tvrdě, pak svůj prst vysvobodí.

Beze spěchu rozepíná jeden knoflík mých šatů za druhým. Každá buňka mého těla šílí, když se posadím a pomůžu mu je rozpínat zespodu, zatímco on pracuje na těch vrchních.

„Rychle, bože, dotýkej se mě,“ žadoním.

„Šššš,“ tiší mě a potom šaty rozevře a odhalí tak bílé bavlněné spodní prádlo. Bradavky se mi tlačí do látky podprsenky, kalhotky mám provlhlé. A jeho oči jsou temnější a hladovější, než jsem vůbec kdy považovala za možné.

„Bože, tolik tě chci.“

A než si uvědomím, co má v úmyslu, rozepne mi podprsenku, sundá ji a odhodí a okamžitě zakryje bříšky palců mé dvorce. Líbá mě na ústa, hraje si se spodním rtem, poté s horním a pak konečně skloní hlavu a vezme jednu bradavku do úst.

Aaaach, slyším. Samu sebe. To já vydávám všechny ty vzdechy. To já se proti němu vzpínám.

Laská mě špičkou jazyka přes ztvrdlý hrot bradavky, tělem mi proudí záblesky rozkoše. Vklouzne mi rukou do kalhotek a já mu zabořím ruce do vlasů. Je hladový a já žízním, a jakmile do mě pronikne prstem, jsem už připravená a zoufalá, a když mi začne sát rty, mocně a silně, jako by se mě nemohl nabažit, přiblížím se k vrcholu. Svírám v pěsti jeho vlasy a sténám. Zvrátím hlavu, svaly v mém těle se svírají a pulsují. Pomalu začne pohybovat prstem, prodlužuje mou rozkoš a saje bradavku ještě silněji. Vlna za vlnou mě zaplavuje čirá rozkoš. „Můj bože,“ vykřiknu a pevně k němu přilnu. Zabořím mu tvář do krku a přejedu mu jazykem po lahodné pokožce, zoufale se opájím jeho chutí. „Bože můj, chci ti patřit. Chci tě cítit. Tebe.

V sobě.“

Pozoruje mě, jak se snažím popadnout dech, a majetnický třpyt v jeho očích mě ochromuje. „Ještě jsem s tebou neskončil,“ praví mi něžně. Dá mi olíznout mu zvlhlý prst. „Proniknu do tebe. Do tvých rtů jazykem, do tvého těla prsty, jazykem i kteroukoli další částí svého těla budu chtít. A ty mě políbíš na ptáka, jako by měl zítra nastat konec světa.“

„Chci tě na něj políbit teď.“

„Teď ne.“ Odstoupí a svlékne si boxerky a stojí přede mnou ve své nahé kráse: opálená kůže, svaly, tetování a… Vytřeštím oči, když spatřím mohutný překrásný penis. Vejde do koupelny a pustí vodu.

Pak se vrátí. Oči mě pálí pohledem na jeho mužství, téměř dotýkající se hvězdy vytetované na podbřišku.

Chci ho tam líbat, jako ho chci líbat po celém těle. Ne. Nechci ho pouze líbat. Chci ho olizovat. Sát.

Vychutnávat. A podmanit si ho, aby byl jen můj. Navěky věků.

Než stihnu vztáhnout ruku a pohrát si s ním, jako si on hrál se mnou, chytne mě za ruce, zvedne na nohy a odvede do obrovské vířivky. Kulatá vana v barvě kosti stojí uprostřed místnosti, a když

uzavře kohoutky, chytnu se jeho paže a jednou nohou vkročím do vody. Čekám, až se ke mně připojí. Vstoupí za mě a ponoří nás do horké lázně, a jakmile se usadíme, pustí trysky.

Oči se mi zavřou, když mě sevře v náručí. Na krku ucítím vlhkou špičku jeho jazyka. „Remy…,“ vydechnu. Jeho zuby mě poškrábou na vazu, pak mi zachraptí do ucha: „Nic na celým světě nechutná tak dobře jako ty, tvoje kůže, tvůj jazyk. A nic není tak sladké a šťavnaté jako tvoje kundička.“ Nečekaně mě

zvedne nad hladinu a otočí, on ale zůstává sedět ve vodě a moje pohlaví se tak ocitne před jeho obličejem. Pevně mě uchopí za stehna, roztáhne mi nohy a zaboří hlavu mezi ně. Líbá mě přesně na to místo, laská můj klitoris a pronikne do mě jazykem. Jeho tiché vrčení rezonuje celým mým tělem,

a když se nasytí, otočí mě a usadí zpět do klína.

„Když vyvrcholíš, jsi ještě vlhčí,“ zašeptá mi do ucha hlasem sytým jako med. Potom mi začne mydlit vlasy a namydlenýma rukama mi sklouzne na ňadra. „Jsou větší… těžší.“

Mezi nohama mi tělo pulsuje, cítím, jak se mi krev hromadí v klitorisu a ve vrcholcích prsou.

„Ano,“ zasténám, „jsou citlivé. A pořád ztuhlé.“

„Chtějí, abych je sál,“ vydechne mi do ucha a pomalu mi ho olízne, jako by mě laskal na bradavkách. Klitoris mi pulsuje touhou.

Cítím na zádech jeho vzrušený penis. Je tak tvrdý a připravený, nemůžu se dočkat, až ho ochutnám.

Naberu trochu mydlinek a protřu si obličej, chci si smýt ten make-up.

„Tak,“ hlesnu spokojeně, otočím se a rychle mu napěním vlasy.

Pozoruje mě pobaveně, jako by věděl, proč tak spěchám. Namydlím mu vlasy a pak se šampon pokusím spláchnout, vodu nabírám do jedné z mušlí ležících na okraji lázně. Sedím na něm tak, že ta mohutná vyboulenina jeho penisu – ta obrovská, nádherná vyboulenina – se vypíná přímo mezi mými stehny. Nakloní se ke mně a olízne mi kapky vody z bradavek. Vykřiknu a on mě popadne za zadek

a přitiskne mě na své vzrušené pohlaví a nepřestává sát vrcholky mých prsů. Umírám rozkoší.

„Bolí to?“ zachraptí a něžně stiskne jeden z vrcholků zuby.

„Ne, bože, Remy, je to tak příjemný.“

Zasténá a začne přirážet boky a rty přesune na druhé ňadro.

„Sakra, Brooke, stačí, abych tě laskal, abych tě slyšel, a skoro jsem…“

„A já se málem udělám z toho, že mě laskáš… z toho, že slyším tvé sténání…“

Volnou rukou mi laská ňadro a druhé saje tak tvrdě, až zanaříkám a vyklenu se proti jeho bokům. V duchu se vidím, jak zvedám boky, pojímám do sebe jeho penis a usedám na něj, a prosím ho pořád znovu, aby mě naplnil.

Zastaví mě.

„Nechci se udělat ve vířivce. Chci se udělat do tebe,“ zavrčí.

„Tak mě vezmi do postele,“ vydechnu nedočkavě a obejmu ho kolem krku.

Vynese mě z lázně, a než mě zabalí do ručníku a odnese do postele, zbývá ze mě pouhá hromádka doběla roztavené touhy. A jeho další slova mě rozechvějí ještě víc. „Chci tě, každou tvoji část. Chci ti kousat, sát a lízat bradavky.“ Položí mě na postel, rozevře osušku a vzápětí na kůži cítím dotek jazyka. Bože, nemůžu dýchat, nemůžu myslet. A když mě štípne do bradavky a druhou olízne, nedokážu snad už ani žít.

„Remingtone…“

Bere mi dech. Svět kolem zmizel, zbyla jenom postel a já a on. Jako by mezi našimi těly proudily výboje rozkoše. Jazykem mi přejíždí po hrdle, a když ucítím, jak mě hladí dolů po bocích mozolnatými dlaněmi, skoro to nevydržím. „Viděl jsem tě… v hlavě… každou hodinu každýho podělanýho dne…,“ šeptá. Nasaje do plic vůni mého krku a znovu vezme do dlaně mé ňadro. Zachvěju se, když ho nádherně stiskne a olízne mi klíční kost. Hladím ho po zvlhlých zádech, pod rukama cítím každý sval, dokonale vyrýsovaný pod pevnou kůží. Bože, svírá mě ve svém náručí. Je mokrý a vzduch v místnosti je chladný, ale on mě chce osušit a olízat.

Uchopím jeho zarostlou tvář do dlaní. „Remingtone Tate,“ zasténám a tvrdě přitisknu rty na ty jeho.

Podmaní si moje rty se stejnou silou, vsaje do úst můj jazyk. „Moje Brooke Dumasová.“ Dívá se

na mě rozpálenýma očima, palci mučí mé bradavky. Sklouznu mu dlaní po těle a pohladím ho po celé délce.

„Polib mě.“ Sevřu v ruce hlavičku vzrušeného penisu a do úst nenasytně pojmu jeho jazyk. „Přikaž mi, ať tě políbím tam. Jestli tě nemůžu mít v sobě, chci tě alespoň v ústech.“ Zasténá a pohladí mě po tváři. „Chci to. Potřebuju cítit tvoje zoubky. Toužím po tom, abys mě olizovala. Chci vidět, jak mě líbáš svými rty. A toužím po tom tak moc, že už dlouho nevydržím…“ „Bože, už mlč…“ Skloním hlavu a vezmu penis do úst. Každý horoucí, pulsující centimetr, který zvládnu. Z hrudi mu uniknou tiché steny plné bolesti, je tak tvrdý a připravený, že skoro okamžitě na jazyku ucítím slané kapky jeho semene. Zvednu k němu zrak a on na mě shlíží, v očích se mu zračí divoká extáze. Pohled na mé rty obepínající jeho penis ho přivádí na vrchol. Nedokážu ho sevřít kolem kořene, na to je příliš velký, dlouhý, mohutný. Ale svírám ho svými rty a jazykem laskám jeho hlavičku. Zapřu se dlaněmi o jeho ploché břicho, svaly se mu pod mým dotekem zatnou, když špičkou prstu obkreslím hvězdu vytetovanou na jeho podbřišku. Mezi nohama mě pálí touhou a žárlivostí. Žárlím na svá ústa, protože právě ta jeho pohlaví teď naplňuje. Remy mě drží za temeno, jako by na sobě chtěl má ústa uvěznit. A když jazykem sklouznu po celé délce mohutné erekce, zachvěju se pod tíhou dravčího, živočišného pohledu v jeho očích. U kořene ho sevřu v pěst a začnu ho sát a zasténám na souhlas, když se přesune. Stojí v nohách postele, zatímco já zůstávám na všech čtyřech na matraci a on proniká do mých úst stále hlouběji. Sténá a nepřestává, oči má zavřené. Na jazyku cítím slanou chuť. Blíží se k vrcholu. Pulsuje, tvrdý a pevný. Tělo se mi mezi nohama svírá žárlivostí na sebe samu. Ňadra se mi pnou, nepřestávám ho lízat. Klečím na všech čtyřech, když náhle sjede dlaní po celé délce mých zad, až jedním prstem pronikne mezi moje půlky a ještě níž, až k záhybům strážícím vstup do mého těla. A pak do mě prst zanoří. Rozkoš ve mně vybuchne. Sténám a přirážím boky, chci ho v sobě mít co nejhlouběji. Zvednu oči k jeho obličeji, k jeho překrásné, divoké, chtíčem sevřené tváři. A on se na mě dívá, jako by si právě užíval ten nejlepší orál svého života. Hruď se mu trhavě zvedá. Cítím, jak z něj sálá napětí, jako by se snažil udržet pod kontrolou. Ale já chci, aby zdivočel. Je opatrný. Drží se zpátky. Jen pomalu přiráží boky. „Máš na mě chuť?“ zeptá se a já vím, že se ptá, jestli mi má vyvrcholit do úst. Bože, ani mě nenapadne přestat, abych mu mohla odpovědět ano.

Oběma rukama ho hladím po kořeni a nakonec se přece jen odtáhnu, abych mu mohla říct:

„Hladovím po tobě. Šílím po tobě. Prosím, dej mi to.“

Hrdelní zvuk, který vydá z hloubi hrudi, mě vzruší ještě víc. Pomalu do mě proniká dvěma prsty, volnou rukou mě uchopí za temeno a přidržuje si mou hlavu na místě. Přiráží mi do úst, pokaždé

do nich vstoupí ještě hlouběji, až se mi jeho hlavička otře o hrdlo. Ustoupí. Ale já chci, aby se přestal ovládat. Aby se zapomněl ovládat stejně jako já. Začnu pohybovat hlavou, laskám ho po celé délce, stále rychleji.

„Brooke!“ vykřikne. Přiráží. Pod silou těch pohybů zvrátí hlavu a má ústa zaplaví slaná chuť. Jsem ho tak plná, jeho chuti, jeho těla, jeho samého, že vyvrcholím v okamžiku, kdy ho okusím. Nepřestává mě ale laskat mezi stehny, dál mučí můj klitoris. Za víčky mi exploduje ohňostroj barev, celé tělo se mi chvěje. Sténám a nechci ho pustit. Horečně olizuju jeho hlavičku, toužím po každé kapce, nechci žádnou nechat na zmar. Dokonce i když je po všem a já lapám po dechu, hladově si olíznu koutek úst

a pak k němu vzhlédnu.

„Brooke,“ zašeptá a dívá se na mě s divokým výrazem v očích. Skoro fascinovaně mě zvedne

a zakryje má ústa svými, přitiskne si mě k sobě, zabalí mě do své náruče. Rty má stejně horoucí jako já. Položí nás na postel. Má ústa možná chutnají po něm, ale jemu na tom nezáleží. Líbá mě, jako by na světě nezůstalo nic než naše rty. A já mám pocit, jako by to byla ta jediná část mého těla, kterou

ještě zvládnu pohybovat.

Ležíme na boku, cítím jeho ruku na nejintimnějším místě těla, zlehka do mě proniká prstem. „Mám rád, když máš na mě chuť,“ zašeptá mi do ucha a pohladí mě po podbřišku. „Čekám tvoje dítě. Dlouho jsme nemohli být spolu a pro mě to byla čirá muka. Zdálo se mi o tobě, probouzela jsem se zpocená a celá roztoužená a nemohla znovu usnout, jak mě tělo bolelo,“ zašeptám, téměř zasténám, když mě něžně pohladí po pahorku mezi stehny. Jemně mě kouše do lalůčku ucha, pomalu do mě proniká prsty. „Od chvíle, kdy jsem od tebe odešel, jsem nemohl pořádně spát. Moje postel je najednou prázdná. Pomáhá mi jen studená sprcha

a cvičení,“ šeptá mi. „A jen při pomyšlení na tebe mi tvrdne, Brooke. Stačí pomyslet na to, že máš v sobě moje dítě.“ Laská mě vzadu na uchu, prstem do mě dál pomalu proniká. Chvěju se touhou, cítím na zadku mohutný penis. Pomalu ke mně zezadu přiráží boky. A když si uvědomím, že ještě zdaleka neskončil, probudí se ve mně nové plameny rozkoše. Přetočí mě tak, abych ležela tváří

k němu, jednu mou nohu si přehodí přes boky.

„Pohybuj se se mnou,“ přikáže ochraptěle a začne přirážet. Miluje se se mnou, aniž by se se mnou miloval, naše těla se potkávají, hladí se. Hruď mám přeplněnou láskou. Políbíme se a pak už se na sebe jenom díváme. Modré oči, rozcuchané vlasy, mohutné svaly. S každým přírazem jeho boků se mi tělo mezi stehny svírá stále víc, dlouhý penis se otírá o záhyby mého těla, tře citlivý klitoris. Miluju tě, chci říct, ale sotva dokážu roztřeseně vydechnout.

„Koho miluješ?“ zavrčí něžně.

„Tebe.“

„Kdo je tvůj chlap?“ Vklouzne mi jazykem do úst, potom mi špičkou jazyka olízne hranu čelisti.

Zasténá. „Kdo je tvůj chlap?“

Zbožňuju dotek jeho strniště na tváři. Vezmu jeho obličej do dlaně a otřu se o jeho vousy.

„Remington Tate, můj Uragán.“

„Chceš mě na sobě?“

„Hmm, chci tě na sobě.“

Svým hmm mu říkám, že se nebudu koupat, abych dál voněla jako on, a jeho tiché vrčení mi prozrazuje, jak ho ta představa přivádí k šílenství. Mě zase vzrušuje, že o svém semenu mluví jako o „sobě“. Zbožňuju, že se mu líbí cítit tu lepkavou vlhkost na mé pokožce, ve mně, na mně, v mých ústech. Hmm… „Chtělas mě, Brooke Dumasová.“ Uvězní mi paže nad hlavou, sevře v silných prstech má zápěstí a přejede penisem mezi záhyby mého těla, mučí můj klitoris. Dívá se na mě očima, v nichž se zračí

láska i chtíč, a já vím, že se na něj dívám stejně. Snažím se otisknout si ho do paměti, jako se on snaží zapamatovat si mě. Hrdlo se mi vyklene, když začne pomaličku přirážet, udržuje mě na hraně srázu

a naše těla do sebe naráží. A pak zešílíme. Místnost naplní zvuky těl, jež do sebe narážejí, mé sténání, jeho vrčení. To všechno slyším.

Když vyvrcholím, zašeptám jeho jméno, oči se mi rozevřou, když mé tělo znehybní a napne se, jen vteřinu předtím, než vybuchne. Vidím ho nad sebou, oči má zavřené, čelist zaťatou a rozlévá se

po mém břichu, třese se a jeho ruka svírá má zápěstí. Drží mě pod sebou a oddává se vyvrcholení. Chvěju se, oba sténáme, dlouze a úlevně.

Když se oba zhroutíme, přitáhne si mě k boku a zašeptá: „Na tohle jsem čekal třicet devět dní.“

„A pět hodin.“

„A něco málo přes třicet minut.“ Mrkne na mě, očividně spokojen, že jsem úžasem oněměla. Opájí se pohledem na mou tvář. Pohladí mě po líci. „Myslím na tebe. Bez přestání. Každý den i každou noc.“

Zvrátí mi hlavu a zadívá se na mě, jako by mě chtěl sníst. Potom skloní hlavu. Líbá mě, jako bych

byla vzácná sladkost, opatruje mě a vychutnává zároveň a hladí mě přitom po zádech. Dotek jeho mozolnatých dlaní mě rozechvívá.

Podívá se na mě. Vlasy má kouzelně rozcuchané, vlhké mu stojí do všech stran. „Jsi tak zatraceně krásná.“

„Vypadám strašně.“

Tiše se zasměje a pohladí mě po špičce nosu. „Jsi strašně nádherná.“

Nespouští pohled z mého obličeje, jako by se nemohl odtrhnout, poté se sehne a políbí mě na břicho a nakonec na něj položí hlavu.

„Zlobíš se, že jsem za tebou šla?“ zeptám se a zanořím mu ruku do vlasů.

„Ne.“ Jazykem mi obkrouží pupík. „Vím, co jsem si na sebe uvázal. Jsi tak trochu potížistka.“

„Já? To tys vynalezl potíže. Narodil ses a doktor místo aby řekl: ‚Je to kluk,‘ prohlásil: ‚Aaa, sakra, potíže!‘“ Uchechtne se, tiše a hrdelně, pak ale ten smích utichne. Zvedne ke mně zrak, oči má vážné a skoro zmučené. „Bože, jak já tě potřebuju.“ Opře se čelem o to moje a roztřeseně se nadechne. „Šílím jenom při pomyšlení na tebe. Celou cestu sem jsem poslouchal písničky, které jsi mi pouštěla, abys mi řekla, že mě miluješ.“ Jeho horká ústa opět zakryjí ta má. Horečně se líbáme, pak se odtáhne a znovu mě políbí na břicho. Dýchá zhluboka. Nasává do sebe mou vůni. Dotýká se mého těla. Připomíná mi, že mu patřím. Celé hodiny se líbáme a šeptáme a laskáme, až nakonec jen ležíme a on mě zezadu objímá. Políbí mě na krk a za ucho. Chvíli mě hladí a všimne si, že mi na pokožce zůstala trocha jeho semene. Setře ho a vloží ho do mého těla.

Zalapám po dechu.

„Šššš,“ uklidní mě tiše. „Potřebuju tam být. Přímo tam.“ Proniká do mě prsty, něžně mě líbá na krk a já se chvěju a vteřinu nato mě zachvátí orgasmus. Tiše se uchechtne, ale laskat mě nepřestává. Cítím v sobě jeho teplo. Jako by do mě přirážel svým pohlavím. Oči mě pálí, chvěju se, ale on mě vybičovává stále výš a výš. Když je po všem, myslím jako nějaký závislák pouze na to, kdy ho zase ucítím v sobě. „Až se se mnou budeš milovat, chci, abys zůstal ve mně. Celou noc. Slib mi, že ve mně zůstaneš.“

Pootočí k sobě mou tvář, uchopí mě za temeno a vsaje do úst můj jazyk, jako by po něm hladověl.

„Budu se s tebou milovat za každou noc, kdy jsme nemohli být spolu, a pak v tobě zůstanu.“

Pomalu vydechne, jako by ho ta představa vzrušila, a jeho dech mě zahřeje na kůži. Čeká na můj souhlas.

Když přikývnu, rozzářeně se na mě usměje a já mu úsměv opětuji.

Jsem šťastná. Naprosto a zcela. Jako by se dnešního večera konečně začal svět otáčet ve správném směru. Ještě dlouho potom mě hladí a laská, dotýká se mě tak, že motýlci v mém nitru se opět rozletí do všech stran. Jsem tak zesláblá, že pouze sténám a šeptám, jak příjemné to je, a on mi šeptá, jak dobře chutnám a jak příjemná jsem na dotek.

Líbá mě všude, kam dosáhne, na rameno, na hrdlo, na lasturu ucha, a dlaní mě hladí po boku

a nakonec mě přitiskne ke svému mnohem většímu, pevnějšímu tělu a proplete se mnou své nohy. Když se propadáme do spánku, tiše si povzdechnu. Uprostřed noci se několikrát pohne a zaboří mi nos do hrdla. Natáhnu se za sebe, pohladím ho po vlasech a otočím se, abych mohla cítit jeho vůni

a vychutnat si, že konečně ležím v posteli s tím jediným mužem, kterého jsem kdy milovala.

A mám pocit, jako bych se konečně vrátila domů.

12. kapitola

JDE SE NA TO

O dva dny později jsme stále v tomtéž hotelovém pokoji, a když se probudím, je mi nádherně, protože vidím, že mě pozoruje. Leží na boku, podpírá se loktem, svaly se mu napínají. Černé vlasy mu trčí

do všech stran a na tváři má líný smyslný úsměv muže uspokojeného až na pokraj kómatu. Vypadá

v té posteli tak sexy, že ho chci celého sníst. Slastně zavrním a převalím se na bok, abych mu viděla do obličeje.

„Ani se mi nechce vstát,“ zašeptám a špičkou prstu ho pohladím po keltském tetování. Pohladí mě po paži, něha skrývající se v tom doteku je téměř nesnesitelná. Políbí mě za ucho.

„Komu patříš?“ zeptá se tiše. A jeho oči říkají, že patřím jenom jemu.

„Tobě.“

Natáhne paži a přitiskne si mě k sobě tak pevně, až zalapám po dechu. „Přesně tak!“

Zasměju se, ale zní to spíš jako hihňání. „Ty se mě na to nepřestaneš ptát, co? Nesnáším tě! Slyšels to? Kvůli tobě jsem se zahihňala.“

Se smíchem zakryje mé tělo svým. Volnou rukou ho praštím do hrudi.

„Kvůli tobě jsem se do háje zahihňala a ty na to ani neřekneš nic vtipnýho!“

„Líbilo se mi to. Udělej to znovu.“

„Na to zapomeň!“ Ale to už se směju a zase to zní úplně stejně jako poprvé.

Nesnáším, jak se hihňám, ale pohled na jeho radostí tančící modré oči mě naplňuje pocitem štěstí, a když se zasměje, moje hruď jako by měla každou chvíli vybuchnout. Remy zvážní a zadívá se do mé tváře, prohlíží si ji rys po rysu a vzduch mezi námi ztěžkne napětím, naše úsměvy povadnou. Zalehne mě svým tělem, jeho prsní svaly mě tíží na ňadrech. Jeho váha mě vězní pod sebou. Zbožňuju to, přestože mě bolí i nádech. Oči mu zjihnou láskou, když se ke mně skloní a na tři přenádherné údery srdce přitiskne své rty na moje. Není to hluboký polibek, jen přitisknutí rtů plných lásky.

Přejíždím mu dlaněmi po mohutných rovinách jeho zad. „Kdy odjíždíš?“ vydechnu.

„Co nejpozději to bude možný, abych stihl další zápas.“

Musí mi ve tváři spatřit, jak mě představa, že tu zase nebude, ranila a zklamala, protože než se převalí zpátky na bok, zvedne mě s sebou.

„Vede se ti dobře? Nic ti nechybí?“ Laská mě na spánku.

„Nikdo se ke mně nechová jako ty, ani mi tak nerozumí. Snad jen Mel.“

„A tví rodiče?“

„Mají mě rádi.“ Nic dalšího nedodám. Chci mu říct, že nejsou nijak nadšení z okolností, za jakých se se mnou setkali, ale když se podívám do očí svého muže a uvědomím si, že on vůbec nemá rodiče, kteří by ho podpořili a kteří by se o něj starali, dojde mi, že jsem vlastně šťastný člověk.

„Měl jsi pocit, že tě tví rodiče nemilují? Víš, když se tehdy za tebou nevrátili,“ zeptám se ho.

„Ne že nemilují. Ale nechápou.“

Prohlásí to věcně, jako by to pro něj byl prostý fakt. Fakt, který mi láme srdce, kdykoli na to pomyslím.

„Remy, to je mi moc líto. Nenávidím je, že se k tobě takhle zachovali.“

Vstane, popadne kalhoty a mně je ihned jasné, že si jde najít něco k jídlu – no jistě. „Proč?

Neublížili mi. Tak co je ti líto? Pořád ze mě bude dobrý táta.“ Mrkne na mě. „Právě proto, že se ke mně takhle zachovali, ze mě bude dobrý táta.“

V očích mu jiskří a mně se chce plakat, když se oba zadíváme na mé břicho. Jsme z toho dítěte

nadšení, přestože jsme ho neplánovali. Možná jsme mladí, hloupí a zamilovaní, ale to, že se z nás brzy stane rodina a že jsme spolu, v nás probouzí tolik naděje.

Zamračím se, když někdo zabuší na dveře. I on po nich střelí pohledem, pak na mě ukáže. „Zůstaň tady.“ Odejde otevřít. Zabořím tvář do jeho polštáře a nenávidím fakt, že mě dnes zase opustí. Mluvila jsem s doktorkou a ona trvala na tom, že do konce prvního trimestru nesmím cestovat, takže jsem tu uvězněná ještě na minimálně dva a půl týdne. Když uslyším hlasy, popadnu jeho župan, rychle si zavážu pásek a vyjdu ven. Když mě Remington spatří zahalenou v jeho rudém plášti, zareaguje tak jako vždy: skoro cítím, jak mě v hlavě svlékl

a miluje se se mnou tak, jak nesmíme od chvíle, kdy jsem otěhotněla.

Pete vypadá, jako by nespal celé dny.

Remington mě stále propaluje žhavým pohledem, usmívá se čirým chlapským uspokojením, jež z něj vyzařuje pokaždé, když si na sebe vezmu jeho oblečení. Zakývá ukazovákem a mlčky mě tak vyzve, abych přistoupila blíž. Srdce se mi rozplyne. Vykročím k němu a jsem si vědoma jeho pohledu, když ke mně natahuje ruku. Vložím svou dlaň do jeho a on ji sevře, přitáhne si mě k sobě a já ho okamžitě začnu hladit po zádech, zatímco Remy mluví s Petem.

Ale dotek pevných svalů pod mými prsty mě pohltí tak, že mi chvíli trvá, než si uvědomím to ticho.

Ticho tak naprosté, že bych slyšela dopadnout špendlík.

„Co se děje?“ zarazím se a těkám mezi nimi pohledem.

Pete si podvědomě uvolní uzel na kravatě. „Nesu špatné zprávy.“ Žaludek se mi sevře strachem. „Jaké špatné zprávy?“

Zadívá se do země a prohrábne si vlasy. Cítím, že Remy upírá pohled na mou tvář, modré oči mě pozorují tak upřeně, že mi strach sváže žaludek na uzel.

„Jde o Škorpióna,“ prohlásí Pete.

To jediné slovo do mě udeří jako kladivo.

„Co je s ním?“ Po kůži se mi jako hnis plazí nenávist vůči tomu člověku. Nenávidím pomyšlení na něj, natož o něm mluvit. Nesnáším jeho jméno. Ale Remington je tu se mnou. V bezpečí. Je v bezpečí. Nebo ne? Upírá oči do mých. Vypadá… ustaraně.

Sakra.

Ztuhnu. Strach mě celou paralyzuje.

„Nora s ním strávila noc,“ dodá Pete odměřeně, skoro jako robot.

Jeho slova mě zasáhnou tak hluboko, že je skoro zázrak, že můj mozek dál vnímá, co mi říká. Moje sestra.

„Celou dobu byli v hotelu kus odtud. Vyšla ven s ním, další ženou a třemi jeho muži. Mířili na letiště, musí mít letenku vystavenou na svoje jméno.“ „Ona s ním odjíždí?“ Zavrávorám; tak prudká ta rána byla. „Nemůže s ním odjet. Ta… ta… ta nevděčná mrcha!“

„Jiskřičko,“ začne Remington, ale já jsem příliš rozrušená na to, abych ho poslouchala.

„Bože můj. Ta pitomá, nemyslící, sobecká hlupačka! Nemůžu uvěřit…“

Vyšiluju, zato Remy zůstává klidný a rozvážný. Založí si paže, tetování se mu na kůži napne. Stojí rozkročený jako před bitvou, v očích patrné soustředění. Jak může on, bojovník, teď přemýšlet, když já mám chuť do něčeho praštit? Kvůli mně udělal pro Noru všechno, co šlo. Všechno.

A Pete! Pete ji miluje.

V očích mě pálí slzy zoufalství, myšlenky mi v hlavě víří, jak si přehrávám všechno, co se

za poslední týdny stalo, vzpomínám si na náš rozhovor, kdy mi povídala o Škorpiónovi a já až moc myslela na Remingtona a dítě, než abych jí věnovala pozornost. Příliš jsem se zaobírala vlastními

myšlenkami. Ničeho jsem si nevšimla. Ale čeho jsem si měla všimnout? To snad není pravda!

Popadnu telefon, zapnu ho a najdu si příchozí zprávy. Mám tu nepřečtené textovky od Mel, Kylea a Pandory, ale od Nory žádnou. Vytočím její číslo, zatímco Pete přechází po pokoji a Remington mě mlčky pozoruje, paže založené, obočí svraštělé, jako by se snažil přijít na to, co se děje. „To se mi nezamlouvá, Reme,“ prohlásí Pete, zatímco dál přechází po pokoji a vrtí hlavou. Je neupravený a vlasy má rozcuchané, jako by se právě porval s krokodýlem. „Pokud mu Nora prozradila, že je Brooke těhotná a upoutaná na lůžku, tak je tu stejně zranitelná, jako by byla s námi na turné – tady ji ale nebudeš moct chránit. Mohl by ti ublížit, brácho.“

„Zase hlasovka,“ oznámím, ale spíš pro sebe. Zavěsím a znovu číslo vytočím. Pořád nic.

Bože, co to s ní je? Vždyť on mi přece poslal krabici se štíry! Je to člověk bez skrupulí, co chce zničit Remingtona. A opět k tomu hodlá využít mou sestru – uvědomuje si to Nora vůbec? Když si zastrčím telefon do kapsy županu, zjistím, že se na mě Remy mračí. Já vím, že se mu to líbí ještě méně než mně a že se snaží přijít na tu souvislost. To, že se Nora vrátila ke Škorpiónovi právě v tuhle chvíli, nemůže být náhoda. Škorpión ji musel něčím přilákat. Chce ji znovu využít. A já nedovolím, aby mému muži cokoli ublížilo. Nedovolím to. „Chci jet s tebou,“ vyhrknu. Najednou se tu necítím v bezpečí. Jsem těhotná, jsme od sebe odloučeni… Remingtonovi se oči ochranitelsky lesknou. Nevím, co má v plánu, ale já ho chci chránit, jeho, naše dítě i samu sebe. „Chci jet s tebou na turné,“ prohlásím.

„Pojď sem,“ vybídne mě a nabídne mi ruku.

Tři kroky a už jsem v jeho náruči. Ani medvědi takhle neobjímají. Obklopuje mě vše, co v něm je. Zašeptá: „Kdy budeš moct cestovat?“ Paže má teplé a pevné, zvrátí mi hlavu, aby se mi mohl podívat do očí. „Kdy, Brooke?“ zeptá se tiše.

„Za osmnáct dní.“ Za celé století. Za celou věčnost.

Rozvážně přikývne. „Budu tady. V deset ráno ten osmnáctý den. Jasné?“

Co mu na to tak můžu říct? Dneska odjíždí a všechno kolem se strašně zvrtlo. Oči mě pálí, skloním hlavu, aby si ničeho nevšiml. Odstoupí ode mě a vztekle zařve: „DO PRDELE SE VŠÍM!“ Zaboří si ruce do vlasů a prudce se obrátí na Petea. „Odstoupíme. Pustí ji hned, jak se dozví, že už nezápasím. Zůstanu tam, kde je mě potřeba. Všechno odvolej, dokud se mi nenarodí moje dcera.“

Když si uvědomím, co to dělá, popadnu ho za ruku, aby se na mě podíval.

„Remingtone Tate!“ Remy odhodlaně zatne čelist, ale mně příliš sžírá panika. „Přísahala jsem při všem, co jsem a co k tobě cítím, že se mně ani malému nic nestane. Vůbec nic.“ Vezmu jeho tvář

do dlaně a bříškem palce ho pohladím po tmavé modřině na jeho čelisti. „Nedovolím ale, abychom ti bránili v tom, co musíš udělat. To bych si neodpustila. Odjedeš a budeš bojovat. A vyhraješ. Věř mi. Vybrala jsem si tebe. Svoji sestru mám ráda, ale tebe miluji. Pomůžeme jí, až budeme moct, ale ne na tvůj účet! Už ne. Tentokrát si ji nevyberu. Tentokrát stojím při tobě.“

Vklouzne mi rukou do rozpuštěných vlasů a zadívá se mi upřeně do očí. „Nechci, aby sis musela vybírat.“

Do očí mi vhrknou slzy.

Přitiskne rty na moje v tvrdém polibku, potom se mi odhodlaně zadívá do očí a propaluje mě pohledem. „Zachráním ji tolikrát, kolikrát bude potřeba. Kvůli tobě.“ Ocelový pohled jeho očí mě zneklidní. „Ne,“ zavrtím hlavou. „Ne, nevíme ani, co se doopravdy děje.“ Obejme mě. „Potřebuju, abys byla statečná, jiskro. Každou vteřinu každýho dne potřebuju vědět, že jsi v bezpečí. Nikam nepůjdeš sama. Nebudeš zvedat hovory z jiných čísel než ode mě nebo

od Melanie. Nebudeš přebírat žádné zásilky. A nevěř ničemu, co si o mně přečteš nebo co zaslechneš.

A bez mého vědomí se se svou sestrou nesejdeš.“

Upírá pohled na mou tvář, jako by se chtěl ujistit, že jsem v pořádku a zdravá. Poté odejde

do ložnice a já jdu za ním. Popadne několik kusů oblečení a hodí mi svoje tričko. „Chci si s nimi promluvit.“

„Co? S kým?“

„S tvými rodiči.“ Dojde ke mně a zakloní mi hlavu, vypadá odhodlaně. „Přivezl jsem tě sem, abys byla v bezpečí a aby o tebe bylo postaráno. Chci si promluvit s tvými rodiči. Chci, aby se mi podívali do očí a dali mi svoje slovo, že se o tebe postarají. Zajistím ti ochranku, jednoho u dveří, jednoho

u výtahu, jednoho venku – nehádej se se mnou,“ zarazí mě, dřív než stihnu cokoli říct.

Zakryju si tvář a potlačím zoufalý výkřik. „Proč tu mluvíš o mně? Já se bojím o tebe!“ vykřiknu

a spustím ruce. „Chce tě vojebat, Remingtone! Přísahám, že jestli ti kdokoli ublíží, já jim to oplatím!“ Poplácá mě po zadku. „Jsem už velkej kluk. A teď to jdi domluvit s rodiči.“

„To, co se ti stalo posledně, jsem skoro nepřežila! Rozhodla se sama.“

„Tohle nebude jako posledně.“

Na mé rodiče čekáme v obývacím pokoji.

Všechno jsem si promyslela. Chci je ochránit. Chci ochránit Noru. Ale nebudu kvůli tomu nikomu lhát. Moji rodiče si zaslouží pravdu, i když je to bude bolet. Nebudu nečinně sedět a dívat se, jak ho odsuzují a odmítají ho uznat, protože si myslí, že mi ublíží, když přitom já, to já jsem mu kvůli svému falešnému pocitu hrdinství ublížila, když jsem chtěla zachránit svou sestru.

