Katy Evans

V ringu 3. Remy

1

Současnost

SEATTLE

V mým životě budou stovky dnů, na který si nevzpomenu.

Tohle je ale den, který nezapomenu nikdy.

Dnes si beru svou ženu. Brooke „Jiskřičku“ Dumasovou. Slíbil jsem jí svatbu v kostele. A tu taky dostane.

„Jestli se na ty dveře zamračíš ještě víc, prasknou,“ ozve se můj asistent Pete z gauče.

Obrátím se k němu a Rileymu, kteří ze mě nespouštějí pohled, zatímco přecházím po obývacím pokoji Broočina starého bytu. Oba se očividně dobře baví. Hovada. Já na tom nevidím nic vtipnýho. Obrátím se zpátky na dveře ložnice a zas vykročím.

Pro boha živýho, co jí tak dlouho trvá? Už je to přesně padesát osm minut, co se zavřela v ložnici, aby se připravila, přestože Brooke – moje Brooke – je obvykle vždycky oblečená do pěti minut.

„Kámo, dneska se vdává. Ženským holt trvá, než se připraví.“ Riley pokrčí rameny, jako by naznačoval: Takový je život.

„Jako bys o tom ty mohl něco vědět,“ rýpne si Pete.

„To ty šaty!“ vykřikne Melanie, Broočina nejlepší kamarádka, která právě vyletěla z hlavní ložnice, v rukách něco bílýho, co vypadá jako závoj. „Mají spoustu knoflíčků… A co vy tři tu vlastně děláte?

Remingtone, už jsem o tom s Brooke mluvila. Měli byste odejít. Měl bys ji vidět až u oltáře.“

„To je zatracená blbost,“ opáčím se smíchem. Když nás ale Melanie dál propaluje očima jako psy, co se jí chystají vykadit na koberec, zvláště pak mě, zamračím se a zamířím ke dveřím do ložnice.

Vezmu za kliku a dveře pootevřu. „Brooke?“

„Remy, prosím tě, nechoď sem.“

„Tak pojď ke dveřím.“

Když uslyším šustění, nakloním se ke škvíře a ztiším hlas, aby nás ta hovada v obýváku na gauči neslyšela. „Proč tě do prdele nesmím vidět, zlato?“

Melanie si tu chodí sem a tam, zatímco já musím trčet venku a od mé už brzy manželky mě dělí zamčený dveře? To se mi ani za mák nezamlouvá. Zvlášť když je tam zavřená, aby se oblíkla kvůli mně.

„Chci, abys mě viděl, až když k tobě půjdu tou uličkou,“ zašeptá.

Bože, její hlas, tak blízko. Chci vyrazit dveře a políbit ji, dělat s ní všechno možný a šaty, co se je snaží navléknout, hodit na zem. Toužím dělat všechno, co manželé se svými ženami dělají.

„Uvidím tě, až ke mně půjdeš tou uličkou, zlato, jenom tě chci vidět i teď. Otevři dveře a já ti zapnu knoflíky.“

„Ty se ti dostanou pod ruku později. Stejně jako já.“ Po tom drzém prohlášení slyším z opačné strany dveří i „gaaa“. To se tam někdo – někdo maličkej – směje.

„Promiň, Uragáne,“ prohlásí Melanie, když se vrátí, a mávne na mě, abych ustoupil ode dveří.

„Měli byste jet s kluky do kostela. Uvidíme se za půl hodiny.“

Zamračím se, když proklouzne dovnitř jako lasička a vlastním tělem mi brání zahlédnout z Brooke třeba jen vlas. Hned po ní a úplně stejně vyjde Josephine a něco si tiskne k hrudi. Z jejího náručí

ke mně vzhlédne můj syn a ztuhne; na tvářičce má skoro stejně pobavenej výraz jako Pete s Rileym. Zvedne ručičku, kterou si žmoulá v puse, a mokrou mi ji připlácne na bradu. „Ga!“ řekne, pak se

zavrtí a otočí se na mě.

Vezmu ho do rukou a pošimrám nosem na bříšku, což z něj vyloudí další „gaaa“.

Když zvednu hlavu a podívám se mu do očí, úplně se rozzáří. To já taky, ale hned se zamračím, aby si myslel, že se zlobím, a zavrčím: „Si myslíš, že jsem k smíchu?“

„Gaaa!“

V očích má ten svůj nezbedný pohled. Hlavičku má menší než já dlaň, když ho po ní pohladím.

Racer, můj čtyřměsíční syn, kterého mi dala Brooke. To nejdokonalejší, co jsem kdy vytvořil.

Nikdy mě ani nenapadlo, že bych měl něco, jako je on. Teď se ale můj život točí kolem tohohle prcka, co mi neustále zvrací na trička, a kolem Brooke. Bože, kde jen začít o ní?

Pete mě poplácá po rameni. „Tak jo, kámo, slyšels je. A dávej bacha, poslintá ti oblek.“

Pohladím Racera po hlavičce a on se na mě usměje. Má jenom jeden dolíček, ne dva. Brooke řekla, že je to proto, že je pouze z půli můj. Já odpověděl, že je můj celej, stejně jako ona.

Usměju se na něj, pak ho vrátím Josephine, která mě ujistí: „Klidně jeďte, pane Tate. Já se o něj postarám.“

Najal jsem ji jako osobní strážkyni, ale jak mám sakra vědět, co je teď? Bere Racera ven a často ho hlídá i doma.

Chytne ji za vlasy a zatahá a jí se to podle všeho líbí.

Mrknu na hodiny v kuchyni a pak se na ni zadívám: „Chci ji tam do patnácti minut,“ prohlásím a ona přikývne.

Limuzína čeká venku na nevěstu, ale Riley má klíčky od Melaniina kabrioletu, který parkuje přímo před domem a střechu má staženou. Naskočíme dovnitř. Sednu si na místo spolujezdce a hned vzhlédnu k oknům našeho dočasného domova. Nechápu, co je s těmi knoflíky za problém. Kdyby to bylo na mně, teď sedím v autě se svou nevěstou a jedeme k tomu zatracenýmu kostelu, kde nás oddají. Tečka.

„Reme, ona tě u oltáře nenechá,“ směje se mi Riley.

„Jo, já vím,“ zašeptám a odvrátím se. Občas si ale zas tak jistej nejsem. Někdy mám pocit, jako by mi něco tížilo hruď, a myslím na to, že se můžu ráno probudit a zjistit, že jsou Brooke i můj syn pryč, a ta představa mě ničí.

„Za dvacet osm minut bude kráčet za tebou k oltáři,“ slíbí Pete. Mlčím.

Brooke celej poslední měsíc myslela jenom na tenhle den. Přemýšlela, jestli tohle ano, tamto ano, dort ano, nebo dort ne. Já jí odkýval všechno, z čeho byla nadšenější než z čehokoli jiného, a ona mě za to políbila. A teď se konečně obléká a připravuje a mně je mizerně, protože tvrdila, že jí nevadí, když do kostela pojedeme spolu. Ale pak jí její nejlepší kamarádka nasadila do hlavy tu hloupost.

A teď jedu sám. Do kostela, kam nikdy nechodím. Na svatbu se svou ženou. Jede hned za námi, ale mně se to stejně nelíbí. Do prdele, bojím se, a přitom jsem se bát nemusel. Stačilo by, kdyby otevřela dveře a jenom se na mě podívala těma svýma zlatýma očima – hned bych byl klidnější a ta úzkost, co mi leží na hrudi jako balvan, by zmizela.

Ale to se nestane.

Zbývá dvacet sedm minut… a můj mozek si se mnou pohrává a jedině její přítomnost by mě uklidnila.

Poklepu prsty po noze, otočím prstenem na ruce. Pak ho stáhnu, abych mohl vidět ta slova: MÉMU ŽIVOTU, TVÁ BROOKE DUMASOVÁ.

2

Minulost

DEN, KDY JSEM JI SPATŘIL

Slyším, jak diváci řvou, když jdu chodbou do seattleské arény.

Na konci té chodby, přímo přede mnou, čeká ring. Sedm metrů na sedm metrů, čtyři lana, čtyři sloupky. To je všechno.

Ten ring je můj domov. Když v něm nejsem, chybí mi. Když trénuju, myslím na něj.

S každým krokem jako bych se probouzel. Žíly se mi rozšiřují, srdce pracuje naplno, aby uživilo svaly. Mysl mám jasnou a čistou. Každý centimetr mýho těla je připravenej útočit, bránit, přežít – a dát všem těm lidem pořádnou dávku vzrušení, pro kterou si sem přišli.

„Remy! Miluju tě, Remy!“

„Já ti ho vykouřím, Remy!“

„REMY! JEN DO MĚ, REMY!“

„Remingtone! Chci tě!“

Protáhnu si prsty, chytnu se vrchního lana, přehoupnu se do ringu a pak se na ty lidi zadívám. Světla září. Ze rtů všech lidí kolem vychází moje jméno. A jejich vzrušení a očekávání kolem mě víří

a zaplavuje mě. Ječí a mávají na mě růžovými kusy čehosi. Chtějí mě tu. Právě tady. Jenom mě a mizernýho soupeře, kterýho mi sem pošlou, a naše pěsti.

Strhnu si plášť a podám ho Rileymu, svýmu kamarádovi a asistentovi trenéra. Lidi vstávají a křičí ještě hlasitěji, když se k nim otočím. Všichni jsou na nohou. Dívají se na mě, jako bych byl jejich bůh války a dnes v noci jim měl vyplnit jejich touhu po odplatě.

Tohle do prdele miluju.

Miluju, jak řvou. Ženy, co vykřikují, co všechno se mnou chtějí dělat.

„Remy! Remy!“ slyším, jak si nějaká bláznivá ženská může vykřičet plíce. „Seš fakt kus, Remy!“

Pobaveně se usměju a otočím se, přehlédnu dav, až ji najdu. Holku s dlouhými hnědými vlasy

a jantarovýma očima a plnými růžovými rty, které má právě šokem pootevřené. Jako by do mě udeřil blesk.

Všechny moje instinkty jsou v pozoru. Pomalu si tu holku prohlídnu od hlavy po paty. Je mladá, postavu má sportovní a oblečená je celkem obyčejně, ale její obrovské, nevěřícně vytřeštěné oči obyčejné rozhodně nejsou.

Bože, jako by mi ho právě olízla.

Když se mi zadívá do očí, tázavě povytáhnu obočí, mlčky se jí ptám: Tos na mě právě křičela ty, nebo ne?

Tváře jí zrůžoví a já si uvědomím, že to křičela její kamarádka, která v porovnání s ní úplně bledne. Ta holka na mě nepůsobí jako někdo, kdo by na chlapy pokřikoval, jaký jsou kus. Ale probouzí ve mně instinkty lovce. Chci ji a taky ji budu mít.

Mrknu na ni, ovšem okamžitě je jasný, že ona na nějaký pomrkávání není. Je úplně zaražená.

„Kirk ‚Kladivoun‘ Dirkwood, jen pro vás, dámy a pánové!“ ohlásí chlap s mikrofonem. Usměju se a sleduju, jak do ringu vskočí Dirkwood a sundá si plášť. Napínám a uvolňuju paže,

propínám prsty, až mi křupnou klouby. Cítím se dobře – všechny svaly mám zahřáté a připravené

k boji. Vím, že jsem sakra dobrej, ale chci, aby to věděla i ona. Patří mi a chci, aby se dívala jenom na mě. Chci, aby věděla, že jsem nejsilnější a nejrychlejší. Chci, aby si myslela, že jsem jedinej

na celým světě.

Kirk je obrovský a pomalý jako šnek. Zaútočí první, ale já o tom vím od chvíle, kdy na to jen pomyslel. Uhnu a oplatím mu to úderem tak mocným, že se zhroutí do strany. A ona se dívá. Vím to. Žhavost jejího pohledu mě ponouká bojovat urputněji, nemilosrdněji. Sakra, tenhle ring mi patří.

Miluju ho. Znám jeho rozměry, pod nohama cítím povrch, na kůži teplo světel. Ještě nikdy jsem neprohrál žádnej zápas Undergroundu. Lidi vědí, že bez ohledu na to, jakou dostanu nakládačku, vždycky se zas zvednu a bitvu vyhraju.

Ale dneska? Dneska se cítím nesmrtelnej. Lidi skandují moje jméno.

„REMY… REMY… REMY.“

Tenhle ring mi patří. Patří mi tihle lidi. Tenhle zápas. Tahle zatracená noc.

Znovu uslyším ten hlas. Ne její, ale té ženy, se kterou sem přišla. „Bože můj, do něj, Remy! Sraz ho k zemi, ty zvíře!“

To přání jí splním. Jediným tvrdým zásahem složím Kirka k zemi. Lidi se rozkřičí.

Rozhodčí chytne a zvedne moji ruku, ale já už se dívám po ní, po té holce. Chci vidět, jak se tváří.

Dýchám ztěžka a nejspíš i krvácím, ale na tom nesejde. Chci jenom vědět, jak se tváří. Viděla, jak jsem ho složil? Udělalo to na ni dojem?

Pohled mi oplácí. Žaludek se mi sevře. Bože, jsem z ní tvrdej. Je hezky oblečená, s klidem můžu říct, že na místě, jako je tohle, jsem ještě nikdy neviděl žádnou ženskou oblečenou takhle slušně.

Přesto toho má na můj vkus na sobě až moc, toužím z ní ty hadry strhat.

„REMY! REMY! REMY! REMY!“ řvou diváci.

Křičí pořád hlasitěji, a já se přitom nemůžu odtrhnout od jejích očí, jako se ona nemůže odtrhnout ode mě.

„Chcete víc Remyho?“ ptá se moderátor diváků. „Dobrá tedy! Přiveďte dalšího odvážlivce, který se postaví Remingtonu ‚Uragánu‘ Tateovi!“

Můžou si přivést, koho chtějí, chlapa nebo nestvůru. Jsem tak rozjetej, že bych klidně zvládl dva naráz.

Periferně ji sleduju. Sedí tam celá napjatá. V tom upnutém triku. V těch těsných kalhotách. Řekl bych, že bude mít tak pětapadesát kilo na metr sedmdesát, bude tak o hlavu menší než já. V duchu už ale držím v rukou její prsa a jazykem ochutnávám její kůži. Zahlédnu, jak něco šeptá kamarádce, zvedá se a vydává se uličkou.

„A nyní přichází další vyzyvatel našeho šampiona, dámy a pánové, Parker ‚Teror‘ Drake!“ Nevěřícně se dívám, jak odchází. Žaludek se mi svírá, tělo mám napjaté, jak za ní chci vyběhnout.

Dav ožije, když do ringu vstoupí Parker, já ale vidím jenom ji. Odchází z mojí arény a každá molekula mého těla křičí, abych se za ní vydal.

Ozve se zvonek. Nemám náladu na nějaké zdržování a pohrávání, jak jsme na to s mými soupeři zvyklí. Zadívám se na Parkera a očima mu řeknu: „Sorry, kámo.“ A pak jdu přímo na věc, rovnou ho srazím k zemi.

Padne a ani se nepohne.

Diváci zírají jako opaření. Moderátorovi chvíli trvá, než se vzpamatuje, a já čekám, jestli Parker zůstane ležet a kdy už začne odpočet.

A ten začne. No tak, lidi…

Já ten šampionát letos vyhraju, nenechám se vyšachovat… Tak už oznam ten knock-out, ať to i ona slyší…

DESET!

„No pane jo, to bylo rychlé! Máme tu knock-out. Ano, přesně tak, dámy a pánové! Knock-out!

V rekordním čase vám tak nyní představuji vítěze, kterým opět není nikdo jiný než váš Uragán! Uragán, který právě seskakuje z ringu a – kam to sakra jde?“

Dav šílí, když seskočím do uličky, a jejich křik mě provází celou cestu až do haly. Křičí za mnou, zatímco moje tělo křičí na mě, abych ji dohnal. „Uragán! Uragán!“

Srdce mi buší jako šílený. Jde rychle, ale já běžím. Všechny moje smysly po mně chtějí, abych tu holku dohnal, chytil a získal. Chytnu ji za zápěstí a otočím ji.

„Co si to sakra…,“ vykřikne, oči má vytřeštěné překvapením.

Je tak krásná, až mi plíce zamrznou. Elegantní čelo, dlouhé řasy, zlatavé oči a malý nos, hebké rty.

Chci je ochutnat. V puse mi vyschne, uvnitř mě svírá hlad.

„Jak se jmenuješ,“ zavrčím. Zápěstí má v porovnání s mojí rukou malé, křehké, ale nepustím ji.

Na to může zapomenout.

„Hm, Brooke.“

„Brooke jak?“ odseknu a sevřu jí ruku ještě pevněji.

Do nosu mě udeří její vůně. Potřebuju vědět, odkud se ta vůně line. Zpoza ucha? Z vlasů? Od krku?

Snaží se mi ruku vytrhnout, ale já ji nepustím, protože jediný místo, kam odtud půjde, je moje ložnice.

„Brooke Dumasová,“ ozve se za mnou hlas. Je to ta její šílená kamarádka. Vyhrkne na mě nějaké číslo, které můj mozek nepobírá, protože slyším jen to jméno.

Brooke Dumasová.

Usměju se a zadívám se jí do očí.

„Brooke Dumasová,“ zopakuju nahlas, pomalu a hlubokým hlasem. Převaluju to jméno na jazyku, vychutnávám ho. Silné, vznešené jméno.

Třeští oči – hladové, nevinné oči, v kterých ale vidím trochu vzrušení i trochu strachu.

Přivádí mě k šílenství. Potřebuju se jí dotýkat, cítit ji, ochutnat. Podmanit si ji. Hořím touhou jí říct, že by se mě měla bát, a zároveň ji chci pohladit po těch dlouhých vlasech a slíbit jí, že ji budu ochraňovat.

Poddám se okamžiku a sklouznu jí rukou na zátylek. Snažím se být jemný, aby neutekla, přitom v hlavě slyším jedinou myšlenku: Chceš. Ji!

Nespouštím pohled z jejího obličeje. Políbím ji na rty, pomalu, snažím se ji nevyděsit, chci ale, aby věděla, kdo jsem a čím pro ni budu.

„Brooke,“ zašeptám jí do rtů, když se s úsměvem odtáhnu. „Jmenuju se Remington.“

Zadívá se mi do očí. Ty její jsou jako roztavené zlato, vidím v nich ale touhu. Úsměv mi z tváře zmizí, když shlédnu na její ústa. Má je tak růžová a měkká, skloním hlavu, abych je ještě jednou ochutnal. Krev se mi v žilách vaří, obklopuje mě její vůně. Chci ji. Toužím po téhle ženě. Nechci žít další vteřinu, pokud ji teď hned neochutnám, nepodmaním si ji.

V jednu chvíli je tak hřejivá, v náručí se mi chvěje. Mlčky jí zakloním hlavu, v další vteřině nás ale obklopí dav a nějaký ženský vyřvávají:

„Remy! JÁ TĚ MILUJU! Remy!“

To Brooke Dumasovou očividně probere. Rychle se mi vyvlékne.

„Ne.“ Natáhnu se po ní, abych ji chytil za to bílý triko. Ale ona i její kamarádka rychle proskáčou davem jako králíčci a já tu teď trčím s dvěma fanynkami, které…

„Uragáne, můj bože, prosím, chci se dotknout tvýho ptáka.“

„Uragáne, můžeš nás mít obě!“

Přejíždějí mi rukama po břiše. SAKRA! Odtáhnu se od nich a vydám se za ní. Když se dostanu k výtahu, dveře se právě zavírají. Slyším, jak kabina vyjíždí nahoru.

„Remy!“

„Remingtone!“

Vztekle zavrčím a praštím do dveří, aby se zavřely. Pak se otočím na skupinu fanoušků a proderu si cestu až do šaten.

Nevím, proč jsem tak vzteklej, zoufalej nebo… Nevím. Kam to sakra šla? Dívala se na mě, jako by mě chtěla. Já ženským nerozumím a nikdy ani nebudu. Zamračenej dojdu ke svým věcem. Praštím pěstí do skříňky.

„Pozor na klouby, Tate!“ okřikne mě trenér, zatímco strká moje věci do červenýho pytle.

Nesnáším, když mi lidi říkají, co mám dělat. Takže praštím pěstí do další skříňky, až v ní zůstane důlek stejně jako v první. Pak se zadívám na toho starocha, popadnu sluchátka, svůj iPod a pití. Jdu se svými lidmi k escalade, nasranej sám na sebe, že jsem ji nechal jít. Pokusím se zapsat si její číslo

do mobilu, pár číslic si pamatuju.

„Ten knock-out byl neuvěřitelnej, brácho. Za tři vteřiny byl dole!“ směje se Riley. Dívám se oknem na světla Seattlu a poklepávám prsty do kolene.

„Tak dobře. Budeme mluvit o tom, co se tam stalo? O co tam šlo?“ ozve se zpředu Pete. „O tu holku s dlouhými vlasy?“

„Chci, aby byla na mým dalším zápasu.“ V autě se rozhostí ticho, když si všichni konečně uvědomí, že na ní fakt visím.

Pete si povzdechne. „Dobře. Uvidím, co se dá dělat. Taky jsme ti domluvili pár děvčat.“

„Skvělá společnost,“ dodá Riley. „Blondýna, bruneta a zrzka.“

Když dorazíme do apartmá, holky už tam jsou. Čekají na mě. Tři ženský s různě barevnými vlasy.

Čekají na mě, na sobě sotva pár nití, a nemůžou se dočkat, až ošukají Uragána.

Oči se jim rozzáří, když mě uvidí.

„Zbav se jich,“ prohodím a pak se zavřu v ložnici.

V rekordní rychlosti se osprchuju, pak si vytáhnu počítač a zapátrám v adresářích po Brooke Dumasové ze Seattlu, abych našel celé její číslo.

Popadnu sluchátka, pustím si do uší Dr. Dreho, osolím hlasitost a pak už jen hledám, hledám, hledám a pak…

Bingo.

Projedu stránku, pročtu si několik článků o Brooke Dumasové. V jednom se píše, že je sportovní fyzioterapeutkou v jedné seattleské škole. Několik jich zmiňuje, že závodně běhala. Byla sprinterka. V hrudi se mi to sevře. Znovu si to přečtu. Jo. Sprinterka to byla.

Teď už chápu, proč je tak štíhlá, proč má sportovní postavu a proč je sakra tak rychlá. Ale má

i křivky, takové, jaké běžkyně obvykle nemívají. Sevřu ruce v pěst, když si představím její malá pevná ňadra, jak se jí zvedala, když ke mně vzhlédla. V puse mi vyschne, když si vzpomenu na její vůni.