Bože, co když se ale Nora nedá zachránit?

Co když do toho spadla tak hluboko, že se už nikdy nevyhrabe ven, a pokud ano, co když do toho jako jakýkoli jiný feťák zase spadne a pak zas a znova? Když mí rodiče dorazí, na mě se skoro ani nepodívají – jejich pohledy se okamžitě stočí za mě, na Remingtona.

Můj otec okamžitě vyjede. „To ty jsi ten její kluk? To tys ji zbouchl a pak nám ji nechal u dveří?“

Remington mě obejde, nad mým otcem se tyčí do výšky. „Ano, to jsem já.“ Položí mi ruku na břicho a dodá: „Radši ať jsem to já.“

Roztřeseně vydechnu. „Jsi to ty. Tak co kdybychom se všichni uklidnili.“

„Já se nehodlám uklidnit.“ Remy nasadí hrozivý hluboký hlas, těká pohledem mezi mým otcem a matkou. „Byla tu sama. Kdybych chtěl, aby byla sama, neodvezl bych ji domů.“ „To je dobrý, Remingtone. Tati, co kdyby ses posadil.“ Chytnu Remyho za ruku a on mě k sobě přitáhne a vede mě k pohovkám, mí rodiče jdou hned za námi. Remy se posadí vedle mě a mlčky položí ruku na moje břicho.

Zhluboka se nadechnu a zadívám se na rodiče.

„Mami, tati, Nora vám lhala. Loni vůbec necestovala kolem světa. Byla s mužem, kterému říkají Škorpión. Nebyla na Havaji, ani v Timbuktu. Cestovala s ním. Přibližně v době, kdy já cestovala

s Remingtonem. Škorpión je taky zápasník.“

Máma si šokovaně zakryje ústa, ale zalapání po dechu se jí zakrýt nepodaří.

„Škorpión dopoval Noru drogami, připoutal si ji k sobě. Remy se musel vzdát titulu šampiona, aby ji nechal ten hajzl jít. A myslím, že letos bude potřebovat znovu pomoct.“

Matka pohledem sklouzne napravo ode mě a můj otec ani nemrká a ani na vteřinu nespustí

z Remyho oči. A soudě podle napětí, jež cítím z jeho těla, vím, že ani Remy pohledem neuhýbá.

„Ach, Noro…,“ vydechne matka unaveně a svěsí hlavu.

„Tys kvůli Noře prohrál?“ zeptá se ho náhle táta. Můj otec je trenér – a sportovce respektuje.

„Vzdal ses kvůli ní prvního místa?“

Remy se tiše zasměje a předkloní, zapře se lokty o kolena. „Ne. Vzdal jsem se ho kvůli Brooke.“ Táta okamžitě vstane a i Remy se pomalu jako lev zvedne na nohy.

„Remingtone, myslím, že my dva jsme vykročili špatnou nohou.“ Otec obejde stůl a napřáhne

k němu ruku. Po nepřátelství nezbylo ani stopy. Vypadá, jako by mu z ramen spadla obrovská tíha, a pousměje se. „Jmenuji se Lucas Dumas.“

Remy se na jeho ruku ani nepodívá a okamžitě ji přijme. Potřese s ní, pevně a rozhodně, tak jak to má ve zvyku, a hlasem chraplavým emocemi se představí: „Já jsem Remington.“

13. kapitola

ČEKÁNÍ JE U KONCE

Nechala mi vzkaz. Večer poté, co Remington odešel, jsem pod polštářem našla zastrčený list papíru.

Není to tak, jak si myslíš. Jakmile skončí sezóna, vrátím se. Mám to pod kontrolou. Prosím, nehledej mě.

Cože? Co to má sakra být?

Jsem zmatená, ale to ani zdaleka nevystihuje, co ve mně ten dopis vyvolal.

Čtu ho pořád dokola, nemůžu se od něj odtrhnout. Jako bych se snažila něco vyčíst mezi těmi naškrábanými řádky. Nic v nich ale nevidím. Máma s tátou sem chodili každý den, to bylo pořád Nora tohle, Nora tamto. Jsou zvyklí, že je přelétavá, nezodpovědná, ale po tom, co jsme jim o ní řekli, si začali dělat starosti. Myslím, že jediný důvod, proč už dávno nešílí, je, že jim Remington řekl, aby se o mě dobře postarali, zatímco on se postará o Noru.

Moji rodiče se úplně rozzářili. A já?

Já se omluvila a odešla do koupelny, kde jsem chvíli seděla a snažila se dýchat. Stále se nedokážu pořádně nadechnout při pomyšlení, že to má něco, cokoli společného se Škorpiónem… a Remym.

Přemýšlím, že rodičům ten vzkaz ukážu, ale proč bych jim měla přidělávat starosti, když s tím nemůžou nic udělat? To nemůžu.

Přesto jsem vzkaz ukázala alespoň Melanii.

„Co to do háje má vůbec znamenat?“ zeptá se Mel, když jí lístek příštího dne ukážu. Vypadá naprosto zmateně.

„Já nevím.“

„Řeknu ti, co to znamená. Znamená to: ‚Jsem rozmazlená, nevděčná husa, přesně jak jsi to o mně vždycky věděla, ale odmítala jsi tomu věřit. Vrátím se, jakmile tobě a tvýmu příteli znovu podělám život. Nesnaž se mě zastavit.‘ To,“ prohlásí Melanie naštvaně, „je přesně to, co v tom vzkazu stojí.“ Vzpomenu si, co mi sestra vyprávěla o Škorpiónovi, a znovu si přeju, abych jí tehdy věnovala víc pozornosti.

„Jestli se vrátila ke Škorpiónovi, tak si ho taky zaslouží,“ odfrkne si Mel.

Jsem z toho dopisu pořád stejně zmatená. Povzdechnu si a oslovím ženu, která tu sedí s námi.

„Josephine, dáte si něco?“ nabídnu naší osobní strážkyni, „mužatce“, která nás podle Mel sledovala už minule při zápase. Netušila jsem, že Remington – ten roztomile majetnický hlupáček – už dřív někoho najal, aby mě ochraňoval. A Josephine je sice mohutná a nebezpečná žena, je ale velice milá.

„Ne, děkuji, paní Tateová,“ odmítne zdvořile hlubším hlasem a dál sedí v rohu pokoje, odkud jedním okem kontroluje okolí z okna a druhým si čte v časopisu.

Melanie si zvedne ruku před pusu, aby zdusila zahihňání. „Říkáte Uragánovi ‚pan Tate‘?“ zeptá se

jí.

Josephine zdvořile přikývne. „Samozřejmě, slečno Melanie.“

„Brookinko, nemůžu uvěřit, že by kdokoli říkal tvému chlapovi ‚pane‘. ‚Pane‘ se říká kravaťákům.

A ty dvě další strážkyně mu taky říkají ‚pane‘?“ Josephine přikývne a Melanie se uchechtne.

Moje další dvě osobní strážkyně se jmenují Kendra a Chantelle. Remy si výslovně vyžádal ženy, protože nehodlal dovolit, aby se ke mně přiblížil jiný muž. Hlídají venku před domem a u výtahů.

Remington je kvůli Škorpiónovi a Noře nervózní – k čertu s nimi.

Pete ho ujistil: „Teď mají její sestru. Nepotřebují Brooke, aby se ti dostali do hlavy – zkusí to zase

přes Noru.“

„Ne. Ne, to nedovolím!“ přísahala jsem. O Noře jsem zatím nic neslyšela, ani zprávičku – nic než ten pitomý vzkaz. „Jsem tak naštvaná, že se to nedá slovy ani popsat, Mel. Nedá,“ povím jí, když vzkaz uklidím do kapsy. „Zlato, já bych na tvým místě taky zuřila. Ona si nezaslouží, aby ji kdokoli, natož někdo jako Remy, zachraňoval. TEČKA. Chce Škorpióna? Tak si Škorpióna taky zaslouží!“ „Je mi špatně jenom z pomyšlení na to, co Remy kvůli nám loni udělal. Tentokrát nedovolím, aby si nechal ublížit. Ani kvůli mně, natož kvůli komukoli jinému. Ani kvůli dítěti!“

Melanie mě obejme. „Já vím. Hlavně musíš být kvůli tomu malému v klidu.“

„Pan Tate má veliké štěstí,“ poznamená Josephine z rohu a uvážlivě kývne.

„Ach, Josephine, kéž by tak existovalo slovo, které by dokázalo popsat, co k sobě ti dva cítí,“ povzdechne si Melanie, zastrčí si blonďatý pramen vlasů za ucho, poklepe si bříškem pěstěného ukazováku na rty a zamyšlené svraští obočí. „Josephine, měli bychom jim vymyslet přezdívku. Jako třeba Brangelina a další slavné páry. Když čtete všechny ty bulváry, pomozte mi něco vymyslet. Co třeba ‚Bremy‘?“

„A co třeba ‚Miley‘? Pro tebe a Rileyho,“ opáčím.

Melanie se zakření a nakloní se ke mně. „Já byla ráda, že za mnou chodil. Každou noc za mnou přišel a parádně jsme si to užili. Ale má práci, Brooke. Je neuvěřitelně věrný Remymu. Kvůli mně by ho neopustil a já bych nikdy kvůli němu neopustila svůj život.“ Povzdechne si a zvrátí hlavu, aby se zadívala do stropu. „Takže jsme nejspíš jenom přátelé.“

„S výhodami.“

Rozverně na mě mrkne. „Jo.“ Pak mě chytne za ruku. „Ale taky bych chtěla to, co máš ty. V životě jsem se zamilovala snad už stokrát. Ale nikdy jako ty. Takže teď přemýšlím, jestli to vůbec byla láska, nebo jenom pobláznění, víš?“ S úsměvem pohladím vybouleninu na břichu a přitisknu na ni i její ruku. „Tady. Cítíš to? O tomhle jsem ti říkala…“

Dokonce i Josephine k nám dojde.

„Už se to malé hýbe?“ zeptá se.

Přikývnu, pak ji vezmu za ruku a položím ji na břicho vedle ruky Mel. „Řekla bych, že začíná trénovat pravý hák. Ale zatím to panu Tateovi neříkejte,“ požádám ji a trochu si z ní utahuju kvůli tomu „pánovi“. „Chci, aby si sáhl, až si budu jistá, že to to malé opravdu zvládne“.

Zítra nadejde osmnáctý den.

Už zítra nadejde osmnáctý den!

Nezemřela jsem. Nekonala se žádná tragédie. Nora se mě nepokusila kontaktovat. Remy nepropadl do černi. Moje vyhnanství skončilo a já se KONEČNĚ vracím domů za Remym. UŽ ZÍTRA!

První trimestr mi právě končí a teď už je jisté, že dítě je uvnitř mého těla v bezpečí.

Jako by ve mně vířily tisíce motýlků, když si začnu balit věci. A že jich je. Můj muž mi tak moc chyběl, že jsem nakonec po té platinové kartě sáhla. A s čerticí jménem Melanie za zády jsem nakonec probrouzdala internet a nakoupila spoustu věcí pro dítě a několik těhotenských věcí pro sebe. Přišlo mi, že čím víc věcí jsem koupila, tím jistější jsem si byla, že moje dítě přijde na svět. Takže teď balím malinkaté plátěné botičky, několik miminkovských oblečků, to jen pro případ, a taky dupačky s nápisem MŮJ TÁTA UMÍ PRAVÝ HÁK. Taky si zabalím knížku Co čekat v radostném očekávání. Což, jak jsem řekla Mel, není jen kniha – je to úplná bible pro těhotné. Do dalšího kufru ukládám věci na cvičení, protože konečně budu moct zlehka běhat. A možnost zas běhat je pro mě jako splněný sen. Nemůžu se dočkat! Ke sportovnímu oblečení přibalím i docela směšně vypadající těhotenské džíny s pružným pasem – i když víc než ty kalhoty je směšná moje

nedočkavost, až si je konečně budu moct obléknout namísto normálních džínů – a přibalím také několik volných těhotenských tílek.

Telefon mi zazvoní, a když to zvednu, uslyším Peteův hlas. „Je nadšený, že tě zase uvidí,“ povídá.

„Pete, moc se na něj těším,“ prohlásím a rozhlížím se po pokoji, nadšená z představy, že ho na čas opustím. Volnou rukou zastrčím tenisky do vnější kapsy cestovní tašky a zapnu ji.

„Já to myslím vážně. Je opravdu hodně nadšený,“ prohlásí Pete a výmluvně si odkašle. V pozadí slyším křik a hlas, který mě i na dálku pohladí. „Protože jsem zasranej král!“ Přestanu balit a narovnám se, vytřeštím oči. „To byl on?“

„Jo. Začíná se to u něj rozjíždět.“

„Tak ať už jste tady! Moc ho chci vidět.“

„Zápas končí dneska pozdě v noci. Ale než vyjde slunce, už budeme na cestě za tebou.“

„Chtějí ti sráči Uragána? Já je smetu, jednoho po druhým!“ slyším v pozadí. Zasměju se čirou radostí, pak se instinktivně obejmu kolem břicha. „Má černo?“

„Zatím ne, ale blíží se to. Řekl bych, že se to v něm hromadí. Jenom tě chci varovat; upřímně jsme překvapení, že vydržel tak dlouho. Brzy na viděnou.“

„Pete, hlídej ho! A žádný ženský, Pete.“

„Děláš si legraci, že jo? Mohly by si před ním klidně strhnout kalhotky, a on by se stejně dál díval směrem Seattle.“

„Můžu s ním mluvit?“ zeptám se. Na hrudi mě podivně tíží.

Chvíli je v telefonu ticho, potom ke mně sluchátkem dolehne hluboký, hrdelní hlas a pronikne mi do srdce. „Kotě, jsem připravenej nakopat pár prdelí a pak za tebou hned vyrazím.“

„To víš, že jo!“ směju se.

„Všechny je porazím a jenom pro tebe.“

„A já na tebe budu hned ráno čekat.“

„Dobře. Drž se, jdu si pro tebe. A vezmi si na sebe šaty. Ne. Vezmi si něco hezkýho a upnutýho.

A vlasy si nech rozpuštěný. Nebo si je klidně vyčeš. Sakra, z toho šílím taky.“

„Vyčešu si je, abys mi je pak mohl rozpustit,“ navrhnu.

Roztřeseně se nadechne, potom se odmlčí, jako by si to právě představoval.

„Jo,“ vydechne nakonec tiše, já ale v jeho hlasu slyším napětí.

„Jo?“ Nezním o nic lépe. Telefon pevně svírám v ruce.

Slyším, jak se jeho dech zklidňuje, a když promluví, v jeho hlasu se ozývá síla i něha, tak jako vždy, když se mnou mluví. „Jo, přesně to udělej.“

Uvnitř se rozplývám, motýlci v břiše se probudí k životu.

Balím celý den, pak se osprchuju, namydlím a po sprše si vyzkouším snad tisíc věcí, dokonce

i několik šatů. Vlasy zkouším vyčesat i rozpustit a zaplést. Nakonec se rozhodnu pro volné bavlněné šaty a béžové balerínky, vlasy si vyčešu do copu, jaký nosím obvykle.

Příštího dne mám pocit, že jsem se snad nikdy v životě tolik neparádila. Sotva dokážu v Melaniině kabrioletu klidně sedět. Mel je jedna z mála, kdo razí heslo, že když v Seattlu dvě stě dní v roce prší, zbývajících sto pětašedesát se dá jet bez střechy. A tak teď, za jednoho ze sto pětašedesáti krásných slunných dnů, čekáme se střechou staženou, až letadlo přistane.

„Už je vidím,“ vykřiknu a ukážu k obloze.

„Brookinko, jsi tak roztomilá. Jako by z tebe najednou byla zase ta patnáctiletá holka, co je nadšená z každé maličkosti.“ Melanie se mnou baví, zelené oči jí září. Sluneční brýle má posazené na hlavě. Neodpovím jí, protože se zadní kola soukromého letadla právě dotkla země. Letadlo je bílé a tak krásné; po celé délce trupu se až k ocasu táhne modrý a stříbrný pruh. Nemůžu od něj odtrhnout oči. Dívám se, jak přistává. Srdce mi divoce tepe nadšením, hned sahám po otevírání dveří. „Mám pocit, jako bych ho neviděla snad rok.“ „Jsem moc ráda, že ti díky mně ten čas tak rychle uplynul,“ poznamená Mel sarkasticky a pak vypískne a rukou ověšenou cinkajícími náramky si mě k sobě přitáhne. „Tak alespoň svoji šoférku obejmi – to já tě sem přece přivezla, ne?“ Jak letadlo pomalu roluje k hangáru, u něhož parkujeme, otočím se a obejmu ji tak pevně, až jí skoro ublížím. „Zbožňuju tě, Mel. Chovej se slušně a přileť brzy za mnou, ano?“ „To se neboj, přiletím, jakmile dokončím rozdělanou zakázku!“ Poté do mě šťouchne a ukáže za mě. „Tady ho máš.“ Otočím se. Letadlo zaparkovalo tak blízko, že špička jednoho křídla není ani čtyři metry od Melina auta. Jeden z pilotů právě připravuje schody. Nedočkavě otevřu dveře auta, když na mě Mel ještě křikne: „Tvoje věci, ty jedna nedočkavko!“ Oběhnu tedy vozidlo, abych si připravila kufry, a když se otočím, Remington už stojí ve dveřích. V mém nitru se rozezní tisíc a jeden zvonků. Vím, že bych měla z kufru vytahat zavazadla, ale když vidím, že schází ze schodů a bere je po třech, nečekám a rozběhnu se k němu. Konečně můžu zase běhat – a běžím rovnou do jeho rozevřené náruče. Vykřiknu a on mě chytí, sevře v objetí a se smíchem mě roztočí. Pak se na sebe podíváme. Ňadry se tisknu do pevné hradby jeho hrudi, nohama se nedotýkám země. Vidím v jeho očích modré flíčky

a odraz slunce, když se na mě podívá. Vidím v nich, jak moc mě chce objímat, laskat, krmit a milovat.

„Vezmi mě domů,“ vydechnu. Držím se ho kolem krku. Potom mě postaví na zem.

„Bude mi potěšením,“ zachraptí. Vezme mou tvář do jedné ruky a skloní hlavu, čelo přitiskne na moje. Poté mě něžně políbí na rty. Za sebou slyšíme Mel: „Remy, dobře se o ni starej. Je to drsňačka, ale s tebou vždycky roztaje. To víš!“ Zasměje se a jde k ní, aby jí poděkoval. Z letadla vyjde i Riley a zamíří rovnou za Mel. „Ahoj, kamarádko,“ zvolá.

Melanie ho pozdraví stejnými slovy a Riley poplácá Remingtona po rameni. „Vezmu jí kufry.“

Dívám se, jak se ke mně Remington vrací. Jeho tělo je ztělesněný hřích. Na sobě má volné džíny a šedé triko, které mu obepíná svaly. A já ani nedýchám, když mě sevře v pažích a shlédne na mě očima, v nichž se zračí jenom dvě slova: Jsi moje.

Nese mě do letadla, jako bych byla nevěsta a vstup do letadla byl práh našeho společného domova.

Diana nadšeně vykřikne a trenér s Petem zatleskají, když mě Remy konečně postaví na nohy.

„No paráda. Konečně jsi tady,“ přivítá mě Pete.

„Aaaach, Brooke, jsi tak nádherná. Těhotenství ti sluší!“

„Konečně se ten náš kluk bude soustředit na hru,“ zabručí trenér, ale v hlasu se mu ozývá úleva. S úsměvem je všechny obejmu, ale Remy mě pevně objímá kolem pasu a nezdá se, že by mě chtěl pustit. Nakonec to udělá a já se můžu konečně se všemi přivítat.

Pak do letadla nastoupí Riley. „Sakra, ta holka vypadá pořád dobře. A ty taky, Brooke! Úplně záříš.“

Slyším za sebou tiché vrčení. Remingtonovi se asi přestalo líbit, že se ještě pořád objímám

s ostatními z týmu. Než ke mně Riley stačí vykročit, Remy mě popadne za boky a vede mě, napůl skoro nese, k naší pohovce v zadní části letadla. Vím, jak extrémně majetnický je, když má černo, takže se v klidu usadím a zvednu jeho ruku a láskyplně ho políbím na všechny pohmožděné kotníky.

„Dobrá, Reme. Je zpátky, takže už žádný ničení hotelového majetku! Potřebujeme, aby ses soustředil,“ prohlásí Pete teď už v plně pracovním módu.

Letadlo roluje po dráze.

„Jakmile se zapíšeme, chci tě v tělocvičně. Na toho sráče tě připravíme. Semifinále klepe na dveře,“ přidá se trenér. „Já jsem vždycky připravenej – je to můj ring,“ zavrčí Remington odpověď, ale poslouchá je jen napůl. S ochranitelským výrazem se dívá, jak líbám jednotlivě každý kloub jeho ruky.

„To je můj kluk! Tohle chci slyšet!“ pochvaluje si trenér.

Remy pootočí rukou, aby mě mohl palcem pohladit po rtech. Pozoruje mě šedočernýma očima a ryze mužské uspokojení zračící se v nich mi potvrzuje, že bílé šaty byla správná volba. Jsem

ve třetím měsíci, ale stejně se pod jeho žhavým pohledem cítím jako panna.

Jsem tak nedočkavá, aby se mě dotkl, že zatajuju dech… a když ucítím na tváři jeho pevnou teplou mozolnatou dlaň a když mě špičkou ukazováku pohladí po čelisti, zapomenu dýchat.

„Myslela jsi na mě?“

„Ne,“ utahuju si z něj.

Shovívavě se usměje a hřbetem prstu mě pohladí po tváři až nahoru ke spánku a poté po lastuře ucha. „Myslela jsi na někoho jiného?“ Opájím se jeho dotekem, přesto tajuplně pokrčím rameny. Znovu se usměje, jako by věděl, že jsem nemyslela na nikoho jiného než na něj – na střed vesmíru, na krále světa.

„Starala ses mi dobře o dítě?“ zeptá se chraplavě. Bezostyšně mi nadzvedne spodní díl šatů

a vklouzne pod ně, klouže rukou přes stehna a kalhotky až na holou pokožku mého břicha. „Nebo ses po nocích vykrádala ven v paruce a babkovských zástěrách?“

Tým, který se usadil po sedačkách v přední části, se ho právě na něco zeptal, ale on mi jen spustí šaty tak, aby mi zakrývaly nohy, ruku dál nechává pod látkou šatů. A já nedokážu myslet, protože dotek jeho dlaně na mé pokožce mi taví mozek. Něžně se na mě usmívá, jako by věděl, jak na mě působí. Volnou rukou vklouzne pod vodopád mých vlasů, hladí mě. Tiše zasténám a on se v odpověď uchechtne. Dva měsíce odříkání. Dva měsíce touhy a stýskání a dychtivosti. Teď se zdá, jako by byla každá moje buňka probuzená. Ani se nedotýká mých prsou, jež mě bolí a tíží víc než kdy dřív.

Nedotýká se ani mého pohlaví, které je vlhké a připravené, ale bože, cítím, jak mě zaplavuje rozkoš – od kořínků vlasů až po špičky nohou.

Jeho ruka zůstává na mém podbřišku, pokožka se dotýká pokožky, jeho prsty se ale pomalu probírají mým copem. Špičky jeho prstů cítím až v nitru. Zhluboka se nadechne, skloní hlavu a nos mi přitiskne ke krku. Nasaje do plic mou vůni. Bouří ve mně čirý žhavý chtíč. Skoro zanaříkám. Zabořím mu prsty do mohutných svalů na pažích, pod

rukáv trička. Tiše sténám jeho jméno, on mi ale nedovolí ho dokončit. Otočí ke mně tvář a vklouzne mi jazykem mezi rty. Bože, prosím, ano.

Vlhký dotek jazyka mě rozechvěje. Pootevřu rty, ačkoli celé moje tělo křičí, aby mi dal víc; aby mi dal vše, co chci a co miluju a potřebuju. Hned. Teď. Prosím, hned teď. Dá mi to, ale pomalu. Vychutnává si mě. Rukou mě hladí po zátylku, prsty se mi probírá ve vlasech svázaných do copu… Ničí mě svou něhou… Zasténám, třu mu ramena. Rozevře mé rty ještě víc

a ponoří se do nich, stále hlouběji. Pomalu se pohybujeme, jako by to celé byl pouhý sen. Polibek nabírá na síle, na intenzitě. Podobá se milování. Vychutnává si každý centimetr mých úst, prodlužuje polibek, odtahuje se a vrací plnou silou. Tělo mi zaplaví horkost – přivádí mě k šílenství.

Rozpustí mi cop a odtáhne se, aby viděl, jak se mi vlasy rozlévají po ramenou. A jeho oči, nyní tak černé, mě pohlcují do svých hlubin. Je zběsilý a vyhladovělý, ale přesto se zdá šťastný – a očividně klidnější – že mě vidí; v zorničkách očí spatřím miriády světélek. Sklouzne mi dlaní do prohlubně zad a přitáhne si mě k sobě. Líbá mě téměř hrubě, hlava se mi pod silou jeho polibku zvrátí. Zasténám, horečně ho líbám a ani si neuvědomuju, co dělám, dokud neucítím, že z něj skoro strhávám tričko. „Chyběls mi,“ zašeptám mu do rtů a on tiše zavrčí a políbí mě na krk. Každý polibek mě pálí touhou, cítím ty plameny na krku i na uchu – tam, kde se mě dotýkají jeho rty.

„Dnes, po zápasu,“ přislíbí mi. Dýchá zhluboka a pomalu, já naopak rychle a mělce.

Sevře mě v objetí a zadívá se na mě, pak mu zrak sklouzne na omámený úsměv na mých rtech. „Tvé přání je mi rozkazem.“

„Tak ti přikazuji, že dnes večer budeš opět moje – až navěky.“

Prohlásí to tak vážným hlasem, až se musím smát. On se ale nesměje. Ani se neusmívá. Dívá se na mě, jako by chtěl, abych mu ještě jednou, byť v legraci, řekla, že jeho přání je mým rozkazem. Pohladím ho po zarostlé bradě. „Co se mnou v noci uděláš?“

Vydechne mi do ucha a něžně polaská lalůček mezi rty. „Budu tě líbat. Hladit a mazlit se s tebou.

Olizovat tě. Laskat tě. Šukat a milovat. Dokud mi neusneš v náručí.“ Pohladí mě po podbřišku dlouhými silnými zjizvenými prsty. „Copak si nevzpomínáš, s kým máš to malé?“

„Ach, vzpomínám. Vzrušuje mě jen na to pomyslet.“

„Chci ti jich dát dalších tisíc. Ale nějak nerosteš. Jíš dobře?“

„Ano! Proč?“ Narovnám se, když ruku zpod mých šatů vytáhne. „Chceš, abych praskla? Chceš, aby každý věděl, že jsem těhotná?“

Zakloní se, lokty se opře do sedačky. Každý sval pod jeho tričkem se tím pohybem vyrýsuje.

Samolibě se usměje a přikývne.

„Aby každý věděl, že jsem zadaná a že ti patřím?“ pokračuju. Znovu přikývne a ten roztomilý úsměv mu doputuje až do očí.

„Už tak mi narostl zadek a tyhle dvě moje holky se mi taky zvětšily. Břicho na sebe nenechá dlouho čekat.“

„Líbí se mi, jak ty dvě holky vypadají v těch šatech. A tvůj zadek je zatraceně sexy.“

„Tak proč to nebereš jako plus? Velká prsa, velký zadek, ploché břicho. Ještě chvíli to tak zůstane.“

Sklouzne pohledem na moje dvě děvčata a na rtech vykouzlí úsměv. Přitáhne si mě k sobě. „Pojď sem.“

„Ten úsměv je nějaký podezřelý.“ Rozesměje se. „Jen pojď ke mně. Chybělas mi.“

„Copak kujete, pane?“

Poplácá se po stehnu. „Dám ti na vybranou.“

„Mezi?“

„Hudbou.“

„To se mi líbí.“

„Líbáním.“

„Těžké rozhodování.“

„Mazlením.“

„Tak teď jsi vysloveně zlej.“

„Nebo všechno naráz.“

Bez varování na něj naskočím a on se rozesměje a hned mě pevně obejme. „Mám tě!“

„Měls mě ve vteřině, kdy ses na mě podíval,“ přiznám tiše s úsměvem. Jako by jeho ego potřebovalo ještě trochu pohladit. „A pak jsi mrkl a já ti zcela propadla. Pane Remingtone Tate… Jsi sexy, jsi můj přítel, nebezpečný zápasník a otec mého nenarozeného dítěte. A máš mě. Navěky.“

14. kapitola

FILADELFIE

Už se to u něj plně rozjelo. Nelíbilo se mu, když jsem si po cestě do hotelu povídala s Petem a Rileym.

Nelíbilo se mu, když jsem ho musela na chvíli opustit, abych si mohla dojít na záchod. Celou dobu pak přecházel po ložnici jako panter. A v okamžiku, kdy jsem vyšla ze dveří koupelny, pevně přitiskl své rty na moje a líbal mě snad dobrou půlhodinu, dokud pro nás nepřišli s tím, že už je čas vyrazit na zápas. Nechtěl mě pustit, ani když zamířil do šaten. Čím hlouběji jsme se dostávali do zákulisí arény, tím pevněji mě objímal kolem boků.

Řekla jsem mu, že se nemůžu dočkat, až ho uvidím zápasit, a že se budu dívat. On jenom stiskl čelist a zadíval se – majetnicky a žíznivě zároveň – na mé rty. Potom přikývl, poplácal mě po zadku a Peteovi rozkázal, aby se ode mě během zápasu nehnul ani na krok.

Takže teď je ke mně Pete připoutaný, jako bychom byli siamská dvojčata.

V obleku připomíná muže v černém a pod sakem nosí taser a pepřový sprej. Cokoli řeknete, to Pete má. Dokonce se i děsivě mračí, snad aby se všichni drželi v uctivé vzdálenosti.

„Neber to tak vážně,“ vtipkuju.

„On to tak chce, tak to bude mít,“ opáčí, ale uchechtne se.

Zamíříme k našim sedadlům v první řadě napravo od ringu. Mám pocit, že od posledního zápasu, na kterém jsem byla, uplynula snad věčnost. Vzrušení se mísí s nervozitou a naneštěstí se i s plnou silou vrátilo píchání u srdce, jež mi připomíná, jak mizerně mi bylo celý první trimestr. „Remington koupil všechna okolní sedadla, takže kolem tebe nebudou žádní poskakující fanoušci,“ vysvětlí mi Pete, když dojdeme k sedadlům a všimnu si, že dvě sedadla vedle nás a dvě za námi jsou prázdná. Pete pokyne někomu na protější straně ringu. Sleduji jeho pohled a spatřím starou dobrou Josephine, která z nás nespouští oči. „Kde se tady vzala Jo?“ zeptám se. Usměju se na ni a ona mi

úsměv oplatí. Stojí trochu jako voják a zároveň se chová zdvořile a nenápadně, přitom působí poněkud hrozivě.

„Měla nějaké vyřizování a pak nasedla na komerční let, aby za námi dorazila. Bude bydlet s Dianou a pověsí se ti na paty, kdykoli s tebou nebude Remington.“ Nejspíš bych se vzbouřila, kdybych ji neměla tak ráda a kdyby mi neřekla, jak nadšená je ze zakázky, jakou klienti obvykle svěřují mužům. Proto se na ni dál usmívám a usadím se s Petem. Sledujeme první kola dnešního večera.

„Kde je Remy?“

„Přiveďte Remyho!“

Čtvrté kolo právě skončilo a dav křičí, až se postupně křik promění ve skandování jediného jména.

„Re-ming-ton! Re-ming-ton! Re-ming-ton!“

„Organizátoři ZBOŽŇUJÍ, kdy si ho diváci žádají,“ uchechtne se Pete.

A nakonec se reproduktory opravdu probudí k životu. „Přesně tak, dámy a pánové! Ženské a chlapi! Dívky a kluci! Chcete ho? Tady ho máte! Pozdravte vašeho jediného. A jedinečnéééého! Remingtona Tatea, Uragáááána!“

Můj Uragán! křičí má mysl. Můj Uragán. Můj. Můj. Můj. Můj dnes večer, můj navěky.

Všichni lidi v sále jsou na nohou. Někteří křičí, jiní skáčou a mávají nad hlavami plakáty s jeho jménem.

„Remy! Já bych pro tebe umřela, Remy!“ slyším za sebou výkřik. Krev mi v žilách zabublá radostí, když ho spatřím vcházet do arény.

Dívám se na jeho mohutnou, silnou postavu a uvolněná ramena a rudý plášť zakrývající ty nejpevnější svaly na světě. Všechny reflektory míří na něj. Opájím se pohledem na dolíčky v jeho tvářích, ale můj pohled rychle sklouzne na obtisk červené rtěnky na jeho bradě. A na jeho ústech.

Zmateně zamrkám.

Chytne se lan a přehoupne se do ringu. Přistane hravě jako kočka, s vědomím, že ten čtvercový ring mu nyní patří. Svlékne si plášť a konečně se ukáže v celé své kráse. Pořád jsem ale zmatená tím, co vidím na chlapecké tváři. Ty otisky, rudé a rozmazané na jeho opálené kůži. Do mysli mi pomalu vpluje pravda a noří se, noří a noří stále hlouběji do mého nitra, až každý ten polibek cítím jako šlehnutí bičem.

Do mých myšlenek se začne vkrádat nejistota.

V duchu vidím pěstěné ruce dotýkající se jeho pokožky… vidím rty líbající ty jeho… slyším, jak vrčí rozkoší, kterou mu přináší někdo jiný… cítím mozoly na jeho dlaních, jak laskají cizí pokožku… Oči mě začnou pálit, slyším ale, jak mi Pete tiše říká: „Brooke, to je riziko povolání. On o ty fanynky nežádal. Chce jenom zápasit. O nic nejde.“ „Můj mozek to chápe. Kéž by to chápal i ten zbytek,“ povzdechnu si zoufale. Jako by mě obklopil černý mrak bolesti a zahalil tak veškeré světlo. Několik sedadel napravo ode mě se žena tahá za vlasy a křičí: „Uragáááááne! Chci si tě odtáhnout do ložnice a šoustat tě, až nebudu moct chodit!“

Bože, jak já chci tu čůzu něčím fláknout.

A teď je tady, ten nádherný, velkolepý Remington Uragán Tate.

Dokončuje svou otočku a já cítím v hrudi takový tlak, až se musím obejmout kolem břicha a zadívat se na tu maličkou vybouleninu. Nikdy jsem ani na vteřinu nezalitovala, že jsem těhotná, ale teď se cítím nejen těhotná, ale i hloupá. Dýchám pomalu a zhluboka, snažím se ignorovat všechny ty myšlenky plné nejistoty, jež mi sžírají nitro. Budeme rodina. Já budu matkou… ale on bude dál zápasit. Dál ho budou obklopovat mladé

a krásné fanynky, které by udělaly cokoli, aby ho dostaly.

Brooke před otěhotněním by si nejspíš myslela, že ho od ní nikdo nikdy neodtrhne.

Ale těhotná Brooke se cítí trochu v nevýhodě. Protože to přece jen trochu bolí, že mě ještě nepožádal o ruku. Možná to ani nechce…

Proč by se s tím vůbec obtěžoval, když už jsem jeho?

„Brooke, dívá se na tebe,“ oznámí mi Pete tiše.

Pořád se cítím trochu nejistě. Zhluboka se nadechnu a dál upírám oči do svého klína, na obyčejné bavlněné šaty, které jsem si na sebe oblékla, když jsem se ráno připravovala a krášlila… pro něj.

„Brooke, dívá se přímo na tebe,“ ozve se znovu Pete a tentokrát to zní trochu poplašeně. Dav se odmlčí.

Ticho je tak tíživé, jako by se Uragán přestal usmívat a teď se všichni snažili přijít na to, co se děje.

Cítím na sobě jeho oči. A vím, že až vzhlédnu, spatřím jen tu červenou barvu. Rtěnku. Na jeho obličeji. Připomíná mi rtěnku, kterou jsem mu sama kdysi na tvář obtiskla, ale dnes ten otisk patří rtům jiné ženy. Možná některé z těch šlapek, se kterými šukal, když jsem byla pryč. Bože.

„Brooke, ježíši, co se sakra děje?“ šťouchne do mě loktem Pete. „Chceš, aby to dneska podělal?“ Zavrtím hlavou a přinutím se zvednout k němu zrak.

Dívá se na mě, oči má divoké a plné úzkosti. Stojí rozkročený, zatíná čelist. Je na něm vidět, že poznal, že se se mnou něco děje, protože ruce podél boků svírá v pěst a vypadá, že každou chvíli přeskočí lana a dojde si pro mě. Hrdě vydržím jeho pohled, protože ani nechci, aby věděl, jak moc mě to ranilo, ale když se na mě usměje, nedokážu mu to oplatit.

Jeho úsměv povadne.

V očích se mu objeví bolest. Sbalí ruce v pěst a divokost jeho pohledu se do mě zasekne jako drápy.

Já se ale cítím stejně neklidná a tentokrát ho prostě nedokážu uchlácholit, tak moc mě to ranilo. Zuřím, žárlím. A těhotenství mi nijak nepomáhá. Mlhavě si vzpomínám na ten večer, kdy jsem seděla takhle po straně a přála si, aby to velkolepé divoké stvoření v ringu patřilo jenom mně. A teď tu sedím, čekám jeho dítě a duše mě bolí, protože cizí žena nebo ženy líbaly a dotýkaly se toho, co je moje. A najednou chci to, co jsem měla předtím. Chci být obyčejná holka, co si chtěla najít práci.

Jednoduché a prosté. Prosté cíle, prostý život. Ale ne. To už mít nemůžu. Protože jsem do Remingtona Tatea zamilovaná víc, než jsem kdy považovala za možné. A on je stejně nedosažitelný jako padající hvězda. Nikdo ho nikdy nezíská, a pokud přece, propálí si cestu přímo skrze vás.

Jako si teď propaluje cestu skrze mě, přímo skrz mou hruď. To moje láska k němu takhle pálí.

Už nadále nejsem schopná čelit pohledu jeho temných očích. Odtrhnu od něj zrak a spatřím, že do ringu vstupuje jeho protivník. Prohlédnu si ho, ale rychle se zase vrátím pohledem na Remyho. A na jeho pravý biceps, kde se mu skví nové tetování, černé a elegantně vyvedené písmeno B. Srdce se mi skoro zastaví, nemůžu uvěřit, co vidím. Zmateně zírám a pak si uvědomím, že to tam opravdu je, přímo na pravém bicepsu: dokonalé a nádherné B. Tělo mi okamžitě bláznivě zareaguje. Kalhotky mám náhle provlhlé, mezi nohama mi tělo začíná pulsovat. Remington se otočí k protivníkovi a vidím, jak se domýšlivě usměje, když si změří bojovníka, proti němuž právě stojí. Je to někdo mladý a plný energie, kdo se zcela očividně nemůže dočkat, až zápas začne. Poklepou si rukavicemi a Remington se na mě zadívá. A bez úsměvu na tváři významně zatne biceps s vytetovaným písmenem a políbí ho. To mé vzrušení ještě víc podnítí, až musím nohy sevřít pevně k sobě.

Usměje se, jako by věděl, co to se mnou dělá a že si nemůžu pomoct. Zazní zvon.

„Kdy si nechal udělat to tetování?“ zeptám se tiše. Nemůžu od toho písmene odtrhnout zrak.

„Hned potom, co jsme odletěli ze Seattlu,“ odpoví Pete.

Remington se vrhne na toho „nedočkavce“, jak ho Pete nazval, a okamžitě ho zasáhne, pak se stáhne a zafinguje úskok tak, aby protivníka vyprovokoval k útoku. Nedočkavec máchne a mine a Remington využije příležitosti k dvojitému úderu tak silnému, až muž odlítne jako dělová koule. Přistane

na lanech a padne k zemi.

„Auuuuu,“ syknou diváci.

„Jau, to muselo bolet,“ poznamená Pete, ale usměje se, když někdo zakřičí: „To pro Uragána nemáte nic lepšího?“ Bez ohledu na to, co se mi děje v hlavě, vidět Remingtona bojovat je tak vzrušující zkušenost, až sebou mé svaly samy cukají, jako bych se tam v ringu ocitla já sama. Ten druhý muž vstane a Remington ho znovu zasáhne přesnými a mocnými údery. Tělo se mu elegantně pohybuje, to sexy černé B na jeho bicepsu se napíná, jak svaly pod ním přecházejí do akce. Zápas pokračuje a já se stále víc proměňuju v klubko emocí. Mezi ňadry mi proklouzne kapka potu.

Zdá se, že se mi těhotenstvím zvýšila tělesná teplota, ale dívat se do ringu na otce mého dítěte –

s tetováním, které křičí do světa, že on patří mně, ale zároveň se nechává líbat od cizích cour – ve mně probouzí vztek i majetnickost. Bojím se, že každou chvíli vybuchnu jako sopka.

Poté co Remington srazí soupeře k zemi už definitivně, přichází další a další bojovníci. Jednoho po druhém je posílá na lana i na kolena, jednoho po druhém je sráží k zemi. Všichni do jednoho konsternovaně potřásají hlavami, jako by se snažili zastavit třesoucí se mozek.

Remy je nezastavitelný.

Pete se vedle mě směje. „Nikdy mě nepřestane fascinovat, jak moc se TEN CHLAP CHCE

PŘEDVÁDĚT, KDYŽ SE NA NĚJ DÍVÁŠ!“ zakřičí.

Nevěřícně zavrtím hlavou, ale Pete rozvážně přikývne. „Vážně. Je neuvěřitelný, jaký rozdíl to je, když ví, že se na něj díváš – jako by se v něm zvedla hladina testosteronu mnohem výš a probudila jeho instinkty bojovníka k životu. Věděla jsi, že mužům se zvedá hladina testosteronu, když spatří kteroukoli neznámou, ale přitažlivou ženu? Jemu ne. Jemu stoupá, když vidí tebe – svou ženu.“ Peteova slova mě ničí. Vždycky se mi zdálo, že se mi Remington snažil dokázat, že je tím nejsilnějším mužem na světě a tím jediným, který mě dokáže ochránit – ano, bože, ano, věřím mu. K nohám mu dopadl už čtvrtý protivník a pak pátý. Jeho tělo jede jako buldozer naložený sexem a sílou. Poráží jednoho po druhém a co chvíli ke mně stočí temné oči, jako by se chtěl ujistit, že ho

vidím. A kdykoli se na mě podívá, uvnitř mě to touhou rozbolí ještě víc. Vztek na něj sílí, stejně jako touha po něm. Jsem tak nadržená, až je mi z toho trapně. Tělo mám v jednom ohni a ruce mám složené v klíně, protože nevím, co chci víc: udeřit ho, nebo ošukat.

Přivedli mu už šestého a sedmého protivníka, ale Remington je stále plný energie. Blokuje, drtí, útočí a brání se. „URI, URI, URI, URI, URI!“ skandují přihlížející a Pete se k nim přidává. Buší pěstmi do vzduchu, křičí totéž, co tisíc ostatních. A pak rozhodčí popadne Remingtona za zápěstí a zvedne mu paži nad hlavu na znamení vítězství.

„Náš vítěz! Opět vám, dámy a pánové, představuji Remingtona Tatea, vašehoooo Uragáááána!“

Tmavé oči mě okamžitě vyhledají. A ve vteřině, kdy si mě najdou, mi puls vyletí k výšinám a srdce se mi v hrudi rozbuší. Podívá se přímo na mě a usměje se. Rozechvěju se při pohledu na ty jeho dolíčky, zářivý úsměv a temnou, neoholenou tvář – s tou podělanou červenou rtěnkou. Když se ani po chvíli nedokážu přinutit k úsměvu, svraští obočí, chytne se lana a přehoupne se ven z ringu.

„Uragán! Uragán! Uragán!“ slyším lidi nadšeně provolávat.

Přinutím se oplatit mu jeho temný pohled. Kolena se mi třesou, ale stojím a dívám se, jak ke mně kráčí. Podá mi ruku, ovšem já vidím jen tu zatracenou rtěnku na jeho tváři. Pak se zadívám na jeho dlaň a chytnu ji. Se zaťatou čelistí se nechám odvést podél řady sedadel.

„Klíčky,“ štěkne na Rileyho a Riley seskočí z pódia od rohu ringu a vykročí za námi.

„Odvezu vás.“

V šatně Remington, aniž by na vteřinu pustil mou ruku, vytáhne ze skříňky svůj cestovní vak.

Nemůžu odtrhnout pohled od té rtěnky na jeho zatracených svůdných, k zešílení sexy rtech

a od vytetovaného B na mohutném bicepsu. Bojují ve mně protichůdné pocity. Netuším, co dělat, tak zatínám zuby. Na zlomek vteřiny pustí mou ruku, přetáhne si triko přes hlavu a navleče se do černých tepláků. Chytne mě zase za ruku, proplete své prsty s mými a vyvede mě ven. Postrčí mě na zadní sedadla vozu, a jakmile se usadíme a Riley nastartuje, popadne mou tvář do dlaně a zadívá se na mě. V očích se mu zračí hlad a září světlem jako samo slunce. Skloní hlavu, aby mě políbil, ale já se odvrátím.

„Ne,“ řeknu.

Přinutí mě otočit se k němu a tiše, zoufale zašeptá: „Chci, aby ses na mě dívala, když jsem v ringu.

Čekal jsem snad celou věčnost, až mě tam zase uvidíš.“ Pak prudce přitiskne rty na má ústa. Jako by

do mě uhodil blesk. Ta touha ve mně je tak obrovská, že mě stojí snad veškerou vůli, abych udržela rty pevně semknuté. Se zavrčením se mu vyvléknu.

„Nelíbej mě!“ zasyčím.

Uchopí mou tvář do dlaně a otočí mě a znovu si přivlastní mé rty, přinutí mě je pootevřít a pak

do nich se zasténáním pronikne jazykem. Povzdechnu si, když se jeho jazyk dotkne mého, a znovu se mu slabě vzepřu. Snažím se mu vykroutit. Strčím mu do ramen a odvrátím hlavu.

„Pusť mě!“ vykřiknu.

„Bože, potřebuju tě, jako potřebuju dýchat…“ Vklouzne mi mozolnatou rukou pod šaty a dlouhými prsty mě pohladí po stehně, hladovými ústy mě líbá na hrdle. „Proč si se mnou tak pohráváš? Hmm? Potřebuju být v tobě. Hned teď…“ „Tohle jsi řekl svým fanynkám?“ Bolavá touhou a plná vzteku, s jeho rukou klouzající po mém stehně, zatlačím do jeho hrudi pevné jako skála a otráveně vykřiknu, když se ani nepohne. „Řekni to té, co tě políbila na bradu, na spánek, na tvář i na ty tvoje zatracený rty!“

Zmateně se zamračí a odtáhne se.

„Máš obličej celej od rtěnky, Remingtone!“ oznámím mu a upravím si šaty.

Rozčíleně zavrčí a otře si rty do předloktí, pak na paži shlédne a přimhouří oči, když na kůži spatří červené šmouhy. Zatne čelist a zapře se do sedadla… a se zasténáním zvrátí hlavu. Prohrábne si vlasy a vztekle se zadívá do stropu. Pokusím se přesunout na opačný konec sedadla, ale jeho ruka vystřelí

a chytne mě za zápěstí.

„Ne,“ zachraptí, jako by ho svírala bolest.

Polknu vzteklou odpověď. Sklouzne rukou po mém zápěstí a proplete své prsty s mými. Celou cestu jsem si vědoma doteku jeho dlaně, jeho silných, dlouhých prstů svírajících mou ruku a bolesti, která mě tíží na hrudi a hrozí, že každou chvíli vybuchne. Dojedeme do hotelu a Riley si nás ve zpětném zrcátku opatrně přeměří. „Pojedu pro zbytek týmu,“ oznámí. „Díky,“ řekne Remington a pomůže mi vystoupit. Ruku v ruce mě odvede přes vstupní halu k výtahům. Nastoupíme. Na jeho zarostlé tváři se pořád skví ty červené skvrny. Dokonce i s nimi ale vypadá, jako by vystoupil z erotických fantazií každé ženy. Vlasy má černé a rozcuchané, tepláky mu visí nízko na bocích a tričko mu naopak pevně obepíná jeho osm vyrýsovaných břišáků a mohutné bicepsy. Jako vždycky z něj čiší sex, zatímco já jsem těhotná a ta vyboulenina na břiše to dokazuje. Vtáhne mě do našeho pokoje a zabouchne za námi dveře. A v okamžiku, kdy pustí mou ruku, mě popadne za boky, zvedne mě a posadí na jídelní stůl. „Nedělej mi to.“ Olízne mi krk a vklouzne mi rukou pod šaty, rychle je povytáhne a tentokrát prsty vyjede až ke kalhotkám. „Do prdele, nedělej mi to,“ zavrčí. Rozechvěju se, když ucítím jeho ústa na hraně své čelisti. Pohrává si s mými rty, vklouzne prstem pod lem mých kalhotek. Zanaříkám a nenávidím se za to, ale jemu se to nejspíš líbí, protože zasténá a zmocní se mých úst. Ucuknu. V hlasu se mi ozývá všechna má bolest. „Chci líbat tebe, ne je!“ vykřiknu a pokusím se ho odstrčit. „Jsem to já.“ Vytáhne ruku zpod mých šatů, vezme můj obličej do dlaní a políbí mě. Na rtech mi tak rozmaže cizí rtěnku. Strkám do něj, ale dojdou mi síly. Jazykem se zmocní mých úst, objímá mě.

Pokládá mě na stůl, rukama mě chrání před tvrdým dopadem. V očích se mu zračí zoufalý hlad. „Jsem to já,“ zašeptá a neklidnou rukou mi přejíždí po trupu, hladí mě po ňadrech.

Roztouženě zasténám a skutečně se za to nenávidím. Jsem tak vlhká. Tolik ho potřebuju. Tak zatraceně dobře voní. Přivádí mě k šílenství. Dlaní mi sevře ňadro, ale já se na něj pořád zlobím a pořád žárlím. Pokusím se mu vytrhnout. Hluboce, hrdelně zavrčí. „Brooke…“ Naštvaně sevře látku šatů a roztrhne je ve dví. Rozevře kusy látky a odhalí spodní prádlo. Okamžitě skloní tmavovlasou hlavu, aby mohl špičkou jazyka polaskat mou pokožku, míří od pupíku stále výš, rukama mi klouže po žebrech a rozevírá potrhané šaty stále víc. Otřásám se záchvěvy rozkoše, svírám mu hlavu v dlaních, rozpolcena, zda k sobě přitáhnout jeho ústa, nebo ho od sebe odstrčit. „Ne,“ zasténám. Odtáhne se ode mě a zadívá se na mě očima plnýma zvířecí dravosti. Vím, že bych ho neměla provokovat, měla bych ho spíš uklidnit, ale žárlím tak, že nedokážu myslet. V tohle mě proměnil on. Miluju ho na hranici posedlosti, nedokážu myslet na nic jiného než na to, s kým to byl.

On si toho možná ani nebyl vědom – ale ony to věděly. A ony nejsou já.

Odhodlaně se posadím, chytnu ho za bradu a zuřivě mu začnu stírat ty skvrny z tváře. Nedaří se mi to, tak popadnu jeho bílé triko a tu barvu se pokusím setřít. A on tam stojí a ztěžka oddechuje, jako by právě dobojoval v ringu, a dívá se na mě, jako by mě o něco mlčky prosil, ale trpělivě čeká, až ho očistím. Prsty se mi třesou. Oči mu ve stínech pokoje září a já dál třu skvrny v jeho strništi, ale nedaří se mi to a začínám být zoufalá.

Olíznu si prst, rozetřu slinu po skvrně od rtěnky a pak to místo setřu trikem.

Je pořád netrpělivější. Olízne si prst a zkouší si ty skvrny sám setřít. Naše prsty do sebe narážejí, roztíráme vlhkost po jeho bradě. Zvednu triko a znovu mu tvář otřu a pak vydechnu, když skvrny konečně pustí. Přestanu, až když z barvy nic nezbude a zůstane jen jeho pevná, lehce zarudlá čelist. Tělo mám jako v ohni touhou, mé srdce hoří láskou a mé tělo stravuje žárlivost. Popadnu ho za vlasy, nakloním se

a políbím ho tam, kde ještě před chvílí byla stopa po polibku jiné ženy. Chytne mě za boky. Prolíbávám si cestu po hraně jeho čelisti, mířím k jeho ústům. Políbím je, krátce, skoro jako bych nechtěla, a odtáhnu se. Roztřeseně se nadechnu.

Povytáhne obočí. „Hotovo?“ zeptá se divoce. Ani nedýchám, když přikývnu.

Vezme špinavé triko a jediným plavným pohybem ho odhodí. „Teď se spolu pomilujeme. Už nemusíme čekat… ani o vteřinu déle… abychom mohli být zase spolu.“

Rozechvěju se, hlas mám sevřený emocemi. „Nesnesu, abys měl na sobě jejich rtěnku, Remingtone.

Nedovolím, aby tě líbaly. A neříkám to proto, že jsem zblblá z těhotenství, ani snad kvůli pocitu nejistoty! Už dávno jsem ti sdělila, že se nehodlám dělit. A nebudu se o tebe dělit.“

„Šššš, zlato. To nečekám a ani nechci.“ Stáhne mi potrhané šaty z ramen a látku rozprostře na stůl pode mnou. Položí mě na ni a upře oči na moje odhalené tělo. Dotýká se mě všude – na nohou,

na pažích, mezi ňadry – a pak se ke mně skloní. „Trenér mi zavazoval ruce, já měl sluchátka. Neviděl jsem je, dokud se na mě nevrhly. Už se to nestane. Žádnou z nich jsem nepolíbil. Líbám jenom svoji jiskru.“

Skloní se k mému ňadru a skrze látku podprsenky mi olízne bradavku, potom pod bílou bavlnu vklouzne prstem a látku stáhne pod vzdouvající se křivku ňadra. „Budu je lízat a budu je sát a budu si s nimi dělat, cokoli budu chtít.“

Srdce mi pumpuje do žil vroucí krev. Stáhne látku i z druhého ňadra a olízne citlivý vrcholek.

Tělem mi otřásají výboje rozkoše. Má ňadra jsou větší, pevnější, bradavky tmavší. Vezme má prsa do rukou, jako by objevoval nové území a líbilo se mu, co vidí. Zvuk, který se mu vydere z hrudi, povzbudí mé vlastní steny. Svíjím se touhou. Zvedne ke mně oči, chytne mě za boky a stáhne mě až na hranu stolu. Zadek mám přes okraj. Strhne si kalhoty. Náhle cítím, jak je tvrdý. Penisem se otírá o zvlhlé záhyby mého těla. Skloní se a ještě jednou mi olízne ňadra. Mezi nohama cítím tvrdý penis.

„Jsou citlivý?“ Stiskne bradavku palcem, poté i druhou. Ruce má mozolnaté, ale něžné. Vyklenu se a tiše zasténám. Chci víc, chci to cítit až na hranu bolesti. Chci na pokožce a ve svalech cítit stejnou bolest, jako mě nitro bolí láskou k tomuto muži.

„Ano,“ zalapám po dechu. V krku mám knedlík, oči plné slz touhy.

Lačně se zmocní mých úst, pak skloní hlavu a do ohbí hrdla zasténá mé jméno: „Brooke.“ Laská mě mezi stehny, proniká do mého těla prstem. Proplete svůj jazyk s mým. Nitro se mi chvěje, když se odtáhne, aby viděl, jak zničená jsem, přesto mě dál mučí prsty. Vidím v jeho tváři syrovou touhu. Dívá se na mě, pak zvedne ruku a olízne si vlhký prst. Bože, jenom ho vidím – tak dravčího a mužného, přesto vyzařujícího chlapecký šarm, a jeho rozcuchané černé vlasy – a sténám a svíjím se, protože ho chci. Chci ho. CHCI HO.

„Řekni… Co chceš?“ Divoká touha v jeho hlasu mě celou rozechvěje. „Chci tě olíznout tak, jako jsi

ty olíznul mě.“ A on přikývne, skloní se ke mně a nejprve proplete svůj jazyk s mým, pak mě chytne za temeno a přitiskne mou tvář ke svému hrdlu.

Jeho pokožka je jemná jako hedvábí, vlhká a spalující. Zachvěju se, když zvednu hlavu, popadnu ho za vlasy a vsaju jeho horní ret do úst. Chutná tak jako vždy. Chutná touhou po mně. Líbáme se a naše dechy se mísí. Strhne mi podprsenku a já ho kousnu do rtu. A když mi stáhne kalhotky z nohou

a zadívá se na mě, nyní již zcela nahou, jeho dech se prohloubí. Prohlíží si mě, opájí se pohledem na mé tělo. Vidí má prsa, přelévající se, odhalená, plnější, a vím, že po nich touží. Vezme ňadro do dlaně, jako by ho poznával vůbec poprvé. Tohle s mým tělem udělal právě on. Tohle se s mým tělem děje díky němu.

Dotkne se druhého ňadra, stiskne obě v dlaních a potěžká je, pohrává si s nimi a dívá se na ně zářivýma temnýma očima.

Ranka v jeho rtu, kterou jsem způsobila svými zuby, mu opět krvácí, hruď má zalitou potem.

Zaprotestuju.

„Kousla jsem tě.“

„Jen mě polib.“

„Remy…“

„Tak už to olízni.“ Skloní se a přitiskne rty na moje. Jemně ho olíznu, krátce, jako si zvířata čistí rány. Vsaju do úst jeho krvácející ret. Něžně se otře nosem o můj, pak špičkou jazyka olízne mé rty. Obejmu ho, rozevřu nohy a zaháknu mu je kolem pasu. Žilami mi proudí čirá touha. Popadne mě za zadek a zvedne do vzduchu. Povytáhnu zadek, abych mu pomohla, jsem tak opilá touhou, že se mi rozmazává vidění. Nese mě na pohovku. Políbí mě na krk, uloží na sedačku, obkrouží prstem místo mezi mými stehny, kde jsem nejvlhčí, a já tiše zasténám. „Připravena?“ Do ucha mi zazní jeho ochraptělý hlas. Laská vlhké záhyby mého těla. „Tak se připrav.“

Pronikne do mě dlouhým prstem, snad chce, abych zvlhla ještě víc, ale já už jsem připravená.

Vypnu se proti jeho vpádu. Když mě laská uvnitř mého těla, mám co dělat, abych okamžitě nedospěla na vrchol.

Sjede mi rty po těle, skloní tmavou hlavu a jazykem obkrouží klitoris. Zlehka ho mučí a stehna mi vězní v rukách, abych je nemohla uzavřít. Chytím ho za temeno a dívám se, co mi dělá. Potom poklekne, popadne mě za boky a stáhne mě ještě o několik centimetrů níž – a pak už cítím, jak do mě proniká. Mohutný. Horoucí. Tvrdší než cokoli, čeho jsem se kdy dotkla. Vyklenu se, a když ucítím, jak do mě vniká centimetr za centimetrem, zalapám po dechu. Upírám pohled do jeho očí a on se dívá

do mých. Vezme mou tvář do dlaně, palcem mě pohladí po spodním rtu. Zatahá za něj, silně, přesto něžně, a dál vniká do mého těla, až dosáhne na dno, do nejhlubší části mého nitra.

Zasténám, když přirazí.

Skloní se ke mně a políbí mě na ucho. „Chyběl jsem ti.“

Pootočím hlavu a políbím ho na rty, zasténám a vyklenu boky. „Nikdy jsem nebyla vlhčí a připravenější.“ „A já nikdy nebyl tvrdší.“ Vystoupí ze mě a pak do mě znovu pronikne, pomalu, plný příslibů rozkoše. Cítím, jak mě rozpíná, rozevírá, jak si mě bere, naplňuje… a potom opouští… Zasténám, chci ho prosit, aby se vrátil… a on to udělá… Svaly jeho paží se napínají, keltské ornamenty a B se vlní,

jak se pohybuje. Když se vrátí potřetí, uvězní mi paže nad hlavou a přirazí tak tvrdě, až se mi zhoupnou ňadra.

Vykřiknu a on ten zvuk zdusí svými rty. Zhluboka se nadechnu, nasaju do plic jeho vůni.

„Miluju tě…,“ zasténám.

Znehybní, hluboko ve mně, ztěžka oddechuje. Zavrčí. Skloní hlavu a políbí mě na ucho, pak mě

obejme, jako by mě chtěl chránit, a rytmus, který nasadí, je rychlý, odhodlaný, syrový, dravý.

Křičím, vypínám boky. Zvrátím hlavu, zalapám po dechu. Vychutnává si můj krk, laská má ňadra, proniká do mě tvrdě, rychle, hluboko.

„Můj… bože… Remingtone… Remingtone…“

Opře si čelo o moje a boky dál naráží do mých. Pak sjede rukou po mém těle a začne mučit klitoris. Nepřestává do mě pronikat penisem, tvrdým a pulsujícím. Poddám se tomu a roztříštím se na milion kousků, neovladatelně se chvěju, když si vezme má ústa a vtiskne na ně lahodný, žhavý polibek.

Láska, chtíč, touha, to vše pronikne mým tělem, když konečně dosáhnu na vrchol.

„Jsi v pořádku?“ zeptá se. Zpomalí pohyby a můj orgasmus nepřestává.

„Ano!“ Každý centimetr mého těla křičí touhou po něm. Vyklenu se, mé tělo se pod ním vlní, chce víc. Chce jeho. Zavrčí, jako by se už nedokázal dál ovládat. Vystoupí ze mě a pak prudce přirazí. Řítí se vpřed, tvrdě, neústupně. Jednou paží mě obejme kolem pasu, když vyklenu záda, a drží mě

na místě. Proniká do mě. Zasténám. „Remy!“

Jeho oči hoří, když přejede rukou po sloupci mého hrdla, potom sklouzne mezi má ňadra. Skloní se a znovu mě políbí. „Moje,“ zašeptá tiše, jako by mi to chtěl připomenout.

„Tvoje. Tvoje!“ vydechnu. Cítím, jak se ve mně probouzí další orgasmus.

Přitiskne nos na mé ucho, a když dosáhne na vrchol, zavrčí. Horkým tělem mě dál mučí. Vypíná se a z jeho hrdla se derou zvířecí steny. Zachraptí: „Moje.“ Poté co sám dosáhl vrcholu, mě drží v náručí. Za chvíli mě zvedne, aniž by jen na okamžik vystoupil z mého těla. Zabořím mu nos do ohbí krku. Nese mě do kuchyně, kde vezme do ruky dvě jablka, jedno mi dá a i se mnou v náručí zamíří do hlavní ložnice. S chrupnutím se zakousnu do jablka. To už nás oba Remy ukládá pod přikrývky. Zakousne se do jablka s gustem větším než já. Políbíme se, chutná po ovoci. Svoje jablko dojí jako první, pak

z koutku mých rtů slízne kapku jablečné šťávy. Nabídnu mu své jablko, protože musí mít určitě pořád hlad. Ukousne si a usměje se, když si kousnu ze stejného místa jako on.

Jeho nohy sebou pod přikrývkami cukají a já vím, že můj manický Remy se dnes v noci nevyspí.

Pokud se se mnou bude chtít znovu pomilovat, bránit mu nebudu. Vlastně v to doufám. Posunu se, aby ve mně dál zůstal, a oba dojídáme mé jablko, ukusujeme z dužiny každý na jedné straně plodu.

Smějeme se. A nakonec mu řeknu: „Právě teď je naše dítě velké jako švestka.“

„Jako švestka?“ Otevře ústa, abych mu dala znovu kousnout jablka, a já palcem a ukazovákem naznačím velikost švestky.

„Jako švestka,“ zopakuju.

„Tak malé,“ řekne něžně a velkou dlaní mě pohladí po břiše.

„Tak malé,“ přisvědčím a s tichým povzdechem se přitisknu k jeho velkému tělu. Naslouchám, jak dojídá jablko, a cítím, jak mi z pokožky olízává spadlé kapky šťávy.

15. kapitola

JAK POKÁCET STROM

Ve čtvrtém měsíci začínám být pěkně kulatá. Remington moje břicho nade vše miluje. Těhotenství je na mně už vidět a on je z toho nadšený. Přímo šíleně nadšený. A já také – miluju svoje břicho! Cítím se skvěle. Už mi nebývá špatně. A taky mi říkají, že „zářím“, ale spíš to má něco společného s tím, že když se se mnou Remington miluje, cítí to i miminko, jež mi dal.

Každé ráno, když se prohlížím ve vysokém zrcadle, přeměřuje tu vypouklinu rukama. Ať dělá cokoli (sprchuje se, čistí si zuby), všeho nechá, jde za mnou a prohlíží si mě. V očích se mu zračí pýcha, když mě obejme a hladí po břiše. Hlas má dnes ráno ochraptělý. Právě jsme se probudili a on je ještě stále nahý, stojí za mnou a jeho štíhlé, mohutné tělo v odrazu zrcadla rámuje to moje. Skloní ke mně hlavu a políbí mě na krk. „Jíš dost?“ zašeptá mi do ucha, přitiskne si mě k sobě a políbí mě do prohlubně pod hrdlem.

„Nehodlám jíst tak moc jako ty!“ namítnu, když se k němu otočím a propletu prsty na jeho zátylku.

Usmívám se jako zamilovaný ňouma, kterého ze mě udělal. S úsměvem ho pohladím po dolíčcích.

„Shodli jsme se na tom, že máš problém. Chceš, aby každý věděl, že jsem těhotná a zadaná.“ Zvedne mě do vzduchu a políbí mě na ústa, pak mě k sobě přitiskne. „Přesně tak!“

Dneska mi v tělocvičně ukáže, jak ho – nebo vlastně každého, kdo by mě ohrožoval – složit k zemi.

Už dávno můžu chodit a lékařka mi dovolila i zlehka běhat, a proto se cítím naprosto úžasně. Ale nejvíc se mi líbí, jak se na mě Remington dívá. Tak sexy majetnicky. Tohle je moje žena. A v ní moje dítě. Četla jsem, že je normální, když má těhotná žena pořád chuť na sex, ale mně stačí ucítit jeho vůni a už z něj chci strhat oblečení. Což k jeho naprosté spokojenosti stejně dělám dobře dvakrát denně.

Za tu dobu, co jsem znovu s ním, neměl černo. A navíc je jasné, že s Petem a Rileym něco kují.

Dělá mi starosti, že kolem toho dělají takové tajnosti. Možná to má něco společného s Norou, ale když jsem mu řekla: „Remy, Nora mi poslala tenhle vzkaz. Nechce, abychom s tím něco dělali, a já bych radši počkala, dokud si s ní nepromluvím,“ jen se uchechtl a řekl: „Nech to na mně, jasné?“

Ne, není to jasné.

Jsem k smrti vyděšená.

Dneska ráno měli s Petem a Rileym v obýváku poradu. Podíval se na mě a tiše mě požádal: „Mohla bys nám dát chvilku?“ A od té chvíle se bojím ještě víc. A to je na těhotenství to jediné, co se mi nelíbí. Že se se mnou jedná jako s nemohoucí, pitomou květinkou. Ne, pane. A dneska to taky v posilovně dokážu, až navzdory svému břichu srazím Remingtona Tatea k zemi. Dívám se, jak dělá sklapovačky, dýchá přitom rychle a rovnoměrně, nádech a výdech, nádech a výdech. Pak si dá tři série skoků přes švihadlo a tři série cvičných výpadů – zhoupnout, udeřit,

zhoupnout, udeřit, chránit se, sklonit… Hruď se mu leskne potem. Intenzita, s jakou trénuje, na mě pokaždé udělá dojem. Trenér na něj pokřikuje a Riley měří jeho rychlost a dělá si poznámky.

V době, kdy je Remington už úplně zbrocený potem a kývne na mě, ať se k němu v ringu přidám, jsem už celá v jednom ohni.

„Připravená?“

Přikývnu a vyhoupnu se za ním do ringu.

Mám na sobě jeden ze svých cvičebních overalů, se zipem uprostřed. Upře na něj oči. Cítím, jak se mi jeho pohled propaluje do kůže. Zvedne zrak a podívá se mi do očí. „Připravená?“ zeptá se hlasem

mnohem hlubším, chraplavějším.

„Nemáš ponětí, jak jsem připravená. Hodlám ti nakopat zadek a bude se mi to sakra líbit.“

„Nejdřív mě kopni do holeně, pak do zadku…“ Přitáhne si mě k sobě a jeho horký dech mě pohladí po uchu, když zašeptá: „Klíčem je vyvést mě z rovnováhy. Jestli já nebo kdokoli těžší než ty dokáže udržet rovnováhu, k zemi ho nesložíš.“ „Dobře,“ přikývnu, když mě odstrčí stranou, protože právě teď ten, kdo nedokáže kvůli jeho blízkosti udržet rovnováhu, jsem já. „Nejdřív kopni do holeně. Tím mě připravíš o rovnováhu. Pak nastrč nohu, jako jsi to udělala posledně, a kopni mě do nejzranitelnější části nohy – dívej se, jak na to! Nakopnout a složit.“ Žaludek se mi svírá nervozitou. Jen si povzdechnu a protočím panenky. „Bojím se, že si zase ublížím. Pořád jsi velkej jak dub, Remingtone.“ „Ale mám nakopnutou nohu.“ Mávnutím ruky mě pobídne, pobaveně se usmívá, ve tvářích má dolíčky. „Do toho. Udržuj rovnováhu a vyveď mě z tý mý.“ Zadívám se mu do rozesmátých modrých očí a cítím, jak mé srdce přetéká láskou. „Nechci ti ublížit,“ prohlásím dramaticky, jako bych byla přesvědčená, že ho bez problémů složím k zemi.

„Neublížíš mi,“ slibuje se smíchem.

Políbím ho na rty a pak odstoupím a protáhnu si nohy. „Dobře. Vím, že tohle musím zvládnout. Co kdybys byl Škorpión?“ Zamračí se. „Dokážeš ho strhnout k zemi, zlato. A tím myslím teď hned. Tak do mě, jiskřičko.“ Opřu se do toho. Kopnu ho do holeně celou silou, až ho to zabolí, pak švihnu nohou, zaháknu ji nártem za jeho lýtko a okamžitě cítím, že zakolísal. Ale pořád je to Remington Tate, který ví, jak se

udržet na nohou. Ustoupí a tím mě vyvede z rovnováhy. S jekotem padám k zemi, on mě ale ihned chytí, vrhne se na záda a zbrzdí tak můj pád.

Když se posadíme, pobaveně se usmívá.

„Tys mě nechal vyhrát,“ zamračím se. Zavrtí hlavou. „Ne, to ty sama,“ ujistí mě.

„Jsi lhář. Jsi obrovskej lhář ve skvělý formě,“ strčím do něj.

Uchechtne se, stáhne si mě do klína a zatahá mě za vlasy. „Nebylo to tak těžký, ne?“ poznamená a pohladí mě po tváři.

„Ne,“ vydechnu tak tiše, že to slyší jen on, „ale ty jsi.“

Zadívá se na mé rty a já neklidně poposednu. Skloní hlavu a přivoní ke mně. Pokožka mě na krku, tam, kde se jí dotkne špička jeho nosu, mravenčí. „Líbí se ti se mnou trénovat?“ zeptám se hedvábným šepotem. Nepřestávám ho hladit po ramenou a jsem si velice dobře vědoma mohutné erekce mezi svými stehny. „Hmm,“ vydechne, zvedne ruku a vezme můj zátylek do dlaně. „Líbí se mi, když trénujeme tohle…“ Něžně mě políbí a pronikne mi jazykem do úst. Jako by z něj do mého těla pronikaly výboje elektřiny. Je po tréninku celý mokrý a chutná horce a dychtivě. A já sama jsem stále rozpálenější

a dychtivější, přejíždím mu rukama po hrudi, po kluzkých, pevných svalech.

Chytne mě za vlasy, drží mě na místě. Odtáhne se a nevrle vykřikne: „Riley…“

„Jo, řeknu to trenérovi.“ Riley se neobtěžuje zakrýt v hlasu smích. Přinese ručníky a lahve s vodou a zamíří k východu.

„Remingtone,“ zasténám.

Nádherně povytáhne koutky úst a chytne jezdec zipu na mém overalu. Slyšíme, jak Riley volá

na trenéra: „Hej, trenére, mizíme. Rem se nemůže dočkat, až se vrhne na Brooke.“ Vyjdou ze dveří, a než zamknou, už cítím Remingtonovy rty na krku. „Není možný, aby něco tak krásnýho bylo skutečný,“ zašeptá a klouže mi rukou po zádech.

„Dneska to vidím jen na líbání, protože tohle se svléká vážně špatně,“ řeknu tiše.

„Půjde to dolů,“ slibuje a políbí mě. Líbá mě na rty a drží mě přitom za zátylek. Volnou rukou rozevře zip mého overalu. Svíjím se a sténám, protože ještě nikdy jsme se na sebe nevrhli, když jsem měla na sobě něco takhle složitého.

„To sice půjde, ale špatně.“

„Jenom si udělám prostor,“ zamumlá. Sevře do rukou látku na horní části každého stehna, škubne a roztrhne šev uprostřed. Na pokožce ucítím závan vzduchu, proniká přímo do horoucího nitra mého těla. Pak Remy do trhliny vsune ruku. „Obejmi mě kolem krku,“ pobídne mě, nahmatá kalhotky, strhne mi je a vytáhne otvorem v látce ven. Oči se mu třpytí, vzrušení do mě udeří jako bouře.

„Bože, prosím.“ Přitáhnu si k sobě jeho hlavu a podmaním si jeho rty. Zoufale kolébám boky.

Na vteřinu mě nadzvedne, strhne si kalhoty a přitáhne si mě k sobě. Drží mě jenom jednou rukou, jedinou rukou dost silnou na to, aby mě usadil přímo na sebe. Je tak velký. Žhavý. Tvrdý. Můj.