Sakra. Na Youtube pak najdu video z jejích kvalifikaček. Srdce mi začne rychle bušit. Sundám sluchátka a stisknu přehrát. Má krátké šortky. Vlasy v culíku. Dlouhé, štíhlé, svalnaté nohy. Okamžitě mi ztvrdne. Poposednu a skloním se, abych zblízka viděl, jak zaujímá startovní pozici. Pak se závodníci rozběhnou. Běží rychle ?

Noha jí podklesne. A padá. Leží tam, na zemi, brečí a snaží se vstát. Hruď se mi sevře.

Sakra. Brečí tak, že se celá třese.

S rukama v pěst se dívám, jak sama odskáče z trati, zatímco v pozadí nějaká kráva divačka pořád opakuje: „Sakra, její život právě skončil.“

Kamera zaostří na její slzami zmáčenou tvář. Rychle video zastavím a dívám se. Brooke Dumasová.

Vypadá stejně jako dnes, jenom mladší a mnohem zranitelnější. V tváři má dolíček a v očích slzy, že přes ně sotva vidím jejich barvu whisky. Začtu se do komentářů pod videem, kterých je tu víc než dost.

Iwlormw: Povídá se, že trénovala tvrději, než jí radil trenér, a to koleno si zničila při tom.

Trrwoods: Tak to bejvá, když se pořádně nepřipravíš!

Expertnaběh: Byla dobrá, ale zas tak skvělá ne. Lamaskeová by ji na olympiádě stejně porazila.

Krev se mi vaří.

Znovu si pustím to video a krev mi bublá pořád víc.

Vztekle zavrčím, odhodím láhev s vodou na druhou stranu pokoje a slyším, jak naráží do zdi. Chci zničit každýho, kdo si z ní dělal legraci.

Dneska stála v té aréně, snažila se vybudovat si proti mně obranu. Vypadala jako statečná válečnice; jako by celý svět neviděl její pád. Hruď se mi sevře tak pevně, že skoro nemůžu dýchat. Se zavrčením zavřu počítač.

Pete mi zaklepe na dveře a pootevře je. „Reme, určitě nechceš společnost?“ Otevře dveře ještě víc

a pokývne na trio žen za sebou. Jejich nedočkavé oči nakouknou do ložnice. Všechny si povzdechnou, jedna z nich žadoní: „Prosím, Uragáne…“

„Jen jednou…,“ přidá se druhá.

„Řekl jsem, aby ses jich zbavil, Pete.“ Prokřupnu si prsty, pak krk. Dveře se zavřou a v pokoji je ticho, dokud se Pete nevrátí a zas dveře neotevře.

„Tak jo, brácho. Ale vážně myslím, žes je měl pozvat dál… No nic. Diana chce vědět, jestli budeš večeřet tady.“

Zavrtím hlavou, odnesu si iPad do jídelny, sednu ke stolu a na autopilota spořádám tu hromadu jídla na svém talíři, zatímco Pete volá do Atlanty, aby nám na příští týden potvrdil rezervaci v hotelu.

Zatímco jím, vidím před sebou jen ty zlaté oči a pootevřené rty. Jak se na mě Brooke Dumasová dívala. Jako srnka, co si právě uvědomila, že po ní jde predátor, který se nevzdá, dokud ji nechytí.

Chci ji.

Chci, aby mi patřila.

Toužím vdechovat její vůni, protože se přitom cítím naživu, a nic jinýho ve mně ten pocit nevyvolalo. Pouze ta vůně. Chci se na ni dívat a dotýkat se jí. A chci. Aby. Mi. Patřila.

Popadnu iPad, znovu si ji vyhledám na internetu, a zatímco do sebe hážu jídlo, dívám se na její fotku z dob jejího závodění. Je jako gazela a já budu lev, který ji uloví.

„Pete, myslíš, že potřebuju fyzioterapeuta?“ zeptám se.

„Ne, Reme.“

„Proč ne?“

„Sotva na sebe necháš sáhnout maséra na víc než dvacet minut.“

„Tak teď už fyzioterapeuta potřebuju.“ Postrčím k němu displej, poklepu na něj a ukážu na jméno pod její fotkou. „A to přesně tuhle holku.“

Pete povytáhne obočí. „Ty to myslíš vážně. Že jo?“

„Potřebuju fyzioterapeuta na smlouvu. Chci, aby se o mě starala každý den. Jakýmkoli způsobem.“ Mrkne. „Kouření se za masáž nepovažuje, tím si můžeš být jistej.“

„Kdybych chtěl vykouřit, mohl jsem to mít před chvílí hned třikrát. Co chci…,“ znovu poklepu na její jméno, „je tahle fyzioterapeutka.“

Pete znovu povytáhne obočí, zapře se do židle a založí si paže. „Na co přesně ji chceš?“ Dojím, pořádně si loknu vody a až pak odpovím. „Chci ji pro sebe.“

„Reme…,“ začne varovně.

„Nabídni jí plat, kterej neodmítne.“

Pete zmateně mlčí. Zdá se překvapenej, snaží se mě pochopit. Dívá se mi do očí, je mi jasný, že kontroluje, jestli je mám černý, nebo modrý.

Nemám černo. Tak jen mlčky čekám. Povzdechne si, pomalu si napíše její jméno a zvolna pronese:

„Dobře, Remingtone, ale jedno ti řeknu. Tohle je sakra špatnej nápad.“ Odstrčím talíř, opřu se a taky si založím paže.

Moje vlastní hlava mě polovinu života zrazuje. Jeden den mi namlouvá, že jsem Bůh. V dalším mě přesvědčuje, že nejen vládnu peklu, ale že já ho vynalezl. Myslí si snad Pete, že mě zajímá, co si myslí o mým nápadu? Já už vlastní hlavu dávno neposlouchám. Naslouchám jen vlastnímu instinktu.

„Chci, aby přišla v sobotu na zápas,“ připomenu mu, když vstanu, a zastrčím židli zpátky pod stůl.

„Sežeň jí ty nejlepší místa.“

„Remingtone…“

„Prostě to udělej, Pete!“ hodím přes rameno, zatímco se vydám obývákem zpátky do ložnice.

„Vstupenky už mám zařízený, brácho, ale je dost těžký před Dianou tajit tvoje… hm, problémy.

Zatajit něco takovýho před touhle fyzioterapeutkou bude ještě těžší.“

Opřu se ramenem o futra dveří do ložnice a zamyslím se. Potom tiše prohlásím: „Podepiš s ní smlouvu, ať ji mám jistou. A jak to se mnou půjde do prdele, stabilizuješ mě.“

„Remingtone, seženu ti jiný holky…“

„Ne, Pete. Žádný další holky.“

Zavřu se v ložnici a vezmu sluchátka a jenom ležím s iPodem v ruce a zírám na něj. Jaký to bude, až bude moje?

Nedělám si iluze, že by mě někdy přijala, ale co když jo? Co kdyby mě dokázala pochopit? To, jakej jsem? Ty dvě moje různý části? Ne. Ne dvě různý části. Každou. Moji. Zasranou. Část.

Žaludek se mi sevře, když si vzpomenu, jak se jí oči při pohledu na mě rozzářily. Jaká něha se v nich objevila, když jsem ji políbil a ona se mi zadívala do očí, jako by chtěla víc.

Ještě nikdy jsem takovej pohled neviděl. Chtějí mě tisícovky žen. Ale ještě žádná se na mě nepodívala s tak otevřenou, spalující touhou.

Nebála se mě. Bála se „toho“. Toho stejného pocitu, kterej mi svírá žaludek a nedává mi spát.

Každá moje buňka je jako nabuzená. Každý centimetr mýho těla je vzhůru a připravenej. Svaly se mi napínají tak jako vždy před bojem. Teď se ale bojovat nechystám. Teď se chystám získat svou ženu.

Bůh jí pomáhej.

Dnes večer diváci v seattleské aréně šílejí. V zákulisí se ten hluk nese mezi stěnami, odráží se

od kovových skříněk v šatně, kde se připravuju společně s dalšími boxery. Dívám se, jak mi trenér ovazuje prsty na jedné ruce, a myslím na to, že Brooke Dumasová je tam někde mezi diváky a sedí na místě, který jsem jí koupil.

Jsem tak nabuzenej, jako by mě strčili do zástrčky. Krev se mi žene žilami. Svaly mám uvolněné a rozehřáté, připravené srazit kohokoli, kdo se mi postaví do cesty. Jsem připravenej předvést

pořádnou šou a vidět tu holku, tu nádhernou holku, z který se mi svírá hruď, jak se dívá na můj zápas.

Podám trenérovi druhou ruku a dívám se na svoje klouby, zatímco mi opakuje instrukce, tak jako vždycky před bojem.

Dávej pozor… Buď trpělivej… Nenech se vyvést z rovnováhy…

Vytěsním to a nechám ta slova proudit mým tělem až hluboko do podvědomí, kam patřej. Těsně před zápasem jsem naprosto klidnej. Slyším zvuky, ale neposlouchám. Před bojem se vyostřuje vědomí. V mysli vidíte všechno jasně a čistě.

A právě tohle mě v jednu chvíli přinutí zvednout hlavu a podívat se ke dveřím. Stojí tam, jako by vystoupila ze snu, a dívá se na mě.

Na sobě má bílý džíny a růžový triko, její kůže vypadá tmavší, než je, a já mám okamžitě chuť ji celou olízat, až mě z toho bolí jazyk. Ani jeden z nás se nepohne, jenom se na sebe díváme.

Pak zahlídnu Kladivouna, jak míří přímo k ní, a okamžitě se ve mně probudí vztek.

S mrazivým klidem vytrhnu trenérovi pásku z ruky, odhodím ji a vyrazím k ní. Pak se postavím přímo za ni, aby to hovado Kladivoun pochopil, že to je moje místo. Za ní, vedle ní, po jejím boku.

„Měl bys jít,“ varuju ho tiše, hrozivě.

Nezdá se, že by mě chtěl poslechnout, místo toho přimhouří oči. „Je tvoje?“ zeptá se. Přikývnu a zabořím do něj pohled. „Jistý je, že tvoje není.“

Ten kretén odejde a já si všimnu, že se Brooke ani nepohnula, jako by ode mě nechtěla ustoupit stejně, jako já nechci, aby odešla. Bože, voní tak krásně.

Nasaju do plic její vůni jako zatracenej feťák a najednou jako by celý moje tělo chtělo, ať ji k sobě přitáhnu, abych mohl její vůni cítit ještě silněji. Otočí se ke mně a zašeptá: „Děkuju.“ A rychle odejde. Skloním hlavu a nadechnu se, jak nejvíc můžu, než zmizí.

Dál tam stojím, motá se mi hlava a trenky se mi zvedají.

„Uragán! Kladivoun! Jste na řadě!“

Vydechnu, když zaslechnu svoje jméno, a zadívám se přes místnost na Kladivouna, kterýho viditelně baví, jak se mnou ta holka mává.

Já zamávám s ním.

„Remingtone… Posloucháš mě vůbec?“

Otočím se na trenéra, který mi dovazuje ruku. Dál se dívám na Kladivouna, zatímco mi Riley podává plášť. Strčím ruce do rukávů a rozhodnu se, že Kladivouna pošlu na chvíli do kómatu.

„Řekl jsem, ať si dáváš bacha, aby se ti ten parchant nedostal do hlavy.“ Trenér mi zaklepe na spánek. „A ta holka už vůbec ne.“

„Tu holku má v hlavě od prvního zápasu,“ mrkne na něj Riley. „Chce ji vzít s námi na turné. Pete v tuhle chvíli sepisuje smlouvu.“

Trenér mi zaboří prst do hrudi, až se skoro ohnu. „Je mi fuk, co máš s tou holkou na večer v plánu.

Teď se ale soustřeď na zápas. Jasný?“

Neodpovím, protože mi to jasný je. Nemusí mi to říkat. Zápas se z poloviny odehrává v hlavě.

Trenér se ale rád cejtí užitečnej, tak to nechám být. Celej život se snažím zachovat si zdravej rozum. Být soustředěnej, odhodlanej. Ale dneska večer chci jedný ženě ukázat, že za to stojím.

Vlezu do ringu a přejdu do svého rohu, slyším, jak davy šílej. Musím se usmát.

V rohu ze sebe strhnu plášť, podám ho Rileymu a diváci se rozeřvou ještě hlasitěji, jakmile zahlídnou moje svaly.

Křičej moje jméno a já jim chci ukázat, jak moc to miluju. Usmívám se, když rozpažím a nasávám do sebe tu energii. Každou vteřinu, kdy se pomalu otáčím, mi srdce buší, buší, buší stále rychleji, protože v zádech cítím ten zlatej pohled. Skoro mě propaluje a já chci víc. Víc, než co můžu získat tady, od těch řvoucích lidí. Víc, než co jsem kdy za svůj život získal.

Zhluboka se nadechnu, otočím se k ní a žaludek se mi sevře čirým očekáváním, že se jí brzy zadívám do očí. Chci, aby se na mě dívala, až se otočím. Vím, že mi to dodá sílu. To, že se na mě dívá, mi dodá sílu. Její vůně – tak svěží a čistá – mi pořád proudí žilami. Nevím, co to na té ženě je, ale

od chvíle, kdy jsem ji spatřil, myslím jen na to, že ji chci. Získám ji. Přivlastním si ji. Vezmu si ji.

„A nyní, dámy a pánové, Kladivoun!“

Usměju se, když ho ohlásí, a konečně se zadívám tam, kam chci nejvíc. Je tam. Bože. Je tam.

A přesně, jak chci, se na mě dívá.

Sedí tam, napjatá a nádherná, vlasy jí splývají po ramenou, oči má obrovské a plné očekávání. Vím, že čeká, až se otočím. Skoro vidím, jak jí tep poskočil – můj určitě ano. Nevím, co to je. Jestli je to pouhá iluze. Jestli je to skutečné. Jestli je ona skutečná. Vím ale, že brzy z tohohle města odjedu a že neodjedu bez ní.

Kladivoun vstoupí do ringu – mého ringu, v kterým jsem ještě nikdy nedovolil, aby kterýkoli z těch parchantů zůstal na nohou – a ukážu na něj… a pak na ni.

Tohle kolo je za tebe, Brooke Dumasová.

Nevěřícně vytřeští oči a já se chci smát, když vidím, jak se její blonďatá kamarádka rozkřičela.

Zazní zvonec a moje svaly jsou okamžitě v pozoru. Ostražitost mám na maximu, jdu na to.

Vrhneme se na sebe. Naznačím pohyb a Kladivoun zaútočí a odhalí tak svůj bok. Zabořím mu pěst do žeber, cítím, jak se ten úder nese mou paží. Odskočíme od sebe. Kladivoun je tupej. Vždycky se nechá nachytat a nikdy se pořádně nekreje. Udeřím tak tvrdě, až přistane na lanech a padne na kolena. Zatřese hlavou a po chvíli vyskočí na nohy. Zbožňuju to. Srdce mi buší. Všechny svaly vědí, jak se pohybovat, co dělat, kam vyslat energii, která proudí přímo z centra mýho těla, do hrudi, ramenou,

do paží až po špičky prstů, kterými srážím protivníky silou rozzuřeného býka.

Složím ho a pak i dalšího. A dalšího.

Zaplavuje mě příval energie. Bojuju a vím přitom, že se Brooke Dumasová dívá. Myslím jen na vítězství a na to, že ji chci přesvědčit, že ještě nikdy, nikdy neviděla nikoho jako já.

Když k zemi padne desátý soupeř, jsem celej zlitej potem, a když rozhodčí zvedne mou ruku nad hlavu, nemůžu se dočkat, až se jí zadívám do očí. Chci vědět, jestli se jí to líbilo a jestli si ona – stejně jako každej v tomhle sálu – myslí, že jsem borec. Díváme se na sebe. Žaludek se mi svírá a kroutí touhou. Usmívám se na ni a snažím se popadnout dech.

Jakmile rozhodčí pustí moji ruku, vykročím přes ring, přeskočím lano a přistanu v uličce. Dívám se, jak překvapením pootevřela rty. Jdu k ní.

Diváci se rozkřičí, když vyskočím z ringu. Úplně divočí.

Celý sál řve a tleská. Vím, že všichni vidí, kam se dívám a kam mířím.

„Polib ho, ženská!“

„Nezasloužíš si ho, mrcho!“

„Jdi do něj, holka!“

Usměju se na ženu, která okupuje veškerý moje myšlenky, a přemýšlím, jestli mě taky chce. Dívá se na mě, skoro mě prosí, abych ji nepolíbil. Ne tady. Krev se mi vaří, když si vzpomenu na její rty na svých, ale to se znovu nestane.

Ne, dokud nebude připravená, Brooke Dumasová.

Skloním se, nadechnu se vůně jejích vlasů a zašeptám: „Počkej tady. Někoho pro tebe pošlu.“

Odtáhnu se, než nad sebou ztratím kontrolu, a vyšvihnu se zpátky do ringu. Naposled se na ni zadívám. V očích všech přítomných vidím, že já jsem tu ten chlap. Ale chci to vidět i v jejích očích. Že. Já. Jsem. Chlap.

Chlap, co chce patřit jenom jí.

Nemám čas čekat, až mi trenér bude omílat, co jsem udělal. Složil jsem k zemi deset chlapů, jsem utahanej. Ale – zároveň – úplně nabitej energií.

„Dobrá práce, chlapče. Pošlu ti sem pár masérek,“ prohlásí, jakmile jsme zpátky v šatně, a poplácá mě po zádech.

Mlčky do sebe hodím několik láhví ionťáku, abych doplnil minerály, a s pytlem s věcmi na rameni zamířím k autu. Vím, že mi ji Pete s Rileym brzy přivedou. Chci ji.

V hotelovém pokoji už mi stojí naplno. Sprchuju se a musím to otočit na studenou – ledově studenou. Nadechnu se, zavřu oči a opřu se rukama o zeď. Voda mě uklidňuje.

Bože, to, jak se na mě dívala. Jak voněla… Ať už je zítra. To už pro mě bude pracovat. To už si k ní budu moct přivonět, kdykoli budu chtít. A já chci.

Když vyjdu ze sprchy jen v ručníku, Diana právě dovnitř vpouští masérky.

„Jídlo je hotové, Remy,“ zavolá na mě z kuchyně.

„Teď ne.“ Popadnu z lednice několik pytlíků s chladivým gelem a ještě pár láhví ionťáku a položím všechno v nohách postele. Svaly mám vyčerpané. Tvář mě bolí. Přitisknu k ní pytlík gelu, zatímco se do mě ženy pustí. Masírovaly mě i posledně. Okamžitě začnou pracovat na pažích a ramenou, zatímco čekám na jeden určitý zvuk z obývacího pokoje.

A pak ho uslyším.

Nedočkavostí se mi sevře žaludek. Oči upírám na dveře ložnice. Pete jede v módu dokonalého asistenta. Když ji spatřím, jak mu jde v patách, zapomenu dýchat.

Brooke Dumasová.

Bože, jak se mi dokázala vloudit do hlavy.

Její štíhlé nohy se zdají nekonečné v těch upnutých kalhotách, do kterých se musela dostat snad jen pomazaná máslem, a její triko má stejně světle růžovou barvu jako její rty.

Líbí se mi barva jejích vlasů, tmavé, svůdné, slunce je v několika pramenech vysušilo do měděného odstínu, a líbí se mi i náušnice v jejích uších. Nic falešnýho. Žádné hodinky. Žádné náramky. Jen ty malé náušnice a rty, které se jí něčím lesknou. Jinak je svěží a přirozená jako květina, ale žádná kytka nevoní tak zatraceně dobře jako ona.

Zírá mi na nahou hruď a já se snažím nemrkat, abych nepřišel o to, jak jí tváře růžoví a oči se jí naplňují chtíčem. Tělo mi zaplavuje touha. Žádnou jsem neměl už celé dny a nejsem na to zvyklej. Je to jednoduchý: když něco chci, vezmu si to. Mám hlad? Najím se.

A teď chci ji. Chci na svých ramenech cítit její ruce… Ne. Chci ve svých rukách svírat její ramena.

Ale hlavně do nich chci chytnout její oblečení a servat ho z ní.

Když se Brooke zadívá zmateně nejdřív na mě a pak na ty masérky, odhodím pytlík gelu na stůl, dopiju ionťák a prázdnou láhev hodím na zem.

„Líbil se ti zápas?“ zeptám se.

Trochu sebou trhne, jak ji můj hlas, ochraptělý dehydratací a vyčerpáním, překvapí. Musím se usmát.

Chci pod svými prsty cítit její kůži. Běhávala, její pokožka na sobě cítila slunce. Zdá se stejně teplá jako její oči a ty světlé prameny v jejích nádherných hnědých vlasech.

Mlčí, jako by přemýšlela, co říct. Jako by snad na tu otázku byla i jiná odpověď než ta obvyklá, ano. Nebo ne?

„Bylo to zajímavé,“ odpoví nakonec.

Zamračím se. Copak ona není moje fanynka? „Nic víc?“ vybídnu ji.

„Nic víc.“

Ruce, co na sobě cítím, mě začínají otravovat. Trhnu rameny, abych je odehnal. „Jděte,“ přikážu těm ženám.

Odejdou – a ona je teď se mnou sama. V mém apartmá. V mojí ložnici. Krok od mé postele. Krok ode mě.

A znova jsem tvrdej jak kámen. Vzpomenu si, jak tam seděla s těma dvěma holkama a jedním klukem, který ji pořád hlídal. Jo, dík za to, kámo, ale teď to přebírám já.

„Ten muž, co jsi s ním přišla… Je to tvůj přítel?“

Oči se jí okamžitě pobaveně rozzáří a mám dojem, jako by se i pousmála. „Ne, je to kamarád.“

„Žádný manžel?“ vyptávám se dál. Zadívám se jí na prsteník, ruce má malé a jemné.

„Nemám manžela.“

Cítím ve vzduchu napětí. Celý moje tělo chce, abych se na ni vrhl. Jen být s ní je jako se s ní pomilovat. „Pracovala jsi na soukromé škole jako fyzioterapeutka sportovního oddílu?“

Vypadá překvapeně, v očích se jí zračí zvědavost i nevěřícný pohled. „Co… Cože? Ty sis o mně zjišťoval informace?“

„Vlastně jsme je zjišťovali my.“ Do pokoje vejdou Pete s Rileym a ona se na ně hned otočí. Já ne.

Vím, co jí poví. Sám jsem jim řekl, co přesně jí mají navrhnout.

„Slečno Dumasová… Určitě jste zvědavá, proč tu jste, proto vám to řeknu na rovinu. Za dva dny odjíždíme z města a obávám se, že není čas jednat tak, jak je obvyklé. Pan Tate vás chce najmout.“ Vypadá tak překvapeně, že se musím v duchu usmát, přestože jsem napnutej, co odpoví. Nechci, aby odmítla. Už mě dneska jednou překvapila, když popřela, že se jí můj zápas líbil. Jestli řekne ne

i na tohle, moc dobře to nevezmu.

Vzduch ztěžkne napětím ještě víc, když se zamračí na Petea, který jí právě řekl, že ji chci tahat po Státech sem a tam. Nelíbí se mi, jak jí oči potemněly.

„Čím si přesně myslíte, že se živím? Nejsem žádná prostitutka,“ odpoví.

No, nevypadá to, že by z té nabídky byla tak nadšená, jak jsem doufal. Pomalu se napřímím

a nespouštím z ní oči. Nevím, jestli jsem víc pobavenej, nebo otrávenej směrem, který věci nabraly. Petea s Rileym její odpověď rozesměje. Mě ne.

„Vy jste nás dostala, slečno Dumasová. Ano, přiznávám, že je praktičtější, pokud s námi cestuje jedna nebo i několik… přítelkyň pana Tatea, které by se, jak to říct, staraly o jeho potřeby jak před zápasem, tak po něm,“ vysvětlí Pete pobaveně.

Povytáhne levé obočí. Teď už se vážně chci rozesmát nad tím, jak mě ti dva idioti vykreslili. No ale co. Jestli si myslí, že je něco špatnýho na tom, být k těm dámám přátelský, ať si počká, až o mně zjistí to nejhorší.

Najednou mi to celý přijde k smíchu. Jestli se to ve mně probere dřív, než se s ní sblížím, budu totálně v prdeli. Jenže si ji nemůžu prostě vzít do postele a pak ji nechat jít; téhle se vzdát nechci.

„Chlap jako Remington má velice specifické požadavky, to je vám nejspíše jasné, slečno Dumasová,“ pokračuje Riley. „Ale dal zcela jasně najevo, že už nemá zájem o přítelkyně, které jsme mu během našich cest zajišťovali. Chce se soustředit výhradně na to, co je důležité, a proto by byl rád, kdybyste pro něj pracovala.“

Zadívá se na Rileyho, na Petea, pak na mě a vypadá zmateně. Je tak roztomilá.

Pete zalistuje v papírech. „Praxi jste vykonávala v Seattlu na internátní základní škole pro problémové děti, pracovala jste jako fyzioterapeutka školního sportovního oddílu. A před dvěma týdny jste promovala. Čeká nás ještě osm měst. Rádi bychom si vás proto najali na zbytek cesty, poté byste se dál starala o fyzický stav pana Tatea při přípravě na budoucí zápasy. Jsme ochotni vám nabídnout štědrý plat. A pro vás by bylo jistě zajímavé spolupracovat s tak známým sportovcem, vyjímalo by se vám to v životopisu. Umožnilo by vám to zůstat na volné noze, kdybyste se

v budoucnu rozhodla odejít.“

Zamrká. Tohle ji viditelně vyvedlo z rovnováhy. „Musím si to promyslet. Neměla jsem v plánu opustit Seattle.“

Zadívá se na mě, trochu váhavě a zmateně. „Jestli je to od vás vše, pak bych měla jít. Na baru nechám svou vizitku.“ Otočí se ke dveřím a zamíří pryč.

Zírám na její záda. Tohle je zklamání.

Čekal jsem na to celý dny. Představoval si, jaký to bude, být s ní celý dny. Byl jsem tvrdej jen z představy, jaký bude cítit na sobě její ruce…

„Odpověz mi teď hned,“ přikážu drsnějším hlasem, než jsem čekal.

„Cože?“ Překvapeně se otočí na patě. Upřu na ni pohled. Mlčky ji vybízím, aby sakra pochopila, že já se tu snažím o něco dobrýho, někoho poznat – poznat ji – a nechci, aby se na to vykašlala, jako by

o nic nešlo. Jako bych snad něco takovýho dělal pro každýho druhýho.

„Nabídl jsem ti práci, chci odpověď.“ Ticho trvá.

Dívá se na mě a já na ni stejně neústupně. Ve vzduchu se vznáší napětí.

Už od toho večera, kdy jsem ji poprvý spatřil, nechci nic než ji políbit. Políbil jsem ji jen letmo, aby věděla, že brzy bude moje. Teď si přeju, abych ji býval políbil pořádně, abych tak utišil tu šílenou zvědavost, jak chutná. Chci ji znát celou, každý zjizvený centimetr jejího kolene, dokonalé rysy její tváře. Chci vědět, jak myslí. Ať už to sama chce, nebo ne, chci, aby znala ona mě.

Zhluboka se nadechne, snad na kuráž, pak přikývne. „Z turné vám zbývají tři měsíce. Budu pro tebe pracovat do konce turné, pokud tvoje nabídka zahrnuje vlastní pokoj, vybavení a dopravu, přislíbíš mi

doporučení pro případného dalšího zaměstnavatele a také mi udělíš povolení informovat mé budoucí klienty, že jsem spolupracovala právě s tebou.“

Její odpověď mě překvapí. Když se pak nachystá k odchodu, rychle ji zastavím. „Dobře.“ Jakmile se otočí, zadívám se na kluky. „Ale chci mít ve smlouvě, že neodejde až do konce turné.“

Vstanu a dojdu k ní.

Dívá se, jak se blížím, oči zas jako vyplašená srna; jsou něžné jako oči laně, ale mnohem krásnější. Prsa se jí zvedají; líbí se mi, že to ví. Ví, že se mezi námi něco děje. Je zmatená, že jsem po ní nešel tak, jak snad předpokládala, ale to je jedině dobře. Protože já po ní půjdu pomalu, do hloubky, abych si ji nakonec mohl vzít rychle a tvrdě, jak jsem zvyklej si brát všechno. Ona je ale výjimečná. Chci proniknout do jejího nitra a teprve potom ji učinit svou. A až tam dojdu, až mě bude chtít, už ji nepustím.

Dívám se jí do zlatých očí, pevně jí stisknu ruku a zašeptám: „Domluveno, Brooke.“

3

Minulost

SMĚR ATLANTA

Mám v hlavě představu, jak Pete s Rileym dorazej na letiště bez Brooke Dumasové, a nelíbí se mi to. Procházím letadlem sem a tam, ruce v kapsách džínů, koukám z okna, ale po Peteovi, Rileym nebo Brooke Dumasové ani stopy.

Vytáhnu ruce a prokřupnu klouby.

„Nech si to do ringu, synku,“ zavrčí trenér a ani nezvedne oči od sportovního časopisu. Uvolním prsty a zhluboka se nadechnu. Potřebuju trénovat. V poslední době trénuju tvrdějc a dýl. Jsem nadrženej jako bejk a tvrdne mi i jen z pomyšlení na ni.

Vezmu z baru láhev vody a pomalu ji vypiju, snažím se uklidnit. Pak se posadím na gauč a nasadím si sluchátka. Projedu seznam songů, hledám něco tvrdýho a rychlýho. Vyberu to a pustím do uší – pak vpředu zahlédnu pohyb.

Ztuhnu.

Jen se na ni podívám a takhle reaguju. A ano, dívám se.

Prohlížím si ji, zatímco ji Pete představuje trenérovi a Dianě. Srdce mi pohání krev do spodní části těla, na hudbu, která mi duní v uších, jsem zapomněl. Zatím mě nezahlédla, ale já vidím ji. A každý centimetr mýho rychle tvrdnoucího ptáka si uvědomuje, že je blízko. V sukni po kolena se jí rýsuje kulatý zadek. Prohlížím si její štíhlá opálená lýtka a hezké kotníky. Na nohou má ploché boty, co se jim říká baleríny. Okamžitě si ty kotníky představím zaklesnuté na mých zádech, zatímco do ní přirážím. Sevřu ruce v pěst a přinutím se vydechnout, moje tělo si ji ale chce podmanit.

Dívám se, jak jí Pete pokynul mým směrem. Ztuhnu, když ke mně vykročí uličkou. Pokožka jí zčervenala. Krev jí vehnala barvu do tváří, zrůžověl jí i krk a výstřih. Mám chuť rozepnout knoflíky její haleny a zjistit, jestli jí zrudly i vrcholky jejích pěkných prsou. Bože, chci je vzít do ruky i do úst a hlavně, chci vidět výraz v jejím obličeji, až to udělám.

Odstrčím tu myšlenku, sundám si sluchátka, vypnu iPod a vzhlédnu k ní. Není jen překrásná, je taky zjevně nadšená, oči jí září.

„Už ses seznámila s ostatními?“ zeptám se a hlas mám zhrublý vzrušením.

„Ano.“ Usmívá se a ten úsměv je upřímný, vidím jí ho v očích. Posadí se a zapne si pás. Její tichý, zastřený hlas mě podivně uklidňuje. Jenže můj pták se mi pořád tlačí do pásu a já netuším, co s tím mám těch několik příštích hodin dělat.

„Chceš, abych ti pomohla s nějakým konkrétním zraněním, nebo jsi mě najal spíš kvůli prevenci?“ zeptá se.

Hlavně proto, abych si tě mohl podmanit. „Kvůli prevenci,“ odpovím tiše.

Kousne se zevnitř do tváře, dívá se na mě a neví, že zatímco si prohlíží mou hruď, paže a tělo, já se sotva držím, abych ji nepolíbil.

„Co ramena?“ zeptá se jako ryzí profesionálka. „Lokty? Chceš na něčem z toho během letu zapracovat? Pete mi řekl, že přistaneme až za několik hodin.“

Jo, už to tak vypadá a v tu dobu budou už mý koule modrý, ale co nadělám. Tolik chci, aby se mě dotýkala, že k ní natáhnu paži.

Vypadá překvapeně, vezme však mou ruku do obou svých dlaní; nečekal jsem, že na ni moje tělo

takhle zareaguje. Její teplo se promísí s mým, když rozevře moji velkou ruku svými malými prsty a začne mi masírovat dlaň, hledá svalové uzly. Prsty má silné, ale měkké a její dotek je pro mě učiněným mučením. Je ale moc příjemnej, než abych to zarazil.

„Nejsem zvyklá dotýkat se tak velkých rukou. Masírovat mé žáky bylo jednodušší,“ přizná mi.

Hebké prsty se dotýkají mých mozolů, zatímco mluvíme o jejích žácích a o tom, že trénuju osm hodin denně.

„Až skončíš, ráda bych tě protáhla. Tví předchozí fyzioterapeuti tě také protahovali?“ zeptá se.

Přikývnu a okamžitě mi v hlavě naskočí vzpomínka na to video, které jsem viděl několikrát bez přestávky. Tak kurevsky moc si přeju, abych tam tenkrát byl a mohl tý ženský rozmlátit tu její zatracenou kameru.

„A ty? Kdo se stará o tvé zranění?“ zeptám se a pokývnu na ortézu, která jí vykukuje zpod sukně.

„Už nikdo. Moje rehabilitace skončila.“ Povytáhne obočí, najednou vypadá poplašeně. „Vygooglil sis mě? Nebo ti to řekli ti dva?“

To já si tě vygooglil a chtěl v tu chvíli prorazit pěstí zeď a pak si tam pro tebe dojít a odnést tě z té tratě a slíbat ti všechny slzy.

Vytrhnu jí ruku, protože si uvědomím, že to já se jí chci dotýkat, tak znovu pokývnu na její koleno.

„Podívám se na něj.“

„Není na něm nic k vidění.“ Nevypadá, že by se jí ta pozornost líbila, ale nakonec si sukni stejně povytáhne. Podepřu jí nohu jednou rukou a druhou rozevřu zip ortézy. Okamžitě spatřím jizvu

na kloubu.

Držím jí nohu v ruce a hladím jí palcem koleno. Má svalnatá stehna, pevné čtyřhlavé svaly. Je silná a štíhlá, ale mrštná jako gepard. Chci ji. Nemůžu se jí přestat dotýkat. Hladím ji po zjizvené pokožce. Kousne se do rtu, vydechne.

„Pořád to bolí?“ zeptám se tiše.

Přikývne a vysvětlí, že si to koleno pochroumala dvakrát. Poprvé si křížák zranila před šesti lety a pak znovu před dvěma.

„Bolí tě, že už nemůžeš závodit?“ zeptám se.

Tvář jí zjihne. Dívá se mi do očí. Něco, cosi neviditelného, mě k ní táhne. Zlehka se ke mně nakloní. „Ano, bolí to. Ty tomu rozumíš, že?“

Pomalu složím její nohu a přikývnu. Hladím ji palcem po koleni, ví, že jí rozumím. Víc, než si uvědomuje. Oba sledujeme moji ruku, která ji stále hladí. Bože, voní tak krásně. Toužím jí proniknout mezi stehna a pod sukni. Než se ale přestanu ovládat, odtáhnu se a protáhnu si volnou ruku. Ochraptěle jí přikážu: „Udělej i tuhle.“

Zkoumám teritorium. Položím si ruku na opěradlo za ní, zatímco mi masíruje druhou dlaň. Vnímám její blízkost. Neodtáhla se. Voní… mýdlem a ovocným šamponem a její čistě ženská vůně je tak sladká a teplá. Masíruje a hledá uzly. Otevřu oči a dívám se na její tvář, uvolněnou, a přesto soustředěnou. Srdce mi buší pořád rychleji.

Pohne mi zápěstím, otočí jím a přesune se k mému předloktí. Když zavře oči čirým soustředěním, chci zasténat a smát se a políbit ji, všechno naráz. Vypadá tak mladě a nevinně… Probouzí to ve mně instinkty lovce. Už jsem ji ulovil a teď ji k sobě chci připoutat…

Chci se jí dotknout. Chci, aby se usmála. Sakra, chci, aby se usmála jen na mě. Vezmu ji za zátylek a nakloním se k ní. „Podívej se na mě.“

Otevře zlaté oči, položí moji ruku a usměje se. Sakra. Tohle kolo bylo na rozehřátí a každý centimetr mýho těla to ví.

„Copak?“ zeptá se.

„Nic.“ Usměju se, jsem ale nažhavenej. „Působivé. Jsi důkladná, Brooke.“

Skoro nevinně se usměje. „Jsem. A počkej, až se ti vrhnu na záda a ramena. Možná si na tebe

i stoupnu.“

Baví mě. Natolik, že jí vezmu bicepsy do ruky. Pak i tricepsy. „Hmm,“ uznám. Když jí potom položím ruku na svůj biceps, vytřeští oči. To miluju. Vím, že se jí líbí, jak mohutný a pevný ten sval je, ale předstírá opak a poznamená: „Hmm.“

Rozesmějeme se. Pak si ale uvědomí, že Pete a ostatní ztichli a pozorují nás.

Vytáhne něco ze své tašky. Zadívám se na Petea a mlčky mu říkám: Přestaň čumět, hovado!

Brooke si odkašle a položí do klína iPod a sluchátka. Jsem zvědavej, tak vezmu přehrávač, zapojím do něj svoje sluchátka a projedu seznam její hudby, na oplátku jí podám svůj iPod. Má tam hromadu nových songů a poznám i pár starších. Položí svoje sluchátka, vezme si přehrávač a vrátí mi můj.

„Kdo u tohohle může odpočívat?“ diví se.

„Kdo tu chce odpočívat?“ škádlím ji.

„Já?“

Podám jí zpátky svůj iPod. „Mám tam i pár lehčích skladeb, co by se ti mohly líbit. Poslechni si jednu ode mě a já si pak poslechnu jednu od tebe.“

Zapátrám ve svém iPodu, vím přesně, jakou píseň chci. Neposlouchám ji často, ale když se mi pustí na náhodném přehrávání, poslouchám každý zatracený slovo. A zrovna teď jí právě tuhle skladbu chci pustit každou vteřinou čím dál víc.

Ta, kterou mi pustila ze svého seznamu, ujde, ale mě spíš zajímá, jak se bude tvářit na tu, kterou jsem jí vybral já.

Skloní hlavu, aby si zakryla tvář vlasy. Ruka s iPodem se jí roztřese. Neovládnu se. Nakloním se, abych viděl její výraz.

Dál poslouchám píseň, kterou mi pustila. O tom, že pro mě nenapíše milostnou píseň. To mi nevadí.

Stejně mi právě jednu pouští.

Rty mi cukají, musím se smát. Ona ale skloní hlavu a poslouchá tu písničku.

Můj úsměv povadne, tělo se mi napne. Sakra, chci ji. Chci, aby to pochopila. Rád bych, aby mi rozuměla.

Mlčky poslouchá „Iris“ od Goo Goo Dolls. Potom si pomalu sundá sluchátka a vrátí mi přehrávač.

„Nevěřila jsem, že tam máš i pomalejší písničky,“ poznamená a kývne na můj iPod.

Odpovím jí tak tiše, aby mě slyšela jenom ona. „Mám dvacet tisíc písní – najdeš tam všechno.“

„Ne!“ zaprotestuje nevěřícně, pak mi zkontroluje iPod a pozná, že nelžu. Bože, je rozkošná.

„Líbila se ti?“ zeptám se jí tiše. Přikývne.

Tváře jí zrůžoví, mám co dělat, abych ji nepolíbil. Namísto toho zapátrám v iPodu po další písni a pustím jí „Love Bites“. Doufám, že pochopí, jak moc ji chci.

4

Současnost

SEATTLE

„Jet v kabrioletu je fajn, jen když netrčíš v zácpě,“ poznamená Pete, když skončíme v koloně a sedíme tu jak manekýni ve výloze.

Lidi v okolních autech na nás zírají. „Právě tu lámeš pár srdcí, Reme,“ uchechtne se Riley ze zadní sedačky a palcem ukáže na auto plné vysokoškolaček.

Okamžitě začnou pištět, když se na ně podívám. V duchu se musím smát.

Otočím se dopředu, sevřu ruku v pěst, zakroužím prstenem a prokřupnu prsty. Jsem na letošní sezónu připravenej. Brooke už pro Racera všechno sbalila. Přijde mi, že zavazadlový prostor letadla je plnej věcí pro dítě, kočárků a všeho, co Racer potřebuje od chvíle, kdy se narodil. Nemůžu se dočkat, až budu mít Brooke v noci pro sebe, až konečně nebude muset spěchat z mého náručí, aby našeho syna utišila.

„Hotelovej pokoj je zarezervovanej?“ zeptám se Petea, když se kolona konečně pohne.

„Jo.“

„Můj iPod?“

„Jo. Připravil jsem ti ho ráno i se sluchátky.“

„Je všechno zařízené?“

„Do nejmenšího detailu,“ odpoví Pete. Povytáhnu obočí, on se ale věnuje řízení. Nemůžu se dočkat, až ji budu mít u sebe. Nemůžu se. Kurva. Dočkat. Až si ji zas vezmu.

Poprvé jsme se brali na radnici, teď to bude v kostele.

Chtěl jsem ji o ruku požádat písní po finálovém kole loňské sezóny, ale Racer se v tu chvíli rozhodl, že se mu už chce na svět, takže jsem nakonec Brooke požádal během jejího porodu, kdy lapala

po dechu a zmítala se bolestí.

„Tou písní jsem tě chtěl požádat, aby sis mě vzala, ale musíš se spokojit s tím, že se tě zeptám sám,“ zašeptal jsem a díval se jí do očí. „Chci tvou mysl. Tvé tělo. Tvou duši. Chci tě celou, Brooke.“

„ANO!“ vykřikla. Smála se a plakala. „Ano, ano, ano,“ opakovala a já jsem tak sakra rád, že to říkala pořád dokola, protože jsem se toho nemohl nabažit. Chtěl jsem vyhrát šampionát jen kvůli ní. Chtěl jsem mít pocit, že jsem jí hoden. A tehdy tím jedním slovem mi dala pocítit, že jí hoden jsem.

O několik hodin později jsem už byl pološílený bolestí, když jsem se díval, jak rodí, a už si myslel, že to dál nevydržím, když jsem uslyšel první výkřik našeho – našeho – dítěte. Chtěl jsem holčičku stejně dokonalou jako Brooke, ale ona mi místo toho dala něco, o čem jsem nikdy netušil, že bych mohl chtít: něco dokonalýho, co vypadá jako já.

5

Minulost

ATLANTA

Těžký pytel se houpe. Buch. Buch. Houpe se ze strany na stranu, jak vrážím pěst do jeho středu, levá, pravá. Buch. Buch. Buch. Buch.

Trenér říká, že se předvádím, ale já se nehodlám zdržovat vysvětlováním, že bych jí rád předvedl úplně jiný pohyby.

Přímo uprostřed toho pytle si představuju Škorpióna, tvář svýho úhlavního nepřítele. Buch. Buch.

Buch.

Když jsem boxoval s profesionály, každý mě chtěl porazit. Byl jsem mladší, rychlejší a silnější – to vás nikdo nenaučí. Buď máte dobré pěsti, nebo ne, a pěsti bylo to jediný, co jsem měl. Když se ale podívám na Brooke, napadají mě i jiný věci, co bych s rukama mohl dělat a co by moje dlaně a špičky prstů dokázaly s jejím štíhlým, elegantním tělem.

„Co bude mít Remington k snídani?“ zeptala se dneska ráno Diany, když vešla do apartmá.

Seděl jsem u stolu, a když si mě Brooke všimla, usmála se a pozdravila: „Dobré ráno, Remingtone.“ Kdykoli vysloví moje jméno, jako by mě olízla jazykem.

„Dobré ráno, Brooke,“ odpověděl jsem. Pete s Dianou nás pobaveně sledovali.

Když si Brooke naložila na talíř a sedla si ke stolu naproti mně, díval jsem se, jak vkládá sousta

na vidličce do úst, a najednou jsem dostal takovou žízeň, že jsem si radši vrazil do pusy mrkev. Olízla si koutek rtů a já k ní chtěl dojít, přitáhnout si ji k sobě do klína a slíbnout jí ze rtů její chuť.

Opřel jsem se do židle, když na mě Pete začal mluvit, ve skutečnosti jsem ale chtěl odhodit talíř, vzít ji za zadek a prolíbat si cestu po její páteři, zatímco by si s ní moje ruce hrály. Při té představě jsem zavrčel.

„Co je?“ zeptal se Pete. Vzhlédla ke mně.

Zamračil jsem se na něj. „Co?“ Zavrtěl hlavou a stál tam, zatímco se Diana ptala Brooke na to, jak to s těmi chlapy může vydržet. Když se tomu zasmála, ztuhnul jsem a jen se díval. Zvrátila hlavu, cop jí sklouzl po zádech. Chtěl jsem jí ho odhrnout a políbit ji.

„Skončils?“ zeptal se Riley ode dveří. Skončils s tím očumováním? – tohle přesně myslel. Zamračil jsem se, popadl svoje věci a šli jsme pryč.