Zasténám a olíznu mu krk, zapomínám na vše; cítím, jak proniká do mého těla. Popadne mě za temeno a zaútočí na mé rty. Pohybuje se. Miluje se se mnou. Jedinou paží mě zvedá a přiráží na sebe, druhou mě drží za krk, vězní mě a líbá. Jeho silné, žádostivé rty rozevírají ty mé, ochutnávají, berou, dráždí.

Vyvrcholím rychle a prudce. Sevře mě ještě pevněji, když se i jeho tělo rozechvěje mým vyvrcholením. Slyším, jak tiše vrčí. Nechává se zalévat mou vlhkostí. Pak mě zvedne, nese přes ring a opře o lana. Jednou paží mě přidržuje a ani na vteřinu nedovolí, abych se od něj odtáhla. Začne se pohybovat. Tiše sténám. Mám pocit, jako bych se vznášela, obklopena pouze vzduchem, unášena

na jeho pažích. Vnímám jen jeho ruce a penis pohybující se hluboko ve mně. Cop mi spadá po zádech, krk mám vyklenutý a on se ho zmocňuje. Pohybuje se a já mu zatínám nehty do mohutných paží, cítím, jak se jeho svaly napínají a povolují a jeho tělo nepřestává pronikat do mého.

Nemluvíme. Nepotřebujeme slova. Promlouváme k sobě těly. Koušu ho a olizuju, líbám a slyším jeho dech. Svaly se mu napínají a povolují, pohybuje se pode mnou. A znovu dosáhnu vrcholu. Nikdy, naprosto nikdy nevyvrcholí dřív než já – čeká, přivádí mě na vrchol a pak se dívá. Oči mu potemní

i teď, když mě pozoruje. Zatíná čelist, jeho těžké tělo se noří do mého a zůstává… Až sám dosáhne vrcholu, hluboko ve mně. Obklopuji ho, objímám, svírám a nepouštím.

A když je po všem, zůstáváme si v náručí. „Zůstaň ve mně,“ prosím ho. Lapám po dechu, nehty mu zatínám do ramen. Přitáhne si mě blíž, hlava mu klesne mezi má prsa. Zhluboka se nadechne, jako by pro něj má pokožka byla čistým vzduchem. Pak mě zlehka kousne do vrcholku ňadra. „Chci v tobě zůstat,“ poví mi hlubokým hlasem plným něhy, z kterého celá taju. Svírá mě a líbá, laská otisk svých zubů. Jeho strniště mě škrábe na jemné pokožce. „Bože, chci v tobě umřít.“

Kosti ve mně roztají, ale i když jsem zcela uvolněná, přesto cítím, jak ve mně bouří jeho energie.

„Jsi tak majetnický, že bys mě nejspíš stáhl s sebou.“

„Ne, nikdy bych ti neublížil.“

Tiše se zasměju. „To nezáleží na tobě. Stáhneš mě s sebou, protože já půjdu, kam půjdeš ty. Ty budeš můj konec, Remingtone Tate, ale tak to taky chci.“

Obličej se mu stáhne bolestí, hřbetem ruky mě pohladí po tváři. „Ne, Brooke. Budu tě chránit.

I kdyby sám před sebou.“

Dlouze se na sebe díváme; odhodlání v jeho očích mě ujistí, že ať se stane cokoli, můj život je už navěky propojen s jeho, v dobrém i zlém. Budu mu stát po boku, budu běhat a bojovat a pomůžu mu dosáhnout jeho snů, které se staly i mými. „Jak jsi řekl, budu tě milovat, i kdyby nás to mělo zabít,“ zašeptám a pohladím ho. „Všichni jednoho dne zemřeme. A já bych radši zemřela láskou k tobě.“ „Zlato, to já zemřu láskou k tobě,“ namítne a obejme mě. Rozesměju se, protože jsem naprosto a zcela šťastná. „Remy… kde se nám to malé narodí?“

Zvedne mě do náruče, nohama ho stále pevně objímám kolem boků, a zamíří i se mnou na opačný

konec ringu. „Kdekoli budeš chtít. Bude po sezóně. Můžu tě odvézt, kamkoli si budeš přát.“

„Přemýšlela jsem, že bych si nechala svůj byt. Nejdřív jsem neměla v plánu smlouvu prodloužit. Ale myslím, že by bylo dobré mít i něco trvalého. Mám tam volnou ložnici, kde jsem cvičila jógu. Mohl by z ní být dětský pokoj. Melanie by ho celý vyzdobila…“

Posadí se i se mnou na stoličku v rohu ringu, kde leží koš s ručníky a pitím. Vezme jeden ručník

a začne nás utírat. Vypadá klidně a uvolněně. „Řeknu Peteovi, aby ti prodloužil smlouvu o další rok. A zatím se podíváme i po něčem jiným,“ navrhne. „A používej tu kreditku, co jsem ti dal.“

Obejmu ho kolem krku a políbím na jeden dolíček. „Takže teď jsem tvoje vydržovaná přítelkyně

i tvoje zaměstnankyně? Oficiálně?“

Vezme můj obličej do dlaní, zakloní mi hlavu a prolíbá si cestičku po mém hrdle, přes čelist až na ústa, která tvrdě zakryje svými. „Jsi moje. Oficiálně.“

„Jak to vidíš s očkováním? Necháme to normálně, nebo najdeme lékaře, který by nám vystavil zvláštní plán? Existuje spousta důkazů, že očkování může způsobovat autismus,“ oznámím jednoho večera Remingtonovi.

Jím tuny zeleniny. Četla jsem, že různě barevná zelenina obsahuje i různé antioxidanty. Zelená zelenina obsahuje jiné než červená a oranžová, takže teď mám na talíři každé ráno, poledne i večer úplnou duhu. Pro Remingtonovo dítě pouze to nejlepší.

A mým nejoblíbenějším ovocem se stal ananas. Nechci jíst nic jiného. Kdykoli se ubytujeme

na novém místě, Remington řekne Dianě, aby nakoupila všechny ananasy, na které narazí. Mixuju je spolu s banány do koktejlů. Jím je s kayenským pepřem. Diana mi z nich dělá omáčku ke krůtě. Jsem blázen do ananasů a Remington si kvůli tomu ze mě dělá legraci.

„Řekla bych, že to bude holka,“ řekla mi Diana včera, „protože ujíždíš na sladkém. Ale vypadáš skvěle. U holek – alespoň tak jsem to měla já, když jsem čekala svoje děvčata – jsem vypadala hrozně.“

„Proč?“

„Dívky ti kradou krásu. A lásku tvého muže.“ Přimhouřenýma, zvědavýma očima se mi zadívala na břicho. „Ale ani za nic bych svoje holky nevyměnila. Zkoušela sis udělat kyvadlo z prstenu?“ „Ne,“ odpověděla jsem. Řekla mi, že se dá uvázat nit kolem prstenu a takové kyvadlo držet nad břichem. Když bude nad břichem kroužit, čekám kluka, ale když se bude jen kývat, bude to holka. Zní to hloupě, no jasně, ale stejně teď ležím na posteli a v ruce držím prsten, který jsem si půjčila

od Diany. Remington hraje šachy na svém iPadu. Za pár týdnů zamíříme do Austinu a já vím, že je z toho nervózní. Moc toho nenaspal.

Fascinuje mě, že hraje šachy proto, aby se uklidnil. Po všechny ty noci, kdy nedokázal spát a díval se do iPadu, jsem neměla tušení, že hraje šachy. „Najdeme dobrého doktora a ten nám sestaví vlastní plán očkování,“ odpoví mi, když se mi konečně povede uvázat prsten na nit. Zvednu si kyvadlo nad břicho a dívám se, jak se pohybuje.

„Dělá to kruhy, nebo čáry?“ zeptám se.

Přestane hrát, odloží iPad stranou a podívá se na mě. Myslím, že to bude kluk, protože mám břicho nízko a spím na levém boku a vlasy mám silné a zářivé, ale nevím, kolik je na těch babských povídačkách pravdy. „Tak to vypadá, že to bude hermafrodit,“ odpovím si se smíchem. „Sakra!“ Vypísknu, když mě popadne a přetáhne si mě do klína. „Co chceš, aby to bylo?“ zeptá se, položí mi dlaň na břicho a druhou rukou mi zastrčí uvolněný pramen vlasů za ucho.

„Je mi to jedno. Jenom jsem zvědavá.“

„Dá se to zjistit,“ poví mi a políbí mě na nos. „Zajdeme k doktorovi a ten ti to poví. Já to ale vědět nechci.“ „Proč ne?“ Pohladím ho po pažích a zadívám se mu do modrých očí. „Bojíš se, že si to příliš zamiluješ, ještě než se to narodí?“

„Ať nám řeknou cokoli, nebude to skutečný, dokud dítě nebudeme držet v rukách.“ Lehne si

a přitáhne si mě k sobě, vezme mě za zátylek a položí si mou hlavu do ohbí krku. Zavřu oči a zlehka mu pokožku olíznu jazykem, protože vím, že to má rád. Je tak obrovský, miluje tak odhodlaně

a neméně urputně bojuje. Dávám mu, co nikdy neměl a nejspíš ani nikdy netušil, že chce. Bojí se doufat…

Příštího dne zůstávám v tělocvičně stranou a dívám se, jak mlátí do těžkého pytle. Buch. Buch.

Buch. Zkouším několik cviků z jógy, když najednou ucítím, jak mě něco bouchlo do břicha. Zevnitř. Zatajím dech. Pocítím to znovu. Ztuhnu. A pak se to opakuje. Nezdá se mi to. Mám pocit, jako by mi něco zevnitř dávalo pěstí tak, jako jeho táta právě pěstí mlátí do těžkého pytle.

Srdce mi poskočí. Okamžitě se zvednu na nohy.

„Remingtone! Remy! Sakra, Remingtone Tate!“

Otočí se a zarazí, jednou rukou zastaví houpající se pytel.

„Cítím to!“ Roztřesenýma rukama mu stáhnu rukavici a odhodím ji stranou, s bušícím srdcem si přitisknu jeho ruku na břicho. No tak, maličké…

Remington se zmateně zamračí. A to malé znovu kopne. Zamračeně se na mě zadívá. „Je to…“

Přikývnu.

Najednou se úplně rozzáří, usměje se a dolíčky v tvářích má hlubší než kdy dřív. Oči má modré jako moře na Tahiti. Skloní hlavu, jako by chtěl na děťátko promluvit.

„Řekni jí, ať to udělá znovu,“ zašeptá.

„Neposlouchá mě.“ Usměju se, když do něj z legrace šťouchnu. „A je to kluk. Protože vlasy mám pořád lesklé a břicho nízko. A že dává pořádný perdy. Možná když ho hezky poprosíš, udělá to znovu.“

„Tak už kopni pro taťku!“ křikne na to malé trenér zpoza pytle. Remy se usměje, ale to už k nám jde Riley.

„On se pohnul? Tak to si chci sáhnout.“ Natahuje ke mně ruku.

„Na to zapomeň,“ zavrčí Remington a ruku mu odstrčí.

„Chlape, je pro mě jako sestra…“

„Ruce pryč, Riley,“ varuje ho znovu a odstrčí ho stranou.

Riley se rozesměje, ale to už si mě Remington přitáhne k sobě a znovu mi dlaň položí na břicho.

Díváme se jeden druhému do očí a čekáme, až se naše dítě zase pohne.

Když opět kopne, Remy se rozesměje. Tak moc ho miluju. Obejmu ho. „Je to pro tebe dost skutečný?“ vydechnu a usmívám se. Zvednu k němu tvář. Cítím vůni jeho mýdla a potu.

„Přijde mi to neskutečný,“ zašeptá, ale oči mu ožívají radostí. Prudce mě políbí na čelo, nos, tváře

i bradu, nakonec mě chytne kolem pasu a vyhodí do vzduchu, až poplašeně vypísknu, ale on mě chytí.

„Remingtone Tate! Ty jsi snad jediný chlap na světě, který vyhazuje svou těhotnou přítelkyni do vzduchu!“

„Je to moje jiskřička a líbí se jí to!“ Znovu mě vyhodí do vzduchu.

Té noci úplně poprvé pouštíme našemu dítěti písničku. Remy mi nasadí velká sluchátka na břicho a dá přehrát „With Arms Wide Open“ od Creed. Písní tak našemu děťátku slibuje, že mu ukáže celý svět a přivítá ho „s otevřenou náručí“. A já cítím, jak hezky tomu malému je, zatímco jeho nádherný otec leží vedle mě a líbá mě. „Umí malá pravý hák jako já?“ zeptá se tiše mezi jednotlivými polibky. Nasloucháme spolu písni, kterou hrajeme mému břichu.

„Malý opravdu umí pravý hák jako ty, protože je celý po tobě,“ odpovím tiše a vezmu jeho obličej

do dlaní.

Zasměje se. „Celý po mně?“

„Celý. Úplně,“ prohlásím a dramaticky přehnaně si povzdechnu, ale on se usmívá tak zářivě a živě.

Vidím, jak mu roste ego, ale poplácám ho po tvářích a z nějakého důvodu, protože to potřebuju zopakovat, snad aby se nepřestal tak nádherně usmívat, řeknu: „Ano, Remy. Je celý po tobě.“

16. kapitola

ČEKÁ NÁS AUSTIN

Dostalo se do novin, že Uragánova přítelkyně je těhotná,“ oznámí nám Pete během letu do Austinu.

Dnes s námi letí i Josephine. Ona, Riley, Pete a Remington sedí v jedné části letadla, trenér se natáhl na pohovku a já s Dianou sedíme spolu v druhé části. Remington s nimi asi probírá bezpečnost obou austinských zápasů. Blíží se semifinále, takže se se Škorpiónem sejdeme na stejných zápasech.

Částečně jsem zvědavá, jestli se tam uvidím s Norou, částečně se ale bojím, co z toho vzejde.

Remington je celou dobu zamračený a má mizernou náladu. Štve ho, že v Austinu žijí i jeho rodiče a že prodal dům, kde obvykle během pobytu v městě bydlel. Pete pronajal jiný dům, abychom se

udrželi co nejdál od novinářů, ale Remington pořád není spokojený. Vím, že se mu nelíbí představa, že jsem ve stejném státě jako Škorpión. Natož být s ním ve stejném městě.

Ukazuju Dianě návrhy barevných kombinací pro dětský pokoj, které mi poslala Melanie. Pak ale uslyším Remingtonův hlas, tichý a hluboký, jako by nechtěl, abych ho zaslechla. Zní ale neoblomně.

„Kdokoli se k ní přiblíží nebo se na ni křivě podívá, o toho se okamžitě postaráte.“

Koutkem oka spatřím, jak Pete rozvážně přikývne a uhladí si černou kravatu. „Neboj se, Reme.

Ochráním ji, jako by byla moje.“

„Jenže ona NENÍ tvoje, hovado. Je MOJE.“

„Pane Tate,“ vloží se do toho Josephine, „postarám se o to, aby jí nic nehrozilo a nic se jí nestalo.“

„Moc se mi líbí ta modro-zelená kombinace,“ prohlásí Diana a vytrhne mě tak z odposlouchávání.

Obrátím pozornost zpátky k papírům a posmutněle se jí svěřím: „Kéž by ta věc s prstenem fungovala. Remington to vědět nechce a já to radši taky nechci vědět, abych mu to omylem neprozradila.“

„Hele!“ ozve se Riley. „Jak se to vlastně bude jmenovat?“

Remington právě věnuje pozornost něčemu, co mu Pete ukazuje v telefonu. Asi mě ani nevnímá, ale já stejně Rileymu odpovím: „Pro kluka jsem ještě nic nevymyslela, ale pokud to bude holka, mám pro ni dokonalé jméno.“

„Ano, jaký?“ zeptá se Riley a zvědavě se nakloní.

„Iris,“ řeknu tiše. Remington se na mě okamžitě otočí a upře na mě pohled. Celým mým bytím proniká jako žhavá vlna chtíče a lásky.

„Iris se mi líbí,“ prohlásí a souhlasně přikývne.

Peteovi chvíli trvá, než si zase získá Remingtonovu pozornost, protože ten ode mě najednou nedokáže odtrhnout zrak. Ani já se nedokážu soustředit na to, co mi Diana povídá, protože se na něj pořád otáčím. Nepřijde mi správné, že nás dělí tolik prostoru, že mám iPod u sebe v tašce a svého muže tak daleko. Nakloní se v sedačce, co nejdál může, pak přes uličku natáhne ruku a rozevře dlaň. Propletu s ním prsty a v tu chvíli je už všechno, jak má být. Dál probírá s kluky otázku bezpečnosti a já si s Dianou povídám o dětech.

Ale se svým mužem se držíme za ruce.

Když se s Petem usadíme v austinské aréně Undergroundu, všimnu si, že nás dva Škorpiónovi muži přes ring sledují. Zamrkám překvapením a okamžitě pohledem propátrám dav, jestli nezahlédnu Noru.

Nikde ji nemůžu najít, a tak se obrátím zpátky na ty obry. Pořád nás pozorují.

Jeden má oholenou hlavu a druhý má na tváři vytetovaného štíra stejně, jako ho míval jeho šéf, než mu Remington poupravil fasádu toho dne, kdy šel pro Noru.

Nora…

Z představy, že se zase bratříčkuje se Škorpiónem a jeho přisluhovači, mě mrazí, mám pocit, jako by se mi po kůži plazil hmyz. Nevím, co dřív: zvracet, utéct nebo k nim namašírovat a dožadovat se své sestry. Jako by se mi zbláznil kompas; nevím, co dělat, kam mířit, jak reagovat, takže dál jen sedím a nespouštím z nich oči. Cítím se bezbranná jako ptáče, přestože Pete sedí vedle mě, připravený mě bránit. Když se ti dva zvednou a vykročí kolem ringu, uvědomím si, že míří přímo k nám. A nedokážu se nadechnout. Srdce mi v hrudi buší, ale zbytek mého těla jako by se proměnil v led. Pete se vedle mě napne a zašeptá: „Buď jdou pryč a vrátí se až na Škorpiónův zápas, nebo se chystají omrknout Remingtona. Zjistit, jak bojuje, jestli není viditelně zraněný. Prosím, pro lásku boží, nic nedělej a ignoruj je.“

Páreček se zastaví kousek od nás. Žaludek se mi propadne.

„Nehýbej se, Brooke,“ varuje mě Pete tiše.

Už kvůli skoro šestiměsíčnímu dítěti v těle se přinutím upírat pohled do betonové podlahy, přestože se mi krev v žilách bouří. Nohy se mi třesou, ochranitelsky objímám své dítě, jehož srdíčko už jsme slyšeli bít a které chci dostat od těchto mužů, jak nejdál je to možné. Jsou to ti stejní, kteří se Remingtona pokusili loni v klubu vyprovokovat ke rvačce. Snažím se předstírat, že je nevidím, přestože cítím jejich puch a hlavně bych je nejradši nakopla do koulí.

„Remyho děvka. Co takhle nás políbit?“ ušklíbne se jeden z nich.

Zuřím a snažím se ovládnout. Sedadla kolem nás se začínají zaplňovat. Přinutím se nezvedat oči od jejich bot; doufám, že odejdou. Nebo že Pete konečně sebere kuráž a něco udělá.

„Navrhuji vám, abyste se ztratili,“ prohlásí Pete klidně.

„S tebou nemluvíme, hubeňoure. Mluvíme s tou děvkou. Určitě si pamatuje, jak se celá vlhká lísala k šéfovi. Právě teď ti šéf šuká sestru, před všema svýma ostatníma ženskýma.“ Prudce zvednu hlavu, tváře mi hoří ponížením. Zatnu zuby, sevřu ruce v pěst a přeju si, aby se tu kolem válelo pár lahví, které bych jim mohla roztřísknout o hlavu. „Vraťte se zpátky do tý díry,

z který jste vylezli, a vyřiďte svýmu šéfíkovi, že letos ho Uragán zničí,“ ucedím nenávistně.

„Brooke,“ popadne mě Pete varovně za loket, zatímco se ti dva kreténi smějí.

„Vážně chceš, abychom mu to vyřídili? Od Remyho nový děvky?“ Plešoun si odplivne sotva centimetr od mé nohy. „Chceš? Děvko?“

„Varuju vás. Jděte,“ zopakuje Pete, zvedne se a zaloví pod sakem.

Krev se mi vaří vztekem. Ukážu jim prostředník. „Každý slovo. Řekněte mu, ať si políbí prdel a že brzo bude litovat, že moji sestru nenechal na pokoji.“

Najednou se jim za zády vynoří Josephine, popadne je za límce košil a zdánlivě klidně se jich zeptá:

„Troufáte si na ženu, pánové?“

Pete mě zvedne ze židle a odtáhne uličkou pryč. Srdce mi buší, sotva popadám dech.

„Co to sakra mělo být?“ Pete mě k sobě obrátí, oči mu rozhořčením planou. „To ti ten pepřovej sprej v mý kapse dodal odvahu, nebo co?“

„Pete, ty jsi takový skautík. Proč jsi ho nepoužil? Dýchali nám na krk!“

„Brooke, trochu se uklidni, prosím! Takový chlapy nemůžeš provokovat! Jestli se vrátí, až bude Remington v ringu, a on uvidí, že jsou od tebe sotva pár kroků, okamžitě půjde za tebou a pak ho diskvalifikují. A to je to poslední, co teď potřebujeme…“ Odmlčí se, zhluboka se nadechne a zamračí se. „Co ti to před chvílí řekl v šatně? Hm?“ Vzpomenu si na Remingtonův zcela jasný příkaz a okamžitě se stáhnu. „Abych v klidu seděla na svém místě.“ „Přesně tak! Pro něj jsi sice malá jiskra, ale i od jisker může vzplanout požár a já se vážně nechci spálit.“ „Pete, Remy by určitě nechtěl, abych seděla se skloněnou hlavou, zatímco mi ti ubožáci budou nadávat. Jsem si jistá, že by ani nepředpokládal, že nic neudělám.“ „On nepředpokládá, že nebudeš dělat vůbec nic – právě proto pověřil mě, abych udržel situaci pod kontrolou.“

„Kdyby on byl ty, něco by udělal, a kdybych nebyla těhotná, určitě bych něco provedla já!“

„Já nejsem do prdele Uragán, Brooke. Podívej se na mě!“ Pete ukáže na sebe, na svůj oblek

a kravatu. „Jo, nejsem těhotnej a mohl jsem použít ty hračky, co u sebe mám, ale to bych jim před očima zamával rudýma vlajkama. A až by Rem vyšel, všiml by si, že se s tebou něco děje, a vykašlal by se na zápas. Všechno se nedá vyřešit útokem. Bože!“

„Pete, omlouvám se. Chápu to. Půjdeme si sednout. Jsem ráda, že jsou už pryč,“ snažím se ho uklidnit. Oba zhluboka vydechneme a zamíříme zpátky na svá místa, abychom mohli sledovat zápas, ale adrenalin mi neklesl, ruce se mi pořád třesou.

Než je ohlášen první zápas večera, aréna je už přeplněná diváky.

„Vítejte, vítejte, dámy a pánové…,“ slyším.

Obklopují nás hluk i všudepřítomné nadšení. Díváme se, jak bojovníci přicházejí a odcházejí. Ze vší té krve, zvuku lámaných kostí a tupých úderů pěstí do těla jsem ale stále nervóznější. Remy… Bože můj. Pouhá představa, že by v šatnách mohl narazit na Škorpióna, mě znervózňuje stále víc. Pravidelně a zhluboka dýchám, když se na mě Pete otočí. „Víš co, Brooke? Řekl mi, že nechce, aby se na tebe kdokoli byť jen podíval, takže máš pravdu – chtěl by, abych je od tebe dostal co nejrychleji a co nejdál. Ale já to nemůžu brát doslova, holka. Vždycky se snažím to urovnat v klidu. Prosím, pochop, že já musím být z nás dvou ten, kdo řeší věci s chladnou hlavou.“

„Já to chápu, Pete, jenže ty,“ zdůrazním, „jsi jako nabitá pistole bez kohoutku.“

„Jsme uprostřed vyjednávání se Škorpiónem, Brooke,“ prozradí mi tiše. „To poslední, co chci, je vyostřit situaci, jinak to bude Remingtona stát ještě víc.“

„Cože?“ vytřeštím oči. „Ty o Noře něco víš?“

„Jenom to, že se o všechno tentokrát stará Remington – a tebe z toho chce úplně vynechat.“ Výmluvně stiskne rty a kývne. A já se s ním ani nemůžu začít přít, protože Remingtona právě vyvolávají. Jeho jméno zní z reproduktorů a šíří se davem.

„Ano, dámy a pánové, jenom pro vás, Uragán!“ ohlásí moderátor a dav se rozkřičí. „URAGÁÁÁÁN!“ Srdce mi poskočí a okamžitě vidím ten červený plášť, který se blíží k ringu.

Dnešní zápas je důležitý. Nejen že jsme se dozvěděli, že Škorpión zápasil předchozího dne

s nepovoleným kovovým boxerem a že Remington se dál drží na první příčce s velikým náskokem bodů. Remy se ale především v Austinu narodil – a tady ho, jak si někde v koutku mysli pořád opakuje, také odmítli. Ale ne dnešní diváci. To ne. Diváci by ho nikdy neodmítli.

Arénou se ozývají výkřiky plné touhy po krvi. Remington poskakuje po ringu a přináší tak do tuctového jednolitého prostoru trochu barev. „Jestli to dneska dá bez ztráty bodů, pak Škorpióna necháme hodně daleko za zády. Jenom dobře,“ pochvaluje si Pete.

Nadšeně přikývnu, ale oči upírám pouze na Remyho.

Riley s trenérem zaujmou svá místa v rohu a Remington si svlékne plášť s nápisem URAGÁN na zádech a podá jim ho. A zatímco vyvolávají jeho soupeře, Remy zvedne paže nad hlavu, usměje se na diváky a ukáže na mě – a lidé začnou skandovat: „Brooke, Brooke, Brooke.“ Zasměje se a já cítím, jak mi hoří tváře vědomím, že každý v sále ví, kdo jsem. Jeho fanoušci ho zbožňují a vědí, že jsem Uragánova těhotná přítelkyně, tak co na tom vlastně sejde. Zamávám a pošlu mu polibek. Líbí se mi, jak ho zachytí a přitiskne si ho na rty. Dav šílí a my se smějeme. Do ringu vstoupí nový zápasník, který se stejně nadšeného přivítání jako Remington nedočká ani zdaleka. Boj započne. Remy si s novými protivníky obvykle rád pohrává. Ti mladí hoši čekají, že bude silný, ale ne až tak rychlý, a mně se líbí vidět, jak jim motá hlavy. Hodně finguje úskoky, dává si s nimi načas a pak je bez milosti srazí k zemi – k velké potěše diváků.

Dnes si probojuje cestu přes dvanáct soupeřů a na konci je zalitý potem a levý bok má pohmožděný.

Když dorazíme do pronajatého domu a vejdeme do rozlehlého obývacího pokoje, z nějž vychází několik dlouhých chodeb, z nichž každá ústí do samostatného pokoje, hned se pustí do Petea.

„V hledišti všechno v pořádku?“

„No, tak nějak.“

„Někdo se objevil?“

„Dva. Ti co obvykle.“

„Podívali se na Brooke?“

„Hm…“

Otočí se a svraští obočí. „Tak do prdele podívali se na Brooke?“

Pete se zadívá nejdřív na mě, pak na něj. „Přišli si popovídat. Brooke jim ukázala fakáče. Já jim řekl, ať vypadnou. Josephine si je podala. A já pak odtáhl Brooke stranou.“

Remy se na mě podívá a povytáhne obočí. „Tys jim ukázala fakáče?“ Naježím se. „Byl bys radši, kdybych je kopla do koulí?“

Nevěřícně se zadívá na Petea. Pomalu a otráveně si zajede rukou do vlasů, pak dozadu na zátylek, zavrtí hlavou a obejme mě kolem krku. „Tohle probereme později,“ prohlásí a vykročí i se mnou

k ložnici.

„Dobrou, lidi,“ popřeje nám Pete.

Remington se zastaví a otočí. „Ani stopa po Noře?“

„Ne,“ zavrtí hlavou Pete a bolest v jeho tváři mi téměř zlomí srdce. S Remingtonem si vymění výmluvné pohledy, jako by se spolu mlčky o něčem dohadovali. Potom už se naše cesty pro dnešní večer rozdělí. Jakmile nás Remy zavede do ložnice, okamžitě mě přitiskne zády ke dveřím a zaboří mi tvář do výstřihu. Zhluboka nasaje mou vůni. Mezi nohama se mi tělo sevře, když zavrčí: „Proč ses s těmi grázly bavila?“ Zvedne hlavu a zadívá se na mě pronikavě modrýma očima. „Co ti řekli?“

„Jenom rejpali. A nerada to říkám, ale Pete je jako nabitá zbraň bez kohoutku.“

„Opravdu?“

„Je to vlastně dobře, protože si zachoval chladnou hlavu. To já nedokázala. Je mi zle z představy, že Nora je tam někde s těmi chlapy. Co máš v plánu?“

Zavrtí hlavou a zamíří do sprchy. „Ty se do toho nemíchej.“ Vydám se za ním. „Ty mi to vážně neřekneš?“

Pustí sprchu a naprosto vážně se na mě zadívá. „Kvůli nám, Brooke,“ zašeptá napjatě. Pohladí mě po křivce vybouleného břicha. „Kvůli nám třem mi musíš slíbit, že se do toho nebudeš plést. A jestli svůj slib porušíš, bůh mi pomoz…“ „Ne! To mně bůh pomoz, pokud se ocitneš v nebezpečí. Nesmíš. Ne kvůli ní… ani kvůli mně… Jinak…“ „Co?“ Povytáhne obočí a s úsměvem mě poplácá po zadku. „Líbí se mi, když mě biješ. A líbí se mi, když se zlobíš.“ „Jenže já se nebudu jen tak zlobit. Já budu zuřit! Takovou jsi mě ještě neviděl!“ Propaluju ho výhrůžným pohledem. Remy se začne svlékat. „Nedělej to, Remy.“ Natáhnu se po něm, než stihne vstoupit do sprchového koutu, vezmu mu tvář do dlaně a přinutím ho, aby se mi podíval do očí. „Slib

mi to.“

Pobaveně se usměje a hřbetem ukazováku mě pohladí po spánku. „Co mám s tebou dělat, jiskřičko?“

„Slib mi to,“ naléhám.

„Slibuju,“ prohlásí, „že se ti tvoje sestra brzy vrátí a toho hajzla letos rozdrtím.“ Pohladí mě pěstí po bradě a vejde do sprchy. Nemůžu ani popsat, jak moc se mi ulevilo. Nikdy mi nelhal. Jeho slova ho nijak nesvazují, ale svou váhu mají. Letos vyhraje, a ať už vyjednává jakékoli podmínky, Nora bude brzy volná. S pocitem obrovské úlevy jdu připravit masážní oleje. Trvá mu přesně čtyři minuty, než se namydlí, omyje si vlasy a vyjde z koupelny s ručníkem kolem boků, zatímco si jiným osušuje hruď. „Pojď sem, promasíruju tě,“ pobídnu ho a on mě následuje k lavici, která se obvykle v našich hotelových ložnicích nachází u postelí. Přitáhne si mě do náruče a políbí mě za ucho.

„Komu patříš?“ zeptá se tiše.

Rozplývám se.

„Jednomu šťastlivci.“ Přinutím ho, aby se posadil, a bojuju s nutkáním políbit každý centimetr jeho těla. „Řekni, jak se jmenuje,“ přikáže a usadí se, abych mu mohla promasírovat svaly. Nespouští ze mě oči, když před ním pokleknu, lahvičky s oleji mám poblíž. Na rtech mu pohrává neodolatelný úsměv.

„Proč? Líbí se ti, jak to jméno vyslovuju?“ zeptám se a odšroubuju uzávěr arnikového oleje.

„Já to do prdele miluju. Tak už to jméno řekni!“ Dívá se na mě horoucíma modrýma očima. Naliju si olej do dlaní a protřu ruce, aby se olej zahřál. Pak mu ho rozmažu po hrudi a ramenou. „Jenže… on je… komplikovaný,“ přiznám tiše a nanáším olej na jeho klíční kosti a hrdlo. „Znám ho dobře, a přesto…“ Odmlčím se a arnikovým olejem mu protřu jednu dlouhou paži. „… a přesto je pro mě pořád záhadou.“ Potírám mu olejem trapézové svaly. Zašeptám mu do ucha: „Někdo ho zná jako Uragána. Já mu říkám Remy. A jsem do něj blázen.“

Usměje se, a když ke mně zvedne oči, spatřím v nich hvězdičky radosti. Pohladí mě po špičce nosu.

„Ty jsi balzám na moje ego, moje nádherná, těhotná Brooke Dumasová.“

„Hlavně ti to ego nesmí narůst,“ varuju ho. Roztírám mu olej po pevných břišácích. Pak ztiším hlas a dodám: „Patříš mi.“ S úsměvem mu sklouznu prsty po předloktí, do dlaně, ruku mu impulzivně zvednu a políbím ho na klouby prstů. Dívám se mu do modrých očí, jež mu září něhou. „Tahle mi taky patří?“ zeptám se nejistě.

Ztiší hlas, až sotva šeptá, a hřbetem ukazováku mě pohladí po tváři. „To záleží na tobě, jiskřičko.

Chceš ji?“

„Chci.“

„Pak je tvoje, holčičko.“

Vezmu ho za druhou ruku a zopakuju totéž, co u první. Políbím ho na klouby. „A tahle?“

„Chceš ji?“ Povytáhne obočí a ješitně trhne hlavou ke dveřím. „Všechny ženský tam venku ji chtějí.“

„Ale já ji chci taky,“ namítnu.

Shovívavě se usměje a znovu mě hřbetem prstu pohladí po bradě. „Tak je tvoje.“

Hlas se mi sevře, když mu stáhnu ručník, abych mu mohla rozetřít olej i po lýtkách a silných stehnech. Zbožňuju jeho sexy úsměv, dolíčky i rozcuchané vlasy.

Zeptám se: „A ty? Ty celý?“ Rukama od oleje mu přejedu po osmi břišácích, zvednu hlavu

a vyhledám jeho ústa. Zasténá, když mu olíznu rty. Pomalu ho masíruju a nepřestávám ho jemně líbat. Bojuje jako stroj a je můj. Musím zavřít oči. Nakloním se k němu a vydechnu: „Co ty, Remingtone Tate? Jsi můj?“

Zdrsnělým hlasem odpoví: „Chceš mě?“

Bože. Můj milovaný chlapec v těle muže. Chlapec se silou tisícovky bojovníků. Rozverný i majetnický. Umírám touhou i láskou.

Do ucha mu zašeptám: „Chci tě. Celého. V černi i v modři i ve všech odstínech mezi tím.“

Zasténá, přitáhne si mě a políbí, tvrdě a hluboce. „Odpovím ti v posteli.“ Popadne mě za ruku, jako by tam už chtěl zamířit. Rozesměju se a ruku mu vytrhnu.

„Až za pět minut!“ Zavrtí hlavou. „Za dvě.“

„Čtyři.“

„Tři. Ber, nebo tě do tý postele hodím hned teď.“

„Beru.“

„Bereš, abych tě tam hodil hned teď?“ dobírá si mě.

„Beru ty tři minuty!“ odpovím se smíchem a rychle se vrhnu na masáž. Můj smích povadne, když se v myšlenkách vrátím k tomu, co říkali Škorpiónovi chlapi. „Když měla noční můry, chodila spát

ke mně do postele. Měla tak živou představivost. Viděla věci, dobré i špatné, i tam, kde nic nebylo.“

„O čem to mluvíš?“ zeptá se chraplavě.

„O Noře,“ odpovím a nedokážu zakrýt smutek, který se mi vloudil do hlasu. „Jenom chci, abys věděl, proč… Já nevím. Proč jsem ji vždycky chránila. Měla jsem pocit, že mě potřebuje, a tak jsem se toho ujala. Chránila jsem ji. Ale teď si říkám, že když jí nikdy nedovolím, aby si svoje problémy

vyřešila sama, jak se to má naučit? Já ji vždycky chtěla chránit, ovšem teď mi přijde, že mi nic nestojí za to, abych riskovala tebe nebo dítě. Ani ona ne.“

Zadívá se na mě s takovou něhou a porozuměním, že ten uzel v mé hrudi trochu povolí.

„Šššš. Klid,“ řekne mi a pohladí mě po vlasech. „Nezíská ani šampionát, ani cenu, ani tvoji sestru. Nevyhraje. Mám. To. Pod kontrolou. Rozumíš? Získám zlato, titul i tvoji sestru… Svojí holce budu dělat radost. Miluju tě a budu tě chránit.“

17. kapitola

VE VÍRU AUSTINU

Na poli za květinovými záhony našeho pronajatého domu spatřím skupinu jelenů. Ukážu na ně a křiknu: „Podívej!“ Remy ale jen zabručí, má napilno s převracením kola od traktoru.

Dneska je vážně horko, pramínky potu mi stékají po krku a spadají do výstřihu.