A teď tu mlátím do pytlů – do všech – tak rychle a tvrdě, jak jen dokážu, a přesto se nemůžu zbavit přebytečné energie. Na chvíli přestanu a otočím se na ni. Sedí tam po straně, v upnutých teplácích vypadá zatraceně sexy a je připravená položit na mě ty svoje ruce. Chci to, takže dneska večer bude

v mém pokoji pracovat na mém těle.

Na mně.

O několik hodin později jsem v šatně u arény už připravený a soustředěný.

Tělo se mi celé probudí, když moderátor zvolá: „REMINGTON TATE, VÁŠ URAGÁÁÁN!“

Arénou burácí křik, proniká skrze mě. Vyjdu ven, a když dorazím do ringu, vím přesně, co mám dělat. Dávám si kvůli divákům načas, pomalu si sundavám plášť a otáčím se. Bavím se pokřikem

i polibky, které mi fanynky posílají.

„A nyní, slavný a obávaný Owen ‚Irčan‘ Wilkes!“

Irčan zamíří k ringu, a zatímco ho dav vítá, já se zadívám na Brooke. Sedí tam s rozpuštěnými tmavými vlasy, usmívá se koutkem sladkých rtů. Co jsem naživu, ještě nikdy jsem neviděl takovou krásu.

Probere mě zvonec.

Zamířím do středu. Irčana sleduju periferně, poskakuje jak na zkurvený trampolíně. Takhle se brzy unaví. Čekám a pozoruju ho. Pak spatřím otevřené místo. Máchnu, zabořím mu pěst do žaludku

a knock-outuju ho.

„Remyyyy!“ křičí lidi.

Řada mých soupeřů se rozrůstá, jak si probojovávám cestu až k Řezníkovi. Je dvakrát těžší než já a třikrát tak široký, ale na tom nikomu nesejde. Jde po krvi, stejně jako já.

Do ringu vrazí s rozhodností demoliční koule. Pak se na mě zadívá. A já na něj. Zazvoní zvonec: cink.

Zaujmeme pozice a díváme se na sebe přes klouby našich pěstí. Řezník je známej tím, že svý protivníky utahá, ale já se nemůžu dočkat, až se do něj pustím. Moje pěsti se několikrát seznámí s jeho čelistí; začínám zlehka, rychlými údery, pak se stáhnu a Řezník mě zasáhne do boku tak tvrdě, až

o krok ustoupím. Chvíli mi trvá, než zaujmu pozici. Nadechnu se nosem, máchnu pažemi a zabořím mu pěsti, jednu po druhé, do ochablýho břicha. Stáhnu se a dívám se, jak útočí, ale místo abych se kryl, nechám ho, aby mě zasáhl. A pak znovu.

„Fuuuuuj! Fuuuuuj!“ křičí dav. Vidím, jak se jeho pěst znovu blíží, a nechám ji dopadnout na svou tvář. Hlava se mi zvrátí, v puse ucítím krev. Tak je to lepší.

Narovnám se a olíznu kovovou pachuť. Pak mě Řezník srazí na koleno.

Dav se rozkřičí ještě víc a vím, že celá aréna na mě upírá oči. Já ale vnímám jen její pohled.

Vyskočím na nohy a otřu si zkrvavené rty. Endorfiny potlačují bolest. Zadívám se na ni, ale výraz

v její tváři mě zarazí. Je bílá jako papír. Zatraceně, jako by měla každou chvíli zvracet. Strach v její tváři mě tak zmate, že dostanu další ránu. Takovou, že mě vyhodí z rovnováhy, a než si to stačím uvědomit, už ležím na lanech. To se mi nestává.

„REMY… REMY… REMY…,“ skanduje dav.

Jsem zlitej potem a v puse cítím krev. Narovnám se a spatřím, že Brooke už zápas nesleduje.

Sklonila hlavu a teď se dívá do svého klína.

Sakra.

Jo, takhle na ni vážně zapůsobíš, kreténe.

Stisknu čelist, narovnám se a zadívám se do Řezníkových nedočkavých očí. „Hra skončila,“ zavrčím a máchnu jedním ze svých nejmocnějších úderů. Cítím, jak mu pod mými klouby praskají kosti. Složí se k zemi jako pytel šutrů. Dav s řevem ožije. „JO!“ slyším sborový výkřik a pak provolávání: „REMY, REMY, REMY!“

Stojím, zatímco začne odpočet, a v hrudi se mi zmítá frustrace a zklamání, protože Brooke se na mě pořád nepodívala. Konečně se v reproduktorech ozve hlad moderátora, když mi rozhodčí zvedne ruku.

„Náš vítěz, dámy a pánové! URAGÁN! Urrrrragááán! Ano, přesně tak, dámy, muž, po kterém touží vaše srdce, nejlepší bojovník, jakého kdy tahle aréna zažila! Váš Uragááán!“

Lidi ječí moje jméno. Rychle seskočím z ringu a z tašky u trenérových nohou si vezmu láhev ionťáku.

„Remingtone,“ zavrčí.

Jen zavrtím hlavou a zamířím chodbou pryč. Z jeho tónu jsem poznal, že mi má co říct, ale já nemám chuť nechat se od něj seřvat před Brooke.

Ve svém pokoji v hotelu si sednu na lavici v nohách postele a čekám, upíjím ionťák a vzpomínám, jak se na mě před zápasem usmála.

Než konečně vejde do mého pokoje, jsem tak netrpělivej, že mám pocit, jako bych na tu holku čekal celej svůj život. Naše oči se střetnou a lovec ve mně zešílí. Tváře má červené a nohy v těch upnutých džínách dlouhé, nekonečné. Chci ty nohy a její ruce cítit obtočené kolem svýho těla, její rty na svých, chci slyšet, jak šeptá moje jméno. Sakra, kdy ji budu mít? Nenávidím pomyšlení, že ji získám a pak toho dne, kdy mě dostihne moje temná stránka, odejde, vystaví kolem sebe zdi a nepustí mě dovnitř

a já budu dál pro ženy jen obyčejným dobrodružstvím. Bůh sexu, hračka na jeden večer. Pro nikoho nebudu znamenat celý život. Nikdo si mě nezvolí. Nebudu nic.

„Líbil se ti zápas?“ zeptám se jí.

„Tomu poslednímu jsi zlomil žebra,“ opáčí jako bez dechu.

Dopiju ionťák a láhev pošlu na druhou stranu pokoje. Silou vůle se snažím uvolnit stísněnou hruď.

„Bojíš se o něj nebo o mě?“ Nemůžu uvěřit, že žárlím na Řezníka.

Pousměje se. „O něj, protože na rozdíl od tebe on zítra ráno z postele nevstane.“

A pak – konečně! – ke mně přistoupí a udělá to, co po ní potají chci. Poklekne mezi mými stehny a začne mi po spodním rtu roztírat tuhou pastu. Okamžitě mi ztvrdne. Její sladká vůně mě lechtá

v nosu. Nehýbu jediným svalem, aby nepřestala s tím, co dělá.

Bože, voní jako anděl.

„O tebe,“ slyším, jak tiše přiznává. „Bojím se o tebe.“

Dívám se na temeno její hlavy, chci do těch tmavých vlasů zabořit tvář a do konce světa nasávat její vůni. Zavře víčko tuby. Zůstane ale klečet, přemítá, co dělat. Chci na sobě cítit její ruce, takže

zvažuju, kde mě to bolí nejvíc. Jinde než mezi nohama.

„Bolí mě pravé rameno, Brooke.“

V očích se jí zablýskne starostlivostí, a když si všimne mého úsměvu, obrátí oči v sloup

a povzdechne si. „Jsi jako buldozer. Těžko jsem mohla doufat, že dnešek přežiješ jen s roztrženým rtem.“

„Napravíš mi ho?“

Zvedne se na nohy, ale zdráhavě, jako by nechtěla. „Samozřejmě. Někdo to udělat musí.“ Baví mě, jak si přede mnou hraje na tvrďačku. Líbí se mi to.

Obejde postel a chytne mě za ramena. Začne mi třít svaly, a když narazí na bolavé místo, v těle se mi probere bodavá bolest. Vytěsním to a soustředím se na dotek jejích chladných malých prstů.

„Tomu parchantovi se povedlo tě zasáhnout pěkně tvrdě. Povedlo se mu to hodněkrát. Bolí to?“ zašeptá. Na chvíli ustane, pak zaboří prsty hlouběji.

Tlačí tam tvrdě a já pobaveně přemýšlím, jestli chce, abych vypadal jako měkkota a řekl ano. „Ne.“

„Promasíruju tě arnikovým olejem a pak ledem, ano?“

Mluví věcně, zatímco mě natírá olejem, co hezky voní. Slyším mlaskavé zvuky, jak mi dlaněmi přejíždí po kůži, a představuju si, že ji otočím, položím na postel a pak to budu já, kdo po ní bude přejíždět rukama. Budu to já, kdo najde to vlhké místečko a uslyší její vzdechy, až se toho místa dotknu prsty.

„Bolí to?“ zeptá se.

„Ne.“

„Vždycky říkáš ne, ale teď je mi jasné, že tě to bolí.“

„Bolí mě něco jinýho.“

„Co to do hajzlu mělo být?“ Dveře se rozrazí a do ložnice vpadne Pete a řve jako zatracená bánší.

„Ptám se, co to do hajzlu mělo být?“ opakuje.

O vteřinu později se k němu připojí i Riley. „Trenér je nasranej,“ oznámí. „Chceme vědět jediný: proč jsi dovolil, aby si tě ten grázl takhle podal?“

Broočiny ruce se zastaví. Přísahám bohu, chci těm dvěma srazit hlavy k sobě za to, že se mě kvůli nim přestala dotýkat.

„Chci vědět, jestli jsi mu to vědomě dovolil. Ano, nebo ne?“ tlačí na mě Riley. Neodpovím.

Ale pohled, kterým je propálím, je jasný; jenom zeď by nepochopila, co tím sakra myslím –

Vysmahněte!

„Potřebuješ si zašukat?“ zeptá se Pete a zamračí se, když pokyne na můj klín a na bolestivou, pulzující erekci, kterou mi její ruce přivodily. „Potřebuješ?“

Brooke něco zamumlá a ve chvíli, kdy odejde, se na mě Pete otočí. „Kámo, nemůžeš jim to dovolit jen proto, že chceš, aby se tě dotýkala. Podívej, domluvíme ti nějaké holky. Ať děláš cokoli, nemůžeš si to dovolit. Jenom se mučíš, Reme. To, co kvůli ní děláš, je nebezpečný.“

Srdce mi burácí vztekem a zklamáním. Ona. Je. Moje. Je moje. Ať táhnou do hajzlu za to, že se kvůli nim teď cejtím, jako bych jí nebyl hoden.

Zatraceně. Do.

Prdele. S nima.

„Vsadils všechny svoje peníze, že tenhle rok bude patřit tobě, vzpomínáš?“ zeptá se mě Pete, jako bych byl úplně vygumovanej a nevzpomínal si, co mi už milionkrát v panice připomněl.

„V závěrečným kole musíš Škorpióna porazit, ať se děje, co se děje. A to se týká i jí, brácho.“ Stisknu zuby. Promluvím tiše, jako bych měl co dělat, abych se ovládl, ale bože, chci je praštit.

Škorpión je chodící mrtvola. Nic na téhle zemi, nic na téhle planetě mi nezabrání zvalchovat mu ksicht a získat titul, který patří mně. Už jednou mi zničil život a víckrát se to nestane.

„Škorpión je chodící mrtvola, tak si dejte pohov.“

„Platíš nám, aby se tohle nestávalo, Remy,“ opáčí Pete a tahá se za kravatu, zatímco přechází po pokoji.

Zvednu se na nohy a zadívám se na Rileyho. Počkám, až se Pete zastaví a podívá se na mě. Jsou to mí chlapi. Moji bratři. Platím jim dost peněz, aby mi zabránili dělat hovadiny a mrvit si život. Ale

s Brooke to nepomrvím. Bože, ani jsem se jí nedotkl, a přitom mám v hlavě jedinou představu, jak ji mám pod sebou. Tiše zavrčím: „Mám. To. Pod kontrolou.“

Projdu kolem nich, popadnu svoje tepláky a triko, pak se zavřu v koupelně, abych se převlíkl.

Brooke najdu v kuchyni, jak si tam povídá s Dianou, a pouhý pohled na její kulatý zadek stačí na povzbuzení mýho ptáka. Prej pod kontrolou. Kvůli ní myslím jenom na sex.

Přejdu k ní, chytnu ji za zápěstí a otočím ji k sobě. „Chceš si se mnou zaběhat?“ Toužím být s ní. Sám.

Když si s ní nemůžu zašukat, mám ji aspoň rád nablízku. Chci ji u sebe, tak těsně, že brzy prostor mezi námi zmizí – chci být v ní a cítit kolem sebe její tělo. Chci, abychom byli jen Brooke

a Remington.

Poznám, že ji ta energie, co ze mě sálá, vyplašila, a všimnu si, jak si zdráhavě prohlíží moji pomlácenou hruď.

„Potřebuješ se najíst, Remy,“ ozve se Diana z rohu.

Mrknu na ni, popadnu z linky krabici biomlíka a obrátím ji do sebe. Pak si hřbetem ruky otřu pusu.

„Díky za večeři,“ řeknu, pak se podívám na Brooke, povytáhnu jedno obočí a čekám na její odpověď.

Holka si dává načas.

„Brooke?“ vybídnu ji.

Zamyšleně se zamračí a dál zírá na můj hrudník. „Jak se cítíš?“ zeptá se a dívá se na mě upřeně jako doktoři, kteří mě pozorovali v ústavu.

„Cítím se na běh.“ Oplácím jí pohled a mlčky ji vybízím, aby popřela, že se mnou taky chce být

sama. „A ty?“

Napočítám osm úderů srdce a ona pořád váhá. Přivádí mě tím k šílenství. Nakonec ale přikývne.

„Vezmu si tenisky a ortézu.“

Přikývnu a v puse mi vyschne, když se dívám, jak vychází z kuchyně, aby se převlíkla. Bože, tahle holka bude moje smrt.

Běžíme po dobře osvětlené pěšině, podél které rostou stromy. Jakmile vyrazíme, přetáhnu si kapuci přes hlavu, abych zůstal v teple, a buším pěstmi do vzduchu, aby mi krev proudila do všech svalů namísto toho obvyklýho místa, kam míří, kdykoli je Brooke poblíž. Je chladno. Ona má na sobě jen šortky a tričko, které ji obepíná křivky, a periferním zrakem vidím, jak se jí pohupují prsa. Pevný zadek a dlouhé nohy udržují stálé tempo.

Přivádí mě k šílenství.

„Kam zmizeli Pete s Rileym?“ zeptá se.

„Pro nějaký šlapky.“

Povytáhne obočí a já dál buším pěstmi do vzduchu. „Pro tebe?“

„Možná. Koho to zajímá.“

Cop se jí pohupuje ze strany na stranu a mně se to líbí. Líbí se mi, jak srovnala svůj krok s mým a jak naše nohy dopadají na zem ve stejné chvíli.

Proběhneme kolem dalšího páru běžců a pokračujeme dál. Brooke je ve formě a rychlá. Ještě nikdy jsem netrénoval v páru, ale řekl bych, že bych si na to rychle zvykl. I na běh s ní.

Po dobrých šesti kilácích se zastaví a opře se rukama o kolena, mně ale mávne. „Běž. Jenom popadnu dech, mám menší křeč.“

Zalovím v kapse mikiny a podám jí pytlík s izotonickým gelem. Přeskakuju na místě, abych se udržel v teple, a pravidelně buším pěstmi do vzduchu, zatímco její hebké rty se rozevřou a na jazyk si vsaje obsah pytlíku.

Do. Prdele.

Krev se mi okamžitě vlije do slabin. Zastavím.

Snad ani nedýchám.

Sakra, ona tu ten pytlík přede mnou olizuje a já tu jen stojím a zírám jak tupec. „Zbylo něco?“ zeptám se.

Podá mi balení. Dívá se na mě stejně upřeně, jako se já díval na ni. Vezmu balíček do pusy. Tohle chci dělat s tebou, pomyslím si, když se na ni podívám. Tohle chci dělat s tvým jazykem, Brooke.

Vysaju zbytek gelu, tělo se mi napne, když na jazyku ucítím její chuť. Ten gel ještě nikdy nechutnal tak dobře. Je sladkej, ale teď ještě sladší. Je zahřátý a já tvrdej. Vysávám poslední kapky a nespouštím ji z očí. Řasy má na konečcích světlejší, zachvějí se, když zvedne zrak z mých rtů k mým očím.

K očím, kterými ji hltám.

Bože, chci tě. Chci tě teď hned. Chci tě zítra. Chci tě ve vteřině, kdy na mě budeš připravená.

„Je to pravda? To, co tvrdil Pete? Udělal jsi to schválně?“

Zvědavě se na mě dívá. Snažím se myslet jasně, ten pytlík mám pořád mezi rty. Nikdy dřív jsem tak dlouho nečekal, než jsem si vzal, co jsem chtěl, a ještě nikdy jsem nic nechtěl tolik jako ji. Přivádí mě to k šílenství. Její prsa jsou v tom běžeckém triku dokonale kulatá. Ten její zadek. Její nohy. Je tak lahodná a já hladovej. Tolik po ní hladovím.

„Remy, jednou si něco zničíš a už to zpátky nezískáš. Nikdy to už zpátky nezískáš.“ Hlas se jí chvěje. Dívá se do ulice, na projíždějící auta.

A v tu chvíli je ten povznášející pocit z její chuti pryč, hruď mi ztěžkne. V duchu si přehrávám to video a okamžitě se ve mně probouzí instinkt chránit ji před vším, co v tom videu zaznělo, a před

vším, čím ji nazvali, a zatraceně mě frustruje, že s tím zmůžu leda hovno.

„Mrzí mě, co se ti stalo s kolenem.“ Se slovy to neumím, ale když odhodím prázdný balíček do koše, moc si přeju, abych věděl, co říct. Přeju si, abych jí mohl říct, jak se cítím při pouhém

pomyšlení na její pláč a bezmoc. Odteď ji budu už navěky chránit, i kdyby to mělo být to poslední, co na tomhle světě udělám.

„Já nemluvím o svém koleni,“ namítne. „Myslím tím, abys nebral své tělo jako samozřejmost.

Nesmíš dovolit, aby ti někdo ublížil. Nedovol to, Remy. Nikdy.“

Zavrtím hlavou, abych ji uklidnil, ale zamračím se, když pomyslím na to, že by mě už nikdy nikdo nezasáhl. Ona nikdy nepochopí, jak moc toužím po jejích dotecích. Nejen sexuálně. Její dotek se mnou provádí šílený věci. Bažím po tom… Šíleně.

Do hajzlu. Je tak přenádherná a já zničenej.

„To já nedělám, Brooke,“ hájím se. „Jenom jim dovolím, aby se ke mně přiblížili. To jim stoupne do hlavy a já je pak můžu srazit na kolena. Vítězství stojí za malý oběti. Nechám je, aby mě párkrát zasáhli, a oni si pak myslí, že jsem snadný cíl – že nejsem takový, jak slyšeli – a jakmile se opijou pocitem moci, že je snadný Remingtona Tatea porazit, pak teprve do toho jdu naplno.“

Oči se jí nádherně rozzáří. „Dobře. Tak se mi to líbí víc.“

Běžíme, naše nohy dunivě dopadají na zem, dýcháme současně. Právě teď a tady jsem jenom kluk, co běží s holkou. A, bože, tak moc ji chci.

„Končím. Zítra budu celá rozlámaná, takže radši už zamířím do postele, jinak bys mě tam musel za chvíli odnést,“ poví mi.

„To by mi nevadilo.“

Do hotelového výtahu s námi nastoupí několik dalších lidí a já si automaticky přetáhnu kapuci přes hlavu.

„Držte ten výtah!“ křičí páreček a Brooke stiskne tlačítko na zastavení dveří. Jakmile nastoupí, chytnu ji za boky a přitáhnu si ji k sobě. Pak skloním hlavu, zavřu oči a nadechnu se. Tělo mám okamžitě jako v ohni, jsem tak vybuzenej. Představuju si, jak z ní sundavám to triko a přejíždím jí dlaněmi po pokožce, jak beru do dlaní její prsa…

„Je ti líp?“ zeptá se hlasem, který je podivně jiný.

„Ano.“ Skloním hlavu ještě níž, chci ji políbit na ucho. Nechci ji pustit. Držím rty zlomek milimetru od její kůže. „Tobě?“

Z její vůně mi vyschlo v puse. Její pot je ta nejkrásnější vůně. Je zpocená a tak lahodná, chci ji políbit na krk. Svírám její boky a pouhou silou vůle se přinutím ji pustit, když dorazíme na naše patro a vystoupíme z kabiny. Vejde do svého pokoje, já zamířím do svého a brzy stojím pod sprchou, nechám na sebe padat vodu tak ledovou, jak jen snesu, a otevřu pusu, aby mi voda zchladila jazyk, který pořád brní její chutí na tom pytlíku s gelem. Vezmu se do ruky a zavřu oči. Sakra. Chci ji. Chci ho v ní. V ní, na ní.

Sevřu se a pak se odtáhnu, aby ta studená voda stékala po mém těle a zchladila mě. Nepomáhá to. Tak myslím na svoje rodiče. Na finále. Na Škorpióna. A konečně se uklidním natolik, abych se mohl umýt.

Když se osuším, slyším zvenku ženské hlasy. Natáhnu na sebe triko a tepláky a zamířím chodbou do kuchyně. „Hej, Reme, podívej, co jsme ti přivedli,“ ozve se z obýváku Pete a rozpaží.

Stojí tam dvě holky.

„Remy,“ vydechne blondýna.

„Uragáne,“ pokývne zrzka.

Zatnu čelist, zavrtím hlavou a ze stolu, kde jsem je ráno nechal, vezmu sluchátka.

„No tak, chlape, ty dvě jsou tu jen pro tebe.“

Riley mě následuje do kuchyně, kde z malé ledničky vezmu láhev kokosové vody.

„Dneska na to nemám náladu.“

„Dobře. Takže chceš něco jinýho. V pohodě. Tak si jenom sedni s náma, brácho.“

S povzdechem si sednu. Piju vodu, zatímco holky začnou tancovat. Jedna si mi sedne na klín. Ta druhá tancuje na konferenčním stolku. Má všechno, co má mít, a právě mi to ukazuje. Ale já chci vidět Brooke ve sportovním, s ortézou a těmi jejími malými prsy, co jí při běhu poskakují. Ne. Doopravdy toužím vidět Brooke bez jediný nitky na jejím těle. Chci, aby její oči zářily touhou. Chci vědět, jakou velikost, tvar a chuť mají její bradavky. A chci mít každou zatracenou část svýho těla, svýho ptáka, jazyk, prsty, uvnitř jejího vlhkýho těla.