Zamžourám do odpoledního slunce a zeptám se Remyho a trenéra, jestli něco nechtějí přinést zevnitř. Trenér zavrtí hlavou a Remy něco zavrčí a začne převracet kolo na druhou stranu. „Už jsme skoro hotovi,“ oznámí mi trenér. Přikývnu a zvednu dva prsty – na znamení, že se za dvě minuty vrátím ze svého dnešního už pátého výletu dovnitř pro limonádu. V domě zahlédnu Rileyho. Stojí ve vstupu do obývacího pokoje a je tak nehybný, že ho skoro nevidím. Ruce má vražené do kapes kalhot a zamračený pohled upírá na přední dveře. Okamžitě zpozorním.

„Jeho rodiče,“ odtuším znechuceně.

Jeho rodiče. Dvě osoby, které si nezasloužily plodit děti, natož přivést na svět někoho tak skvělého, jako je Remington! A vychovávat ho? Ne. Tihle odporní lidé strčili syna do blázince a nikdy se pro něj nevrátili.

Riley se na mě otočí a ujistí mě: „Pete se o ně postará.“

V čistě ochranitelském gestu se obejmu kolem břicha a pohled stočím na vstupní dveře, stejně jako on. „Proč za ním pořád lezou? Chtějí snad odčinit, jak se k němu zachovali?“ „Brooke!“ vydechne Riley mé jméno a smutně se zasměje. Je to ten nejsmutnější smích, jaký jsem kdy slyšela. „Jsou to ubožáci. Tímhle jsme si s nimi prošli snad tucetkrát. Vědí, že jim Remington dá šek. Pak teprve toho nechají.“ Při pomyšlení, jak neklidný Remy bývá, kdykoli se přiblížíme k jeho domovskému městu, mě přemůže vztek. I loni si ho jeho rodiče našli – a odešli až se šekem, který jim Remy podepsal.

„Nic si od něj nezaslouží. Nic,“ zašeptám.

Dřív než se dokážu zastavit, se vydám přes obývací pokoj.

„Brooke! Pete to s nimi vyřídí,“ křikne za mnou Riley.

Místo abych ho poslechla, otevřu vstupní dveře a oni pořád stojí na verandě a čekají. Muž… je vysoký jako hora a i přes vyšší věk stále pohledný. Bolí mě, když si všimnu, jak moc je mu Remy podobný. Okamžitě na mě upře oči ? stejně jiskřivě modré, jako má Remy, ale výraz v nich je jiný. Chybí jim život a elán, síla a rozhodnost, které vídám v očích Remyho. A jeho matka? Prohlíží si mě kritickým pohledem, stejně jako já ji. V jednoduchých šatech se zdá malá, klidná a milá – což mě ještě víc zmate. Potkat je na ulici nebo ve výtahu, určitě bych se na ně usmála. Vypadají jako milí lidé, ale jak by takoví mohli doopravdy být? Jak mohli opustit svého syna a pak mu klepat u dveří, opakovaně, jako by na to měli právo? Pouhá představa, že bych měla opustit to malé, jež ve mně roste, je mi odporná a nedokážu pochopit, jak může být kdokoli schopný opustit své dítě.

„Celý život jste na něj kašlali. Tak proč ho alespoň teď nenecháte na pokoji?“ pustím se do nich.

Vypadají vyděšeně; nevím, jestli proto, že mě nečekali, nebo že jsem na ně vyjela – nebo za to možná může obojí.

„Chceme s ním mluvit,“ prohlásí žena.

Protože tohle je, jenom žena. Nedokážu na ni myslet jako na číkoli matku, natož na tu Remyho.

„Podívejte… Slyšeli jsme o tom dítěti,“ dodá. Pohled jí klesne na mé břicho. Cítím, jak se ke mně

blíží Pete, jako by čekal, že ta žena natáhne ruku a dotkne se mého břicha, a chtěl tomu, už kvůli Remymu, zabránit. „To dítě,“ pokračuje žena, pevně stiskne rty a ukáže na mě, „může být jako on. Uvědomujete si to?“

„Ano,“ prohlásím a vzdorně vystrčím bradu. „Doufám, že bude.“

„Náš syn není ve stavu, kdy by mohl být otcem!“ zahřmí muž hlubokým, silným hlasem. Vyleká mě. „Může někomu ublížit. Měl by brát léky a být pod dozorem!“ „Panebože, vy pokrytci! Vy mi tu chcete vykládat o tom, jak být dobrý rodič?“ rozkřičím se na ně, až mě plíce zabolí. „Z vašeho syna vyrostl čestný, šlechetný muž navzdory tomu, s čím se celý život

potýkal, zatímco vy jste svoje jediné dítě opustili! Ukradli jste mu dětství a strčili ho pod zámek, a teď mu chcete vykládat, jak by měl prožít zbytek života?“

„Náš syn je nemocný! Chceme, aby se šel léčit. Měl by chodit na kontroly do ústavu, kde mu pomůžou, aby byl klidný a vyrovnaný. Jako normální člověk!“ prohlásí žena.

„Ne! To vy byste se měli jít léčit. On alespoň ví, co má za problém. Vy očividně zatím ne.“

Dveře za mými zády se otevřou. Vyjde z nich Riley, v očích ten nejrozhodnější pohled, jaký jsem u něj viděla. „Přišli jste o skvělého člověka,“ prohlásí a oni při jeho klidných, hrozivým hlasem pronesených slovech vytřeští oči. Nejspíš s nimi také mluví poprvé. „Jako jeho rodiče jste měli povinnost ho podporovat a povzbuzovat. Nelitujeme ho, protože on uspěl. Litujeme vás.“

„Jsme jeho rodina,“ namítne Remyho matka.

„Byli jste jeho rodina,“ opraví ji Pete, který k nám právě přistoupil. „Teď patří k nám. A tohle je naposledy, co vás požádám, abyste odešli. Příště, až se tu ukážete bez pozvání, zavoláme policii.“ Muž se na mě podívá. Přijde mi to tak zvláštní. Dívají se na mě Remyho oči, ale plné chladu namísto něhy a tepla. „Musíš být šílená, když jsi mému synovi dovolila, aby tě zbouchl,“ prohlásí. Ukazuje přitom na mé břicho. Náhle mě silné paže přitáhnou k pevné hrudi. Dech se mi zadrhne v hrdle, když mi břicho ochranitelsky zakryje velká dlaň. Nad mou hlavou Remington promluví takovým tónem, až se mi zježí vlasy na zátylku. „Ještě jednou se přibližte ke mně nebo k ní, a ve vteřině vám ukážu, jak nebezpečný jsem,“ prohlásí smrtelně vážně, děsivě díky tomu, jak klidně ta slova pronesl. Z nepřátelství čišícího z jeho těla mi okamžitě vyletí puls. Čekám, co na to jeho rodiče odpoví. Ani jeden z nich není ale schopen oplácet Remingtonovi pohled příliš dlouho. Muž stiskne rty, popadne svou ženu a odtáhne ji k malému autu u chodníku. Ruce se mi třesou, celou vahou se musím opřít o Remyho, který mě obejme kolem boků a tiše řekne: „Pojďme dovnitř.“

Vrátíme se do domu.

Remington si z kuchyně vezme lahev vody a vylije si ji na hlavu. Pořád je ve sportovním, svaly se mu lesknou potem. Potřásá vlhkou hlavou a jde do obýváku, kde si sedne do křesla a odhodí prázdnou lahev na zem. Vztekle pozoruje, jak se otáčí. Opírá se lokty o kolena, široká ramena má napjatá, hlavu skloněnou a pohled upírá na tu prázdnou flašku, jak se točí a točí. „Tvým rodičům se nejspíš nezamlouvá, jakou ženskou sis vybral, Reme,“ promluví Riley jako první. Snaží se zlehčit, co se stalo, ale nikdo se nesměje. Napětí ve vzduchu by se dalo krájet. Remington zvedne hlavu a upře na mě modré oči přetékající něhou. „Jestli se k tobě ještě někdy přiblíží, okamžitě mi to řekneš. Je to jasné, jiskřičko?“

V jeho pohledu se zračí touha mě chránit a já hluboko v nitru vím, že udělá cokoli, aby mě ochránil.

„Nepřišli za mnou. Přišli za tebou.“

„Nechci, aby se k tobě ještě někdy přiblížili. Nechci, aby se někdy přiblížili k našim dětem,“ prohlásí zlostně. Srdce se mi v hrudi sevře, když uslyším, že mluví o „dětech“ – v množném čísle. Chci se usmát a obejmout ho, ale v jeho očích se zračí… až syrová bolest.

„Skončil jsi?“ zeptám se zlehka a pokynu k oknu, aby věděl, že mluvím o jeho tréninku. Pomalu přikývne, tvář napjatou. Zamířím k němu a on ze mě nespouští zrak.

Mračí se, jeho vztek je téměř hmatatelný. Zatíná a povoluje čelist. Štve mě, že se musel postavit svým rodičům. Ale dokázal tím, že udělá cokoli, aby mě ochránil. Srdce mě pro něj bolí a zároveň se přelévá láskou. Posadím se mu po boku, vezmu ho za ruku, sevřu v prstech jeho pevné zápěstí a začnu na něm pracovat. „Nemůžu uvěřit, že někdo takový dokázal stvořit někoho jako ty,“ zašeptám měkce.

Pete tiše odejde do kuchyně a Riley zamíří ven, aby pomohl trenérovi uklidit.

Jejich kroky odezní a všechno kolem utichne. Remington ke mně zvedne zrak. Hlas má tichý, tak děsivě tichý, jaký mívá pokaždé, kdy bojuje sám se sebou. „Mají pravdu, jiskřičko.“

Jako by se někdo rozmáchl baseballkou a zasáhl mě přímo do hrudi.

Pomalu vydechne a zadívá se na mě s divokým výrazem v očích. „Brooke, otce jako já bych nepřál ani Škorpiónovu dítěti, natož tomu vlastnímu.“ Ne. Žádná baseballová pálka. Narazil do mě nákladní vlak. Srdce mi sevře nesmírná bolest. Pustím jeho ruku. „Prosím, to už neříkej. Tohle si nesmíš myslet. Budeš ten nejlepší táta.“ Stiskne čelist, a když promluví, je poznat, že hlas mu zjihl vědomě, jen kvůli mně. „To dítě by mohlo být jako já.“ „Jak jako ty?“ opáčím okamžitě. Žaludek se mi svírá. „Překrásné uvnitř i navenek? S vůlí silnější než kdokoli, koho znám? Silné, štědré, milé…“ Ve tváři se mu zračí muka. Vezmu jeho obličej do dlaní a přinutím ho, aby se na mě podíval. „Jsi ten nejlepší člověk, jakého jsem kdy poznala. Jsi laskavý, Remy, a skutečný. Jiného bych tě ani nechtěla. A tohle přece chceme. Rodinu. Zasloužíme si to jako nikdo jiný.“

Stiskne čelist a ucedí: „Jiskřičko, chtít něco neznamená, že je to správný. Umím se jenom rvát.

V čemkoli jiným jsem zatraceně k ničemu.“

„Ne, nejsi. Jsi skvělý bojovník, ale to z tebe nedělá TEBE. Remy, copak nechápeš, jak moc mě inspiruješ? Jsi upřímný, odhodlaný, cílevědomý, vášnivý i něžný. Dáváš a nic za to nečekáš. Nikdy jsem tě neslyšela kohokoli soudit ani kritizovat. Žiješ podle vlastních pravidel a ochraňuješ svoje blízké. Miluješ s větší odhodlaností, než bojuješ, a já jsem nikdy neviděla nikoho bojovat jako ty. Nikdo tě neučil, jak být tím člověkem, jakým jsi – jenom ty sám. A ať jsi jakýkoli, jsi ten jediný, koho bych chtěla jako otce svých dětí, a ten jediný, koho kdy budu milovat. Prosím, na ty dva zapomeň.

Stvořili tě z biologického hlediska, ale nestvořili z tebe člověka, jaký jsi!“

Naslouchá mi, a zatímco přemýšlí o mých slovech, skloním k sobě jeho tvář, abych ho mohla políbit na plné rty a zabránit jim říct o něm další věci, z kterých bolí u srdce. Jeho ústa, zpočátku neoblomná, se mým rtům poddají. Cítím, jak se z něj odplavuje napětí. Zašeptá mi do rtů: „Jsi zaslepená, protože jsi moje.“

„Ne. Vidím do tebe, protože jsem tvoje.“

Odtáhne se a zadívá se mi do očí; v těch jeho se zračí touha mě chránit a já vím, že by udělal cokoli, aby mě a naše dítě ochránil. „Nesouhlasí s tím, co jsem si zvolil. Nevadí ti to?“ zeptá se mě. Bože, nevadí mi nic, co dělá. Natolik mu věřím, respektuju ho a miluju. Vím, že má na mysli přírodní prostředky, jež užívá na svou nemoc. Čelit těm problémům ho tak nejspíš stojí dvakrát tolik síly, než kolik by ho to stálo s léky. Je k tomu potřeba disciplína a zdravý životní styl, ale nepřijde mi, jako by tím chtěl něco hlásat do světa. Je to prostě jeho život a on se ho snaží žít. A já chci svůj život prožít právě s ním. Každý, kdo byl někdy nemocný nebo musel dlouhodobě brát léky, ví, že když

s pomocí chemie vyřešíte jeden problém, musíte se na oplátku něčeho vzdát. Stačí se podívat na seznam vedlejších účinků jakýchkoli léků. Žádná pilulka vám nedá dokonalé zdraví.

Jako lidé musíme fungovat a zdraví není ustálený stav. Je to cíl, který se nikdy nezastaví, a my si za ním musíme jít, každý den až navěky. Remington s tím bude vždycky zápasit… a já mu budu stát

po boku.

„Nevadí mi, co sis zvolil, Remy,“ povím mu a dívám se mu do očí, aby věděl, že to myslím vážně. Úsměv, který se mu rozlije po tváři, je plný něhy. „Narodí se nám někdo, kdo na nás bude závislý.

Musíš mi říct, jestli toho na tebe bude moc, Brooke.“

„Dám ti vědět,“ přislíbím.

Vezme mou ruku do své velké mozolnaté dlaně a oba shlédneme na naše propletené prsty. „Tak mi dej svoje slovo, že mi povíš, kdybych se někdy vymkl kontrole a kdybys chtěla, abych začal brát léky. Slibuju, že to udělám ihned, jak mě o to požádáš.“

„Dávám ti své slovo,“ ujistím ho a stisknu mu ruku.

„A já ti dávám svoje.“ Přitáhne si mě do náruče a já se do ní ponořím, nasávám do sebe jeho sílu

a ochranu. Roztáhne ruku na mém zakulaceném břichu a skloní hlavu k mému rameni, aby lépe viděl na tu velkou vybouleninu.

„Do smrti tě budu chránit,“ zašeptá mi do ucha. „Nic vám dvěma neublíží. Jestli ta malá bude jako já, budu tu pro ni, jako tu oni pro mě nebyli. Ukážu jí, že to i přesto zvládne. Stojí to za to.“ Rozplývám se a pootočím hlavu, abych mohla zabořit tvář do jeho potem zalité hrudi. Nechci být nikde jinde. „Ano, ale bude to kluk. A on to zvládne. Stejně jako ty.“

18. kapitola

TEMNOTA

Spustili to v něm. Jeho rodiče. Celý život ho ignorovali, a kdykoli za ním přišli, jenom mu ublížili. Od jejich poslední návštěvy tady v Austinu uplynulo sotva pár hodin a Remy se propadl do černa.

Pete to ví. Riley to ví. Trenér i Diana to vědí.

Ráno po jejich návštěvě sotva vylezl z postele a od té doby už uplynulo několik dní. Remy se propadl do temnoty. Bolí mě, když ho vidím v takovém stavu. Jako by mě každý den někdo kopal do žaludku. „Už vstal?“ zeptá se mě Pete, když spolu sedíme v obývacím pokoji. Celý tým se tu sešel, dívají se, jak zavírám dveře od hlavní ložnice. Zmučeně zavrtím hlavou. Remy propadl depresi a uzavřel se přede mnou tak jako nikdy předtím. Sotva se na mě podívá. Skoro nejí. Stěží pronese pár slov. Má mizernou, hodně mizernou náladu, ale cítím z něj, že si o tom nedokáže s nikým promluvit, a tak mlčí a nic neříká. Jeho vnitřní boj je znát pouze z toho, jak pravidelně zatíná pěsti, pořád dokola je svírá a povoluje. Upírá pohled na jediné místo a po celé dlouhé minuty očima neuhne, jako by v tom místě viděl něco, co ostatní ne.

„Sakra, je to špatný,“ prohlásí Pete a promne si obličej. Pořád opakuje, že „je to špatný“. Tváře Diany, Lupea, Petea a Rileyho vypadají tak, jak se sama cítím: zničeně.

„Vzal si alespoň ty glutaminové kapsle?“ zeptá se mě trenér a mračí se tak, až se mu na čele dělají hluboké vrásky. „Jinak ztratí všechnu svalovou hmotu, kterou si tak těžce vybudoval.“

„Vzal.“

Shrábl mi je z dlaně, zapil vodou a padl zpátky do postele.

Ani si mě k sobě nepřitáhl tak jako při předchozích manických záchvatech. Skoro jako by sám sebe nesnášel… a jako by nesnášel i mě.

Tiše a s pocitem tak stísněným, jako by mi nad hlavou visel těžký mrak, si sednu do křesla

a zadívám se na své ruce. Nepříjemně dlouho na sobě cítím pohledy všech přítomných. Propalují se mi do hlavy, jako bych snad věděla, co si s tím vším počít. Ale já to nevím. Dvě noci jsem držela svého obrovského, těžkého lva v náručí a plakala tak tiše, aby mě neslyšel. Po zbytek dní jsem mu masírovala svaly a snažila se, aby se vrátil starý Remington Tate.

Remington si neuvědomuje, že to on nás drží všechny pohromadě. Všichni ho chceme povzbudit.

Jsme spolu propojení tak, že nyní všichni trpíme depresí. Vzhledem k tomu, jak zasmušile jsme všichni vypadali poslední tři dny, je mi jasné, že se nikdo z nás neusměje, dokud opět nespatříme ty dva dolíčky.

„Dělá něco?“ prolomí Pete ticho. „Je alespoň na ty dva ubožáky nasranej? Nebo na cokoli jinýho?“ Zavrtím hlavou.

„To je u Rema ten problém. Prostě to přijme. Jako ránu. Ustojí ji, ale přijme ji. Někdy si přeju, aby sakra řekl, co cítí!“ Pete vstane a začne přecházet po pokoji. Riley potřese hlavou. „Já to chápu, Pete. Když něco vyslovíš nahlas, je to najednou reálný. Ať se Removi hlavou honí cokoli, to, že to neřekne, znamená, že s tím bojuje. Snaží se to nepovažovat

za natolik důležité, aby o tom mluvil.“

Skloním hlavu a vlasy mi přepadnou přes tvář jako opona. Mrkám, abych zahnala slzy, jež mi vstoupily do očí. Nechci, aby ostatní viděli, jak moc mě celá situace zasáhla. Ale zasáhla mě. Depresi jsem měla jen jednou. Je to, jako byste se ocitli v obrovské černé, temné nicotě. Nejde o takovou tu depku, jakou ženy mívají, když jsou smutné nebo mají zrovna PMS. Je to všepohlcující pocit, při němž toužíte zemřít. A toužit zemřít jde proti veškerým instinktům přežití. Náš vrozený instinkt nám

přikazuje zabít, abychom ochránili naše milované. Zabít, abychom přežili. Představa, že Remy právě teď cítí totéž, co jsem já cítila, když se mi život sesypal pod nohama, mě vtahuje do tak hluboké temnoty, že se bojím, jestli mu vůbec budu schopná pomoct. Ani nemyslím na to, jestli se v temnotě neocitnu s ním.

Ať cítí cokoli, musím si připomínat, že on nedokáže ovládnout myšlenky, které mu jeho mysl posílá. Jeho mysl není on, ačkoli právě teď ovládá jeho reakce. Chci tu pro něj být, být mu oporou. Ne přežívat ve víru emocí a tužeb a s pocitem, že se každou chvíli zhroutím. Bože, jsem v šestém měsíci a rozhodně jsem ve víru emocí a tužeb a mám pocit, že se bez něj každou chvíli zhroutím.

„Alespoň že chodí mlátit do pytlů. Ani nevíš, jak ho za to obdivuju,“ prohlásí Riley chmurně.

„Myslíš, že se vzpamatuje do zápasu, Brooke?“ zeptá se mě trenér. „Bože, vidět loni svého chlapce tak poníženýho… Tenhle rok patřil jemu. Tahle sezóna patřila jemu!“

„Nemyslím, že bude dnes zápasit,“ přiznám.

„Takže se můžeme s prvním místem rozloučit,“ povzdychne si Pete.

„V tomhle stavu nemůže zápasit, Pete! Mohli by mu ublížit. Mohl by ublížit sám sobě,“ vybuchnu, pak se zhluboka nadechnu, abych se uklidnila.

„Bylo by lepší, kdyby si to nepamatoval,“ pronese Pete hořce.

„Co tím myslíš?“

„Bylo by lepší, kdyby si nepamatoval nic z toho, co mu jeho rodiče prováděli.“ Okamžitě se ve mně vzedmou ochranitelské instinkty. „Co mu prováděli?“

Vyplaší mě, že Pete s odpovědí váhá, těká pohledem mezi ostatními v týmu a potom se zadívá

na mě. Srdce mi prudce bije, když nakonec odpoví: „Odvezli ho do ústavu, protože poprvé měl černo, když mu bylo deset, Brooke. Nejdřív si ale mysleli, že ho posedl ďábel. V tomhle směru to jsou fanatici. Přivolali na něj vymítače.“

Když konečně pochopím plný význam těch slov, zlomí mi to srdce ve dví. Vyjeknu a okamžitě si zakryju ústa.

Diana skryje obličej v dlaních.

Riley skloní hlavu, z úst mu proudí jedna kletba za druhou. Trenér upře zrak na své ruce.

Ticho se protahuje… naplněné zármutkem, nevírou, agonií a frustrací… za chlapce, kterému nikdo nerozuměl… Myslím na „Iris“ – na píseň, kterou mi přehrával. Píseň, skrze niž chtěl, abych ho viděla a chápala ho. Když ho nechápali ani vlastní rodiče.

Bože můj.

„Provedli to u něj doma,“ pokračuje Pete a zatíná mi tak dýku do srdce stále hlouběji. „Všechno z jeho pokoje odnesli pryč, aby si neublížil. Trvalo to celé dny – nevíme přesně kolik, ale víc než

týden určitě. Až se po něm přišel shánět jeden kluk ze sousedství, se kterým si Rem hrával, a pak se do toho vložili rodiče toho kluka. Vyhodili ‚svatého muže‘. A Rema potom jeho rodiče nechali zavřít do ústavu.“

V pokoji se rozhostí ticho.

Přestala jsem dýchat. Mám pocit, jako bych přestala žít.

„Naneštěstí,“ pokračuje Pete, „si tuhle manickou epizodu pamatuje, protože v ústavu na něm zkoušeli experimentální hypnózu, aby vyvolali pohřbené vzpomínky. Chtěli vědět, jestli by pomohla terapie. Nepomohla. Horší je, že kdybychom to s tou zatracenou hypnózou nepodělali, jeho tělo by ho před tou strašlivou vzpomínkou ochránilo.“

V pokoji je dál ticho jako v hrobě.

Slyším, jak mi v hrudi bije srdce. Silné a připravené, stejně jako kdykoli, když jsem zatoužila běžet s větrem o závod. Slyším, jak mi žilami proudí krev, rychle a zběsile. Jsem připravená… a naštvaná…

a zoufalá. Chci bojovat. Chci bojovat za něj. Vzpomínám si, že mi vyprávěl, co si o svých rodičích pamatuje. Že ho matka každou noc křižovala. Nitro se mi sevře hlubokou bolestí. Ach, Remy.

„Takže on si to všechno pamatuje?“ zeptám se a tělo mi spaluje čirá zuřivost.

„Vím, že Remy ví, že se mýlili… když má modro. Ale když má černo, vím, že o tom přemýšlí.“ Peteovi se ve tváři zračí pocit marnosti a zoufalství z celé té situace. „Je přirozené, že lidé přemýšlí, proč je nikdo nechce.“

„Ale on není nechtěný!“ vykřiknu.

„To my víme, Brooke. Uklidni se.“ Riley vstane a přejde ke mně.

Obejme mě a já si uvědomím, že mám ruce na břiše. Pořád myslím na to, že malý Remington musel čelit něčemu takovému, přestože to nebyla jeho vina. Bože, kéž by tu teď přede mnou stáli ti ubožáci, jeho rodiče. A zároveň jsem ráda, že tu nejsou, protože nevím, co bych udělala ani co bych jim řekla.

Tak moc jim chci ublížit za to, jak ublížili Remymu! Chci je udeřit a seřvat je a pak je nabodnout

na vidle. Sevřu ruce v pěst a odtáhnu se od Rileyho. On a Pete jsou pro mě jako bratři, ale Remy nemá rád, když se mě dotýkají, a já nechci dělat nic, co by mu ublížilo – přestože to nevidí. Chci útěchu, ale chci ji od muže, jenž právě teď leží v posteli v hlavní ložnici.

A tam taky zamířím. „Uvidíme se později. Díky, že ho hlídáte.“

„Někdo z nás tu zůstane,“ nabídne Pete.

Nechci dělat žádný hluk, takže mu od dveří jenom mávnu a zavřu za sebou. Srdce se mi sevře, když Remyho spatřím. Jeho mohutné, svalnaté tělo leží na posteli tváří dolů, odpočívá jako skutečný lev.

Můj rozpustilý chlapec, ochranitelský muž, žárlivý přítel, domýšlivý bojovník. Nepochopený malý kluk.

Prohlížím si ho, jeho tělo, rozcuchané vlasy i překrásnou hranatou čelist. Je klidný, odpočívá.

Odpočívá, jako by byl raněn tak hluboko, kam moje ruce nedosáhnou a mé oči nedohlédnou.

Natáhnu se za sebe, otočím klíčem a začnu se svlékat. Nechci být nahá kvůli sexu, ale abych mohla cítit dotek jeho pokožky. Každou noc, kterou jsme strávili spolu, mezi námi nebyl ani kus látky.

Rád mě cítí na svém těle a já toužím cítit jeho.

Vlezu do postele a ulehnu za něj. „Podívej se na sebe,“ řeknu to, co mi občas říká on. Rty ho pohladím po lastuře ucha, hladím ho po ramenou a po hrudi, dlaň roztáhnu tam, kde cítím pod kůží bít jeho srdce. Zasténá, když ho políbím na ucho. „Podívej se na sebe,“ zašeptám mu láskyplně. Špičkou jazyka mu objedu ucho tak, jak to on dělává mně, hladím ho a utěšuju, jako on utěšuje mě. „Miluju tě, zbožňuju, obdivuju, potřebuju a chci tě víc, než jsem kdy myslela, že někoho budu milovat, zbožňovat, obdivovat, potřebovat a chtít. Víc než kohokoli nebo cokoli na celém světě,“ zašeptám. Tiše zasténá, snad vděčností, a mně se oči zalijí slzami, protože je tak nefér, že se s tím musí potýkat. Proč se s tím kdokoli musí vůbec potýkat? Proč musí někoho tak krásného, kdo nechce nikomu ubližovat, jeho vlastní tělo chemickými impulsy nutit, aby ubližoval sám sobě? Aby měl pocit, že je jeho život bezcenný? Že on je bezcenný? A aby si myslel, že by bylo lepší, kdyby umřel? Nemusí mi to vysvětlovat. Já to zažila. Ale zažila jsem to jenom jednou. On tomu čelí často a bez ohledu na to, kolikrát se z té jámy dostane, ví, že někdy v budoucnu tam spadne zas. Je to statečný bojovník. Láskyplně ho políbím na vrcholky jeho břišních svalů, na mohutné paže, na hrdlo, na jeho rty.

Odvrátí se. „Co to dělám, Brooke?“ zeptá se. Ztuhnu, prázdnota jeho hlasu mě vyděsí.

„Jak bych mohl být dobrým tátou? Jak bych ti vůbec mohl být dobrým manželem?“ S podivným tichým výkřikem plným bolesti zaboří obličej do polštáře, svaly paží se mu napínají, jak si polštář tiskne k tváři.

„Remy,“ začnu hlasem, který se mi pouhou silou vůle netřese. Bolesti v hrudi přikážu, aby sakra

vypadla. „Je mi jedno, co ti tvoje mysl našeptává a jak se tvoje tělo cítí. Ty to víš. Ty to víš, Remy. Jsi dobrý a čestný a zasloužíš si to. Chceš to.“ Obejmu ho kolem pasu a přitisknu se k němu.

„Zasloužím si, aby mě utratili. Jako toulavýho psa.“

Slzy, které mi před chvílí vstoupily do očí, mi skanou po tvářích. „Ne, to není pravda, ne, není.“

Chce se ode mě odtáhnout, já mu to ale nedovolím. Obejmu ho kolem ramen a zabráním mu, aby se ode mě odvalil. Vískám ho ve vlasech, hladím po hlavě. „Miluju tě. Miluju tě. Miluju tě. Miluju tě jako šílená. Miluju tě k zbláznění. Když je ti mizerně, chci, aby mi bylo mizerně s tebou. Jenom mi dovol, ať se tě dotknu – neodtahuj se,“ zašeptám. Zasténá a obrátí ke mně svou tvář. A když se ho dotknu, trhne sebou. Ale já ho dál hladím po paži, špičkou prstu obtáhnu kontury písmene B na jeho bicepsu i jeho keltská tetování. Sténá jako lev, jako raněný lev, a já jsem stejně zoufalá a neústupná jako lvice, jež touží získat zpět pozornost svého druha. Myslela jsem, že je to s ním při záchvatech mánie obtížné, protože je plný energie a těžce zvladatelný. Ale není to nic v porovnání s touto chvílí, kdy můj bojovník leží ve tmě a nechce vůbec nic. Protože si myslí, že je bezcenný.

Hladím ho po tváři a po hlavě tak, jak to má rád, a on mi to s tichými hrdelními steny dovolí.

„Chceš poslouchat hudbu?“ zeptám se ho, a když nic nenamítne, natáhnu se pro jeho iPad

a sluchátka, jednu pecku mu strčím do ucha, druhou sobě, a dám přehrát „I Choose You“ od Sary Bareilles.

Poslouchá a já se k němu tisknu a hladím ho tak, jako se ke mně tiskl on a hladil mě, a já chci, aby se cítil tak dobře, jak jsem se díky jeho dotekům a rtům cítila já. Chci, aby věděl, že ho miluji, ochraňuji, chápu a chci. A tak se o to také snažím… Vím, že nemám tak velké ruce jako on… a vím, že jazyk mám také mnohem menší než on… ale vím, že má rád, když se ho dotýkám svýma rukama

a když ho laskám špičkou jazyka…

Skrze „Iris“ se snaží říct, že ho svět nechápe… a že chce, abych viděla do jeho nitra…

A skrze „I Choose You“ se mu já snažím říct, že si volím právě jeho… a že on bude můj a já budu jeho. Zašeptám mu do ucha: „Vždycky si zvolím tebe, Remy. Od prvního dne, kdy jsem tě viděla, jsem tě milovala a každým dnem jsem tě milovala stále víc. Miluju to, co cítím pod rukama. Muže, kterého právě teď držím v náručí.“ Přitisknu se mu kulatým břichem do zad. Teď už je nepopiratelně vidět, že jsem těhotná, a je těžké ulehnout tak, abychom k sobě přilnuli, ale chci mu být tak blízko, jak jen to jde.

Náhle se přetočí. Ovine se kolem mě jako vinná réva, hlavu uloží mezi moje ňadra, objímá mě.

Nedívá se na mě, ale já cítím jeho touhu. Políbím ho do vlasů a uvolním se mu v objetí, aby poznal, jak krásně mi s ním je.

Náhle zasténá a svaly se mu napnou, když se ode mě zase odvrátí. „Jdi pryč, zlato. Jdi pryč.

Nepřinesu ti nic dobrýho.“

Něco se ve mně sevře. Nechci, aby měl pocit, že ho lituju, takže se zvednu na lokti, jako by bylo všechno v nejlepším pořádku, a řeknu: „Nechci nikam. Chci tu zůstat s tebou.“ Zadívá se na mě. Srdce mi poskočí, když na sobě ucítím jeho pohled. A když ke mně zvedne ruku, rozbuší se ještě rychleji. Zaboří mi prsty do vlasů, nespouští ze mě oči. Ještě nikdy se v nich nezračila taková prázdnota. Vypadá uštvaně, ale v černi jeho zorniček stále vidím jeho. Ten oheň, jenž plápolá

v jeho nitru. Sílu, která ho žene kupředu, číhající v pozadí jako tygr na lovu. Hladí mě po zádech, pak jeho dotek ucítím na prsou, na tvrdých citlivých bradavkách. Skloní hlavu a ruku položí na mé břicho.

„Ty se mnou opravdu chceš zůstat,“ pronese skoro nevěřícně. Ta jeho část, jež se vyžívá v lovu, v něm stále zůstala. Jeho lví část. Syrový instinkt, který z něj dělá muže, jakým je. Tázavý pohled, téměř příkaz zračící se v jeho očích, mě pod ním uvězní. Oči má sice temné a prázdné, ale

v jeho zorničkách vidím život a hlad. Hlad po mé přízni, uvědomím si. Hlad po mně.

„Ano, Remy,“ přitakám bez sebemenších pochyb v hlase i uvnitř v sobě. „Chci s tebou být.

A neříkej mi, že jsem masochistka, protože ty jsi moje všechno. Moje dobrodružství i můj život, vše úhledně zabalené ve svůdném, žárlivém, nádherném balení. Díky tobě jsem k zbláznění šťastná. Nora je možná závislá, ale já si uvědomila, že se od ní až tak neliším. Já jsem taky závislá. Na tobě. Jsi moje droga i můj jediný dodavatel.“

Zavře oči a vydechne, úlevně, jako by pro něj ta slova byla léčebným lektvarem.

„Teď se mnou možná nechceš být ty, ale já s tebou chci být,“ prohlásím. „Celý svůj život jsem nechala za zády, abych mohla být s tebou. Jenom s tebou. A ty víš, že jsem se neměla nijak špatně.“ Pohladím ho po vlasech. „Platila jsem si nájem. Mám hodné, starostlivé rodiče, drsňácké kamarády a brzy bych si našla i práci. A to všechno jsem opustila. Zapomněla jsem na své sny, abych ti mohla

pomoct dosáhnout těch tvých – a abych mohla být s tebou. Jako nějaká bláznivá fanynka.“ Musím se zasmát.

Zvedne své obrovské pevné tělo do sedu, zvrátí mi hlavu a můj smích utne rty. „Nejsi žádná bláznivá fanynka,“ zašeptá mi a pokračuje dřív, než stihnu cokoli říct. „Jsi moje žena a jsi pro mě až moc dobrá.“ Zachvěju se, když mě uloží na záda a zakryje moje tělo svým. Zasténám, dotýkám se ho všude, kam dosáhnu. „A ty jsi můj muž a jsi až moc dobrý a drahocenný pro kohokoli, ale jsi můj. Můj chlap.“ Zavrčí a přitiskne se ke mně, náhle mezi stehny ucítím jeho erekci. Zmučeným pohledem pátrá v mých očích po naději. Jednu mou nohu si obtočí kolem boků. Pak udělá totéž i s druhou. „Miluju tě,“ vydechnu. Říkám mu to snad pořád, ale on to potřebuje slyšet právě teď. Syrový výraz, který se mu po těch slovech objeví ve tváři, ve mně probudí chuť ta slova zopakovat. Zvednu hlavu

a opakuju je v každém polibku, který mu vtisknu na tvář. Rozhodnu se, že mu ta slova budu říkat tak často, až jich sám bude mít dost. Uplyne dlouhá, předlouhá doba, než se nakonec zmocní mých úst a ta slova zadusí.

Nejméně šedesát čtyři polibků.

Při třináctém do mě pronikne. Pohrouží se do mě a přirazí pokaždé, kdy řeknu: „Miluji tě,“ jako by věřil, že mu svou lásku vyznám, jedině pokud ji ze mě svým tělem vydere. „Miluji tě,“ zasténám při každém přírazu a on zavře oči. Cítím, jak se zoufale hrouží do mé něhy. Snažím se nepoddat se orgasmu, svírám jeho ramena a opakuji: „Miluji tě, miluji tě,“ ale on je tak horoucí, tak krásný

a potřebuje mě tak, jako já potřebuju jeho. Žene mě na vrchol, jakkoli tomu vzdoruju. Při šedesátém druhém „miluji tě“ vyvrcholím.

S mým vyvrcholením se mu v očích objeví výraz ještě divočejší, jako by všechna má vyznání zesílila jeho hlad, jeho neukojitelnou žízeň. A když se i on poddá vyvrcholení, dívá se na mě, jako by nevěděl, jestli mi má věřit, protože sám nevěří, že je hoden lásky. A tak když se zmocní i mých úst

a drsně, tvrdě do nich pronikne jazykem, popadnu ho za hlavu a políbím ho o to tvrději.

Chvěje se, svaly se mu napínají. Popadne mě za boky, aby mě znehybnil, ale já jimi dál kolébám, vyzývám ho, aby se do mě rozlil. Tiše zasténá a vsaje můj jazyk. Uzamknu ho v sevření svých nohou, pevně ho obejmu pažemi a držím ho a on se oddá vyvrcholení. A když se konečně jeho svaly uvolní, nepouštím ho, aby se ode mě nemohl odtáhnout. Převalí se na bok, aby mě nezalehl, a já se převalím

s ním. Zabořím mu tvář do krku. Zůstává ve mně a já nechci, aby ze mě někdy vystoupil.

„Zůstaň ve mně,“ zasténám.

On ale ze mě vystoupí, otočí mě a znovu do mě pronikne. Laská mě jazykem, jednu ruku roztáhne na mém prsu, druhou na mém břichu. Sténám a myslím na to, jak moc chci plakat štěstím, protože můj lev se mi vrátil. Alespoň na něčem mu záleží. Na nás.

A tomu malému a mně zase záleží na něm.

Později mi dá poslechnout píseň „Hold Me Now“ od Red a já si uvědomím, že mě prosí, abych ho držela a objímala. A tak to udělám. Jakmile uvolní sevření, otočím se k němu a uložím si jeho hlavu

na hruď. Složí tělo tak, aby se mě co nejvíce dotýkal, jeho dlaň ale ochranitelsky spočívá na našem dítěti.

Uplyne týden.

Kromě několika hodin, kdy se Remington přinutí jít trénovat, zůstává v ložnici a nechce, abych mu byť na moment zmizela z dohledu. Moc toho nenamluví, ale stále mě objímá a chce, abych ho krmila a pořád se s ním milovala. Snažím se v něm udržet touhu po životě, takže kdykoli vyjdu ven z pokoje,

abych nám přinesla něco k jídlu, vyprávím mu pak o tom, co jsem viděla. Třeba že jsem tuhle zahlédla Dianu a trenéra, jak se líbají. Povím mu taky, že se Melanie snaží vymyslet vzor na zdi do pokojíku našeho dítěte a že Pete je kvůli Noře pořád zkroušený. Rád mě poslouchá – vím, že ano.

Finále se blíží a Remington se pořád ještě nerozhodl, jestli bude v mezikolech, která zbývají, vůbec bojovat. Spadl na druhé místo za Škorpióna. Mohl spadnout ještě hlouběji, ale Škorpión několik zápasů prohrál, protože podle Petea jede v drogách a nemá tak rychlé reflexy jako obvykle.

Z představy, že je Nora s někým takovým, se mi dělá špatně. Sice taky jede v drogách, a možná nenávratně, což mě sžírá tak, že na to nedokážu ani pomyslet. Ráda bych, aby Remington letošní sezónu završil úspěchem – tohle je přece jeho sen. A pak… pak vymyslíme, jak Noru dostat v bezpečí domů. Mám takové tušení, že kluci už něco vymysleli, klidnější ale nejsem.

Do velkého finále zbývají tři dny a Remington je stále hluboko v temnotě. Dnes šel trénovat, ale na nikoho se ani nepodíval. Vím, že se nejspíš cítí hrozně. Strašlivě. Vím, že nic z toho ale neřekne, protože pak by to bral jako prohru, a on nikdy neprohrává. Až na ten večer, kdy prohrál kvůli tobě, připomíná mi smutný hlas v mé hlavě. Všichni si děláme obrovské starosti. Mé obavy zesílí, když mě Remy požádá, abych zavolala Petea a Rileyho. Zaklepou na dveře ložnice a já zakryju Remyho nahé tělo dekou, aby tak jejich pohledu zůstal odhalen jen hrudník a paže. Teprve potom je pustím dovnitř.

„Jsou tu,“ oznámím Remymu.

Riley k němu přistoupí jako první a dřepne si vedle postele. „Nazdar, Reme, jak ti je?“

„Mizerně,“ zavrčí.

„Co ti je?“ zeptá se Pete. Ticho.

„Chci, abyste mě vzali… do tý proklatý nemocnice… a domluvili to.“

Riley vytřeští oči, stejně tak Pete. Oba kluci se na mě podívají, Remington to ale zopakuje: „Chci, abyste mě vzali… do tý zatracený nemocnice… a domluvili tu proceduru.“ Něco v jeho slovech – a to, jak oba muži váhají s odpovědí – mě vyplaší. „Chceš to znovu zkusit,“ řekne Riley.

Remy přikývne. „A hned,“ dodá odhodlaně.

Riley se bezmocně otočí na Petea, který po chvíli vytáhne mobilní telefon. „Nejdřív musíme zjistit, kdy by to bylo možné. Zavolám do nemocnice,“ prohlásí a vyjde z ložnice, po cestě už vytáčí číslo.

„To ti vžene zase krev do žil,“ kývne Riley, zvedne se na nohy a poplácá Remingtona po zádech.

Remington ho okamžitě popadne za kravatu, posadí se a přitáhne si ho k sobě. „Nejednej se mnou do prdele takhle blahosklonně. Prostě mě tam dostaň a zařiď, ať to ona nevidí,“ ucedí skrze zuby. Povytáhnu obočí. Remington si nejspíš myslí, že jsem odešla, a Riley na vteřinu stočí pohled mým směrem. Dává mi najevo, abych neprozradila, že jsem to slyšela. Ale já nehodlám Remingtonovi znovu lhát, takže k němu přistoupím. „Chci být s tebou. Jestli ti mají dát nějaké léky nebo s tebou cokoli dělat, chci tam být a budu tam pro tebe.“ Při zvuku mého hlasu se napne, nejprve se ale zadívá na Rileyho. „Riley…,“ varuje ho. Riley si uvolní kravatu a Remy se na mě otočí. „Zůstaneš tu, než se vrátím.“ Zní nevrle, ale v hlasu se mu ozývá něha. Se mnou mluví úplně jiným tónem než s kluky. „S tím nepočítej,“ odporuju tvrdohlavě, protože na to opravdu může hned zapomenout. Vždyť se ti tři chovají, jako bych byla neschopná slabá květinka! Remy přimhouří oči a stiskne čelist. Moje tvrdohlavost se mu nezamlouvá, to je vidět, já ale jen povytáhnu obočí a založím si ruce.

„Jdu tam, kam jdeš ty. Jasné? Ať je to, co je to, o nic nejde,“ prohlásím. Upírá pohled do mých očí, zatíná svaly v čelisti.

„O. Nic. Nejde!“ ujistím ho. Blafuju.

Ale nehodlám ho ani na vteřinu spustit z očí.

19. kapitola

ČERNÝ A MODRÝ

Uvědomuju si, že jsem si jízdu s nimi skoro vynutila silou, proto během cesty do nemocnice moudře mlčím a sedím tiše jako pěna. Všichni se zdají být na stejné vlně. Nikdo nemluví. Sotva se na sebe podíváme. Čekáme, jestli Remy něco neřekne, ale on upírá oči na míjející ulice města a ve tváři se mu zračí odhodlání. Nemyslím, že něco z toho vůbec vidí. Je ztracen hluboko ve vlastních myšlenkách.

Když dorazíme na místo, cítím, jak mě náhle obklopí teplo jeho těla, protože se ke mně nakloní a krátce mě políbí. Když promluví, jeho hlas mě celou rozechvěje. „Brzy se vrátím.“ „Ne! Chci jít s tebou!“ volám za jeho širokými zády, když odchází chodbou v doprovodu sestry, zatímco Pete ho jde zapsat na recepci. Až když na mě Riley začne mluvit, jako bych byla malá holka, teprve pochopím, že je situace vážnější, než jsem myslela.

„Bude lepší, když zůstaneš tady, Brooke,“ v podstatě to zašeptá.

Zamračím se. „Nejsem žádná křehká květinka, Riley. Chci tam pro něj být. Potřebuju tam pro něj být.“

Pete se vydá směrem, kudy Remington odešel, a já ho rychle doženu. „Pete, můžu tam jít s ním?“

Muži si vymění pohledy, jako by mezi nimi proběhla tichá konverzace. Nakonec Pete kývne na Rileyho a mně řekne: „Dojdu pro tebe, až ho nachystají.“

„Nachystají?“

To už ale Pete mizí chodbou za Remingtonem.

„Riley?“

Jsem naprosto zmatená.

Riley si povzdechne. „Při té proceduře vyvolají v jeho mozku záchvat.“ A pak mi začne vysvětlovat, o co přesně půjde. Slyším ho, jako bych byla na opačné straně tunelu a s každou vteřinou se od něj vzdalovala čím dál víc. Oči mě pálí a v tu chvíli vím pouze to, že zdi té chodby jsou bílé. Prázdné, prosté, bílé. „… zatímco mu do mozku vyšlou elektrický proud…“

Srdce je dutý sval, za lidský život vykoná na dvě miliardy úderů.

Poznala jsem na vlastní kůži, že když si natrhnete vaz, už nikdy nemůžete běhat jako dřív. Ale když vám roztrhají srdce na milion kousků, stejně můžete dál milovat celým svým bytím.

Celým svým zatraceným zoufalým, k zešílení zranitelným bytím.

Cítím, jak mi srdce v hrudi buší… buch buch buch. Jakkoli se snažím předstírat, že PŘECE O NIC NEJDE, můj mozek se snaží pochopit, co mi Riley vysvětluje. Že se Remington rozhodl podstoupit elektrošoky. Vyšlou mu do lebky podělanej elektrickej proud a v jeho mozku vyvolají podělanej záchvat! A teď mi tu vykládá, že vedlejším účinkem může být ztráta krátkodobé paměti. Že mu podají částečnou anestezii, že se mu zvýší hladina kyslíku v krvi a budou mu monitorovat srdeční činnost a kromě možné ztráty krátkodobé či dlouhodobé paměti nejsou známy žádné jiné vedlejší účinky. Mohla bych přísahat, že když si v duchu přehraju chvíli, kdy Remington zmizel v té chodbě spolu s nemocničním personálem, slyším, jak se od těch studených bílých zdí odráží ozvěna tichého hrdelního vrčení – tichého hrdelního vrčení, které vychází ze mě. „Bože, Riley,“ zoufale, zničeně zasténám jeho jméno a zakryju si obličej, protože mě v ten okamžik zachvátí panika a strach a převalí se přese mě jako přívalová vlna. Mám pocit, že se topím. Srdce se mi zastaví, když se znovu objeví Pete a pokyne mi. Doběhnu ho a následuju ho, napůl umírající panikou, do pokoje. Spatřím přístroje a okamžitě vnímám, jak je celá nemocnice studená. A uprostřed pokoje spatřím jeho. Zápěstí má připoutaná k posteli.

Leží tam zakrytý nemocniční košilí a zírá do stropu. Remy.

Můj krásný, domýšlivý, lehkovážný modrooký kluk a vážný muž, který mě miluje, jak mě nikdo jiný v životě nemiloval. Zmocňuje se mě nutkavá potřeba ho chránit, proto k němu pomalu, ale odhodlaně přistoupím, jednou rukou si podpírám břicho, v němž roste naše dítě. Celá paže se mi neovladatelně třese, když se natáhnu po jeho velké opálené ruce, kterou mu připoutali k lůžku. Připoutali ho. K posteli. Hlas se mi zlomí, když ho zlehka po té ruce pohladím. Snažím se ale mluvit klidně a věcně, jakkoli bych v tu chvíli nejradši křičela. „Remy, nedělej to. Neubližuj si. Prosím, už si neubližuj.“

Stiskne mi ruku, ale pak se ode mě odvrátí. „Pete…“

Pete mě vezme za loket a odtáhne mě od něj. Vyděsí mě, když si uvědomím, že mě tu Remington opravdu nechce. Ani se mi nepodíval do očí. Proč se mi sakra nepodíval do očí? Obrátím se na Petea, který mě vede ven z pokoje. Hlas mám na pokraji hysterie. „Pete, prosím, nedovol mu to!“ Pete mě popadne za ramena a tiše, tak abychom nepřitáhli pozornost lidí okolo, sykne: „Brooke, tohle je u lidí s bipolárkou běžná procedura. Takhle lidem zabraňují v sebevraždách! Každému nepomůžou léky a doktoři to moc dobře vědí. Bude pod sedativy.“ „Je to jenom zápas, Pete,“ prohlásím zoufale a ukážu na ten pokoj. „Je to jenom hloupej zápas a tohle je on!“

„Zvládne to. Zvládl to i předtím.“

„Kdy?“ vykřiknu.

„Když jsi odešla a my mu museli zabránit, aby si kvůli tobě nepodřezal zkurvený zápěstí!“

Panebože. Srdce se mi chvěje tak, že to skoro slyším. A nejen mé srdce, ale celé mé tělo se uvnitř hroutí a boří žalem z toho, co mi Pete právě řekl. Bolí to tak, že se ochranitelsky obejmu kolem břicha a zoufale se snažím vzpomenout, jak mám dýchat. Když ne kvůli sobě, tak kvůli dítěti. Jeho dítěti. „Brooke, v tomhle svrabu strávil celý svůj život. Jednou je nahoře, jednou dole, jednou něco mezi tím. Jeho rozhodnutí možná bolí, ale pomáhají mu přežít. Tohle z něj udělalo to, co je – tohle je důvod, proč je takový, jaký je. Je silný právě kvůli tomuhle! Buď se můžeš litovat, nebo můžeš získat moc a sílu, ale ne obojí. A on je silný člověk. A pokud s ním chceš být, musíš být silná – zhroutí se, jestli zjistí, že tě to ničí.“ Navzdory tomu, že strach pohltil veškeré mé sebevědomí a žaludek mám jako na vodě, nějak se mi podaří se vzpamatovat. Přinutím se narovnat záda a zvednout bradu a pak se pomalu, roztřeseně, ale zhluboka nadechnout, protože jsem se rozhodla, že to kvůli němu zvládnu. Udělám to kvůli němu

a sobě i jemu tak dokážu, že jsem dost silná, abych ho mohla milovat.

Ještě jednou se zhluboka nadechnu a setřu si slzy z koutků očí. „Chci tam být.“ Pete pokyne ke dveřím a souhlasně přikývne. „Posluž si.“

Tiše, váhavě vejdu do pokoje. Je velký, mohutný a silný, vím to. Ale jakkoli mám srdce roztrhané na cáry a krev se mi v žilách mění v led, chci mu dokázat, že jsem hodna být mu družkou a tou, která

se za něj postaví, i když on už nemůže. Nevím, jak mu to zvládnu dokázat, protože když vejdu dovnitř, v nitru se pomalu, ale jistě hroutím. Zvenčí se zdám v pořádku, ale uvnitř, v mé duši, se rozpadám

nerv po nervu, orgán po orgánu.

Teď se na mě dívá – přímo do očí. V jeho temných očích se zračí obavy. Samozřejmě že se bojí, abych se nezhroutila. Nechce to v mých očích spatřit. „V pořádku?“ zeptá se mě chraplavým šepotem.

Přikývnu a chytnu ho za ruku. Asi bych mu měla odpovědět: „Víc než v pořádku.“ Že ano? Ale

skrze sevřené hrdlo nedokážu ta slova pronést. Tak ho hladím po ruce, a když mi ji sevře, vzpomenu si na náš let ze Seattlu, na jeho ruku, které se už nikdy nepustím. Pevně mu ji sevřu a roztřeseně se na něj usměju.

„To je moje holka,“ zachraptí a palcem pohladí palec mé ruky.

Je připoutaný a co nevidět mu do mozku pustí elektrický proud, a on se tu bojí o mě. Bože, tak moc ho miluju, že pokud zemře, chci zemřít s ním, a to není žádnej zatracenej vtip. Mrkáním zaženu slzy

a ruku mu sevřu ještě silněji.

„Můžu ho držet za ruku?“ zeptám se jedné ze sester.

„Je mi líto, ale během procedury to není možné,“ odpoví mi.

Remington mě obezřetně pozoruje, když od něj odstoupím, aby mu sestry mohly nalepit elektrody na čelo. V hrdle, v srdci i v břiše mě pálí oheň. Ani nedýchám, když se ho sestra zeptá: „Jste připraven?“ „Jen do mě,“ odpoví, stočí na mě pohled, jako by chtěl vědět, jak na tom jsem, a pak se zadívá zase do stropu.

Napíchnou mu žílu, aby mu do těla vpravili sedativa. Začnou mu pokládat otázky: „Celé jméno?“

„Remington Tate.“

Oči se mi zalijí slzami.

„Datum narození?“

„Desátý duben devatenáct set osmdesát osm.“

„Místo narození?“

„Austin. Texas.“

„Jména rodičů.“

„Dora Finlayová a Garrison Tate.“

Sotva se dokážu smířit s tím, že je připoutaný a mluví o svých zatracených rodičích, kvůli nimž má teď černo. Hlas má hluboký a silný, odpovídá na vše, na co se ho zeptají.

Potom mu sestra řekne: „Počítejte od jedné do sta.“ A nasadí mu masku.

Začne počítat a já v duchu počítám s ním. Oči se mu zavřou. Ty měkké temné řasy spočinou na jeho lících. Hluboko v nitru běsním touhou ho chránit, až chci začít křičet, aby toho ihned nechaly, protože teď mě už nevidí a nemůže mě zastavit. Ale jenom tam stojím, protože právě tohle ode mě chce. Protože on je silný. Silnější než já. Byl by schopný se zbičovat. Protože tohle z něj udělal jeho život.

A pak přijde výboj.

Jeho mohutné tělo se otřese a napne.

Mé tělo se napne a pomalu se uvnitř hroutí. Přístroj se rozpípá.

Prsty se mu zkroutí.

Netušila jsem, jestli kolem sebe nezačne mlátit a všechno rozbíjet, protože je tak strašně silný, ale jeho tělo zůstává ležet, zatímco mu do mozku proudí elektrický proud. Panebože.

Panebože.

Do prdele, panebože.

Miluji Remingtona Tatea. Má bipolární poruchu prvního typu. A to do mě právě teď udeří jako lavina. Nevím, jestli jsem vůbec někdy v životě takhle brečela – kdy se vší silou snažím neplakat a slzy mi zároveň samy stékají po tvářích. Ruce se mi třesou a tělo mám zesláblé žalem. Opírám se o zeď

a bezvýsledně se snažím potlačit pláč.

„Brooke, šššš, to bude dobrý,“ poklekne vedle mě Pete a obejme mě.

„Je to tak těžký,“ zaběduju. Ukryju obličej v dlaních a pokusím se od něj odtáhnout, protože Remy by to takhle nechtěl. Remymu by se to nelíbilo. „Nedotýkej se mě, Pete. Bože můj, je to tak strašně těžký. Tak strašně těžký!“

Popadne mě a zlehka mnou zatřese. Hlas má plný útěchy, ale v očích se mu zračí bolest.

„On netrpí, Brooke. On jenom chce, aby mu bylo líp. Brooke, on NENÍ žádná oběť. Rozhoduje se

na základě okolností. Bude si o tebe dělat starosti. Musíš se dát do kupy, jako se o to snaží on. Prosím, buď silná.“

Přikývnu, přestože to jediné, na co jsem schopná myslet, je Remyho mozek a jeho krásné tělo – můj chrám, mé útočiště – které tohle všechno podstupuje. „Brooke, mě to taky bolí. Ano? Mě to taky bolí. Nesmíš ale dovolit, aby to viděl. Je silný, protože pro něj je tohle běžná realita. S tímhle se on potýká – a nikdy to nebylo jinak. On kvůli tomu neběduje. Tak nedovol, aby viděl, jak tě to ničí, jinak to zničí jeho. Nemusíš ho zachraňovat. Jenom tu pro něj buď, až se zachrání on sám.“ Vzchopím se, přikývnu a setřu si slzy. Snažím se sebrat. Zaženu slzy i z očí, a když se pokusím vstát, sestry a lékař oznámí, že je po všem. Remy leží na posteli a je stále pod sedativy, teď už však bez masky. Vezmu ho za ruku, kterou mu už odpoutali, zvednu ji ke rtům a políbím ho na každý kloub. Pak z ní slíbnu své slzy.

To, jak se o Remyho starají…

Pete je tak dobrý člověk. Láme mi srdce, že to moje sestra nevidí.

„Pete, moje sestra tě měla moc ráda – nevím, co se to stalo,“ zašeptám.

Povytáhne obočí. „Cože? Brooke, já ji mám taky rád. Opravdu. Ale neopustím svého bratra kvůli nikomu.“ Mlčky přikývnu, zrak upírám na Remingtonovu ruku. Na jeho mozoly, na rýhy v jeho dlani… na vrcholky kloubů, na dlouhé prsty a krátké čisté nehty. Špičkami prstů objedu linie v Remyho dlani, zvednu hlavu a zadívám se do Peteových hnědých očí a usměju se. „Jednoho dne potkáš ženu, kvůli které bys udělal cokoli, Pete. Postarám se o něj. Protože mě naučíš, jak se o něj postarat.“ Usměje se a poplácá mě po rameni. „Do té doby na to ale ani jeden z vás nebude sám.“ Položí ruku na Remingtonovo rameno a v ten okamžik si moc přeju, abychom si se sestrou byly někdy takhle blízké a takhle oddané. „Brooke, udělal jsem něco, za co se hodně stydím, a myslím, že ti dlužím omluvu,“ vyhrkne náhle Pete. Zoufalství v jeho očích mě v nitru zastudí jako led.

„Když jsi byla pryč, šlo to s ním hodně z kopce. Kvůli sebevražedným sklonům ho hlídali

v nemocnici. Kdykoli se probudil, museli mu podávat sedativa, protože ničil všechno, co mu přišlo do cesty, a snažil se jít za tebou. Dali mu antidepresiva, ta ale nezabrala. A vzhledem k tomu, jak rychle se u něj cykly střídají, to stejně nebyl dobrý nápad. Takže jsme vyzkoušeli tohle,“ pokyne

na lůžko. „Podstupoval to několik týdnů, aby ho mohli propustit…“

Pohlédne na mě. Snad ani nedýchám. Dívám se na něj a čekám, co bude dál, zmatená a otupělá po emoční horské dráze dnešního dne. „Po prvních třech procedurách se jeho stav zlepšil, takže ho pustili domů. Několik týdnů jsme s ním třikrát týdně docházeli na terapii elektrošoky. Celou dobu měl černo. Přivedli jsme mu čtrnáct žen.“ Když je zmíní, srdce se mi znovu zlomí. Cítím, jak se kolem mě zvedají zdi. Objímám se kolem břicha a můj mozek křičí: Já to nechci vědět! Já to nechci vědět! Já to nechci vědět! „Všechny ty ženy podepsaly smlouvu, že o ničem, co se bude dít, nikdy nepromluví, nepořídí žádné fotografie a že použijí dvojitou ochranu… Všechny se ale o půlhodinu později vrátily s neporušeným balíčkem kondomů. A všechny potvrdily, že kvůli nim ani nezvedl hlavu z polštáře. Řekl jim, aby odešly. Všem do jedné.“ Jenom na něj zírám. Pete si promne tvář a dodá: „S žádnou z nich nespal, Brooke. Bez ohledu na to, jak moc jsme se o to snažili. Byl jako posedlý tvým zatraceným dopisem, Brooke. Četl ho znovu

a znovu, bez ustání, kdykoli byl vzhůru. A když se konečně vyhrabal z deprese a oči mu zmodraly, na nic z toho si nevzpomínal. Možná proto, že měl černo. Možná to byl vedlejší účinek těch

elektrošoků. Podstoupil jich dobře dvanáct. Ale my ho skoro ztratili, Brooke, chápeš? Riley a já jsme… Byli jsme na tebe tak nasraný! Tak jsme mu řekli, že se s těmi ženami skvěle bavil.“

„Pete!“ zalapám po dechu, naprosto zděšená.

„Mrzí mě to! Ale chtěli jsme, aby si vzpomněl, jaké to bývalo dřív, před tebou. Aby si vzpomněl, že tam venku chodí stovky jiných žen. Nejen ty.“ Pokrčí rameny a téměř prosebně se na mě zadívá. „Ale jakkoli jsme se ho snažili přesvědčit, že se mu i bez tebe povede dobře, tak chlapovi jako on nejspíš hlava neporoučí. Řekli jsme mu o těch ženách, ale nic na to neřekl, jenom začal balit a oznámil, že letíme do Seattlu a že musíme vyzvednout tvoji sestru a dovézt ti ji. Takže ano, já – Riley a já – jsme mu lhali,“ dozná se. „Ničilo mě to. A teď, až se dozví pravdu… už nám nebude nikdy znovu věřit.“ Hlas se mu zlomí, a když do místnosti vejde Riley, odvrátí se ode mě. Riley těká pohledem mezi námi, cítí, že se něco děje. Nakonec mu Pete zničeným, unaveným hlasem přizná: „Řekl jsem jí to, brácho.“

Riley se na mě otočí a zadívá se do mých nevěřícných očí. „Brooke,“ vydechne.

To je vše. Jen jméno. Jméno začínající na písmeno, které má Remy vytetované na pravém bicepsu.

„Musíte mu to říct,“ prohlásím a upřeně se zadívám nejprve na jednoho, pak na druhého. Bolest, kterou kvůli Remingtonovi cítím, teď už málem nejsem schopna unést. „A už nikdy, nikdy mu znovu nelžete. Není to vůči němu fér! Já to jednou udělala a chápu, že jste ho, stejně jako tehdy já, chtěli chránit… ale jeho to prostě zmate. Člověka zmate, když zapomíná, co udělal. Nemůžete mu – nikdo

z nás mu už nebude lhát. Rozumíte?“

Riley si protře obličej. Hlas se mu chvěje. „Do prdele. On nás vyrazí.“

Zadívám se na ně. Oba vypadají zmučeně. Zavrtím hlavou. „Jestli tomu věříte, pak ho skutečně neznáte.“

Probudí se až poté, co kluci odejdou. Oči má ospalé, ale jakmile mě spatří, vzpamatuje se. Ještě je nemá modré, ale vidím v těch černých tůních stopy života a cítím, jak mě nitro pálí těmi nejsilnějšími emocemi.

„Podívej se na sebe.“ Hlas má ztěžklý léky. Slyším v jeho slovech spokojenost, jako bych vypadala přímo skvostně, a když spatřím náznak dolíčku, hruď se mi sevře bouří pocitů. On sice neví, jak mizerně mu beze mě bylo, ale já to teď vím. On neví, že všechny ženy, které mu přivedli pro jeho potěšení, odmítl. Neví, jak je dech beroucí, dokonalý, nádherný, šlechetný, dobrý a ještě tucet dalších věcí. A mě teď zoufale bolí vědět, že jeho bratři, kteří o něj pečují a milují ho, sami nevěděli, co mají dělat, a nakonec mu zalhali.

„Podívej se na sebe,“ tiše opáčím a ihned pokleknu vedle něj a položím si tvář na hřbet jeho ruky.

Znovu ho políbím na každou modřinu na ruce.

„Hej, zvládl jsem to. Nedělej si starosti,“ zašeptá a volnou rukou mě pohladí po vlasech.

„Já vím.“ Skloním hlavu, otřu si tváře do prostěradla, takže možná nepozná, že jsem plakala. Znovu ho láskyplně políbím na klouby ruky. „Já to vím.“ Účinky anestezie mizí pomalu, přesto na mě jeho hlas působí jako vždycky. „Vstávej. Co tam dole děláš?“ zašeptá chraplavě a pomůže mi na nohy. Vím, že mu dali léky na uvolnění svalů, ale přesto si mě dřív, než si to uvědomím, k sobě přitáhne a položí si mě vedle sebe tak, jak spolu spáváme každou noc v posteli. Moje zakulacené břicho tomu trochu překáží, ale ještě není zas tak velké, takže si prostě lehnu na bok, přivoním k jeho krku a konečně zabořím tvář do jeho hrudi.

„Jakmile sem přijde sestra, vyhodí mě,“ řeknu.

Chytne mě za zadek a přitiskne si mě k sobě o něco blíž. „To nedovolím. Ty jsi ten nejlepší lék.“

Zavřu oči. Voní jako on. Ty paže jsou jeho. Všechno se zdá normální, až na to, že tu ležíme oblečení a on je v nemocniční košili. A nejsme v hotelu. On je ale pořád on a mé srdce svírá ve své dlani.

Všechno, co chci, mám právě zde, ve svém náručí.

Pohladím ho po tváři a políbím ho všude, kam dosáhnu. Tisknu se k němu stále zoufaleji. „Remy, ty jsi můj král.“ Obejmu ho ještě pevněji. „Bez tebe by šachy postrádaly smysl.“ Poposune se a pod postelí nahmatá ovládání. Postel se zvedne tak, že nakonec sedíme. Přesune si mě do klína, rty mi přitiskne na ucho. „Ty jsi královna, která mě bude vždy chránit,“ prohlásí pobaveně, a když přikývnu, protože nedokážu promluvit, pohladí mě po vlasech a zadívá se mi do očí. V tu chvíli pochopím – i když mi to nepoví – že mám oči napuchlé a on poznal, že jsem brečela.

Lehounce mě políbí na oční víčka, nejprve na jedno, potom na druhé. V ruce sevře pramen mých vlasů a tiše mě požádá: „Buď silná, moje jiskřičko. Buď silná. Kvůli mně.“

Přikývnu. „Pokusím se. Protože ty mě v tom inspiruješ.“

„Přinesli jsme, co jsi chtěl, Reme,“ ozve se Riley ode dveří. V jeho náručí je mi tak příjemně, že se nechci ani pootočit, abych ho přivítala. Ale pak ucítím, jak se mé tváře dotýká něco hebkého. Otevřu oči a spatřím, že Remy drží v ruce růži. Tady v nemocnici. Má pro mě růži. Oči má temné, ale zářivé, s modrými flíčky. A dává mi růži.

„Remy,“ vydechnu zmateně a stejně udiveně se zasměju.

„Kdybych mohl, dal bych ti celou zahradu.“ Zvedne mou bradu a zadívá se mi do očí. „Za to, že tu jsi. Právě teď. Se mnou.“ „Bože.“ Přitisknu tvář k jeho hrudi, protože to už nedokážu snést. Prsty zabořím do jeho nemocniční košile. „Budu tu, kdykoli to budeš potřebovat. Budu tu. Slibuju.“

Zrovna když se odhlašujeme z nemocnice, dostanu zprávu od Melanie.

Jak se vám vede ve Šťastně až navěky? Krom toho, že šťastně?

Usměju se. Nastupujeme do pronajatého escalade, jako by bylo úplně obyčejné pondělí. Remington nastoupí do auta za mnou, usedne vedle mě a obejme mě kolem ramen, jako to dělává pokaždé. Prošla jsem si peklem a nyní jsem zpět v nebi. A vím, že takhle to teď bude už napořád: po temnotě vždy najdu své světlo – kterým je pro mě on.

Odpovím: Skvěle.

„Naposledy ty šoky pomohly odvrátit sebevražedné sklony, ale museli jsme podstoupit tři za týden, a na to teď nemáme čas. Další svalové relaxanty už nepřicházejí v úvahu, takže musíme doufat, že tohle prozatím stačilo,“ prohlásí Pete. „Jsem kurva v pohodě,“ zavrčí Remington. Všichni se na něj zadíváme. Nakonec to je Riley, kdo sebere odvahu promluvit. „Reme, já a Pete bychom si s tebou chtěli o něčem promluvit,“ řekne, zatěká pohledem na mě a svým hlasem mě prakticky prosí, abych přivedla Remyho k rozumu. „Pete má novinky o Noře a chtěli bychom ti něco říct. Co zítra ráno před posilovnou?“ „Já to slyšel,“ oznámí jednoduše a všechny nás tím překvapí. „A pořád přemýšlím, co s váma dvěma hovadama provedu.“ „Sakra, Reme,“ vydechne stísněně Riley. „Každou chvíli si budu muset vyměnit spodky, tak buď rozumnej.“

Pete vypadá opravdu rozrušeně. „Reme, přísahám bohu, že o ničem jiném jsem ti nikdy nelhal.

Přišlo mi to neškodné. Napadlo mě, že by to mohlo pomoct tvému duševnímu rozpoložení.“

„Mýmu duševnímu rozpoložení nepomáhá fakt, že vám dvěma už nemůžu věřit,“ zavrčí. Oba ztichnou a zblednou ještě víc, když Remy dodá: „Jste moji bratři, ale ONA JE MOJE. Kdyby mě kvůli vaší lži opustila, na místě bych vás zabil. Oba dva.“ „Přivedli bychom ti ji zpátky, Remingtone,“ slibuje Pete. „Přísahám, že kdybychom věděli, jak moc jsi… Přísahám, že bychom ti ji přivedli zpátky.“

„Reme, prostě jsme se ti snažili pomoct přežít. Jako to děláme vždycky. Mysleli jsme, že je

po všem, kámo. Mysleli jsme, že ti tím pomůžeme. Ale pak se Brooke vrátila a my jsme si uvědomili, jak moc – do prdele, jak moc jsme se mýlili. Nevíme ani, jak to napravit, aniž bychom vypadali jako

naprostí idioti.“

Remy dlouhou chvíli přemýšlí a všichni tři si vyměňují zvláštní pohledy, kterými jako by stvrzovali své bratrské pouto. Nakonec Remington přikývne, obejme mě kolem pasu, přitáhne si mě k sobě

a s tichým povzdechem přitiskne nos k mému hrdlu. Pohladí mě po kulatém břichu a napětí z mých ramen opadne. Přivinu se k němu.

Tisíce motýlků úlevy se mi rozletí nitrem, když uslyším, jak se znovu nadechne, tentokrát dlouze a silněji, jako by ho moje vůně uklidňovala a pomáhala mu dojít ztracené rovnováhy. Skloním se

a políbím ho na temeno, prsty mu zabořím do vlasů. Nedokážu ho přestat líbat. Políbím ho na čelist, na spánek, natáhnu se po jeho ruce a políbím ho na hřbety všech prstů.

Když dorazíme domů, Diana nám naservíruje večeři. Tvář se jí rozzáří, když u stolu spatří Remyho. Ten se na mě přes stůl zadívá, a když se poplácá po stehně, skoro se k němu rozběhnu. A když ke mně zvedne vidličku se soustem, cítím se jako vyhladovělé ptáče, které krmí snad poprvé po celém staletí. Pak se mě tiše zeptá: „Chceš ještě?“ Upírá zrak na moje ústa a zvedne k nim vidličku. Přikývnu, sousto si vložím do úst, a než ho rozkoušu, přitisknu rty na jeho, protože nedokážu vyjádřit, jak moc se mi ulevilo, že je po té proceduře v pořádku. A že je mu vlastně i o něco líp.

Líně padne do postele, tělo se mu okamžitě uvolní. Ještě stále na něj působí zbytky anestezie

a svalových relaxantů, které mu podali. Matrace zaskřípe, když se na ni svalí jako uvolněný masiv svalů.

„Pojď sem,“ vyzve mě, aniž by zvedl hlavu z polštáře, anebo se alespoň rozhlédl, kde jsem.

Vyčistili jsme si zuby a já posbírala oblečení, které rozházel všude kolem, a přidala jsem ho na hromádku vlastních šatů na křesle v rohu. Nahá vklouznu k němu pod přikrývky. Naše těla se

dotknou. Smysly mám náhle vybičované. Jsem vděčná, že se ho smím dotýkat. Že smím slyšet jeho hlas. Jsem vděčná za každý okamžik, který můžu strávit právě s ním. Teď už chápu, jak vzácné to je. Každá píseň, kterou mi pouští, když má mysl jasnou a naplněnou světlem a dobrými myšlenkami. Ty chvíle jsou vzácné, protože když se propadne do temnot, tiše s tím bojuje a visí jen na mně.

Obejme mě kolem pasu, zaboří mi prsty do boků a lehne si těsně za mě. Znovu se mi vrátí všechna ta úzkost, kterou jsem cítila, když jsem musela přihlížet, k čemu se sám rozhodl. Nedokážu si pomoct, musím se k němu přitisknout. Slyším, jak se pobaveně uchechtne.

Slyšet jeho tichý sexy smích…

Bože můj.

„To není vtipný,“ vzlyknu, když se k němu obrátím. „To do prdele není vtipný!“

„Možná je,“ zašeptá. Ve tváři se mu objeví dolíček, hlas má hluboký a sytý. Palcem mě pohladí po nosu. „Ještě nikdy se o mně nikdo takhle nebál.“ „Ale ano, báli se, Remy. A bojí se pořád. Všichni, které miluješ, tě také milují. Pete, Riley, trenér i Diana. Jenom to umějí lépe skrývat.“ Zamyšleně se na mě zadívá, pak roztáhne prsty na mém břichu a svými hebkými, měkkými rty zakryje ty mé. „Já už to párkrát podstoupil. A zvládl jsem to, jiskřičko.“ Pozoruje mě temnýma očima, palcem mě pohladí po čele. „Už se takhle na mě nemrač, ano?“ Přitiskne si mě k sobě a zavře oči.

Zasténá, jako by to, že mě drží, bylo pro něj nade vše příjemné. „Chci, abys byla šťastná. Chci, abys byla do prdele šťastná! Nechci, aby ses trápila.“

„Dobře,“ vydechnu. Stále ve mně víří emoce, přesto ho políbím na bradu.