Sakra, chci, aby byla tak vlhká, až by to bylo slyšet. Někdo zaklepe na dveře.

„Co se děje?“ špulí rty ta holka na mým klíně. „Malý ptáček nám povídal, že si chceš s námi hrát, Remy…“

„Ano?“ zeptá se Riley někoho za dveřmi.

Ztuhnu, když uslyším tichý hlas, a pták mi ztvrdne, jakmile si uvědomím, že to je Brooke.

„Kdo to byl?“ zeptám se Rileyho, když zavře dveře. Odstrčím holku a dojdu k němu.

„Brooke tu prý něco zapomněla.“

„Co zapomněla?“ Jsem si sakra jistej, že viděla tu holku, co tancuje, a vím určitě, že nechci, aby si myslela, že jsem se některý z nich jakkoli dotkl.

„Nevím, brácho. Prý se spletla!“ odpoví.

Zamířím ke dveřím, ale ona už tam není. Vydám se proto k jejímu pokoji. Natáhnu se po klice a vezmu ji do ruky. Je pořád teplá. Opřu se čelem o dveře, srdce se mi rozbuší, jak se snažím zaslechnout cokoli z druhé strany, ale je tam ticho.

Stojím tam jako magor. Myslím na to, jak dýchala, když se mnou běžela. Myslím na to, jak se jí zhoupl cop, kdykoli se její boty dotkly země. Myslím na ty krásné růžové rty, v kterých svírala pytlík s gelem tak, jak bych je chtěl cítit na sobě.

Nevím, jak dlouho tu už stojím, ale nepohnu se, ani když kolem mě projdou postarší manželé

a lítostivě se na mě dívají, jako bych byl nějakej chudák, co ho vykopli z vlastního pokoje. Do háje, kéž by to byl můj pokoj. Zamířím zpátky do svého apartmá, zpod blondýnina zadku vytáhnu svoje sluchátka a odejdu do ložnice. Chlapi se dál baví. Jsou zklamaní, to vím, ale je mi to fuk. Nasadím si sluchátka a zírám do stropu, hudba mi duní do uší. Dneska si mě podali. Tělo jsem vystavil přílišné zátěži. A necítím to. Vnímám jen strašlivou bolest uvnitř, kterou dokáže utišit pouze ona. Jsem tvrdej, bolavej a přemýšlím, jestli mě chce. Jestli je vlhká, když na mě pomyslí.

Podle chlapů jsem jí posedlej. Čekají, že u mě každou vteřinou propukne manická epizoda a znovu si podělám život. Tak jako vždycky.

Mají pravdu. A já už se ani nesměju, když mě varují.

Měl jsem vlhkej sen.

Probudil jsem se uprostřed noci, přirážel do matrace a vykřikoval její jméno. Nedovolil jsem si vyvrcholit. Probral jsem se, mlátil do polštáře, zoufale sténal a pak si napustil vanu ledovou vodou, lehl si do ní a zůstal tam až do svítání.

Nikdy jsem nebyl žádný ranní sluníčko, ale dneska mám náladu pekelně mizernou a sexuální frustrace nade mnou visí jak černej mrak a v uších mi duní hromy.

Moji cviční parťáci? Ti chlapi jsou jak uječený holky. Nevědí, jak pořádně trénovat. A trenér? Ten se může uřvat, když je oba složím.

„Jsou to cviční soupeři, Tate! Kdybys je neničil jednoho po druhém a místo toho se bavil a trénoval výpady, měl bys ještě s kým trénovat.“

„Tak mi sem přestaň posílat takový párátka, trenére!“ Vztekle si odplivnu. „Pošli mi sem Rileyho.“

„Jasně. Ani kdyby chtěl spáchat sebevraždu. Potřebuju, aby byl zítra při vědomí.“

„Dobře. Reme, někoho pro tebe mám,“ ozve se náhle Riley a zatleská. „A vím jistě, že tohohle nesloží, trenére,“ dodá a ukáže na Brooke.

Pak spatřím, jak Brooke – ze všech lidí na světě právě Brooke Dumasová – leze za mnou do ringu. Chci se rozesmát. Jako by se kotě postavilo lvu. Ale já se nesměju, protože má na sobě černé upnuté šortky, které obepínají každou křivku jejího těla. Přejedu ji očima a okamžitě se napnu. Blíží se, pohupuje boky a dívá se na mě upřeně, jako by mi plánovala ublížit.

Líbí se mi tak moc, že mě bolí se na ni i jen dívat.

Líbí se mi její oči, ústa, úsměv, to, co říká. Líbí se mi její bílé zuby a štíhlé malé silné dlaně. Její pevné nohy běžkyně. Odstín její pokožky, lehce políbený sluncem a nádherný. Líbí se mi, jak nosí vlasy. Ta ženská mě přitahuje každým centimetrem svýho těla a každej den pro mě znamená další výzvu, abych od ní udržel svoje ruce, když přitom všechny moje instinkty křičí, abych. Si. Ji.

Podmanil.

„Jen se tak neusmívej. Složím tě jednou nohou,“ varuje mě.

Je tak roztomilá, že se nemůžu neusmát. „Tohle není kickbox. Nebo máš v plánu i kousat?“

Máchne nohou a já útok bez problémů odrazím rukou. Povytáhnu obočí. No to se podívejme. Ona je snad naštvaná.

Kopne znovu a já znovu výpad vyblokuju. Pak se dívám, jak mě obchází a poskakuje nahoru a dolů, jako by se zahřívala. Je jasný, že se snaží o boční ponor, a není v tom jenom zatraceně dobrá – taky

u toho zatraceně dobře vypadá. Chci tu stát celej den a dívat se, jak mě obchází, a třeba jí i dovolit, aby mě zasáhla, když bude chtít. Zkusí zaútočit. Jsem až příliš dobře vytrénovanej a moje tělo se pohne samo od sebe. Paže mi vylétne a chytím do dlaně její ruku.

„Ne,“ zavrtím hlavou a sevřu její ruku. Pak jí ukážu, jak správně sbalit pěst. Vyzkouší to a já přikývnu. „Teď se druhou rukou braň.“

Brzy už finguje útoky, celá zrůžovělá a veselá, oči jí září. Brooke si může útočit, jak se jí zlíbí – a já se zatím budu kochat pohledem na její malá ňadra. Chce, abych jí ukázal nový pohyb? Dobře. Udělám to a využiju příležitosti, abych se jí mohl dotýkat, jak jen to bude možný. Učí se rychle, ale v očích se jí zračí něco temného a krvežíznivého. Když se na mě podívá, vidím v jejích očích vraždu. Nevím, co znamená ten náhlej zvrat, ale vím, že kdyby byla už moje, políbil bych ji tak, že by zapomněla na vše kromě toho, co právě dělá můj jazyk v jejích ústech.

Vrazí mi pěst do břicha a mě její rychlost tak překvapení, až zamrkám. „Jsem dobrá!“ vykřikne.

Sakra, tohle je ta nejrajcovnější věc, jakou mi kdy jakákoli žena udělala. Buší do mě, já to ale ani nevnímám. Je tady. V mém ringu. První žena, která sem za mnou vůbec kdy vstoupila, a já jsem si jistej, že ji Bůh stvořil právě tak kurážnou, aby se mi dokázala postavit. Až takhle jsem sobeckej.

Věřím, že byla stvořená pouze pro mě. Chci ji. Chci si ji přivlastnit. Podmanit. Toužím ji svléknout a uvěznit pod sebou.

Švihne nohou a vyjekne, když její noha dopadne na moje tenisky. Okamžitě ji chytnu do náruče a zmateně se zamračím. „Co to mělo být?“

Svraští čelo. „Měl jsi spadnout.“

„Děláš si srandu, že jo?“

„Už jsem složila větší chlapy než ty!“

„To bys složila spíš strom než Remyho, Brooke,“ křikne Riley.

„No, to už vím,“ odsekne a ještě křikne: „Díky za info, Riley.“

Otrávilo mě, že si ublížila. Vedu ji do rohu, zatímco hopsá vedle mě, a sednu si na židli a stáhnu si ji do klína, abych se jí mohl podívat na kotník.

„Zkurvila sis kotník, že jo?“ A ona mi chce tvrdit, že já jsem tu ten lehkovážnej? Že to já schválně ničím svoje tělo? Myslela si snad, že je lepší než mí protivníci v ringu? Co si to sakra myslela?

„Prostě jsem úplně hloupě dala do té nohy všechnu sílu,“ přizná.

„Proč jsi mě chtěla zasáhnout? Seš na mě snad nasraná?“ Zamračí se. „Proč bych měla být?“

Sakra. Vím, že je naštvaná – nejsem idiot – a chci vědět, co jsem do prdele udělal špatně. Jestli se jí protivím právě teď, pak v mánii nemám šanci. Nebo hůř. Až skončím v depresi jako nějakej chudák

„To řekni ty mně.“

Skloní hlavu. Lapá po dechu, na krku se jí perlí pot.

„Hej, může nám někdo donýst vodu?“ zavolám.

Riley mi donese láhev ionťáku a láhev čisté vody a postaví je na zem vedle mě.

„Končíme,“ oznámí nám a pak se na ni zadívá: „Jsi v pořádku, Brooke?“

„V pohodě. Zítra mi, prosím tě, zavolej. Nemůžu se dočkat, až si to s tímhle chlapem v ringu zase rozdám.“

Zatímco se Riley směje, já jí prohmatávám kotník. „Tohle bolí, Brooke?“ zeptám se tak něžně, jak jen dokážu. Její prsty se dotknou mých.

„Vážíš snad tunu,“ postěžuje si. „Kdybys vážil o něco míň, převrhla bych tě. Převrhla jsem i svého instruktora.“

„Co ti na to mám říct?“ zamračím se zmateně. Kéž bych tak věděl, co si myslí.

„Že je ti to líto? Třeba aby moje hrdost nedostala na frak?“

Potřesu hlavou, otrávenej tím, že si tu ze mě snaží dělat legraci – ze mě! Ohne se, zvedne láhev ionťáku a odšroubuje víčko. Krev se mi najednou vaří v žilách, když se dívám, jak pije. Její krk, dlouhé jemné provazce svalů, se pohne, když polkne. Do hajzlu. Můj pták pod jejím zadkem ztvrdne. Hlas mi zhrubne vzrušením, nedokážu tomu zabránit. „Necháš mi?“

Okraj láhve je vlhký od jejích rtů. Z toho, jak se na mě dívá, mě bolí koule. Nejradši bych tu flašku odhodil a napil se přímo z jejích rtů. Namísto toho ale do sebe obrátím ionťák a dám si záležet, aby se naše prsty dotkly, když jí ho podám, protože prostě potřebuju její dotek. Dívám se jí do očí, zatímco mi vědomí toho doteku vystřeluje do paží jako blesk. Neusmíváme se.

Pokusí se vstát a já jí okamžitě vezmu tu láhev a postavím ji na zem, pak Brooke obejmu kolem pasu. „Pomůžu ti, aby sis na to mohla dát led.“

Opře se o mě a já jí pomůžu sejít z ringu, ven z tělocvičny. Objímá mě kolem pasu.

„To je dobré,“ opakuje pořád dokola.

„Přestaň se se mnou dohadovat,“ přikážu jí.

Dál mě objímá, zatímco míříme k výtahu. Když jedeme nahoru, tisknu ji k sobě. Z profilu má nádherně malý nos a na hebkých růžových rtech jí visí úsměv, který mě vybízí, abych ji políbil.

V nosu mě lechtá její vůně, sám se mi přiblíží k jejímu zdroji, jako by měl svou vlastní vůli. Dobrý bože, chci jí z toho sexy krku slíbat všechen pot.

Jedno její pevné ňadro se mi tiskne do žeber. Nedokážu myslet. Když vystupujeme z výtahu, až moc dobře si uvědomuju, že se o mě otírá.

„Hej, chlape, připravenej na zápas?“ křikne na mě hotelový zaměstnanec. Zvednu palec. To už dojdeme k jejímu pokoji.

„Klíč,“ zašeptám.

Zapátrá v kapse. Mlčky ho od ní převezmu, vložím ho do zámku a pomůžu jí dovnitř. Noční stolek u první postele přetéká rámečky s fotografiemi rodiny. Položím ji proto na druhou postel a vezmu

z komody kovový kyblík. „Dojdu pro led.“

„To je dobrý, Remy, dojdu si pro něj později,“ namítne.

Zablokuju zámek, aby se dveře nezabouchly, a vyjdu do haly, abych kyblík naplnil ledem. Když se vrátím do pokoje, doliju k ledu trochu vody.

Tváře jí hoří rozpaky, když před ní pokleknu a položím kbelík na zem. Černá látka sportovního

overalu zdůrazňuje broskvový tón její kůže. Zuju jí tenisku i ponožku, chytnu ji za lýtko a podržím jí nohu nad kbelíkem s ledem.

„Až se ti kotník uzdraví, ukážu ti, jak mě složit,“ zašeptám. Zvednu k ní oči. Bože, nejradši bych ji snědl. Kouše se do rtu, oči má vytřeštěné a zranitelné. Ponořím jí nohu do kbelíku, jehož obsah musí studit asi jako voda na Antarktidě.

„Studí to moc?“ zeptám se.

Když odpoví, její hlas zní, jako by jí vypovídaly plíce. „Jo.“

Pomalu ponořím nohu hlouběji. Celá ztuhne, z tváře jí zmizí veškerý život. Nechci ji mučit, ale taky jí chci uzdravit kotník. „Víc vody?“

Zavrtí hlavou a překvapí mě, když si nohu sama ponoří hlouběji pod vodu. „Bože,“ zalapá po dechu.

A já vím, že bych jí tam tu nohu měl udržet, ale můj instinkt chránit ji je tak silný, že jí nohu hned vytáhnu a přitisknu si ji na břicho, abych ten chlad zahnal teplem svého těla. Svaly se mi tím teplotním šokem stáhnou. Brooke na mě upírá obrovské zlatavé oči, v nichž se zračí překvapení. Její drobné prstíky se mi noří do masa. Naučil jsem své tělo, aby ignorovalo bolest, takže si její nohu přitisknu k sobě ještě pevněji.

Jako by zapomněla dýchat. Z chladu. Nebo snad ze mě? Její hlas zní, jako by se jí nedostávalo dechu. „Netušila jsem, že se tak rád staráš ženám o nohy, Remy.“

„Je to moje úchylka.“

Líně se usměju, vytáhnu z kyblíku kostku ledu a pomalu s ní přejedu po jejím kotníku. Po chvíli se

jí dech slyšitelně zrychlí. Skloním zrak k její noze, palcem ji hladím po nártu, zatímco jí stále chladím kost tím kusem ledu.

Její hlas rezonuje mým tělem. „Staráš se ženám rád také o ruce?“

Vzhlédnu k ní. Sedí na posteli a dívá se na mě jako žena, která se touží muži odevzdat, a lovec ve mně je připraven dát jí tónem hlasu najevo, co doopravdy chci, když odpovím: „Nejprve se ti postarám o nohu, pak teprve o zbytek tvého těla.“

Dál jí po kůži přejíždím kostkou ledu. Když mi pak její noha sklouzne po kůži, jako by mnou projel elektrický proud.

„Lepší?“ zeptám se tiše, i když moje hlava křičí, abych ji políbil. Dívá se na mě, jako by to sama chtěla. Růžová ústa má pootevřená. Oči jí září žárem. Shlíží na mě. Nohou, kterou tiskne k mému břichu, mi přejíždí po kůži – a ne náhodou. Svírám jí chodidlo v rukách. Chci se sklonit a olíznout její prstíky, prolíbat si cestu přes její nárt nahoru po noze. Chci z ní strhnout ten kus látky, cítit její kůži

na rtech, pod rukama, pod klouby, pod dlaněmi. Přitahuje mě její síla a něha, její odvaha, která ve mně probouzí chuť si ji dobírat a provokovat. Vytahuje mě z mé jeskyně, zpoza zdí, které jsem kolem sebe vystavěl, abych ji mohl ulovit a odnést zpátky do své jeskyně.

Nevím ani, jak to pojmenovat. Nebo možná vím.

Tohle je jediná věc v mém životě, proti které nemám v plánu bojovat.

Poprvý v životě myslím i na něco jinýho než na šoustání a boj. Chci o tuhle dívku pečovat. Právě myslím na to, jak moc ji chci pod sebou, líbat ji, držet ji a laskat, když najednou oznámí: „Už je to skvělý. Díky.“

Chvíli se přetahujeme o její nohu, když se pokusí odtáhnout. Jen nerad ji pouštím. Pak se dveře otevřou a dovnitř vejde Diana. „Tady jsi,“ poznamená s úsměvem. „Musíš se najíst, abys měl na zítřek dost sil!“

Dívám se na Brooke a sakra ji nechápu. Zírá na mě, jako bych si ten okamžik pouze představoval, a to mě zatraceně mate. Co to má sakra bejt? Vsadil bych celej svůj život, že mě ještě před chvílí chtěla stejně jako já ji. Hodím kostku zpátky do kyblíku a postavím jí nohu na zem.

„Mrzí mě, co se ti stalo s kotníkem,“ pronesu. Chtěla omluvu, má ji mít. „Nevadí, pokud to na zápas nezvládneš.“

„Ne. To nebyla tvoje vina. Budu v pořádku,“ odpoví rychle.

Zvednu se na nohy, pořád stejně zmatenej. „Řeknu Peteovi, aby ti sehnal berle.“

„To není potřeba. Patří mi to, neměla jsem se snažit povalit horu,“ zavolá za mnou, když už mířím ke dveřím.

Zastavím a ohlédnu se. Snažím se jí z tváře vyčíst, co se stalo, ale ona vypadá stejně zmateně, jako se já cítím.

„Hodně štěstí, Remy,“ popřeje mi.

Na chvíli, totálně zoufalej, zvažuju, že přejdu pokoj a políbím ji tak tvrdě a hluboce, aby konečně pochopila, že je moje. Namísto toho si ale prohrábnu vlasy a vyjdu ven. Zamířím rovnou do svého apartmá. Vím, že tam najdu Petea, jak sedí nad počítačem nebo s telefonem u ucha.

„Sežeň doktora, který se Brooke podívá na ten kotník. A sežeň jí berle. A taky ať jsou po zítřejším zápasu přistavená dvě auta. Chci být s Brooke sám.“ Přejdu přes obývací pokoj, chci si najít něco

k jídlu.

Pete vytáčí recepci. „Chceš escalade, nebo mám domluvit řidiče?“ Slyším ho až v kuchyni, kde si nabírám jídlo, které mi Diana připravila.

„Domluv řidiče. Chci mít volný ruce.“

6

Minulost

BOJOVNICE

Všechno jsem vytěsnil.

Poskakuju na místě, ruce svírám v pěst, protahuju krk na jednu stranu, pak na druhou. Riley zvedá tři prsty, za tři minuty jdu na řadu. Po několika dalších poskocích si sundám sluchátka, nahodím plášť a čekám, dokud neuslyším: „A nyní, dámy a pánové, přivítejte mezi námi toho jednoho, JEDINÉHO Remingtona Tatea. Tady je – VÁÁÁÁÁŠ URRRAGÁÁÁN!“

Vydám se chodbou za zvukem svého jména, pak nahoru do ringu, sundám plášť a podám ho chlapům v rohu. Hluk zesílí, když rozpažím a otočím se a pořádně si diváky prohlédnu. Dívají se

na mě stovky očí, mávají cedulemi a křičí jméno Uragán, které se nese sálem a odráží se od stropu.

Stále mám rozpaženo, otáčím se a hledám v davu její tvář, až na ni konečně upřu svoje oči. Brooke Dumasová. Sedí přesně tam, kde ji chci mít. Vedle ní vidím fanynky, které mi Pete s Rileym přivedli do pokoje, ale na ni nemají. Vlasy má rozpuštěné a usmívá se, sakra, usmívá se na mě. A já se usmívám na ni. Tenhle je za tebe.

Pak se už soustředím na svého soupeře. Čekám na zvonec… a srazím toho chlapa k zemi. Splavenej potem sundám druhého, pak třetího. U čtvrtého a pátého stále buším, rozdávám háky, dvojité zásahy, direkty, blokuju, útočím, bráním se.

Při osmém vyblokuju silný úder jeho levačky, zabořím pravý hák do jeho žeber a skončím to s ním pravačkou do brady, čímž ho srazím k zemi. Snaží se vstát, ale nakonec zůstane ležet.

Diváci skandují moje jméno na celý sál.

„URRRAGÁÁÁN!“ Rozhodčí mi zvedá paži. Lapám po dechu, zatímco moderátor oznamuje: „Náš vítěz, dámy a pánové. Urrragááán!“

Řev je skoro ohlušující. A když se otočím a podívám se na ni, na rtech má tak dokonalej úsměv, že se nemůžu zatraceně dočkat, až ji políbím.

Na hotelu mi trvá pět minut, než se osprchuju a převleču, pak zamířím ven přes halu, kde už Brooke čeká u dveří černého lincolnu.

Nasednu a zavřu za sebou dveře, pak se opřu do sedadla, moje ruka leží těsně vedle její. Opatrně sleduju, jestli nezahlédnu jakékoli známky toho, že by se chtěla odtáhnout.

Vyjedeme.

Brooke zatím nezaprotestovala.

Proto ji bříškem palce pohladím po hřbetu ruky a sleduju její reakci.

Rychle se nadechne a při pohledu na její zvedající se ňadra mi okamžitě ztvrdne. Přemýšlím, jestli bych ji mohl pohladit i po paži, štíhlém krku a po těch plných růžových rtech, které na sobě chci cítit.

„Líbil se ti zápas?“ zeptám se chraplavě.

Dívá se z okna a její zadumanej výraz ve mně probouzí touhu žadonit o její pozornost.

„Ne. Nelíbil se mi,“ přizná, když se na mě konečně otočí. „Byl jsi úžasný! Zbožňuju to!“

Z těch slov mám velkou radost. Zasměju se, chytnu ji za ruku, zvednu si ji k ústům a políbím ji na klouby.

„Dobře,“ zašeptám. Dívám se jí do očí. Musím se přemoct, abych ji pustil. Ale rád bych, aby si na mě nejdřív zvykla. Chci, aby cítila mou vůni, mou přítomnost, teplo mého těla a zvykla si na to.

Na mě. Na všechno, co být se mnou obnáší. Když teď sedím vedle ní, chci, aby tohle bylo naposledy,

co má ramena tak napjatá a ztuhlá.

Brzy dorazíme do klubu. Pomůžu jí vystoupit, a když vloží malou ruku do mé dlaně, vím, že ji už nikdy nechci pustit. Chci, aby každej chlap, kterej se na ni podívá, věděl, že tahle je moje! Mlčky ji provedu kolem vyhazovačů do soukromého salonku vzadu.

„Pete dostane tanec na klíně,“ oznámí mi Riley ve dveřích salonku. Zamrzí mě, když Brooke pustí mou ruku. „Dáš mu to jako dárek k narozeninám.“

Všichni se díváme, jak žena v zářivých stříbrných bikinách míří k Peteovi, kterej ji hladově pozoruje. Brooke se vedle mě ošije. Riley se na ni podívá a povytáhne obočí.

„Stydíš se, Brooke?“ ptá se pobaveně.

Zrudne a ve mně se okamžitě probudí instinkt ji chránit. Znovu ji vezmu za ruku a tiše se jí zeptám:

„Chceš se dívat?“

Zavrtí hlavou a já ji mlčky vyvedu ven. Vidím, jak zalétla pohledem na naše spojené ruce, její drobné prsty propletené s mými velkými. Bože, je tak dokonalá. Všechny moje instinkty řvou, abych si ji podmanil.

Nechá se vést davem, jako by věděla, že je moje, nebo jako by chtěla být. Hlučný klub je úplně narvanej, sálem se nese song od Ushera. Brooke povyskočí nadšením.

„Tuhle písničku miluju!“ prozradí mi a stiskne mi ruku, až mě z toho zabolí u srdce. Blonďatá fanynka z arény zahlédne Brooke, a než si to stačím uvědomit, odtáhne mi ji pryč.

„Remy!“ Zrzka, co tancovala na mém konferenčním stolku, mě chytne za ruku a přitáhne si mě

k sobě, já ale nemůžu odtrhnout oči od Brooke. Tmavovlasé a sexy, elegantní jako kočka. Boky se jí vlní. Nohy má dlouhé. Debbie si ji přitáhne blíž, přitiskne se k ní boky a tancují jako jeden člověk. Smyslné pohyby Broočina štíhlého pasu a úzkých boků ve mně probouzejí žár až na hranici šílenství. Směje se a otáčí, vlní rukama ve vzduchu do rytmu refrénu „Scream“.

Potom mě zahlédne. Stojím na místě, přestože všichni kolem mě tančí. Jen moje srdce mi v hrudi divoce buší. Moje. Moje. Moje.

Jsou věci, kterými jste si jisti od první chvíle. Na který byste vsadili celej svůj život. Věci, které prostě víte. Víte, že vás oheň popálí. Voda uhasí žízeň. A ona je jedna z těch věcí, neomylná jistota mého života.

Dívá se mi do tváře, v očích vroucí pohled, a každej centimetr mého těla chce, abych si vzal, co je mi ochotná dát. Natáhnu se po ní, otočím ji a přitisknu k sobě. Hladově se skloním k jejímu elegantnímu hrdlu, odhrnu jí vlasy na stranu a zhluboka se nadechnu. Obestře mě její vůně. Pootevřu rty, zuby jí poškrábu pokožku a konečně ji ochutnám jazykem.

Zasténá, zvedne ruce nad hlavu a přitiskne mou hlavu ke svému krku. Dav kolem nás tančí. Chytnu ji za boky a tvrdě si ji přitáhnu k rozkrozku. Bože. Chci ji.

Srdce mi buší. Otočím ji. A když ke mně vzhlédne těma zlatýma očima, spatřím v nich čirou touhu.

Třesu se, když ji vezmu za bradu a něžně ji polaskám.

„Víš, co po mně chceš?“ Hlas mám ochraptělej vzrušením. „Víš to, Brooke?“

Neodpoví, tak ji chytnu za zadek a přitisknu si ji k sobě ještě blíž. Rty mám těsně u jejích. Chci ji mít hned teď. Dnes v noci. Chci zabořit ruce do jejích vlasů, až se do ní ponořím. Chci nasát do plic vůni její touhy a ponořit svůj jazyk do jejích úst. Vyjede mi dlaní nahoru po hrudi až do vlasů.

„Ano.“ Pak se zvedne na špičky, stáhne k sobě moji hlavu. A najednou do mě narazí. Pevně ji obejmu, abych ji podepřel.

„Jestli tohle není Uragán a jeho nová čubka,“ ozve se za ní nějaký hovado. Pak ho uvidím.

Škorpióna.

Hmyz velikosti člověka. Na ksichtu ten svůj obvyklej úšklebek, po boku tři gorily.

Na zápasení je nebezpečný to, že nikdy nevíte, kdy přestat. Právě skoro srazili Brooke a já mám

chuť srazit každýho z nich k zemi a pak jim zpřelámat hnáty. Ale nemůžu. A i kdybych mohl, radši bych ji právě teď dostal co nejdál od nich, než abych zůstal tady a vymlátil jim zuby.

„Jak se ta tvoje holka jmenuje? A čí jméno volá, když s ní šukáš, he?“

Chytnu ji za triko a pootočím směrem pryč od parketu. Pak ji k sobě přitisknu, chráním ji vlastním tělem před Škorpiónem. „Jdi za Rileym a řekni mu, ať tě odveze do hotelu,“ přikážu jí tiše.

Zadívá se mi do očí. „Nesmíš se porvat, Remy.“

„My mluvíme s tebou, ty pako,“ slyším za zády.

„Já tě slyšel, vole, a seru na to, co mi chceš říct,“ zavrčím.

Cítím, že se pohybuje, a otočím se právě včas, abych zahlédl blížící se pěst. Sehnu se a strčím do něj tak, že skončí na zadku. Druhého popadnu za košili a odstrčím ho o několik kroků. „Kliď se odsud, nebo ti urvu koule a nacpu je tvý matce do krku!“ zavrčím, pak ty dva vezmu a odhodím je, a když první z nich vstane a přiblíží se ke mně zezadu, máchnu loktem vysoko za sebe.

Jeho nos křupne a chlap zaječí.

„Sorry, kámo, moje chyba,“ pokrčím rameny.

Škorpión se usmívá. A mě teď ovládá krvežíznivost natolik, že se taky zakřením. Vážně se těšíš, až ti přelomím lebku na dva kusy, ty sráči?

Najednou se odnikud objeví Brooke s dvěma láhvemi v rukách. Máchne jimi a rozbije je o hlavy těch dvou grázlů. Sklo se roztříští, střepy popadají na zem. Pak se rozběhne zpátky k baru tak rychle, jako by jela na baterky.

Docela by mě to pobavilo, kdybych o ni neměl takovej strach a kdyby se právě nevracela s třetí láhví – s třetí podělanou láhví!

Vezmu si ji od ní, než s ní stihne udělat cokoli dalšího, a postrčím ji k baru, na který pak láhev postavím. Pak si Brooke přehodím přes rameno a zamířím zpátky k salonkům. Přísahám, že jestli ji odtud okamžitě nedostanu, někoho brzy zabiju.

Brooke sebou mele a snaží se vysvobodit, mlátí mě do zad a křičí „Remingtone!“

Stisknu jí zadek, abych ji znehybnil, a zahlédnu Petea, jak mluví se skupinkou žen. „Je tu Škorpión s těma svýma podělanýma gorilama. Mizím,“ oznámím mu. Venku před klubem ji strčím do auta.

Náš řidič sedne za volant a rychle vyrazí pryč. Mám co dělat, abych se ovládl, zatímco Brooke vedle mě sotva popadá dech. Bože, snažím se vymazat z hlavy, jak jsem pouze přihlížel, když tak lehkovážně srazila k zemi dva obrovské krvežíznivé chlapy. „Co sis to sakra myslela?“ vybuchnu.

Na rozdíl ode mě se Brooke nezdá nijak ustaraná – spíš úplně sálá radostí.

„Právě jsem ti zachránila kariéru a je to vážně super pocit,“ oznámí mi. V tom zlatavém topu vypadá jako zjevení.

Bože! Chci s ní zatřást, abych do ní dostal trochu rozumu, a zároveň jí toužím vyhrnout sukni, sklonit hlavu mezi její nohy a lízat ji, dokud nebude sténat moje jméno a nepřinutí mě zapomenout na všechno, co se právě stalo.

Nezamlouvá se mi, jak se na ni Škorpión díval. Nezamlouvá se mi, že o ní vůbec mluvil.

A taky se mi sakra nelíbí, že do ní strčil.

Nedokážu slovy vyjádřit, jakej pocit mám z toho, že těmi zatracenými láhvemi skoro rozmašírovala mozek dvěma jeho gorilám. Bože.

Otřu si obličej, pak krk. Ruce se mi třesou. „Pro boha živýho, už to nikdy, nikdy nedělej. NIKDY. Jestli na tebe některý z nich vztáhne ruku, zabiju ho. A bude mi u prdele, kdo mě při tom uvidí!“

Jenom se na mě dívá, v očích tu pronikavou záři. Chytnu ji za zápěstí a stisknu, aby pochopila, že s takovými lidmi si nemůže zahrávat. Pustím ji, když zalapá po dechu.

„Myslím to vážně. Už to do hajzlu nikdy nedělej.“

„Samozřejmě že to klidně udělám znovu. Nechci, aby ses dostal do problémů,“ namítne. Zírám

na ni a cítím snad tisíc různých věcí naráz. „Ježíši, to opravdu myslíš vážně?“ Hruď se mi svírá. Přejedu si rukou přes obličej a zadívám se ven z okénka. Roztřesu se, když pomyslím na všechny ty roky, kdy nebyl nikdo, komu by záleželo na tom, jestli se dostanu do problémů, nebo ne. „Jsi časovaná bomba, sud s prachem, víš to?“

Tváře jí zrudnou, přikývne. Je krásná jako sama duha. Chci se už přestat hádat, zavést ji k sobě na pokoj a pomilovat se s ní.

Ve výtahu se držím dál. Chci dokončit, co jsme začali na parketu. Chci ji k sobě přitáhnout, políbit ji, držet ji. Chci, aby mi slíbila, že už to nikdy neudělá. Nikdy nebude kvůli mně ani kvůli nikomu jinýmu znovu takhle riskovat.

„To je dobrý,“ řekne a dotkne se mého ramene. Bože, Brooke. Jsi tak sladká a nevinná. Co jen uděláš, až budu mít černo?

V nitru jsem jako na trní. Cítím na sobě její ruku a v duchu vidím, jak skloním hlavu a olíznu ty prsty jazykem, přejedu jí po paži až na ramena, na krk a proniknu jím do jejích úst. Než to ale stihnu, ustoupí do rohu a zadívá se na mě vytřeštěnýma, zmatenýma očima.

Uvolním ruce, snažím se uklidnit.

„Mrzí mě, že ses musela potkat s těmi parchanty,“ řeknu a na vteřinu si vjedu rukou do vlasů.

„Jakmile bude příležitost, zlámu Škorpiónovi každou kost v těle a vydloubnu mu oči.“ Přikývne a mě to uklidní, přesto ale bojuju s nutkáním přitáhnout si ji do náruče.

„Můžu jít k tobě, dokud nedorazí kluci?“ zeptá se.

Zaváhám, pak pomyslím na to, jak její vůně naplní můj pokoj, a jako masochista přikývnu.

Následuje mě dovnitř. V apartmá se posadí v obývacím rohu na gauč. Zapnu televizi, aby odvedla moje myšlenky. „Chceš něco k pití?“

„Ne,“ odpoví. „Den před letem nikdy nepiju, jinak bývám dehydrovaná dvakrát tolik.“ Vezmu teda z baru dvě láhve s vodou a posadím se vedle ní.

„Proč tě vyhodili z profesionální ligy?“ zeptá se.

„Kvůli podobný rvačce, jaký jsi právě zabránila,“ odpovím sevřeným hlasem. Pak se zadívám

na obrazovku. Při té vzpomínce zatnu čelist. Probudil jsem se a v televizi právě běžela reportáž o mně. Byl jsem v mánii. Vyprovokovali mě. Choval jsem se… tak jako vždycky. Můj život skončil, přesně jako Broočin, když si přetrhla křížový vaz.

A přesto tu teď sedí vedle mě. Moje žena.

Má silná, přenádherná žena, která dnes v noci bránila svého muže.

Sžírá mě potřeba přitáhnout si ji do své náruče. Ještě žádná žena ve mně neprobudila chuť ji objímat a mazlit se, ale jestli ji obejmu a políbím ji na ta krásná ústa, nebudu už schopen přestat.

Jsem pořád vybuzenej. Žilami mi proudí testosteron, tělo mám ztuhlé týdny neukojené touhy.

Potřebuju se k ní ale dostat blíž. Natáhnu paži na opěradlo gauče. Je tak blízko, že mě na předloktí zalechtají její vlasy.

Dívá se na mě skrze řasy, jako by mě vybízela, ať se přisunu ještě blíž. Všimnu si, že na obrazovce televize se ti dva sakra vášnivě líbají. To mě otráví, takže televizi vypnu. Chci ticho, abych slyšel její dech. Abych slyšel, jak se jí ze mě dech zrychluje. Sklouznu jí rukou na vaz, palcem jí pohladím hebkou kůži vzadu na krku. Zachvěje se.

„Proč jsi to pro mě udělala?“ zeptám se jí tiše.

„Proto.“

Upřeně se mi dívá do očí, její jantarové jsou plné života, berou mi dech. Sevřu jí zátylek, ale být to nenechám. „Proč? Někdo ti snad řekl, že se o sebe nedokážu postarat?“

„Ne.“

Její ústa mě lákají víc, než co jsem kdy chtěl a nemohl mít. Zavřu oči a opřu si čelo o její.

Hladovím po její vůni, nedokážu s tím přestat. Slyším, jak se také nadechne mé vůně, když zlehka

přitiskne špičky prstů na mé rty. Hruď se mi sevře touhou, jazyk mi sám vystřelí. Chci ji ochutnat. Chci ji. Zachvěje se. Zasténám a vsaju si její prst mezi rty. Zavřu oči a vychutnávám ji.

„Remingtone…“ Mé jméno, které slyším z jejích rtů, mě skoro přivede k vrcholu.

„Zlato, jsem doma!“ Dveře bouchnou a za sebou uslyšíme Peteův sarkastický hlas. „Jenom jsem se chtěl ujistit, že jste v pořádku, lidi. Škorpión se podle všeho třese, aby tě dostal do basy.“

Rozsvítí se a já si okamžitě uvědomím, co to vlastně dělám. Pustím její prst a přejdu k oknu. Ztěžka dýchám, snažím se ovládnout. Co to sakra dělám? Vůbec nic o mně neví.

„Měla bych jít,“ řekne.

Pete se dívá, jak odchází, pak se otočí na mě. Stojím tam a mám pocit, jako by právě nastal poslední den mého života.

„Počkám tu na tebe, Reme,“ oznámí mi Pete klidně.

Mám pocit, jako by mi tělo pod kůží hořelo. Zatnu čelist, nehty zabořím do dlaní. Jdu za ní do jejího pokoje a jsem tak vzrušenej, že co chvíli vybuchnu do kalhot.

Chci ji tak moc, že nedokážu myslet na nic než na to, jak vypadá, jak voní… jak mi dala prst do pusy.

Vloží klíč do zámku. Představuju si, že je to náš pokoj. Nebo že je jenom její. Že otevře dveře a já půjdu za ní. Pak ji políbím. Položím na postel. A už líbat nepřestanu.

Ale on to není jenom její pokoj. Zařídil jsem, aby spala s Dianou, a já se tak musel držet stranou.

Ale teď už se stranou držet nechci! Chvíli čeká a pak se na mě otočí.

„Dobrou noc,“ zašeptá a vzhlédne ke mně.

Než se stihnu zarazit, vezmu její tvář do dlaní a políbím ji na rty. „Vypadáš překrásně.“ Palcem ji pohladím po bradě. Zvednu jí hlavu a políbím ji – zlehka, něžně, rychle, než se přestanu ovládat. „Jsi tak překrásná, že jsem z tebe celý večer nedokázal spustit oči.“

7

Současnost

SEATTLE

Z rádia se ozve píseň „Will You Marry Me“. Pete s Rileym se rozřehtají jako kreténi.

„Že by náhoda? Co, brácho?“ Pete mě praští do paže a já do něj strčím stejnou silou. „Au!“ No dobrá, tak možná trochu silněji než on. „Nebuď tak měkkej,“ směju se.

Zabočíme na parkoviště u kostela, kde už stojí pronajaté escalade.

„Takže Melanie má nějakýho zatracenýho přítele?“ ozve se Riley, když vystoupí a ze zadního sedadla zvedne krabici čokolády. „A tahle čokoláda má snad ještě fajnovější jméno než Godiva.“

„Řekla nám, že se její přítel jmenuje Greyson, ne? A tohle není tvoje.“ Pete mu vezme krabici s čokoládou a položí ji do kufru. Pak čeká za volantem, dokud se nestáhne střecha.

„Mně připadá jako vůl. V dnešní době se už nikomu čokoláda nedává – zvlášť někomu, s kým chodíš. Melaniin zadek tuhle čokoládu nepotřebuje, to ti povím.“

Strčím do Rileyho, aby ztichl. Vydáme se ke kostelu. Lidi tu právě dokončují květinovou výzdobu.

Všechno je bílé. Protože tak si to moje nevěsta přála.

Brooke.

„Stejně si myslím, že je to pořádnej ňouma.“ Znovu Rileyho praštím. „Miluješ ji?“ zeptám se.

„To ani omylem!“ Vypadá dotčeně.

„Tak si přestaň stěžovat a buď rád, že je s tím chlapem šťastná.“

„Ámen,“ přizvukuje Pete.

Vytáhnu mobil, abych si zkontroloval čas, zatímco Riley s Petem dál probírají osobní život Broočiny nejlepší kamarádky.

„Tady je můj kluk!“ Trenér mě poplácá po zádech. „Připravený?“

„Jako nikdy.“

Zasměje se. „Sezóna začíná za dva týdny. A my na ni budeme připraveni.“

„Jasně.“

Právě teď se ale nemůžu dočkat, až si konečně vezmu svoji ženu.

8

Minulost

SMĚR MIAMI

Dalšího dne sedíme vzadu v letadle, v rukou naše iPody. Dívám se jí do očí a ona se dívá do mých.

„Vyber mi písničku,“ požádám ji.

Minulá noc byla přelomová. Možná je na mě připravená víc, než jsem si myslel. Sakra, nedokážu přemýšlet, když mě ovládají hormony. Skloní hlavu, aby mi vybrala píseň. Chci jí odhrnout vlasy

a přivlastnit si její ústa, říct jí, že chci, aby mě políbila; aby byla moje.

Vyberu pro ni „High on You“ od Survivor. Nemůžu se dočkat, až zjistím, co vybrala ona pro mě.

Další holčičí song? V kterým mi zas poví, jak dobře se jí vede bez chlapa?

Podám jí svůj přehrávač a vezmu si její, nasadím si sluchátka a poslouchám slova „Any Way You Want It“ od Journey.

Pobaveně se usměju, ale, do hajzlu, ta slova mě vzrušila. Zvednu oči, zadívám se jí na měkké, růžové rty. Říká mi snad, že můžu mít, cokoli chci?

I ty její zatraceně sexy rty?

A co ta nádherná prsa? Její dlouhé nohy?

Nervózně si olízne rty. Dívá se, jak poslouchám. Ovládá mě čirý chtíč, v rozkroku mi tepe, můj pták přebírá vedení.

Něco říká, ale v uších mi hraje hudba a já nemám ponětí, o čem nebo na koho to mluví. Nakloním se k ní. Neumím číst v náznacích, potřebuju vědět, jestli to znamená, co si myslím, že to znamená. Co chci, aby to znamenalo. Moje vůle je roztrhaná na kousky tak malé, že snad ani nedokážu sedět vedle ní, aniž bych jí zabořil ruce do vlasů a propletl svůj jazyk s jejím. To, co mi ta píseň ale říká, ve mně probouzí zvíře tak silné, že ho možná ani nedokážu zastavit.

„Pusť mi další,“ přikážu.

Zaváhá, tváře rudé, oči tekuté, a já si jsem najednou vědom svých rukou, dlaní, prstů a představy, kde je právě teď chci mít. Pak mi pustí píseň o ženě, která prosí, aby ji muž pomiloval.

A zatímco mi do uší hraje ta písnička, v duchu se s Brooke miluju. Pohybuju se nad ní, v ní, vše pouze v mé mysli. Objímá mě a já svírám její boky, usedá na mě, pohybuje se se mnou, otevírá svá ústa a já jí olizuju rty, její jazyk.

Nakloním se a skloním hlavu. Ona se poplašeně odtáhne, na hrdle jí viditelně divoce pulzuje tep.

Ne, jiskřičko, vrať se ke mně. Teď nesmíš odejít.

Obejmu ji kolem štíhlého pasu, přitáhnu si ji blíž a přitisknu jí rty na ucho. V džínech mám těsno.

Srdce mi v hrudi buší, sytí krví můj rozkrok. Odtáhnu se a pustím jí „Iris“. Potom nám oběma sundám sluchátka a nakloním se k ní, abych ji znovu políbil na ucho.

„Chceš mě?“ zeptám se jí hlasem zhrublým touhou.

Přikývne a jako lusknutím prstů se moje kontrola zlomí. Držím ji za boky a tisknu si ji k sobě. Bože, chce mě. Já to věděl. Věděl jsem to. Něco v mém mozku sepnulo. Nasaju do plic její vůni; z hrdla, kde voní tak sladce. Dneska večer bude mou. Teď už mě nic nezastaví. Nic.

Ať táhnu do hajzlu, jestli budu mít černo. Ať táhne do hajzlu všechno kromě Brooke.

Můj hlad si žije vlastním životem. Zatahám ji za lalůček, olíznu lasturu ucha, vychutnávám si ho. Krev se mi vaří v žilách. Nemůžu se zastavit, musím ji ochutnávat. Znehybní vedle mě, téměř pode

mnou. Cítím, jak se chvěje, když jí olizuju pokožku. Myslím na tu píseň, kterou mi pustila… Co mi její slova říkala… Můžu mít, cokoli chci, jakkoli to chci. A ona chce, abych se s ní pomiloval. Je moje. Dám jí, cokoli bude chtít, a vezmu si, cokoli mi dá. Už jí to nebudu odpírat. Nebudu to odpírat ani sobě.

Dorazíme do hotelu a já ji zapíšu do prezidentského apartmá se dvěma ložnicemi.

„Seš si tím jistej?“ zeptá se Pete.

Přikývnu a podívám se na Brooke. Oči se jí lehce rozevřou překvapením, když jí podám kartu od našeho pokoje.

Palcem se lehce otřu o její ruku a ona ke mně tázavě zvedne oči. Pohled jí oplatím a doufám, že to z mých očí dokáže vyčíst; že pochopí, co chci. Pokud není připravena, tak by mi to snad řekla.