„Dobře?“ Pootočí se a políbí mě na rty.

Sklouznu rukou na břicho, propletu prsty s jeho a přikývnu. „Víc než dobře.“

Hladím ho ve vlasech, jednu nohu si přehodím přes jeho boky a zasypu mu tvář tisícem polibků, až se rozesměje. Tiše se směju s ním, s každým polibkem se usmívám stále víc a nepřestávám. Teď už vím, že je opravdu můj. Jeho prsty byly mé od okamžiku, kdy se mě poprvé dotkly. Jeho tvář. Jeho rty. Jeho obrovské, něžné, ochranitelské, majetnické a odpouštějící srdce. Byl celý můj od té

chvíle, kdy se já stala jeho. Cítím se, jako by mě rozebrali na kusy, složili zase zpátky, ale tentokrát jsem z toho vyšla jako nový, celý a šťastný člověk.

„Chci usnout a cítit tě v sobě,“ vyznám se a přejedu mu rty po hraně čelisti. Zabořím prsty do pevné pokožky jeho ramene, nadechnu se jeho vůně a přitisknu se k němu. Sklouzne rukou mezi naše těla. Laská mě prsty a hlavu pootočí, aby se pomalu, beze spěchu zmocnil mých rtů. Jazykem mě zklidňuje a líbá mě s lenivou rozkoší.

„Připravena?“ zeptá se vášnivě.

„Chci tě…“ Dech se mi zadrhne v hrdle, když mě popadne za pas a zaboří se do mě celou délkou.

Naplňuje mě až po okraj a já ho v sobě cítím. Sotva dokážu mluvit nebo dýchat nebo myslet na cokoli jiného než na Remyho, který je nyní ve mně, pulsující, horoucí. Jeho ústa si mě berou, pomalu

a mlčky; ujišťuje mě tak, že to zvládne. Protože jsem s ním.

V den zápasu má pořád černo a atmosféra v prezidentském apartmá je napjatá. Čekáme, až se připraví.

Pete, Riley a trenér postávají u dveří do hlavní ložnice, zatímco mě zaživa užírá strach, protože opravdu nevím, jak v tomhle stavu zvládne bojovat. „Řekni jméno toho sráče!“ sykne trenér na Petea. Asi tak chce vyprovokovat Remingtonovu energii do akce, Pete ale zavrtí hlavou.

„Nepůjdeme na to přes vztek. Když má černo, nenávidí sám sebe,“ zašeptá Pete.

Nejvíc se bojím jeho vnitřního boje. Celou dobu se utápěl ve vlastních myšlenkách, bojoval sám se sebou. Nikdy neřekne, že nenávidí sám sebe, já ale cítím, že si to myslí a že ten pocit sžírá jeho duši. Elektrošok pomohl, ale deprese pořád neustoupila. Ničí mě, že musí bojovat v tomhle stavu.

„Zkus mu zahřát svaly, Brooke,“ navrhne Pete.

Dojdu k Remymu, který si mlčky zavazuje boty. Přejíždím mu rukama po zádech, uvolňuju svaly, jak nejlépe dovedu, probouzím je jemným, ale neoblomným dotekem rukou. „Dobrá, Reme, jdeme na to. Tahle se ti bude líbit,“ prohlásí Pete a zasadí Remyho iPod do vidlice s reproduktory. Místnost naplní hlasité tóny „Uprising“ od Muse. Rebelský rytmus dolehne i do Remingtonových uší, jeho svaly se konečně začnou poddávat mým dotekům, jako by si nemohl pomoct.

Srdce se mi zachvěje. Že by konečně přicházel k sobě?

Tak dlouho v nitru bojoval sám se sebou, až jsem se začala bát, jestli mu zbyla síla na boj se Škorpiónem. Pustí se do druhé boty, zatímco já mu masíruju pevné svaly a snažím se do něj vehnat každou unci dobré, ozdravné energie, která ve mně je. Zahřívám jeho svaly, jeden po druhém, pohybuju se po jeho zádech systematicky, zvláštní pozornost věnuji jeho rotátorovým manžetám. A když se nedokážu udržet a skloním se k jeho tmavovlasé hlavě, abych se ho zeptala, jak se cítí, rychle se obrátí, chytne mě za temeno, přidrží si mě a zaútočí svými rty na má ústa. Když se odtáhne, rty mě od jeho horkosti pálí. V očích se mu zračí temnota a čiré zoufalství. Dívá se na mě, jako bych pro něj byla jedinou nadějí, která mu zbyla. Pohled jeho očí je divoký a nezkrotný

a probudí ve mně malou jiskřičku naděje, že možná přece jen bude bojovat. Možná to chce tak moc, že ten vnitřní boj zvládne. Vím, jak moc chce vyhrát, a vím, jak naprosto a zcela nenávidí, když si s ním jeho temná stránka pohrává.

„Remingtone, chlape, na tohle jsi čekal.“ Pete ho poplácá po ramenou a přiláká tak k sobě jeho pozornost. „Konečně máš na dosah všechno, co jsi chtěl. Všechno. Až zvítězíš, můžeš uskutečnit všechno, co sis naplánoval. A já vím, že sis toho naplánoval hodně. Vítězství ti dá možnost si všechny plány vyplnit. Brooke. Miminko…“ Remy při těch slovech zavře oči a pak se zhluboka, dlouze nadechne. Pete se skloní a něco mu zašeptá do ucha, Remington přikývne a úsečně odpoví: „Díky.“ Když pak oči znovu otevře, vstane a v tom okamžiku mi všechny nervové spoje vzplanou nadšením. Už je převlečen do toho, v čem bude zápasit. Jeho mohutné opálené tělo každým svým centimetrem připomíná bojový stroj, v který sám sebe proměnil. A když řekne: „Pojď sem, Brooke,“ jsem tak nervózní z nadcházejícího zápasu, že cestou k němu skoro zakopnu. Přivine si mě do náruče, pevně mě obejme a políbí mě za ucho. „Potřebuju tě tam vidět. Po celou dobu musíš zůstat v mým zorným poli. Po celou dobu!“ Uvnitř se celá rozechvěju, protože v tu chvíli pochopím, že on bude bojovat, a jako je nebe nade mnou, já se budu dívat. „Nezvednu se ze židle!“ slíbím mu. Dlouze se na mě zadívá, znovu mě políbí za ucho a poplácá po zadku. Jako to dělává pokaždé. Pak začne přeskakovat na místě, protahuje si paže – a atmosféra v místnosti se náhle změní. Všichni

v týmu se konečně nadechnou.

„Kde je Jo?“ zeptá se Petea.

Nitro se mi sevře, uvědomím si, že on se opravdu vrátil.

„Kontroluje sál,“ odpoví Pete a v hlasu se mu ozývá nadšení, protože nejspíš myslí na totéž co já.

„Ty a Jo ani na okamžik nespustíte Brooke z očí, je to jasný?“ přikáže a protáhne krk na jednu stranu, pak na druhou.

„Jasný, kamaráde,“ ujistí ho Pete.

„Dobře. Jsme připraveni?“ Trenér si přehodí přes rameno pytel s Remyho čistým oblečením, iontovými nápoji a náhradními sluchátky.

„Připraveni,“ odpoví Remington a vytáhne svůj iPod z reproduktorů. Hudba okamžitě odumře

a všichni se díváme, jak bere z nočního stolku svoje sluchátka a napojuje je do stříbrného přehrávače.

„Jo! To je můj kluk!“ vykřikne trenér. Riley zařve. „To je náš CHLAP!“

„Kdo jim nakope prdel?“ Cestou ke dveřím trenér poplácá Remyho po zádech.

„Já,“ slyším vrčivou odpověď.

Trenér ho znovu, tentokrát silněji, praští do zad. „Čí jméno tam budou křičet?“

„Moje!“

„Řekni ho!“

„Uragán.“

„Takhle to ti sráči nekřičí.“

Remington si zabuší na hruď a zařve: „URAGÁN!“

„TO JE ONO!“ křičí trenér.

Ťuknou si pěstmi, pak ho trenér vyvede z pokoje k výtahům, my ostatní jdeme za nimi. „Máš v sobě dost síly na tenhle zápas, chlapče?“

„Zvládnu to.“

Trenér přikývne a dodá: „Co uděláme, když se nevzdá, chlapče? Víš, co uděláš?“

„Vím, co udělám.“

Když zaslechnu to klidné prohlášení, krev mi v žilách ztuhne. Mám pocit, jako by se každá částečka mého těla rozechvěla tak, že se tříštím na milion kousků. Chci být statečná a ten boj sledovat, ale zároveň si nedokážu vzpomenout, kdy naposledy mi odvaha tolik chyběla. Náhle se Remington zamračí a zabodne trenérovi ukazovák do hrudi. „Ať se stane cokoli, nehodíš ručník do ringu. Je to jasný? My to nikdy, NIKDY nevzdáme.“ Okamžitě kolem nás zavládne napětí, vyměníme si mezi sebou pohledy. Když trenér neodpoví, Remington ho postrčí, až trenér o krok ustoupí. „Trenére! Nehodíš ručník do ringu. My se nevzdáme! Tečka.“ Trenér krátce stočí pohled na mě – sice krátce, ale ne tak krátce, abych v jeho očích nespatřila zaváhání. Pak ale přikývne. Pete vedle mě vydechne, a když výtah s cinknutím zastaví v našem patře, vezme mě za ruku.

„Půjdeme,“ vybídne mě tiše.

Nastoupíme do kabiny. Jsem nervózní, srdce mi v hrudi buší tak, že než dorazíme do arény, musím už mít zlámaných několik žeber. Remington si mlčky pohrává s iPodem, sluchátka drží v jedné ruce. Snaží se soustředit. Se vší láskou, kterou k němu cítím, se dívám, jak sklání hlavu, napojuje sluchátka a pouští si vybranou skladbu. „Proč jsi to slíbil?“ oboří se na trenéra Riley, zatímco Remy poslouchá hudbu. „Jestli se to tam posere, tak ho tam umřít nenecháme!“

„Oči začíná mít modrý! Jestli dneska večer někdo umře, náš kluk to nebude!“ opáčí trenér.

Jo, tak tohle je hodně šílený rozhovor! Žaludek se mi kroutí jako klubko hadů a už nevydržím mlčet ani vteřinu. „Pete, o čem to mluvíte? Děsíte mě.“ „Doneslo se nám, že lidi dnešní kolo považují za zápas desetiletí,“ odpoví tiše. „Oba jsou tvrdohlaví jako mezci a vítězství určí submise, Brooke. Může to dopadnout špatně. Jak jsi řekla… tohle se může víc než podělat.“

Jen nerada si vzpomenu na finále loňské sezóny. Vzpomenu si, jak se Remyho tělo zhroutilo

na zkrvavenou zem ringu. Dav křičel jeho jméno a pak nastalo ticho, když si všichni uvědomili, že jejich Uragán – divoký, vášnivý, nádherný Uragán – padl.

Nitro se mi při té vzpomínce zkroutí jako preclík. Vyjdeme z výtahu, ale Remington mě chytne za ruku a zastaví mě. Zašeptá mi do ucha: „Zůstaň v mým zorným poli.“ Zaboří do mě pohled a já se modlím, modlím se, modlím, aby v mých očích nespatřil strach, ale on si pověsí sluchátka na krk a já zaslechnu hudbu, kterou poslouchal. Šílenou a dunivou. „Zůstaň na svým místě, Brooke. Po celou dobu,“ zapřísahá mě, pak mi vjede prsty do vlasů a tvrdě mě políbí. Ochutnává mě a dává mi tak ochutnat sám sebe, a když mě pustí, jsem jako omámená. Opře své čelo o moje a zaboří do mých očí žhoucí pohled. „Každým nádechem tě miluju pořád víc. Miluju tě každým kouskem svýho těla.“ Pak mě znovu, rychle a tvrdě políbí a poplácá po zadku. „Tak se dívej, jak ho zničím!“

Cestou do arény Undergroundu má ruku nataženou na opěradle za mými zády a poslouchá hudbu.

Jinak je v autě ticho jako v hrobě. Jak kráčíme k šatnám, cítím ve vzduchu násilí. Chci za ním tisíckrát zakřičet: „Miluju tě,“ ale on se se sluchátky v uších už nalaďuje na boj.

„Pete, je na to opravdu připravený?“ zašeptám nejistě.

„Doufám, Brooke. Nerad bych, aby mu tenhle záchvat vzal další z jeho snů. Tak pojď,“ vybídne mě a už mě odvádí davem k našim sedadlům. Dnes přišlo do arény určitě na dva tisíce lidí. Organizátoři Undergroundu celou sezónu v těchhle lidech vzbuzovali touhu po krvi a ti teď žízní, aby konečně mohli spatřit zápas Škorpióna proti Uragánovi. Tváře mají pomalované rudou barvou představující krev. Ženy mají na tvářích

a ve výstřizích rudě vybarvená písmena U.

Všude kolem vidím rudou, Uragánovu rudou, ale v zadních částech arény stojí lidé v černé.

Škorpióní černé.

Usednu vedle Petea a všimnu si, že Remington nejspíš zase skoupil po dvou sedadlech z každé strany. A pak už zbývá jen čekat. Ring je stále prázdný, což dav povzbuzuje, křičí stále hlasitěji, zatímco čekají, až Remington se Škorpiónem vstoupí do ohraničeného prostoru o rozměrech sedm na sedm metrů.

„Uuuuuragááááán““ křičí skupinka kamarádek na protější straně ringu. Za mnou dav skanduje: „PŘI-VEĎ-TE JE! PŘI-VEĎ-TE JE!“

V reproduktorech to zachrastí, jak konečně zapnou mikrofony, a do ringu vstoupí moderátor. Skoro vyskočím z kůže. „Dámy a pánové, dobrý večer!“ Lidé křičí na pozdrav a moderátor pokračuje: „Tento večer jsme tu s vámi! Jste připraveni? Jste PŘIPRAVENI na zápas, jaký tu ještě nikdy nebyl? Jaký tu ještě NIKDY

nebyl, dámy a pánové! Rozhodčí?“

Rozhodčí čekající v rohu ringu se na moderátora obrátí.

„Pane, dnes večer nebudeme vaše služby potřebovat,“ oznámí moderátor galantně a pak se dramaticky ukloní. V aréně to vře, dav vstává a huláká radostí. „Přesně tak!“ řve moderátor do mikrofonu, aby překřičel obecenstvo. „Dnes neplatí ŽÁDNÁ pravidla a dnes zápas NEROZHODNE rozhodčí. Může se stát cokoli. MŮŽE SE STÁT COKOLI, DÁMY A PÁNOVÉ! Dnes se nehraje na knock-outy – dnes se hraje o submisi! Podrob se!“

„Nebo zemři!“ ječí lidi nadšením.

„Dámy a pánové! Ano! Dnes večer se v aréně Undergroundu bude hrát o submisi. A nyní už dovolte, abych do ringu pozval vaši nejhorší noční můru. Muž, po kterém touží vaše dcery. Muž, před kterým byste měli utéct. Muž, se kterým se nikdo nechce ocitnout v ringu. Náš obhajující šampion, Benny Černý škorpióóóóón!“ Hyperventiluju. Nevím, jak jsem si vůbec mohla myslet, že se zvládnu dívat na podělanej zápas desetiletí, protože každá část mého těla se uvnitř třese nervozitou a myslím, že se každou chvíli pozvracím. Všechno se může stát. Ten zápas nebude mít rozhodčího. Báli se, že k tomu dojde, a ono k tomu opravdu dojde a já přitom ani nevím, v jakém stavu bude Remington bojovat.

„Pete, budu zvracet,“ zachraptím a zhluboka se nadechnu, jak mé břicho zachvátí náhlá křeč. Vidím, jak se k ringu blíží postava v černém plášti, a moje nevolnost se ještě zhorší.

Škorpión.

Zvedá obrovský prostředník a v tu chvíli mi dojde, že tenhle muž je ještě horší než Voldemort, protože tenhle muž je naživu.

„Takovej sráč,“ odfrkne si Pete znechuceně.

Když jsem měla naposled to nepotěšení dívat se, jak Škorpión přichází do ringu, Remington zápas vzdal, aby před touhle odpornou náhražkou člověka zachránil mou sestru. A kde je teď Noře konec? Co s ní Škorpión dělá? Remington mi řekl, abych mu důvěřovala, a já mu věřím, ale tak strašně se bojím, že když se teď podívám do tváře té noční můry, nedokážu uvažovat rozumně. Je nemožné utišit ten křik, který se mi rozléhá myslí a který mi napovídá, že Remingtonovi dnes ublíží. Zraní ho a ty tomu nemůžeš zabránit! Nic s tím nenaděláš! Najednou na protější straně ringu spatřím Noru. Pohltí mě vztek a bolest, když si uvědomím, že se pečlivě vyhýbá mému pohledu. Škorpión vskočí do ringu, jeho tým mu sundá plášť, a když se projde kolem lan, diváky přivítá pohled na obrovského štíra, kterého si nechal vytetovat na záda. Ten chlap je hnusnější než kupa hnoje a pohled na jizvu, kterou mu na tom jeho hnusném ksichtě způsobil Remy, mi činí zvrácené potěšení.

„Dobrá zpráva je, že je pořád stejně odpornej,“ poznamená Pete.

„Pete, nemůžu uvěřit, jak od něj sestra mohla odejít a pak se k němu vrátit. Je mi z toho špatně.“ Znovu se pokradmu zadívám přes ring na Noru, a když si vzpomenu na její zradu, jako by mě bodl nůž. „Není to tak, jak si myslíš, Brooke,“ prohlásí Pete a pokyne k ringu. „Tvůj chlap to má pod kontrolou. Jen počkej a uvidíš.“

„Co tím myslíš?“ zeptám se zmateně, ale jestli Pete odpoví, už to neslyším.

Škorpión se zadívá na Noru a ta mu pohled oplatí téměř lhostejně. Nepůsobí to na mě jako pohled beznadějně zamilované ženy. Potom se ten hnusák otočí na mě a zvedne prostředník. Přímo na mě.

„Bože, Brooke, pro lásku…“

V odpověď zvednu oba své prostředníky a ta stvůra v ringu se na mě usměje zažloutlými zuby. Pete vedle mě zalapá po dechu a zasténá potlačovanou bolestí. „Dobře, jestli se Remington dozví,

že tě tu provokuje a ty provokuješ jeho…“

„Fuuuuuj!“ bučí dav. Ukazuje prostředník na všechny strany a usmívá se těmi zažloutlými zuby,

a jako by toho nebylo dost, ještě se chytne za slabiny a stiskne je. „FUUUUUJ!!!“ bučí diváci dál.

Bože, nemůžu pochopit, jak se moje sestra mohla zaplést s takovýmhle člověkem! Bývala tak romantická. Snila o princi na bílém koni. A skončila se Škorpiónem? „A vyzyvatel dnešního večera… jehož jméno tu známe všichni. Všichni čekáme, jestli nám dneska dá to, co do ringu přináší pokaždé. Přiiiipravte se a přivítejte jedinečného Remingtoooooona Tatea, vašeho Uragááááána!“ Je nemožné necítit ten blesk, který mi projede tělem při zvuku jeho jména. Když přicházel Škorpión, vítal ho křik. Ale když vchází Remington, lidé řvou ještě hlasitěji a mně se hrdlo stáhne dojetím a srdce mi v hrudi poskočí.

„Re-ming-ton! Re-ming-ton!“

Dav začíná skandovat. Celý sál ovládla rudá. A to už zahlédnu ten červený kus látky, který tolik toužím spatřit. A nyní ho vidím, obklopená jeho barvou a jeho jménem. „Remyyyy! Znič ho, Remyyyy!“ „Do tohooo, Uragááááneeee!“ Tělo mi těžkne. Plíce, srdce, žaludek, oči, každá část mého těla baží jenom po něm. V okamžiku, kdy vejde do skandující arény, zaplaví mě nervozita, strach a vzrušení. Jsem rozpolcena, na jednu stranu se toužím k němu rozběhnout, abych ho odvedla do bezpečí, na druhou stranu ho toužím povzbuzovat jako ostatní jeho fanoušci, abych mu dala vědět, že vím to, co všichni kolem: pokud někomu ten ring patří, je to on. Zlehka se přehoupne do ringu, okamžitě si strhne plášť a hodí ho Rileymu. Mám pocit, jako by si všechny ženy kolem mě sborově povzdechly.

„Remyyyy! Znič ho, Remy!!“ zakřičí jedna z nich. A pak se stane něco úžasného.

Nejprve jako obvykle obejde ring. Opálená, dokonale pevná hradba svalů. Slyším, jak ženy kolem křičí obdivem. Je tak mužný a dokonalý. A pak se na mě podívá. Oči mu modře září. Září tou nejmodřejší modří. Ve tvářích se mu objeví dolíčky a já v tu chvíli pochopím, co trenér myslel tím, že se vrací do modři. Jeho oči jsou modré. Čistě, jasně, přenádherně modré. A ty oči a dolíčky ve tvářích mi probudí v břiše motýlky, a když se ve mně rozlétnou, zaplaví mě čirá radost. Dojme mě to a náhle vím, v každé buňce těla jsem si jistá, že tohle zvládne. Zvládne to. Je to Remington Tate. Muž, který padl a zas se zvedl a znovu a znovu. Jakoukoli překážku odstrčí, zašlape, rozdrtí a jde dál. On. To. Zvládne. Vím, kdo to je. Odkud se bere jeho energie – z nepojmenovatelného pramene, k němuž na celém tomhle světě nemá přístup nikdo jiný. Je nedobytný a neporazitelný –

a Škorpióna zničí tak, jak to chtěl vždy.

Zazní zvon a můj muž nemarní čas. Přejde přímo do středu ringu a zatímco si Škorpión myslí, že chvíli budou jen tak poskakovat kolem, Remington mu zasadí tři tvrdé rány, až ta odporná bestie ustoupí.

Hluboko v nitru řvu nadšením. Zvednu ruce k ústům a křičím spolu ostatními: „Remy!!“

„Brooke?“ Pete mě přinutí si sednout, ale já jsem tak nadšená, že dlouho sedět nevydržím. Cítím ho, Remingtona, hluboko ve svém nitru, cítím v sobě jeho život, cítím, jak mnou proniká jeho síla.

Boj se rozhoří naplno.

Remington zaboří pěst Škorpiónovi do brady, úder jeho protivníkem otřese. Sotva v hrudi dokážu zadržet všechny emoce, jež ve mně bouří, plíce prosí o trochu vzduchu. Bože, na tohle jsem čekala snad tisíc let a teď to sotva dokážu vydržet. Diváci na to čekali snad stejně dlouho a teď křičí z plných plic. Stejně jako já!

„Do toho, REMY!!!“

„Znič ho, Remy!“

„Remingtone! Miluju tě! Bože, já tě miluju!“ zařvu.

„Brooke!“ okřikne mě Pete a ukáže na mé břicho. „To skákání nemusí být pro to malé dobré!“

„Je to dobré, Pete. Je to moc dobré!“ Dítě sebou vrtí a cítím lehčí stahy, ale ty už mívám delší dobu

– četla jsem, že se tělo začíná na porod připravovat už tři měsíce předem. To asi dítě cítí, jak se mi zvedl adrenalin. Nebo ví, že jeho táta právě bojuje. Po každém stahu se trochu pohne. Asi se tu teď toho na něj příliš děje, než aby se dokázalo uklidnit. Jak by se kdokoli mohl uklidnit, když má před očima tohle? Bože můj!

„Nevím, co to Remington s tím ringem má,“ řekne Pete, „ale kdykoli do něj vstoupí, je to úplná pastva pro oči. Riley tomu říká svalová paměť, ale já tomu moc nevěřím.“

„Je to Remy, Pete,“ odpovím nadšeně, popadnu ho a obejmu.

Remington znovu zaútočí dokonalým úderem, buší a mlátí a Škorpiónovi se doteď nepovedlo ho jedinkrát zasáhnout. Ani jedinkrát. Dav začíná skandovat: „Znič ho, Re-me! Znič ho, Re-me! Znič ho, Re-me!“ Pete mi pověděl, že sebelepší trénink ani sebelepšího bojovníka nenaučí dokonalým úderům. Buď to v sobě máte, nebo ne. Řekl, že na rychlosti se dá zapracovat, ale udeřit prostě musíte umět. A já teď už ten rozdíl vidím.

Vidím přímo před očima, proč Škorpión musel podvádět, aby loni vyhrál.

Remy mezi jednotlivými koly srší energií, zatímco Škorpión sedí zhrouceně na stoličce, hlavu skloněnou a jeho tým mu do ran vtírá vazelínu nebo co.

Pak znovu zazní zvonek.

Remington se na soupeře vrhne a zasáhne ho, ale Škorpión tentokrát úder rychle a přesně oplatí.

Zaklesnou se do klinče. Remington se vytrhne a zasadí pravý hák. Škorpión se kryje a útok oplatí mocnou ranou přímo do Remingtonových žeber. Vyrazí z něj dech, Remy ale ani o krok neustoupí. Ne. Můj dub jen tak něco nevyvrátí. Namísto toho zaútočí sérií rychlých úderů, ve tváři se mu zračí soustředění a odhodlanost. Škorpiónova hlava padne, krev mu crčí z nosu a z rány u oka. Škorpión zaútočí, jeho pěst se zaboří Remingtonovi do čelisti, až mu z úst vytryskne krev. Sevře mě další stah, tentokrát tak silný, že skoro zapomenu dýchat. Boj je intenzivní a je vzrušující i mučivé se dívat.

Smršť úderů pokračuje. Buší do sebe, bijí se bez ustání. Rozdíl mezi nimi je ale jasně patrný.

Remington je rychlejší a silnější a ze Škorpióna si dnes podle všeho udělal boxovací pytel. Ten už je zničený, sotva stojí na nohou, ale nepadne a dál útočí a Remyho zasahuje mohutnými pěstmi. Popadne Remingtona za krk a snaží se ho strhnout k zemi. Když se mu to nepovede, vrazí mu koleno

do žaludku.

„Cooo? To není fér!“ vykřiknu.

„Remington je boxer. Nohama nikdy neútočí, ale tam uvnitř je teď povoleno vše, Brooke. Jestli ho bude chtít Škorpión třeba kousnout…“ Sevře mě strach a hned nato i další kontrakce, tak silná, že mám co dělat, abych potlačila bolestivý sten. Sednu si.

Remington od sebe Škorpióna odstrčí a vztekle do něj začne bít. Jeden úder za druhým. Buch! Buch!

Buch!

Viděla jsem, jak zničil boxovací hrušku i těžký pytel, ale nikdy, ještě nikdy jsem neviděla, že by takhle ničil jiného muže. Škorpión si kryje hlavu a ustupuje a Remington útočí, buší mu do žeber, jednou, podruhé, potřetí. Škorpión ustoupí až na lana a tam padne na kolena. Odplivne si a s námahou vstane, zatímco se Remington stáhne, aby popadl dech. Mračí se a oči se mu lesknou jako predátorovi na lovu. Škorpión zaútočí a s velkým štěstím se mu podaří zasáhnout Remyho do čelisti a pak tvrdě do žeber. Remy ustoupí.

Ve Škorpiónově tváři se zračí žlutý úsměv, když se mu podaří třetí rána do Remyho spánku.

Remington se zhroutí na lana s tak znepokojivým zavrčením, že se s výkřikem čiré bolesti zabořím hlouběji do křesla.

Zvedne se, ztěžka oddechuje. Hruď se mu zvedá a mé srdce pláče. Bolest, kterou cítím pokaždé, kdy ho jeho soupeř zasáhne, je v porovnání s kontrakcemi lehounkým vánkem. V duchu sebou celá trhnu, když znovu zaútočí na Škorpióna. Teď už krvácí stejně jako jeho protivník.

Vrhnou se na sebe a já slyším ty strašlivé zvuky úderů. Buch! Buch! Buch!

Moje nervy pracují a zápas pokračuje jedno kolo za druhým. Žádný se nehodlá vzdát. Žádný nepadne. Úzkostí se zavrtím, pak ale ucítím lupnutí a najednou jsem celá mokrá. S hrůzou shlédnu pod sebe a vidím, jak mi po nohou stéká voda.

„Ne,“ vydechnu.

Cítím, jak mě zachvacuje panika. Vzhlédnu k Remingtonovi a potom se otočím na Petea. Ten vnímá pouze boj v ringu. Zavřu oči a v duchu řeknu svému děťátku: Prosím, prosím, ještě počkej, až bude

tvůj tatínek připravený.

Vždyť mám za sebou teprve šest a půl měsíce. Nejvýš sedm. Teď přece nemůžu rodit!

Remington zaútočí pěstí a zasadí soupeři několik úderů. Je tak rychlý, že sotva dokážu jeho pohyby sledovat. Skoro slyším zvuk lámajících se kostí.

A už je to bez pochyb. Začala jsem rodit. Kontrakce. Děje se všechno, o čem jsem četla v knize.

Právě mi praskla voda. Díkybohu jí není moc, jenom mi stéká po nohou. Zhluboka se nadechnu, snažím se tu bolest potlačit. Stahy předtím, než mi praskla voda, nebyly ničím v porovnání s bolestí, jež mi zachvacuje tělo právě teď a stále sílí. Ale Remington pořád bojuje a já se odtud nehodlám hnout, dokud nebude připraven odejít.

Bože můj. Ani jsem neměla čas začít se porodu bát!

Snažím se vzpomenout, jak pomalu a zhluboka dýchat, jak jsem o tom četla v knize, a ani si nevšimnu, že Nora už nesedí na svém místě, ale míří přímo ke mně.

„Jsi v pořádku, Brooke?“ zeptá se ustaraně.

Sakra. Všimla si. „Dobrý,“ zachraptím, když mě sevře další stah.

„Brooke, Benny se nevzdá. To radši umře,“ dodá roztřeseným hlasem. V očích se jí lesknou slzy.

„Remy ho nemůže zabít, Brooke – představ si, co všechno by to udělalo s jeho duší! A Benny není taková nestvůra. Prostě není.“

„Noro.“ Pete ji chytí za ruku a přitáhne si ji k sobě. „Už je o to postaráno, Noro. Škorpión ti už neublíží.“ Zadívá se jí do očí, zvedne ruku a pohladí ji po tváři. Nora zatají dech. Viditelně to mezi nimi zajiskří. Pete něžným hlasem pokračuje: „Vyjednávali jsme. Postarali jsme se o to.“

„Co?“ vydechnu zmateně. „Co se tu děje?“

Pete vstane, aby si Nora mohla sednout na jeho místo, a sám si sedne do volné židle vedle mě.

„Pete, co se děje?“ opakuju.

„Pete!“ vykřikne Nora. Divoce vrtí hlavou. Pete zaváhá.

„PETE!“ Už zuřím. „Teď na nějaký tanečky není vhodná doba!“

Pete si upraví uzel kravaty, skloní hlavu k mému uchu a vyhrkne: „Škorpión chce Remingtonovu krev. Pochybuje, že by ho Remington donutil se vzdát nebo že by ho dokázal zabít. Přinutil Remingtona souhlasit, aby jakýkoli jejich další zápas skončil až submisí. Jestli náš kluk vyhraje, získá titul šampiona, ale především, a to je nejdůležitější… video, kde je Nora.“ Nora vyjekne a zaboří si obličej do dlaní. Jsem jako omráčená. Můj mozek nestíhá tu informaci zpracovat. Noru vydírali nějakým videem? A Remy… s tímhle souhlasil?

„Chtěl to,“ dodá Pete rychle.

„Bože, Noro,“ vydechnu. Pomyšlení, že ten šílenec využil mou sestru, aby Remingtona přinutil

k rozhodnutí, které by mu mohlo zničit duši – že by Škorpióna zabil – ve mně probudí strach. Jestli ten parchant nedokáže Remyho porazit, bez váhání z něj udělá vraha?

Pak by se Remy propadl do temnoty už navěky…

Soustředím se na svou sestru, když mě sevře další stah. Nora mě pomalu pohladí po břiše. „Jde o miminko?“

Zhluboka se nadechnu a nakloním se k ní, aby mě Pete neslyšel. Přikývnu. „Ano.“

„Co mám dělat, Brooke?“

„Jen mě drž za ruku. Chci vidět, jak se o to můj chlap postará.“

Skoro jako by mě slyšel, Remington si to dál ručně vyřizuje se soupeřem. Nervy mám na hadry.

Podlaha je celá od Škorpiónovy krve, a ačkoli má co dělat, odmítá padnout.

Remington ztěžka oddechuje, ale nepřestává. Chytne ho za krk a trhne jím tak, aby se zadíval

na prázdnou židli, kde ještě před chvílí seděla Nora. Pohybuje rty, jak Škorpiónovi něco šeptá do ucha. Ten se pak hlasitě rozesměje.

„Aaaauuu!“ vydechnou soucitně diváci, když se Škorpiónův loket zlomí a paže mu zůstane bezvládně viset. Žaludek se mi sevře, když boj pokračuje stále nelítostněji. Remy zatlačí Škorpióna do kouta a tam mu buší do hlavy, podává si ho, jako by to byla další boxovací hruška. Škorpión se nevzdává, zaboří Remymu koleno do žaludku.

„Brooke,“ vyjekne Nora, „oni se zabijí!“

V hrdle mě pálí žhavá koule strachu, se sílící hrůzou sleduju, jak boj pokračuje. Pořád jedou naplno. Škorpiónovi se podaří několik kopů a teď jsou oba zpátky v centru ringu. Remy je celý od krve, od své i soupeřovy, a přestože Škorpión taktak stojí, rozběhne se proti Remymu, chce ho srazit k zemi svými rameny jako beranidlem.

„Jeden z nich to musí ukončit. Teď hned!“ vydechne Nora tiše.

„Musí to být Škorpión,“ prohlásím rozhodně. Remingtonovi se podaří rychlý dvojitý úder, který pošle Škorpióna do kolen. Dav zařičí nadšením. Remington si paží setře pot z čela a okamžitě mě vyhledá pohledem. Když mě najde, nespouští ze mě oči, a to ani když popadne Škorpióna za vlasy, trhnutím ho zvedne na nohy a ukáže mu na Noru, která sedí vedle mě.

Něco mu zašeptá a Škorpión místo odpovědi vyplivne krev.

Remy ho od sebe odstrčí a znovu zaujme pozici, zvedne paže, připravený, jako by tím jasně říkal:

Dobře, ty grázle, tak budeme dál bojovat a uvidíme, kdo odpadne první.

A tak se boj zase rozhoří. Remington útočí a zasahuje soupeře tak nepřirozeně silně, jak to dav miluje, a odměňuje ho pochvalnými, povzbudivými výkřiky. Škorpión vydrží jen dva direkty a jeden hák – a pak s tupým žuchnutím padne k zemi. Dav řičí a řve nadšením, postupně se arénou ozývá známé skandování: „RE-MING-TON! RE-MING- TON!“

„Uragáne! Smeť ho, Uragáne!!!“ řve mladý muž, který sedí na konci první řady.

Sálem se rozhostí ticho, když Remington vykročí ke Škorpiónovu zhroucenému tělu. Snad ani nedýchám. Srdce mi v hrudi divoce buší a Nora vedle mě tiše pláče. Škorpión se snaží zvednout. Remington upírá zrak pouze na mě. Široká, mohutná hruď lesklá potem se mu s každým nádechem zvedne. Vím, že mám čelo asi zbrázděné bolestí, ale prosím, prosím, hlavně ať si neuvědomí, že se něco děje. „Do toho, Remy!!!“ zařvu, ale vstát nemůžu, tak křičím ze sedačky. Otočí se a srazí Škorpióna k zemi dřív, než se mu podaří vstát.

Diváci křičí nadšením.

Remy popadne Škorpióna za jeho ještě zdravou paži, jediným pohybem mu zvrátí prsty a s křupnutím mu zlomí zápěstí.

Škorpión vytřeští oči. Snaží se mu vytrhnout, Remington ho ale chytí za nezlomený loket a otáčí mu

ho do nepřirozeného úhlu. V tu chvíli mě zachvátí tak silné kontrakce, že stěží potlačím zasténání.

Škorpión se zhroutí a plive krev. Najednou se ozve hlasitý křik a do ringu vedle Škorpiónova svíjejícího se těla padne černý ručník. Remington stiskne čelist, když ho spatří, a diváci se rozbučí, když si uvědomí, že to Škorpiónův tým právě vzdal. Remymu se ve tváři zračí zklamání a trvá mu několik dalších vteřin, než konečně soupeře pustí. Škorpión vyplivne další krev a zvedne k němu oči, hruď se mu ztěžka zvedá. Remington vykročí pryč, pak ale zaslechne, jak Škorpión něco tiše říká. Otočí se, mocnou pěstí ho zasáhne do hlavy a pošle ten odporný hmyz do bezvědomí.

„UUUUUURRAAAGÁÁÁÁÁÁÁÁN!“ slyším křičet moderátora.

Remy se na mě podívá a ve tváři se mu zračí stejná divokost, s jakou mě znovu zasáhne další bolest.