Ona ale mlčí. Převezme kartu a usměje se, tak zářivě, a přitom plaše, a otře se palcem o můj. Tohle není náhoda. To, jak se usmívá, jak se mě dotýká, jak se na mě dívá, to vše ve mně probouzí oheň.

Jdeme nahoru počkat na naše kufry a můj mozek mezitím pracuje na maximum.

„Pěkný výhled,“ poznamená, když vejdeme do obývacího pokoje. Dveře se za mnou zavřou. Jsme sami. A najednou to s ní dělám na gauči. Na jídelním stole. Na podlaze. Strhávám z ní oblečení.

Pronikám do ní penisem, nořím jí zuby do masa… Svými rty ji hladím po krku, vdechuju její vůni.

Ale ne, ne, ona tu jen stojí a dívá se z okna. Brooke Dumasová.

Jediná žena, kterou chci.

Zip kalhot mi skoro praská. Míval jsem ve své ložnici nahé fanynky, jejich ruce mi přejížděly

po hrudi a břiše. Ty byly ale ničím v porovnání s tím, když se teď dívám na Brooke, jak stojí v mém pokoji, vlasy do culíku a vypadá tak nadšeně… šťastně.

Je šťastná, protože je se mnou.

Srdce mi poskočí. Sbalím ruce v pěst a dívám se, jak nervózně vykukuje z okna a kouše se do rtu. Dneska večer zápasím.

Nemůžu se dočkat, až mě zas uvidí zvítězit. A pak… se s ní pomiluju.

Srdce mi v hrudi buší. Dojdu k ní, zvednu jí hlavu tak, abych ji mohl políbit na ucho. Skloním se a olíznu ho, zanořím špičku jazyka dovnitř a povím jí: „Doufám, že jsi na mě připravená. Protože já jsem na tebe rozhodně připravenej.“

„Tady je, král Miami!“ Několik chlapů mě zvedne na ramena a nesou mě po zápasu do prezidentského apartmá. Neklidnýma očima hledám svoji tmavovlasou bohyni.

„Remy! Remyyyyy!“ vyřvávají, vyhazují mě do vzduchu a chytají. Některé dny jako by si moje pěsti žily vlastním životem.

A dnešek je jedním z těch dní.

Miami kurevsky zbožňovalo, jak jsem z každýho sráče, co se mi postavil do cesty, vymlátil duši. Žilami mi proudí elektřina.

Klidně bych se vsadil, že když zvednu ruce a ohnu zápěstí, vystřelí mi z nich pavučiny.

„Přesně tak! Tady jsem!“ křičím a buším se do hrudi. Mám Brooke a jsem zatracenej šampion! Lidi se hrnou do apartmá, a když konečně zahlídnu svou ženu, už z ní oči nespustím. Stojí tam, dívá se

na mě, prsa se jí zvedají a já z ní mám sucho v puse. Oči jí září, úsměv rozjasňuje její tvář. Okamžitě mě ovládne hlad. Bože, chci ji. „Brooke.“

Seskočím na zem, zavolám na ni a kývnu ukazovákem. Vydá se ke mně. Srdce mi s každým jejím krokem buší pořád rychleji. Chci ji mít u sebe co nejdřív, proto k ní vykročím, a jakmile je sotva krok ode mě, zvednu ji do náruče a roztočím se s ní a pak ji políbím.

Krev se mi vaří, její drobné tělo se dotýká mého mnohem většího, ústa má měkká a stejně hladová

jako já.

„Pořádně ji protáhni!“ slyším nějakýho vola. Odtáhnu se, nasral mě. Nelíbí se mi, že o ní takhle mluví. Nelíbí se mi, že jí je vůbec někdo nablízku. Přitáhnu si ji k sobě a zašeptám jí do ucha: „Dnes v noci budeš moje.“

Zasténá. Zavřu oči, vezmu její tvář do dlaní a znovu si přivlastním její rty. Nedokážu jí odolat, mou vůli roztrhala na cáry. Líbám ji lehce, vím, že se na nás dívají, ale opakuju jí to pořád dokola: „Dneska budeš moje.“

Chci ji. Hned teď. Chci, aby všichni zmizeli.

„Remy! Chci tě, vezmi si mě!“ křičí nějaká žena.

Brooke vytřeští oči. Chci na tu ženskou zařvat, že jediná, kterou chci, je Brooke. Namísto toho ji pohladím palcem po tváři a znovu ji políbím. Nedokážu přestat. Jsem z ní jako v rauši, vybuzenej jsem od chvíle, kdy jsem ji zapsal do svého pokoje. Je tak teplá, tiskne se ke mně a její hladová ústa mě ničí.

„Odveď si ji do ložnice, Tate!“

Zastrčím jí pramen vlasů za ucho, políbím ji na křivku mezi krkem a klíční kostí, na ucho a slyším se, jak šeptám: „Moje. Dnes v noci.“

„A ty budeš můj.“ Tak něžně jako nikdo před ní mě Brooke vezme za bradu a dívá se mi do očí, pak mě ale někdo zezadu popadne a vyhodí do vzduchu.

„Remy! Remy!“ skandujou chlapi.

Když mě zas pustí, zamířím k baru pro panáky tequily. Jedna žena mi nabídne, ať vyexuju panáka z jejích koz. Dojdu k ní, ale místo abych využil nabídky, popadnu nejbližšího chlápka a vrazím mu obličej do jejího výstřihu. Pak se rozesměju a zamířím za svojí Brooke.

Díváme se na sebe. Začínám magořit, jsem tvrdej a sám na sobě cejtím, že se to u mě začíná rozjíždět – jsem úplně vybuzenej. Čekal jsem na to a chtěl to od chvíle, kdy jsem ji poprvý viděl v Seattlu, kdy se na mě dívala, jako bych byl Bůh a ďábel v jednom.

„Pojď sem,“ vybídnu ji tiše a postavím sklenice a citrony na skříň u dveří. Dám si kus citronu mezi rty a skloním se, aby ho mohla převzít. Otevře ústa a nasaje šťávu, potom dám citron pryč a políbím ji. Sténám spolu s ní, líbáme se, ale pak se odtáhnu a podám jí zapomenutou sklenku s panákem.

Hodí to do sebe a já jí podám citron. Když ho vezme do rtů, skloním hlavu, abych vypil šťávu.

Zasténá, když jí vezmu citron a nahradím ho svým jazykem.

Burácí ve mně chtíč.

Prázdné skleničky popadají na zem, když ji popadnu za ten její pevnej zadek, zvednu ji, posadím na skříňku, stoupnu si mezi její překrásná stehna a nemilosrdně jí proniknu jazykem mezi rty.

Přitáhne si mě blíž. „Voníš tak krásně…“ Erekce mě bolí, tisknu se k Brooke, aby věděla, co se mou provádí a co jí dneska v noci dám. „Chci tě. Hned teď. Nemůžu se dočkat, až všichni vypadnou. Jak to máš ráda, Brooke? Tvrdě? Rychle?“

„Jakkoli si budeš přát.“ Kurva… Vzpomenu si na ten song, co mi pustila v letadle, jak mě s ním mučila. Kalhoty mi asi brzo prasknou.

„Počkej tu, jiskřičko,“ řeknu jí a vydám se pro další panáky.

Ještě několik si jich dáme. A já vím, že se jí to líbí. Usmívá se na mě, dívá se na mě, na moje rty, když se mezi koly líbáme. Znovu mě popadnou a zvednou do vzduchu, směju se, když křičí: „Kdo je vítěz? Kdo je vítěz?“

„Já, vy parchanti, na to si můžete vsadit!“

Pustí mě až u baru, podají mi obrovskou sklenici piva a pak křičí, buší pěstmi do baru a skandujou:

„Re-ming-ton! Re-ming-ton! Re-ming-ton!“

„Klidněte se, hoši,“ mírní je Pete, když k nám přistoupí.

„Kdo je sakra tenhle exot?“ zeptá se jedno hovado, ale já ho chytnu a praštím s ním o zeď.

„Můj brácha, ty zmetku. Trochu respektu,“ zavrčím.

„Klid, chlape. Jen jsem se ptal.“

Jen silou vůle ho pustím na zem a jdu pro další tequilu. Začíná mi to tu lízt na nervy. Brooke na mě čeká a tihle sráči mě zdržujou. Když se otočím a zamířím tam, kde jsem ji nechal, je pryč.

Žaludek se mi sevře. Pátrám davem, ale moje tmavovlasá bohyně tu není. Zamračeně dojdu k Peteovi. „Kde je sakra Brooke?“

Zatváří se zmateně. „Jak to myslíš? Teď tu byla.“

Vrazím mu panáky do ruky a vydám se chodbou, po cestě otevírám všechny dveře. Ve vedlejší ložnici si to právě někdo rozdává. Hlavní ložnice je prázdná. Není tu. Zkontroluju výtahy a vztekle se proderu davem. Brooke. Je. Pryč.

Vidím rudě. Popadnu z gauče polštář a roztrhnu ho. Z povlaku vyletí kusy bavlny. Pak udělám totéž dalšímu a dalšímu. Protože ona. Je. Do. Prdele. Pryč! Je do prdele pryč, je do prdele pryč, je do prdele pryč. PRYČ. PRYČ. PRYČ. PRYČ!

Brzy začnou lidi v panice ječet, jak rozbíjím všechno, co mi přijde do cesty. „Reme! Reme!“ slyším v davu Peteův hlas, ale neposlouchám ho. Chci něco zabít. Chci něco zničit. Chci si o zeď rozmašírovat vlastní hlavu!

Popadnu Petea za sako, on se ale vyvleče z rukávů, aby mi unikl, pak si rozváže kravatu a hodí ji na zem, jako by si myslel, že ho snad udusím. Pomalu se ke mně vydá, přikrčenej, jako by se snažil přiblížit k vyděšenýmu zvířeti. Něco říká, ale v uších slyším jen burácení a vlastní řev. „Cos jí o mně kurva řekl? Kde do prdele je?“

Popadnu nejbližší láhev a mrštím s ní o zeď. Lidi se rozkřičí ještě hlasitěji. Někdo se nervózně směje.

Riley se je snaží dostat ze dveří, když se z chodby ozve její hlas.

„Ven, ven, ven!“

Otočím se. Brooke. Je tam, tváře červené, v obličeji se jí zračí starost. Okamžitě mě zaplaví horko a úleva, uvědomím si, že něco držím v ruce. Hodím to za sebe a uslyším tříštivý zvuk. Sevřu ruce

v pěst a jdu si pro ni. Dobrý bože, moje Brooke. Potřebuju ji držet v rukách, potřebuju být v ní, líbat ji.

Pete mě popadne za ruku, v jeho očích vidím bolest, když řekne: „Vidíš, brácho? Podepsala smlouvu, vzpomínáš? Nemusíš zničit celej hotel, kámo.“

Kolena pode mnou podklesnou úlevou skoro na hranici šílenství. Moje Brooke, moje Brooke, moje Brooke. Je tady.

Vyrazím za ní, Pete je ale rychlejší a vrazí mi jehlu do krku. Cítím pálení, jak se mi tekutina rozlévá do krve. Ta zuřivá energie ve mně polevuje, až nakonec umírá. Nohy odmítají další krok, můj zrak se zamlží, jasně vidím jenom ji. Kurva! Kurva, to ne! Ne! Ne! NE!

V hlavě se mi točí jediná panická myšlenka, že ona, Brooke Dumasová, která ke mně vzhlíží, jako bych byl Bůh, mě vidí takhle. Hlava se mi svěsí a najednou je všude tma. Černočerná jako já. A odteď to už bude vědět. Bude to vědět. A pak… odejde.

Jsem zoufalej tak, že chci umřít, hned teď a tady. Snažím se zvednout, ale nemůžu, a Pete s tou svojí muší vahou má co dělat, aby mě opřel o nejbližší zeď. Zoufalství a bolest z vědomí, že veškerá naděje, kterou jsme s Brooke měli, právě umřela, se nedá popsat. I kdyby na mě padl celej barák, nebylo by to v porovnání s tím nic.

Pete mě podpírá pod jednou paží, druhou si kolem krku přehodí Riley. Táhnu nohy za sebou, pálí mě stud a ponížení, že nejsem schopnej ani stát bez opory. Já. Rval jsem se jako šílenec, abych jí dokázal, že jsem silnej a že v nikom nenajde lepšího ochránce. A teď jsem ubohá hromada masa

a kostí, kterou musí podpírat dva chlapi. S poslední kapkou adrenalinu a veškerou panikou, která mě ovládá, se přinutím promluvit:

„Ať to nevidí.“

„Neuvidí to, Reme.“

Chci zvednout hlavu a ujistit se, že se třeba dívá jinam než na mě, ale nemůžu se pohnout. Poslední slova ze sebe dostanu jen s vypětím, jaké by mě stálo pohnout horou. „Ať to nevidí.“

„Jasně, brácho, neboj,“ ujistí mě Pete.

Odtáhnou mě do pokoje a začnou debatovat, jestli bych se v oblečení náhodou neudusil. Svlíknou mě a položí na postel. Můj vlastní mozek mě mučí. Viděla to? Odejde? Ona odejde. Je moje, ale mít ji nemůžu. Je do prdele moje, ale nemůžu jí to říct, nemůžu si vzít, co chci. Nedokážu nic než tu ležet

a snažit se zůstat vzhůru, abych ji zastavil, kdyby se rozhodla odejít.

„Tak jo, chlape.“

„Ať to nevidí,“ zašeptám.

Pete si odfrkne, stejně jako Riley, zatímco se mě snaží dostat doprostřed postele. „Je v pohodě, nic neuvidí, Reme. Drž se, někoho ti seženeme. Budeš se cítit líp,“ řekne mi povzbudivě Riley.

Zabořím si tvář do paže a vím, že to není možný. Nikdy mi nebude líp.

Brooke mě viděla. Viděl jsem, jak se tvářila. Viděl jsem její obrovský vyděšený oči. Do hajzlu se mnou.

Slyším, jak se za nimi zavřely dveře. Jsem sám, ve tmě. Už ji znám, byl jsem v ní tisíckrát. Někdy se do ní ponořím dobrovolně, ale dneska mě to uvnitř bolí, myslím na Broočin úsměv a jediný, co chci, je dostat se odtud, abych jí zabránil odejít.

Probudí mě potlesk. Vedle mě se pohnou přikrývky. Nechápu to, protože já se naprosto jistě nehýbu.

„Vytáhněte ty svoje líný zadky z postele, lidi, a do tělocvičny,“ ozve se ode dveří Riley.

Do tělocvičny, snažím se vyhecovat, i když dneska je jeden z těch dní, kdy je mi všechno u prdele.

Tělo mám ohebný asi jako barák, ale stejně se pokusím zvednout – A okamžitě ztuhnu, protože vedle sebe spatřím Brooke.

Jakmile mě uvidí, posadí se a já mám při pohledu na ni mysl náhle jasnou.

Sedí v mojí posteli, jako by vystoupila ze snu. Ne. Ona není sen. Je zatraceně neskutečná. Tak překrásná, až se mi z ní svírá žaludek, koule i srdce. Tmavé vlasy jí spadají na ramena, rty má růžové, víčka těžká a ospalá. Dýchá rychle, jako by nevěděla, jak se při pohledu na mě zachovat. Na sobě má triko z Disneylandu, které vypadá tak staře, že mám chuť ho z ní strhat. Na tvář jí dopadá slunce

a ozařuje tři pihy na spánku. Nikdy dřív jsem si jich nevšiml, a kdybych nebyl pod sedativy, pohladil bych ji po nich a pak ji políbil.

Bojuju sám se sebou a ona se mezitím zvedne z postele tak rychle, jako by včera bylo pozdě. Srdce mi tvrdě, bezmocně poskočí a jen se dívám, jak jde ke dveřím a zavírá je za sebou. Sakra.

Když vstanu, abych se za ní vydal, zamotá se mi hlava. Se zasténáním dopadnu zpátky na postel.

Převalím se na břicho, jak do mě udeří vlna čirého smutku. Sevřu ruce v pěst, jako to dělám vždycky, když nedokážu přijmout, co cítím. Svaly mám ztěžklé, sotva se dokážu pohnout z místa. Ta sedativa, která mi Pete píchl, by složila i slona. Nemůžu uvolnit ruce. Chci je zabořit do jejích vlasů, do jejích boků, do jejího sexy zadečku.

Znovu zasténám. Jsem nahej. Tvrdej na kámen. Nemám ani dost síly, abych si ho vyhonil. Koule skoro křičí bolestí.

O něco později za mnou přijde Pete. „Jak ti je, Reme?“

„Proč byla Brooke v mojí posteli?“ zahučím zpod paže.

„Ono to mluví,“ směje se mi Pete. „Takže našemu hochovi je už líp.“

„Kde je?“ zavrčím a pootočím hlavu, abych ho mohl propálit pohledem.

„Dal jsem jí den volna, aby mohla na chvíli vypnout.“

„Dovolils, aby mě viděla v tomhle stavu, hovado,“ zavrčím a praštím ho do ramene tak silně, jak jenom dokážu. Odhodí ho to o pár kroků.

„Au! Dávej bacha, pořád jsi to ty, jasný? A v tomhle stavu tě vidělo celý město.“ Povzdechne si a přejde k oknu. „Podepsala smlouvu, brácho. Neodejde a je fuk, jestli tě takhle viděla, nebo ne.“

Otočí se a zvážní. „Podívej, slíbil jsem ti, že jí nedovolím odejít, dokud nevyprší smlouva. A dokud si vy dva nevyřešíte, co se mezi vámi děje.“

Z pomyšlení na to, že odejde, je mi úzko. „Co včera viděla?“ Zvednu se na lokty.

„Viděla tě v tvém slavném módu ‚Ničitel‘.“

Bože, nenávidím se. Se zasténáním zabořím obličej do polštáře.

„Zaplatili jsme ti včera pár děvčat, Reme,“ oznámí mi Pete, jako by mi to nebylo u prdele.

Převalím se na záda a paží si zakryju oči. To slunce mě sere. Pete mě sere. Celý můj život mě kurevsky sere.

„Ale Brooke těm šlapkám nedovolila ani vejít dovnitř,“ dodá Pete.

Mýmu otupělýmu mozku chvíli trvá, než pochopím, co mi říká. Pak mi trvá další minutu, než potlačím nutkání se za ní rozběhnout.

„Vy-svět-li,“ dožaduju se.

„Dobře. Je do tebe udělaná, Tate. Včera v noci se nasrala, protože jsem tě zdrogoval. Chtěla tě před tím uchránit.“

Představa, že mě Brooke chtěla chránit, ve mně probouzí nutkání dvojnásobně chránit ji. Jsem napůl šílený touhou si ji podmanit. Musí to mít pro ni nějakou váhu. Musí to mít pro ni váhu dost na to, aby až zjistí, že nejsem… v pořádku… aby se mnou i přesto chtěla zůstat.

„Dobrá, Reme. Dej se dohromady. Napiš mi, kdybys něco potřeboval. Půjdu a na dveře pověsím ceduli NERUŠIT. NARUŠENÝ ČLOVĚK UVNITŘ.“

„Díky,“ zamumlám a převalím se na břicho. Nechci jíst.

Nechci se hýbat. Nechci kurva žít.

Potom si uvědomím, že polštář voní jako ona. Nasávám z látky vůni Brooke Dumasové a můj pták je z toho nadšenej. Vyměním proto svůj polštář za její a usnu.

O několik hodin později slyším za dveřmi hluk. Brooke! křičí můj mozek. Pták mi okamžitě ztvrdne. Znovu zasténám čirým utrpením.

Přinutím se osprchovat a vrátit se zpátky do postele. Slunce už klesá za obzor, spát ale nemůžu.

Nasadím si sluchátka a na iPodu nastavím náhodné přehrávání. Do uší mi proudí jeden song za druhým, já je ale neslyším. Jsou mi u prdele.

Dvě hodiny jenom ležím a představuju si ji v tom tričku z Disneylandu. Ležela v mojí posteli, jako by tam dávno patřila, jako by nějaká její část už dávno patřila ke mně.

Další hodinu myslím na Škorpióna a na to, že tu nemůžu ležet jak ubožák. Nedovolím, aby mi znovu vzal, co mi patří. Vyprovokoval mě a zařídil, abych už nikdy nesměl profesionálně boxovat – ale teď jsem na jeho území a každým rokem si stále větší a větší část zabírám pro sebe. Jsem

na vrcholu, ale nesmím přijít o několik dalších zápasů, i když to poslední, co teď chci, je bojovat.

Chci. Jen. Ji.

Zvednu se, natáhnu si kalhoty od pyžama a přejdu přes apartmá do jejího pokoje. V posteli uvidím siluetu jejího těla. Ozve se šustění povlečení. Posadí se a trochu vyděšenýma očima se zadívá

ke dveřím, na mě. Vidí, že ji pozoruju.

„Jsi v pořádku?“ zeptá se tiše. Je to vůbec poprvé, co se o mě nějaká žena bojí. Hruď se mi tím vědomím sevře.

Hlas mám chraplavější, než jsem myslel, omámený, ospalý. „Chci s tebou spát. Jenom spát.“ Chvíli se nic neděje. Brooke tam sedí… jako by čekala. Moje oči se už přizpůsobily tmě, vidím

každej centimetr jejího těla. A všechno, co vidím, taky chci. Chci ji tak moc, až se mi tělo skoro dusí touhou. Pomalu se nadechnu a dojdu k ní, vezmu ji do náruče a odnesu do hlavní ložnice, do své neustlané postele.

Tiskne se ke mně, jako bych byl stvořenej k tomu, nosit ji v náručí. Neváží skoro nic, svaly má v porovnání s mými tenké. Položím ji do postele a lehnu si k ní, přitisknu si její tvář k hrudi, nos zabořím do jejích vlasů.

Zůstaneme takhle; ona mě objímá a já objímám ji. V těle mám pořád ty léky. Kdyby utekla, nechytím ji. Sílu mám, rychlost ale ne. Jenže ona neodejde, místo toho se ke mně přitiskne, její tělo instinktivně hledá teplo mého těla.

„Jenom spát, ano?“ zašeptá.

„Jen spát,“ odpovím tiše. „A ještě tohle.“

Vezmu ji za bradu a políbím ji. Nikdo mi nikdy neřekl, že bych někdy k životu mohl potřebovat víc než jídlo, vzduch a vodu. Ale já potřebuju. Bože, potřebuju to. Potřebuju ta hebká ústa. Tiše zasténá, zvedne ruku k mým vlasům a vyklene se. Cítím na hrudi její drobná ňadra. Zvedne se mi hladina testosteronu. Chci jí stáhnout triko a roztrhat cokoli, co má pod ním, ať můžu vidět ty její zlaté oči, růžové bradavky a tu její sladkou kundičku. Chci jí sát klitoris a proniknout do ní prsty, jedním, dvěma, třemi, až celá zvlhne a moje malá jiskřička dosáhne vrcholu.