Sálá bojem a v jeho modrých zuřivých očích se zračí jasný vzkaz: „Už nikdy si nezahrávej se mnou ani s ničím, co je moje!“

Vyrazí k okraji ringu a já zavrtím hlavou. Ne. Nechoď sem. Chci vidět, jak mu zvednou paži nad hlavu, předají mu ten zatracený titul a jeho jméno oznámí jako vítěze. Moderátor ho popadne za paži a zvedne mu ji nad hlavu dřív, než Remy stihne dojít k lanům, a mně se nitro sevře radostí a čirým štěstím, které se mísí s bolestí, když uslyším…

Když uslyším to, co jsem měla slyšet po finálovém zápasu loňské sezóny…

„Vítěz letošní sezóny Undergroundu. Představuji vám REMINGTONA TATEA, URAGÁÁÁÁNA!

Uuuragáááááán! Uragáne… kam to sakra jdeš?“ Oči mě pálí, vidím ho rozmazaně.

Brečím, protože vím, že seskočil z ringu, aby se ke mně dostal. Vím, že poznal, že se něco děje – vždycky to pozná. Nemusím mu to říkat. Pete sedí vedle mě a nic z toho nevnímá. Ale moje sestra to poznala. A Remy také. Cítím jeho paže, zpocené a zkrvavené. Klečí přede mnou. „Brooke. Je to dítě? Malá už chce ven, co?“ Když přikývnu, zmučeně a s modrým pohledem upřeným do mých očí řekne: „Už jsem tu, ano? Už jsem tady, zlato. Jsem s tebou. Pojď.“ Zvedne mě do náruče a já mu pláču do vlhkého hrdla. Držím se ho kolem krku, zatímco mě nese k východu.

„Ještě… nemá… přijít na svět… Je… moc brzy… Co když to náš syn nezvládne…?“

Všechny emoce, které jsem v sobě uzavřela, se teď derou na svobodu. K tomuhle mělo dojít až později. Po zápasu. Až když budeme mít připravený pokojíček. Až se vrátíme zpátky do Seattlu. Dav se kolem nás uzavírá, fanoušci se po něm natahují a dotýkají se jeho vlhké, opálené pokožky a pevné hrudi, zatímco si jimi razí cestu a vnímá pouze mě.

„URAGÁNE! ZMÁKLS TO! VÁLÍŠ! UUUURAGÁÁÁÁÁN!“

Z reproduktorů začne řvát – vyloženě řvát – píseň. Nepoznám ani zpěváka, ani melodii. Pak do ní ale promluví hlas. „Na žádost našeho vítěze, který chce položit důležitou otázku…,“ slyším hlas moderátora, zatímco Remington dál prochází davem a tiskne si mou hlavu k hrudi. Slyším, jak mu buší srdce. Slyším jeho dech. Cítím každou jeho část.

Jde dál zástupem lidí a já navzdory bolesti spatřím jeho fanoušky, kteří v rukách drží bílé růže.

Někteří je na nás i hodí. Vzdáleně zaslechnu slova té písně, až nakonec se mi do krve propálí slova:

Vezmi si mě…

„Co-cože?“ vydechnu. Neodpoví.

Přikazuje Peteovi, aby nám přistavil auto. To už jsme venku z arény, a když nastoupíme, dopředu si k Peteovi sedne Nora. Remington vezme mou tvář do dlaní a podívá se na mě, hlas má sevřený láskou a dehydratací, tvář napuchlou a zkrvavenou a mě to ničí, protože s tím teď nedokážu nic dělat.

„Tou písní jsem tě chtěl požádat, aby sis mě vzala, ale musíš se spokojit s tím, že se tě zeptám

sám,“ zašeptá a oči mu v temnotě modře září. „Chci tvou mysl. Tvé tělo. Tvou duši. Chci tě celou, Brooke.“

Sevře můj obličej ve svých vlhkých, mozolnatých, zkrvavených dlaních.

„Vezmi si mě, Brooke Dumasová.“

20. kapitola

KDYŽ ČAS NADEŠEL

Řekla jsem ano!

A pořád si v duchu jeho nabídku přehrávám, znovu a znovu, snažím se tak nemyslet na ty bolestivé kontrakce. Jsou stále častější – mezi jednotlivými stahy neuplyne ani minuta. Mé tělo mě nutí tlačit, ale zatím to dělat nemám, takže jen ležím na posteli. Remy mi zastrčí vlasy za ucho, ve tváři se mu zračí bolest. „Brooke…“ To jediné slovo, nic jiného není schopen říct. Skoro jako by se mi tím omlouval. Bolí mě ho vidět. Tvář má od krve, čelist mu natéká. Chci se ho dotknout a pohladit a pofoukat mu tu modřinu, ale kdykoli k němu vztáhnu ruku, zastaví mě a místo toho mi do dlaně vtiskne polibek.

„Potřebuješ si dát na obličej led,“ protestuju.

„Komu sakra sejde na mým obličeji,“ zavrčí. Zasténám, když mě sevře další kontrakce. Remy se zamračí, jako by ji sám cítil. Sevře čelist, snaží se zůstat při sobě. Sestra, která mě přijde zkontrolovat, mi oznámí, že jsem otevřená na sedm centimetrů, a navrhne, abych chodila. Abych se otevřela na deset. Nechci, ale přikývnu. Remington se celý třese, jak se snaží ovládat, a pomůže mi z postele. Svírám jeho předloktí, opírám se o něj, a když spolu vyjdeme z pokoje, poprosím ho: „Zůstaň se mnou. Zůstaň se mnou, ano?“

„Ano, Brooke,“ odpoví automaticky.

Propleteme si ruce a on tu mou sevře, aby mi dodal odvahu. Vydáme se nemocniční chodbou. Volnou paží mě obejme kolem pasu, jakmile mě zachvátí další vlna kontrakcí.

„Povídej mi něco,“ požádám ho.

„Líbil se ti zápas?“ zašeptá mi do ucha.

Modré oči mu září nadšením, na rtech mu pohrává pokřivený úsměv, protože mu brada už natéká.

Jeho otázka mě rozesměje – no samozřejmě, že se na to Remy zeptá.

„Bylo to parádní, jaks mu nakopal zadek, ale teď tvoje dítě kope mě.“

Pomůže mi zpátky do pokoje. Brzy mě pohltí mlha bolesti, chci jen tlačit, tlačit, tlačit. V době, kdy mi to doktorka konečně dovolí, jsem už vyčerpaná.

Remington mě zezadu obejme kolem ramen a zaboří nos do mého krku, jako by ho moje vůně uklidňovala. Ale to jeho vůně uklidňuje mě. Snažím se nekřičet, už kvůli němu, protože chci, aby tu zůstal. A vím, že na tuhle chvíli nikdy nezapomene. Kousnu se do rtu, tlačím a mačkám mu ruku, snažím se potlačit steny bolesti. Tlačím navzdory vší té bolesti a pak znovu, déle a usilovněji. Nikdy dřív mě to nenapadlo, ale porod je opravdu „porod“. A když ze mě dítě po několika dalších zatlačeních konečně vyklouzne, rozbrečím se úlevou. Hlava mi padne do polštáře. Lékařka ho zkontroluje a já skrze zrak zamlžený úlevou konečně spatřím něco vlhkého, slizkého a růžového. „Je to kluk,“ slyšíme a pak už se pokojem rozlehne první dětský pláč. Plíce možná ještě nemá úplně vyvinuté, ale ten křik přesto naplní mé srdce čirou radostí.

„Kluk,“ vydechnu.

„Kluk,“ zopakuje Remington chraplavě. Srdce mi v hrudi roztaje, tím jediným slovem vyjádřil, jak je spokojený. Remy mi to neřekne, ale já vím, že právě v tuhle chvíli se pro něj náš syn stal konečně skutečným. A je skutečný pro nás oba. Tiše se usměju, do očí mi vhrknou slzy. Lékařka, zatímco přestřihává šňůru, hlásí sestře: „Dýchá samostatně. Bez komplikací. Ale narodil se předčasně, musí proto do inkubátoru.“ „Chceme ho vidět…,“ vykřiknu. Paže mám tak zesláblé, že je sotva zvednu. Nevím ale, čím to je, protože při porodu jsem s nimi skoro nehýbala. Maličké miminko křičí, zatímco ho sestra myje. A pak nám ho konečně přinesou. Remington snad ani nedýchá, já ale dýchám až příliš rychle. Konečně držím toho malého človíčka poprvé v náručí.

Lékařka začne ošetřovat i mé tělo, zatímco sestra čeká, aby mohla miminko odnést

na novorozenecké oddělení. Remington ke mně skloní tmavovlasou hlavu. Nad hlavičkou našeho dítěte se k sobě přitulíme.

„Miluju ho, Remy,“ zašeptám, když zvednu hlavu. Chci cítit na tváři jeho teplý dech, na svých ústech jeho rty. „Tolik tě miluju. Moc ti za něj děkuju.“ „Brooke,“ vydechne chraplavě a pevně mě obejme. Vím, že hluboko uvnitř Remy nevěří, že si tohle zaslouží. Nikdo se mu nikdy nesnažil dokázat opak, takže ho k sobě přivinu, jak nejtěsněji to svými slabými, třesoucími se, unavenými pažemi dokážu. Jednou rukou svírám Remyho, v druhé syna.

„Jestli je jako já, tak ho podpoříme,“ zašeptá mi. „Jestli je jako já… tak tu pro něj budeme.“

„Ano, Remy. Budeme s ním poslouchat hudbu. A budeme s ním cvičit. A naučíme ho, jak se starat o své tělo. Bude silné a nádherné a možná z něj sám bude někdy zoufalý. Ale my ho naučíme, aby ho miloval. A aby miloval sám sebe. Naučíme ho lásce.“

Hřbetem ruky si setře slzy. „Ano.“ A pak mě políbí na čelo. „Ano, všechno ho naučíme.“

„Ještě jednou nás obejmi,“ požádám ho, když odstoupí, jako bychom já a to malé dítě, vydávající zvuky jako malá veverka, nemohli být ani jeho. Vrátí se ke mně a pohroužíme se do jeho objetí. Objímá nejkrásněji na celém světě a my do jeho náruče přesně pasujeme. Cítím, jak mi z temene setře další svou slzu, a to už se sama rozpláču. Je tak silný. Nikdy mě ani nenapadlo, že by na něj takováto chvíle mohla tak moc zapůsobit. V ohbí jedné paže držím našeho syna, protože v druhé chci držet Remingtona.

„Pojď sem,“ vybídnu ho a nabídnu mu ruku. Skloní hlavu a přitulí se ke mně. Nevím, jestli víc

pláču já, nebo on. „Tolik tě miluju,“ zašeptám mu. „Tohle všechno si zasloužíš, a zasloužíš si mnohem víc. Až budeš v ringu, tohle na tebe bude vždycky doma čekat.“

Vzlykne a znovu si otře slzy, jako by svůj pláč nenáviděl. Vezme můj obličej do dlaní a políbí mě na tvář. Když promluví, hlas má sevřený. „Miluju tě každým atomem svého těla. Každým atomem. Děkuju ti za to malé. Děkuju, že mě miluješ. Nemůžu se dočkat, až se staneš mojí ženou.“

Převezli mě do samostatného pokoje a teď tu čekám na Noru. Dovnitř vejde celá rudá, ale šťastná, následovaná Petem, který má tváře skoro stejně červené jako ona. Možná i o něco víc. A zatímco Pete plácá Remingtona po zádech a gratuluje mu k synovi, Nora míří rovnou ke mně.

„Brooke! Já ho viděla! Viděla jsem ho přes okno! Je ze všech těch dětí úplně nejmenší.“

„Já vím, Noro, je maličký.“ Když o něm mluvím, hlas se mi chvěje láskou. „Ještě měl čas, ale doktoři byli překvapení, jak skvěle už je vyvinutý.“ Posadí se v nohách mé postele a natáhne se po mé ruce. Oči jí září štěstím. Chvíli se na sebe díváme, a ačkoli nechci z její tváře vymazat ten úsměv, musím se zeptat na něco, co mi už dlouho vrtá hlavou. „Noro, proč ses vrátila ke Škorpiónovi?“ Trhnu sebou, když se pokusím posadit. Pak se natáhnu pod postel a upravím sklon podhlavníku. „Proč jsi nám o tom vydírání neřekla? Pomohli bychom ti.“

Okamžitě celá zrudne, zaboří si obličej do dlaní. „Je mi to tak strašně trapný.“

Remington mi ode dveří naznačí, že půjde s Petem ven. Zadívám se na svého lva, na jeho rozcuchané vlasy, tepláky a mikinu, do kterých se převlékl, a uvědomím si, že my dva spolu máme dítě. Hruď se mi sevře tak silně, až mám pocit, že letím na obláčku.

Promluví tiše, celý rozzářený ryze mužskou pýchou: „Budeme venku.“

„Omlouvám se. Za všechny ty potíže, které jsem ti způsobila,“ poví mu Nora.

Remy podrží dveře otevřené a potřese hlavou. Ve tváři se mu objeví dolíček. „Nic se nestalo.“

Když se za ním dveře zavřou, slyším už jen vzlyky své sestry. Natáhnu se, abych ji pohladila po hlavě, a jemně se zeptám: „Ublížil ti?“ Vytáhne ze své malé kabelky kapesník a otře si koutky očí. „Ne. Byl zničený. Říkal, že jsem mu chyběla. Že by mě chtěl zpátky a že by udělal cokoli, abych s ním už zůstala. Možná proto bojoval tak urputně,“ odtuší. „Jsem ráda, že prohrál. Jenom mě štve, že mě to štve.“

„Ach, Noro…“

„Když jsi přišla domů, nedokázala jsem myslet rozumně. Jsi… tak ochraňována. Narodilo se ti jeho dítě! Tolik tě miluje. A já zatím žila v pekle. Benny řekl, že jestli se k němu nevrátím, to video nahraje na internet. Chtěl ti znovu ublížit. Chtěl, aby Remington prohrál. Nechtěla jsem s ním zůstat, ale bála jsem se, že by vám tou nahrávkou vyhrožoval. A tak jsem ho poslechla. Nabídl mi… drogy… Chtěla jsem je. Opravdu jsem je chtěla, ale věděla jsem, že když si je vezmu, nikdy se už domů nevrátím. Měla jsem v plánu s ním zůstat,“ setře si slzy, které jí stékají po tvářích, hlas má ale přesto pevný a rozhodný, „dokud neskončí sezóna. Pak by už vám dvěma neměl důvod ubližovat. Napadlo mě, že bych mohla najít tu nahrávku a pak od něj utéct.“ „Noro…“ Rozevřu náruč a ona se ke mně přesune a opře si hlavu o mé rameno. „Už na to zapomeneme,“ zašeptám. Moc si to přeju, protože teď mám dítě. Dítě. Bude mě potřebovat, jako mě potřebuje můj partner. A já potřebuju, aby byla Nora silná. Remy ji kvůli mně ochránil, ale mojí prioritou je teď ochraňovat svého syna a muže – a to znamená i před svou vlastní rodinou. Zvedne malíček, jako jsme to dělávaly, když jsme si jako malé něco přísahaly. Se smíchem do sebe malíčky zahákneme. „Jenom to neříkej mámě a tátovi. Moc se těší, až uvidí své vnouče, a právě teď sedí v letadle na cestě sem,“ poví mi.

„Nikdo o tom videu nemusí vědět. Museli být ale nadšení, když jsi jim zavolala.“ Zvědavě pokyne ke dveřím. „Tak jak tomu mrňouskovi budete říkat?“

Usměju se od ucha k uchu a zašeptám: „Nemám tušení. Doufám, že jeho tátu něco napadne.“ Jmenuje se Racer. Závodník.

Racer Tate Dumas.

Protože se hnal do cílové rovinky jako pravý závodník.

Sestry říkají, že na to, jak předčasně přišel na svět, je to velký kluk, ačkoli mně a Remymu přijde tak drobný. Bože, je ztělesněná dokonalost. Deset prstíčků na rukách, deset na nožičkách. Maličká růžová pusinka. Nos jako knoflíček. První čtyři týdny musel zůstat v inkubátoru, ale už si ho co nevidět odneseme domů. Nepotřebuje už umělou výživu a váží čtyři zdravá kila, což udivuje každého, kdo nemohl uvěřit, že se narodil dřív.

Pak se ale podívají na jeho otce a pochopí, jak může být předčasně narozené miminko tak velké a zdravé.

Remington už trénuje na další sezónu, zatímco já docházím do nemocnice, protože chci dítě krmit vlastním mateřským mlékem, aby dostávalo všechny minerály a živiny, jaké potřebuje, a mělo tak zdravý imunitní systém. Také jsem se dočetla o „klokaní metodě“, kdy sestry položí dítě na holou hruď matky. Dětem to pomáhá nabrat sílu. Moc se mi líbí, že je vědecky dokázáno, jaký pozitivní vliv má dotek kůže na kůži. Takže jednou denně mi sestry Racera přinesou, já si rozepnu košili a položím si svého nahého syna na holou kůži. Někdy tu se mnou bývá i Remy. Lehne si za mě, takže je mým klokanem, zatímco já jsem klokanem pro naše dítě – tak se přece té metodě říká. Remy se ale jako klokan necítí, na to je

v něm příliš z dravce. Hladí mě po klíční kosti a občas mi nakoukne přes rameno, aby viděl na syna. A právě dnes, kdy spolu takhle všichni ležíme, Racer konečně otevře oči a podívá se na nás.

Jsou modré, pronikavě, čistě modré. A já se podruhé v životě zamiluji.

Konečně nás propustili z nemocnice a všichni tři jsme už spolu doma v Seattlu.

Od porodu uplynulo čtyřicet dní a dnes v noci se s Remingtonem konečně smíme milovat. On je ale odhodlaný, že až si mě znovu podmaní… budu mu patřit už definitivně. Takže v poledne zamíříme

na radnici.

Bože můj. Umírám touhou konečně se zase vrhnout na sexy tátu svého syna.

„Už spí,“ zašeptám z křesla v obývacím pokoji, kam jsem si ráno sedla, abych Racera nakrmila.

Remington má na sobě kalhoty od pyžama, jinak nic. Dojde ke mně, v očích se mu zračí hrdost a pýcha. Ten pohled mě zasáhne hluboko v srdci.

„Přičichni si k němu,“ zašeptám a zeširoka se usmívám. Skloní se a zhluboka přivoní k Racerově hlavičce.

„Voní krásně, že?“

„Stejně krásně jako ty,“ odpoví Remington tiše. A když si znovu přičichnu k miminku, Remington si přivoní ke mně.

Tiše se zasmějeme a on mi vklouzne pažemi pod stehna, zvedne mě do náruče a řekne: „Drž ho.“

A já ho držím. I s dítětem v náručí mě nese do postele. „Diana je z něj nadšená – stejně jako ostatní.

Už dorazila?“ zeptám se.

„Je na cestě,“ odpoví. Nedočkavě přikývnu.

Z reproduktorů se line „Kiss Me“ od Eda Sheerana. Píseň je mi povědomá, ale proč, to si vzpomenu, teprve když uložím Racera do kolébky u své postele a Remington mě zezadu obejme a políbí. Chci udělat něco ryze holčičího a postěžovat si na břicho. Ještě pořád není úplně ploché, ale jemu se líbí

a rád mě na něj líbá. Chci si mu postěžovat, jak mě pořád ovládají hormony, ale díky němu se cítím

v bezpečí, milovaná, opatrovaná. Mám takové štěstí, že to ani nedokážu slovy vyjádřit. Přála bych si, aby mohli všichni, které miluji, mít to, co mám teď já. Vím, jak moc pro Remingtona znamená, že teď má rodinu. Nikdy si mi nestěžoval, že žádnou nemá. Ale teď jednu má a já vím, že on ten rozdíl vidí. Vím, že nyní vidí, o co ho připravili. Teď má rodinu, o niž se může starat, rodinu, jež se postará o něj.

Někdo zaklepe na dveře. Odtáhneme se od sebe a Remy jde otevřít. Dovnitř vejde Diana a zamračí se, když mě spatří oblečenou v Remingtonově červeném plášti a Remyho v pyžamu. „Myslela jsem, že už budete připraveni!“

Remy mě tvrdě políbí. Nadšení z něj sálá, v očích plápolá oheň. „Jdi se připravit. Nemůžu se

dočkat, až budeš konečně MOJE.“

„Já už ale tvoje jsem!“

Pohladí mě palcem po rtu. „A budeš moje celý život.“

Vběhnu do koupelny, kam jsem si nachystala oblečení, a rychle se obléknu.

Nedokážu Racera opustit na déle než pár hodin a obřad máme sjednaný na dvanáctou, takže jsem si vybrala jednoduché oblečení, abych se s ním příliš nezdržovala. Obléknu si jednoduchou, ale hezkou bílou sukni a bílou krajkovou halenku. Remington mi slíbil, že později budeme mít i velkou svatbu

v kostele, ale že se nemůže dočkat, až budu konečně jeho ženou. Na to jsem mu odpověděla, že mi na velké svatbě nesejde a že chci jenom svého muže.

V břiše se mi motýlci rozletí do všech stran. Sčešu si vlasy do drdolu, který působí nedbale elegantním dojmem, a štípnu se do tváří, aby se mi do nich vehnalo trochu barvy a nikdo nepoznal, že kvůli Racerovi celé noci probdím. Když vyjdu ven, můj muž na mě už čeká v obývacím pokoji. Každá buňka mého těla hrozí, že se zhroutí. Skoro se rozpláču, když Remyho spatřím v černém obleku. Vysoký, se širokými rameny

a dokonalým tělem, vlasy rozcuchanými tak jako vždy. Modré oči mu planou láskou a štěstím a ty dolíčky… Je to můj muž, je to můj chlapec a je celý můj.

Než si uvědomím, že opravdu pláču, dojde ke mně a bříškem palce mi slzy setře. Tiše se směje, že

jsem naměkko, políbí mě na koutek úst, zvedne mě do náruče a vynese z bytu.

Na radnici už na nás čeká celý náš tým, tedy kromě Diany a mého milovaného Racera, kterého bychom podle lékařů zatím neměli příliš brát mezi lidi, dokud nenabere sílu.

Jsou tu Melanie, Riley, trenér Lupe. Trenér drží v rukou Dianinu fotografii a vítá nás se slovy:

„Chtěla být na obou místech naráz, tak jsem navrhl, že sem vezmu alespoň její fotku, když teď hlídá našeho budoucího šampiona.“

Vedle něj stojí mí rodiče. Matka má slzy v očích a otec se dme pýchou. S nimi tam stojí i Pete

s Norou a drží se za ruce. Několik měsíců teď zůstanou s námi v Seattlu, dokud nezačne nová sezóna. Rozhodli se využít ten čas a zjistit, jestli jim vztah vydrží. A je tu i Jo. Usmívá se i přes vojenský postoj.

Jsem tak nadšená. Srdce se mi chvěje radostí, když s Remingtonem kráčím do kanceláře, kde náš svazek stvrdíme podpisy. Ruku mám propletenou s jeho – s jeho opálenou, mozolnatou, obrovskou rukou, které se už nikdy nepustím. Podepíšeme se na oddací listinu a konečně se z nás stanou manželé. Vezme mou ruku do své. Modré oči mu září dojetím a štěstím, když mi navléká prsten na prsteník. Prsten je z platiny. „Bílý diamant jsi ty,“ zašeptá mi a zvedne mou ruku, abych si mohla šperk prohlédnout. Uprostřed je zasazen čirý diamant, napravo od něj se třpytí modrý diamant a nalevo pak černý. „Ty další dva jsi ty,“ pochopím. Hloubka citu mě téměř dusí, když vezmu jeho obličej do svých malých dlaní a políbím ho. „Miluju tě.“

Pak ho vezmu za ruku a nasadím mu platinový prsten, do něhož jsem nechala vyrýt: MÉMU ŽIVOTU, TVÁ

BROOKE DUMASOVÁ.

„Pan a paní Uragánovi!“ zvolá celý tým, když je po všem.

Smějeme se a Remington mě zvedne do náruče, vyhodí mě do vzduchu a pak mě chytí. „A teď jsi moje,“ prohlásí šťastně. Pevně mě k sobě přitiskne, v očích se mu zračí smích i vášeň. Upírá pohled

na mou tvář, potom mě vezme za zátylek, skloní se ke mně a vloží mi na rty ten nejsladší, nejněžnější, nejdelší polibek, jaký mi kdy v životě věnoval.

„Máme pro tebe dárek, Brooke.“ Pete s Rileym mi podávají krabici. „Je to od celého týmu, včetně naší nové členky, Jo.“ Mávnu Jo, která postává na konci uličky, a otevřu balík. Uvnitř spatřím lesklou látku, a když ji vytáhnu, zjistím, že je to zářivě rudý plášť, stejný, jako nosí Remy na zápasy. Jen na mém je na zádech našitý nápis URAGÁNOVA HOLKA. Usměju se, udělali mi velkou radost. Všechny je obejmu, ale ne moc dlouze, protože za zády slyším tiché vrčení. Vzápětí mě mohutné, silné, majetnické paže přitáhnou k pevné hrudi. Celou cestu domů se mezi námi vznáší vědomí čtyřiceti dnů sílící touhy. Sexuální energie nás pomalu pohlcuje jako rostoucí tornádo, krmí se našimi emocemi. Naším štěstím. Naší láskou. Naší touhou. Když dorazíme do bytu, Racer tiše spinká v kolébce, kterou Diana odtáhla do obývacího pokoje. Když vejdeme, položí na stůl rozečtený časopis, radostí vypískne a pak Remingtona obejme tak pevně, až se překvapením zasměje. Poté se obejme i se mnou.

„Je vám, doufám, jasné, že tenhle klučina je pro mě jako můj vnuk,“ poví nám.

„Diano,“ vydechnu dojatě, „děkuji.“

Remington se na ni usmívá, ve tvářích okouzlující dolíčky. Diana ho naposledy obejme a už nás nechá samotné. Remy si stáhne černou kravatu a odhodí ji stranou. Rozepne horní knoflíček košile, přitáhne si mě do náruče a zmocní se mých úst. Jeho jazyk se proplete s mým. Vysadí mě na komodu u dveří.

„Musím,“ pohladí mě po těle, „políbit svou překrásnou ženu.“

Chvěju se štěstím a láskou, vjedu mu prsty do vlasů a zmocním se jeho úst stejně vášnivě jako on těch mých. Pak se ale Racer s hlasitým křikem probudí. Oba se od sebe odtrhneme a otočíme se za tím

jekotem. Než stihnu seskočit z komody, Remington mě z ní zvedne, naposledy mě políbí a sevřeným hlasem řekne: „Nakrm ho, ať pak můžeš nakrmit mě.“

„Mám docela dobré tušení, co bys rád. Tak dobře.“

„Dobře?“ zavolá za mnou, když vykročí do kuchyně. Já zatím zvednu Racera z kolébky.

„Víc než dobře!“ křiknu. „Až půjdeš do ložnice, vezmi s sebou postýlku.“

Rychle se posadím na postel, rozepnu halenku, sundám podprsenku a přitisknu si našeho hlasitě protestujícího syna k prsu. Pak zkontroluju hodiny, abych věděla, kdy vyměnit ňadra.

Remy postaví kolébku k mé straně postele a začne přecházet po pokoji. Můj lev je jako vždy neklidný.

Jiskří mezi námi mocná sexuální energie – která sílila s každým z těch čtyřiceti dnů. V duchu jsem se s Remingtonem milovala snad tisíckrát a vím, že i on si milování se mnou představoval každý den. Dívá se, jak krmím Racera. Snědl broskev a dvě jablka a teď znovu přechází po pokoji, pozoruje, jak krmím našeho syna, a rozepíná si knoflíky saka i košile. V očích se mu zračí hlad. I já mám hlad. Nikdy jsem po tom tolik netoužila. Žijeme v době, kdy je zvykem všechno urychlit, ale uspíšit hojení těla po porodu stále nelze, takže jsme museli čekat. Ale, bože, Racer za to stál. Je to tak hodné miminko. Jí a spí. Mám pocit, jako by věděl, že je jeho otec výjimečný. A snaží se mi to usnadnit. Ale i kdyby to s ním bylo obtížnější, jednoduše bychom si našli někoho na výpomoc. Máme možnosti.

Můžeme si vybírat. Patříme jen sami sobě, jsme pány našich životů a my i všichni, kteří jsou nám drazí, jsme s tím spokojení.

„Už jsi skončila?“ zeptá se Remy chraplavě a přejde blíž, vytahuje si přitom košili z kalhot. Je tak majetnický. Každý den a každou noc mě objímá a říká mi, že jsem jeho. Ale neuvědomuje si, že kdykoli mi to řekne, stvrzuje tím také, že on je můj. Nemůžete vlastnit něco, co nevlastní vás. Ani auto ne.

Zatímco krmím našeho syna, posloucháme hudbu a pouštíme si písničky a pouštíme je i Racerovi.

Remy má košili už zcela rozepnutou, odhaluje tak pevné břišní svaly. Dojde ke mně a položí ruku na mé ňadro, z kterého Racer právě nepije. Uchopí mě za zátylek, skloní se ke mně a políbí mě.

Žilami mi proudí čirá touha, a když Racer konečně dopije a usne, Remington se na mě zadívá přimhouřenýma očima. Rty mi po jeho polibku pulsují. „Vzpomínáš si, jak jsi mi řekl, že ti rodina nechybí, protože jsi nikdy žádnou neměl?“ zašeptám, zvednu ruku a vezmu jeho tvář do dlaně. Líbí se mi, že má rty po mých polibcích také napuchlé.

„Nechybí ti, protože teď už jednu máš. Vybudoval sis ji, Remingtone. A máš v sobě sílu, aby ses stal hlavou vlastní rodiny. A víš co? Nemáš rodinu z vůle osudu nebo po krvi nebo proto, že jsme neměli na vybranou. Jsme s tebou, protože tě milujeme. A vybrali jsme si tě.“ Zadívám se mu do modrých očí. „Já si tě vybrala.“

Stále si Racera tisknu k ňadru. Druhou rukou ale zašátrám za sebou a ze zásuvky nočního stolku vytáhnu obálku. „Napsala jsem ti dopis.“ Domýšlivě se usměje, natáhne se po obálce, ale já ji s úsměvem udržím mimo jeho dosah. „Dám ti ho výměnou za svůj starý dopis.“

„Ne,“ zamítne a pohladí mě ukazovákem po špičce nosu. Zasměju se. „Hamoune! Ano, ano!“ trvám na svém.

„Co v něm stojí?“ zeptá se a tázavě povytáhne obočí.

„To zjistíš, až mi dáš můj starý dopis, který jsem napsala mladá a vyděšená. A ty pak dostaneš tenhle nový, který jsem napsala teď, kdy jsem… kdy jsem tvoje.“ Upírá zrak na mé rty, visí na mých posledních slovech. Nakonec z nočního stolku vytáhne můj starý dopis a já si ho rychle vezmu. Nechci, aby vzpomínal na to, jak jsem ho kdysi opustila, protože teď už od něj nikdy neodejdu.

„Tenhle nový dopis si můžeš přečíst, kdykoli budeš chtít,“ povím mu. Vstanu a přejdu ke kolébce.

V očích se mu zablýskne. Přikývne a položí papír na noční stolek.

Namísto toho, aby si ho přečetl, se dívá, jak ukládám Racera, a čeká, až ho položím na bok. Pak dojde k iPodu, který už čeká zasazený ve vidlici reproduktorů. Když jsme se vraceli z radnice, řekla jsem mu, že teď je chvíle jako stvořená pro píseň „From This Moment“ od Shanie Twainové a Bryana Whitea. A náhle přesně tato píseň naplní naši ložnici. Srdce se mi chvěje, když se otočím, abych na něj pohlédla. Ruce mám prázdné. Chybí v nich on. Založí si ruce v bok, zhluboka se nadechne, v očích se mu zračí modré plameny touhy. Ve zlomku vteřiny se oba pohneme. Rychle ze sebe strhnu sukni a on svou košili. Nespouštíme ze sebe oči. Jsem nahá dřív než on. Vlezu do postele a přelezu ji, natáhnu se po jeho kalhotách, abych mu je mohla svléknout. Popadne mě za zátylek a políbí mě tak, jak mě ještě nikdy nepolíbil. Tělem mi srší jiskry, hltavě se líbáme a oba tiše, hladově sténáme. Nedočkavě mu strhnu kalhoty z boků, o zem zaduní těžká spona. Odkopne kalhoty stranou a uloží mě na postel, aniž by jen na vteřinu opustil má ústa. Přejíždím mu dlaněmi po pevných svalech, hladké pokožce. Cítím na sobě jeho mozolnaté ruce, každá část mého těla se pod jeho dotekem probouzí. „Chci tě. Miluju tě tak jako nic jinýho v celým svým podělaným životě,“ zachraptí vášnivým hlasem. Stáhne mi vlasy z tváře a já se zachvěju, když opět přitiskne ústa na moje. Převalíme se

po posteli. Zvedne mi paže nad hlavu, naše prsty se propletou. Obejmu ho nohama kolem pasu. A on do mě pronikne. Zasténám, vykřiknu a políbím ho. Cítím, jak do mě proniká celou svou délkou, šířkou, pulsující tvrdostí svého těla. Sténám rozkoší a on mě líbá. Proniká do mě lahodně pomalu, zcela se ovládá, ačkoli cítím, jak se jeho tělo chvěje potlačovaným napětím.

„Jsi v pořádku?“ zeptá se a vtiskne mi na krk žhavý polibek. Uvolní sevření dlaní a pak znovu mé ruce chytí, pevně je stiskne a políbí mě na rty. „Víc než v pořádku,“ vydechnu. Vyklenu se, pootevřu rty a jeho jazyk mi pronikne do úst. Naše boky do sebe narážejí, naše jazyky se proplétají, naše těla spolu smyslně pomalu tančí.

Vůbec poprvé se spolu milujeme jako manželé.

„Miluji tě,“ zašeptám jako zaklínadlo, když mě naplní, znovu a znovu, a on mi to opakuje v každém přírazu, každým stiskem mých rukou.

„Taky tě miluju.“

Když ze mě vystoupí, jsem ulepená zevnitř i zvenčí. Oba jsme unavení a utahaní. Přitáhne si mě k sobě, pohladí mě po stehně a pak pomalu, láskyplně navrátí své semeno do mého těla. Nosem mi stáhne vlasy z tváře, tulí se k mému krku. Jako pravý lev. Vrčí a olizuje a miluje mě. Šeptá, že jsem jeho. A já zavřu oči, když přitiskne dlaň na mé břicho. Občas ještě zapomínáme, že už v něm Racer není. Zakryju jeho ruku svou a přikývnu, když mi do ucha zašeptá: „Moje.“ V noci Racer nepláče hladem a já se probudím, vyplašená a vyděšená, a najdu ho, jak spokojeně spí v otcově náručí. Remington ho drží tak, jako často drží mě, jenom něžněji. Racer oddechuje a vydává zvuky jako maličká veverka. Vlásky má tmavé po svém otci, pokožku má ale růžovější a hebčí. Náhle se rozpláču čirým štěstím. Srdce je dutý sval, za lidský život vykoná na dvě miliardy úderů. Veliké je jako pěst a tvoří ho čtyři dutiny: dvě komory a dvě síně. Používám ho, jako používám svou duši a své tělo, své kosti, šlachy, nervy. Miluji každou částí a každou molekulou svého těla. Srdce pohání můj život a já tak mohu milovat svého muže a chlapce, jehož mi dal.

Miluji. A láska mého muže a naší nové rodiny mě navždy změnila.

Kdysi jsem snila o medailích a mistrovstvích, nyní ale sním o modrookém chlapci, který jednoho dne vyroste v muže, a modrookém bojovníkovi, jenž jednoho dne přitiskl své rty na ty moje a navždy mě tak změnil…

Drahý Remingtone,

PRO NĚJ

když jsem šla na tvůj zápas, byla jsem obyčejná holka čerstvě po škole. Ty jsi mě ale proměnil

v ženu. Učinil jsi mě svou manželkou. A učinil jsi mě matkou. A učinil jsi mě, a každý den ze mě činíš, tu nejšťastnější ženu pod sluncem. Zbytek svého života strávím tím, že tě budu milovat. Stejně jako tvé děti. A budu s tebou běhat a jíst a dovolím ti, abys mě zvedal do náruče a vyhazoval do vzduchu

a líbal. Budu ti přítelkyní, milenkou, opatrovnicí, tvým kámošem do fitka. Budu tvou láskou, tvou ženou a lvicí, která bude vždy bojovat po tvém boku. A vždy budu tvou fanynkou číslo jedna. Děkuji ti, Remingtone, má lásko, za to, že mě každý den inspiruješ svou něhou i svou odhodlaností. Děkuji, že jsi tím nejlepším otcem, jakého bych si pro své děti mohla přát. Děkuji, žes mi dal našeho malého bojovníka. Chci, abys věděl, že s tebou moc ráda zapracuji na tom, abychom brzy na tomhle světě přivítali malou Iris.

Miluji tě a milovat tě budu už navěky. Vždy, každý den, každou vteřinou. V černi i v modři. Každý centimetr a každá část tvého nádherného já je nyní moje. A já tě budu chránit a opatrovat. Odteď až navěky.

Tvoje Brooke