Jsem tvrdej a připravenej si ji vzít. Ani nedokážu dýchat, ale jak jde o ni, nemůžu se jí nabažit, a dovést ji na vrchol není to jediný, co chci. Je to jenom část.

A tak propletu svůj jazyk s jejím, cítím pod sebou její třesoucí se tělo. Až si tě vezmu, zlato, vezmu si všechno. Každý tvůj nádech, každý centimetr tvojí kůže. Každý. Úder. Tvýho. Srdce.

Její chuť je mojí drogou – její vlhkost, její teplo, to, jak se naše rty dotýkají. Nestačí to. Brzy si ji podrobím, brzy ji budu sát a ochutnávat tak, jak doopravdy chci. Je tak horká a hladová. Přejíždí

po mně rukama, jako bych byl všechno, co sama chce. Tiše vrní a sténá, skoro jako bych jí ubližoval. Probouzí to ve mně instinkty – vezmi si ji a ochraňuj. Chci ji a chci, aby křičela, a toužím si ji k sobě přitisknout a ochraňovat ji před vším – zvláště před sebou.

Odtáhne se, aby se na mě podívala, na rtech má mou krev. Povzdechne si, když si uvědomí, že se mi ret zas roztrhl. Olízne ho a já zasténám a přitáhnu si ji k sobě. Chci na sobě cítit každej centimetr její kůže. Úplně hoří a já vím, že je to silná holka, ale nikdy v životě jsem nic nechtěl držet něžněji.

Líbáme se, hluboce a hladově. Přitáhnu si její tvář ke krku a uložím ji k sobě, hruď se mi zvedá stejně rychle jako jí. Nejspíš jsem usnul, ale když se uprostřed noci zavrtí, probudím se podivným pocitem, že tu se mnou spí něco teplého a hebkého.

Taky se vzbudí, dívá se na mě ve tmě, jako by se snad ještě nikdy neprobudila v posteli s někým druhým. S ženskýma, který šukám, nikdy neusínám. Mám rád prostor, ale líbí se mi, když je v něm Brooke. Vím, že chlapi se tomuhle smějou. Když je někdo podpantoflák. Když někdo pálí za ženskou jako nadrženej pes. Když ženu chcete víc, než by se vám líbilo. Mně je to u prdele. Ať se klidně smějou. Ona bude moje.

Oplácím jí zvědavý pohled. Skloním hlavu a políbím ji na rty, aby věděla, že ji tu chci. Pak si ji k sobě přitáhnu a obejmu ji, aby nemohla odejít.

9

Minulost

DENVER

Nejsem šťastnej z toho, jak se chlapi na Brooke dívají.

Nejsem šťastnej. Tečka.

Řekl jsem jim, ať se dekujou a že jí s kuframa pomůžu sám, a ona se na mě pobaveně usmála. Jako bych byl snad žárlivej magor.

Možná jsem.

Ale stejně Rileymu nedovolím, aby jí ty zatracený kufry odnesl.

A teď je vpředu v letadle a povídá si s nimi na naší cestě do Denveru a já mám naprosto dokonalej výhled na její zadek.

Zadek, který se mnou spal. V mojí posteli. Myslím na její ústa. Líbal jsem ji čtyři dny. Nic dalšího jsem si nedovolil, to až bude připravená. Bože, někdy myslím, že už je. Myslím na to, jak si její jazyk pohrával s mým. Jak vlhkej, hravej, ale i váhavej byl. Jak mě přitom hladila po ramenech. Jak se

ke mně tiskla. Jak pode mnou rozevřela nohy. Snažil jsem se ignorovat všechna její pozvání, to, jak ke mně tiskla prsa, a místo toho jsem se soustředil jenom na její rty. Vzal jsem ji za krk, palcem pohladil po bradě. Dýchala tak rychle jako já. Sténala. Reagovala tak dokonale, že jsem musel přestat a dát si studenou sprchu, protože bych jinak každou chvíli vybuchl.

Čekala na mě v posteli, oči upírala na dveře.

Když jsem se vrátil, okamžitě rozevřela náruč a nabídla mi svá ústa. Ucítil jsem vůni jejího vzrušení. Říkal jsem jí, jak je krásná a jak příjemně voní. Sténala a opakovala moje jméno.

Remingtone… Remy…

Ochutnal jsem její hrdlo, klíční kost, ale ruce jsem si hlídal – kdybych se dotkl jejích prsou, neudržel bych se. Jen to, jak rozevřela nohy a jak se posunula, aby měla mou erekci přímo mezi nohama, mě přivádělo k šílenství.

Ochutnal jsem její ucho. Miloval jsem se s ním. Jako by každá část jejího těla mohla cítit můj jazyk. Zachvěla se. Dovolila mi hrát si s jejím tělem, až se jí z toho rozdrkotaly zuby. Pak jsem nás oba zakryl dekou a zahřál jsem ji teplem svého těla.

Když dýchala příliš rychle a byla až příliš rozpálená, stáhl jsem se a pouštěl jí písničky. To má ráda. A když jsem zapnul televizi, abych se sám trochu uklidnil, opřela se mi o rameno a dívala se se mnou. V tu chvíli jsem jí zvedl bradu a líbal ji, až jsme oba nemohli dýchat.

Jsem tvrdej. Pořád. Stačí, aby se na mě jen podívala. Aby se podívala na moje ústa. Aby se usmála.

Tvrdne mi ze všeho, co dělá.

A teď se otáčí a já se na ni usměju, když zamíří zpátky ke mně. Nohy a zadek má v těsných růžových džínách, které prosí, abych je z ní stáhl. Sundám si sluchátka a nakloním se k ní, aby mi mohla říct, o čem to s týmem mluvila.

„Mají o tebe starosti.“

„O mě nebo o moje peníze?“ zeptám se tiše. Jindy bych se na to neptal. Ale já vím, že pořád myslí na tu moji zatracenou sázku. Stačila jedna noc, jedno černo a já vsadil všechny svoje peníze a úspory na to, že letos vyhraju. Pete s Rileym se bojí, jak to dopadne, zvlášť Pete, který mi spravuje finance.

„O tebe. A tvoje peníze.“

Usměju se na ni. „Vyhraju. Vždycky vyhraju.“

Pousměje se. A já chci ty rty, co chutnají po broskvích, okamžitě políbit. Krev se mi začne vařit, když si uvědomím, jak napuchlé a rudé ty rty má po všech našich polibcích. Odolávám nutkání se těch rtů zmocnit. Pak se zachvěje.

Ví snad, na co myslím?

Dneska tu ani nechci být. Jen díky ní jsem ráno dokázal vyjít z pokoje a nasednout do tohohle letadla. Ale nemám dneska chuť na nic kromě ní.

„Chceš si jít dneska zaběhat? Připravit se na zítřek?“ zeptá se mě. Zavrtím hlavou.

„Jsi unavený?“ vyptává se.

Přikývnu a tiše dodám: „Jsem tak zatraceně utahanej, že se sotva dokážu zvednout z postele.“ Kývne tou svou tmavovlasou hlavou a v tu chvíli tíha v mé hrudi trochu povolí. Jako by byla sluncem, co rozežene šedivé mraky.

Opře se, ramenem se otře o moje. Zdá se unavená, kvůli mně. Sklouznu po sedačce tak, abych měl ramena v úrovni její hlavy. Aby se o mě mohla opřít.

To taky udělá.

Mlčky jí podám svůj iPod, aby slyšela „Come Away with Me“ od Nory Jones. Poslouchá s hlavou opřenou o mé rameno a já se skloním, abych taky slyšel tu skladbu.

Ona sebou ale trhne, jako by si najednou něco uvědomila, vezme svůj iPod, najde píseň a podá mi přehrávač. A já slyším „The Fighter“ od Gym Class Heroes.

Dívá se na mě, zatímco poslouchám. Líbal jsem ji čtyři dny v kuse, a ona mi teď pouští písničku o zápasu. Asi něco dělám blbě.

„Tys mi pustila písničku o boxerovi?“ zeptám se nevěřícně. Jsem sám ze sebe otrávenej. Přikývne.

Se zamračením odhodím její iPod, vezmu ji za boky a přenesu si ji do klína. Slyším, jak se jí zadrhl dech, když pod tím svým rozkošným malým zadkem ucítila moji erekci. Skloním k ní hlavu. „Vyber mi další.“

Zachvěje se a zavrtí hlavou. „Takhle to dál nejde, Remy. Potřebuješ se vyspat.“

„Pusť mi další, Brooke,“ zopakuju tiše.

Srdce mi poskočí, když uposlechne a natáhne se pro svůj přehrávač. Konečně mám pocit, že dnešek za něco stojí. Vezmu jí iPod, stisknu přehrát a poslouchám první tóny „Iris“.

Bože, tahle ženská mě ničí.

Zvednu hlavu a zadívám se jí do očí. Srdce mi buší, v rozkroku mi tepe. „Souhlas.“

„S čím?“

Ostatní vpředu jsou zticha, ale nedívají se na nás. Zabořím jí ruku do vlasů a skloním jí hlavu, abych jí mohl jazykem hladově přejet po rtech. „S každým slovem.“

Rozechvěle se ode mě odtáhne a já vím, že to ve skutečnosti nechce. „Remy… Ještě nikdy jsem s nikým neměla poměr. Nechci se o tebe dělit. Pokud chceš být se mnou, nesmíš mít jinou.“

Bože, šílím z ní tak, že ani nedokážu myslet na nic jiného. Palcem ji pohladím po rtech, které jsem jí právě olízl, a zadívám se jí do zlatavých očí, jež mě mlčky prosí, a povím jí: „My nebudeme mít poměr.“

Vteřinu žádná reakce.

Tak hladovím po jejích polibcích, že si ji k sobě prudce přitáhnu a špičkou nosu jí objedu ucho.

„Až si tě vezmu, budeš moje,“ slíbím jí a palcem ji pohladím po bradě, něžně ji líbám na ucho.

„Musíš si být jistá.“ Dívá se mi do očí. Musím ji varovat: „Chci, abys mě nejdřív poznala. Pak mi povíš, jestli pořád chceš, abych si tě podmanil.“

„Já tě ale už znám,“ namítne.

Dívám se na její rty a myslím na to, že neví, o čem mluví. Pomalu ji pohladím po paži, hlas mám

stísněnej, zmučenej. „Brooke. Musíš vědět, kdo jsem. Co jsem.“

„Měl jsi celé zástupy žen a tohle jsi po nich nevyžadoval,“ opáčí.

Podeberu jí zadek a přitáhnu si ji těsněji k sobě. Ukládám si do paměti, jak vypadá právě v tuhle chvíli. Dívám se jí do očí a mlčky ji prosím, aby pro mě měla pochopení.

„Po tobě to vyžaduju.“

Její oči potemní bolestí. Nakloní se ke mně a tiše řekne: „Přesto v tom nemůžeme pokračovat.

Remy. Ne, když je v sázce tvoje vítězství. Takže buď za mnou přijdeš dnes v noci a pomiluješ se se mnou, nebo mě necháš na pokoji, abychom si oba odpočinuli.“

Na moment si nejsem jistej, jestli jsem slyšel správně.

Říká mi, že nemůžu ta ústa líbat… že nesmím líbat svou ženu… Říká mi, že se s ní mám vyspat, nebo bude konec.

Kdyby to byla kterákoli jiná žena na světě, ošukal bych ji hned ten první večer. Možná o něco později. A pak bych na ni zapomněl. Ale tohle je Brooke Dumasová a já to s ní nepodělám, i kdyby mě to mělo zabít.

„Dobře,“ odpovím s úsměvem, jako by se mi vůbec hrdlo tou vidinou nestahovalo.

Najednou už ji ve svém klíně nechci. Její zadek je příliš měkký, kulatý a můj – ale nedosažitelný.

Do hajzlu. Posadím ji vedle sebe, natáhnu se pro svůj iPod a projedu seznam. Metallica. Marilyn Manson. Chci něco šílenýho, co umlčí protesty v mojí hlavě a ten pocit v hrudi, jako bych prohrál bitvu ještě předtím, než se vůbec začalo bojovat.

10

Minulost

LOS ANGELES

Zarezervoval jsem pro Brooke a Dianu apartmá, ale jedna z dam z toho není nijak nadšená.

Ta moje dáma, abych byl přesnej.

Byl jsem zlitej potem a pořád jsem sotva dýchal po náročném tréninku. Masírovala mě zrovna na krku, když se ke mně sklonila a zašeptala mi do ucha: „Proč máme s Dianou apartmá, Remy?“

Otočila mi hlavu nejdřív na jednu stranu, pak na druhou, dotýkala se mě jen lehce, ale já odmítl odpovědět.

„To nemůžeš, Remingtone.“

Potlačil jsem smích, otočil se a přitiskl dva prsty na její rty. Dlouze jsem se jí zadíval do očí. „Zkus mě zastavit,“ řekl jsem jí, vzal ručník a odešel do svého apartmá, abych ze sebe pod ledovou vodou dostal všechnu frustraci.

A teď jsem v šatně losangeleské arény Undergroundu a sedím na lavičce, zatímco mi trenér ovazuje ruce a do uší mi hraje hudba. Koutkem oka spatřím, jak Pete na někoho mává.

Vidím, jak ke mně na Peteovu prosbu míří Brooke. Okamžitě zaháknu prst za kabel od sluchátek a sundám si je.

Brooke se mi dívá do očí, zatímco se mlčky sehne a zastaví přehrávání na mém iPodu. Pak mě obejde, vezme za ramena a začne uvolňovat uzly v mých svalech.

Jakmile na sobě ucítím její ruce, zasténám a moje tělo se okamžitě napne vzrušením a zároveň uvolní vědomím, že je tu se mnou.

Nepolíbil jsem ji snad celej rok. Chybí mi v posteli.

Chybí mi její steny a její hebké rty.

Chybí mi její dotek. Tak moc chci, aby se mě dotýkala.

„Silněji,“ přikážu jí a ona přidá, palcem mi uvolňuje nejhorší uzel. Uvolním krk, svěsím hlavu a zhluboka se nadechnu, zatímco ona krouží palcem, dokud sval nepovolí, a pak už jen tiše povzdechnu úlevou.

„Hodně štěstí,“ zašeptá mi do ucha a odtáhne se. Kůži mám napjatou, jako by ji natáhli na buben.

Vstanu a podívám se na ni. Nevím, proč je tak odhodlaná mě donutit, abych se s ní pomiloval, že mi odpírá i polibky, dokud neustoupím, ale já chci, aby nejdřív pronikla do mojí mysli, než já konečně proniknu do ní.

Zatím se s ní nevyspím, bez ohledu na to, jak moc bych pro to zabíjel.

Zatím se nebudu dotýkat jejího sladkého těla, dokud nebude připravena stát se jenom mojí – už napořád.

Riley ke mně zezadu přichází s pláštěm. Obleču si ho, aniž bych z ní spustil oči.

„Uragán!“ slyším ohlášení. Chvíli poskakuju na místě a poté se už vydám do arény. Obejdu ring tak jako obvykle, dneska to ale nebude obvyklej zápas. Dneska bojuju s –

„Benny, Černý škorpióóóóón!“

Vidím, jak jde chodbou na protější straně arény. To odporný černý tetování na jeho ksichtě přivítá jen obvyklý bučení, ale on se stejně usmívá.

Vzpomenu si na ten incident v klubu, kde bez váhání urážel moji holku, a připomenu si, že mu

dlužím pořádnou nakládačku. Jakmile vejde do ringu, vyrazí do středu a stejně tak já, dívám se do jeho žlutých očí.

Ve vzduchu je cítit moje i jeho zuřivost.

„Tak hošánek teď potřebuje ženskou, aby ho bránila?“ prohlásí a odplivne na zem. Zasměju se. „Špatná zpráva je, že ani ženská tě přede mnou neochrání.“ Poklepeme si pěstmi a pak už zazní zvonec.

Vyčkáváme, navzájem se poměřujeme. Chci, aby to moje jiskra viděla. Chci, aby viděla, jak z tohohle přizdisráče vytluču duši.

Sjedu pohledem k jejímu místu, najdu ho ale prázdný.

Zamračím se, zapátrám pohledem po sálu a přikrčím se, když Škorpión zaútočí. Tvrdě a rychle ho zasáhnu do brady.

A pak ji uvidím.

Volá na holku, která právě míří k východu s jedním ze Škorpiónových nohsledů, zatímco jiný hajzl ji – Brooke – drží za paže.

Krev se mi v žilách promění v led a vzplanu čirou zuřivostí. Zabořím pěst do Škorpiónovy brady, odstrčím ho od sebe, chytnu se lana a seskočím z ringu na betonovou podlahu. Škorpión zůstává ležet na matraci a plive krev. Aréna vybuchne výkřiky a bučí, zatímco moderátor oznamuje do mikrofonů:

„Náš vítěz, Škorpión! Škorpióóóóón! Remington Tate byl z tohoto kola diskvalifikován! Opakuji, Remington Tate byl diskvalifikován!“

Dorazím k Brooke, která se tomu maníkovi snaží vykroutit. Je v jeho prackách tak malá. Vidím rudě. Chytnu ho, odtrhnu ho od ní a pohledem mu slíbím, že brzy zemře. Pak ji vezmu do náruče a v tu chvíli zapomenu na všechno kolem, myslím pouze na to, že je konečně v bezpečí u mě.

Přesto se mi vzpírá.

„Ne. Ne! Remy, pusť mě. Musím za ní.“ Snaží se mi vyvléknout, buší mi do ramen, ve tváři se jí zračí bolest. „Pusť mě, Remy. Pusť mě, prosím.“

Sevřu ji ještě pevněji a zamířím k východu, nemyslím, že si uvědomuje, co se děje. „Teď ne, jiskro,“ varuju ji tiše. Přestane se kroutit a nakoukne přes moje rameno na Uragánovy fanoušky. Razím si cestu davem, který na nás začíná křičet.

„Mrcho! To je tvoje chyba, ty děvko!“

Hrůzou vytřeští oči, když na ni dav začne vztekle plivat nadávky, pak se ke mně přivine a nechá mě, ať ji donesu do auta.

„Do prdele, kurva práce!“ uleví si trenér, když auto vyrazí.

„Spadl jsi na třetí příčku. Třetí. Možná čtvrtou,“ oznámí mi Pete zamračeně a podá mi triko a tepláky, do kterých se po zápasu převlíkám.

„Tohle kolo jsi měl v kapse, Reme. Tvrdě jsi trénoval, mohls ho dostat, chlape.“

„Mám to pod kontrolou, trenére. Jen klid.“ Co nejrychleji se převleču, pak se natáhnu po Brooke a přitáhnu si ji k sobě. Krev mi pořád bublá jako láva.

Třu jí paži, ale ona ani na chvíli nespustí oči z okna, skoro jako by vyhlížela tu holku.

„Máš nejhorší umístění za posledních několik let, kámo. Soustředění máš úplně v hajzlu!“

„Pete, já to do prdele zvládnu. Tohle nepodělám!“ ujistím ho a Brooke hladím o něco rychleji, aby věděla, že všechno dopadne dobře.

„Myslím, že by při příštím zápasu měla Brooke zůstat v hotelu,“ navrhne tiše Riley.

To mě rozesměje. „Brooke jde se mnou,“ odseknu a jen nevěřícně zavrtím hlavou nad tím nápadem.

„Reme…,“ snaží se mi domluvit Pete.

Zatnu zuby a střelím po něm varovným pohledem. Nemám na jeho kecy náladu. Mlčky jedeme výtahem do našeho patra. Pořád myslím na to, jaký měla Brooke strach. Chci ji chránit před vším, co v ní ty obavy probudilo.

V kabině to cinkne, když výtah zastaví v našem podlaží. Brooke okamžitě vyrazí jako střela a já nechci nic než ji už sakra uklidnit. Kluci na mě křičí, chtějí si promluvit, až to nevydržím a odseknu:

„Pete, o tomhle si promluvíme později. Hlavně vychladněte. Všichni tři.“

„Vrať se, Reme. Musíme si s tebou promluvit!“

„Mluvte si do zdi!“

Dveře do jejího pokoje se už skoro zabouchnou, když k nim dorazím a stihnu je otevřít. Vejdu dovnitř. „Jsi v pořádku?“

Dveře se za mnou zavřou. Zadívá se na mě divokýma zlatýma očima. Najednou se cítím zbytečnej a užitečnej asi jako zatracenej stůl, když tu tak stojím, zatímco moji ženu něco zevnitř užírá.

To do hajzlu nedovolím.

Život po mně může házet jeden šutr za druhým, jí se to ale nestane. Všechny kameny pro ni chytím a vrhnu je zpátky. Dokud do toho mám co mluvit, nic se jí nedotkne. Nic a nikdo, jenom já.

Ale musí do prdele přestat takhle riskovat!

Dívá se na mě, slyším, jak se ostře nadechla. Pak pokyne na dveře za mými zády. „Jdi si s nimi promluvit, Remy.“

Můj hlas zní tvrději než obvykle, dokonce i mně. „Nejdřív si chci promluvit s tebou.“

Prohrábnu si vlasy až na vaz. Pak s povzdechem spustím ruku, protože mě nenapadají ta správná slova. „Brooke, nemůžu zápasit a zároveň tě hlídat.“

„Remy, měla jsem to pod kontrolou,“ vykřikne.

„Houby jsi měla pod kontrolou!“

Trhne sebou. Sevřu ruce v pěst, tak moc jí chci zabořit ruce do vlasů a přitáhnout si ji k sobě, až mě to pomalu, bolestivě stravuje. Najednou se v jejích očích probudí oheň. „Proč se na mě každý dívá, jako by to byla moje vina? Tys měl zápasit se Škorpiónem!“

Zamračím se. „A ty jsi měla zatraceně zůstat sedět na svým místě!“

„Proč je to tak důležitý? Zápasil jsi celý roky, a já přitom v hledišti nebyla! Proč tak záleží na tom, kde jsem?“ Propaluje mě pohledem, vybízí mě, ať jí řeknu, co k ní cítím. Mě ale nenapadají ta správná slova a to mě kurevsky sere. „Nejsem ani tvoje milenka, Remingtone! Jsem tvůj zaměstnanec.

A za necelé dva měsíce už nebudu ani to. Nebudu pro tebe znamenat už vůbec nic. Nic!“ Bože, tak tohle si myslí?

Ona se domnívá, že jsem se s ní nepomiloval, protože… co? Je pro mě pouhá hračka? Jsem nemocnej a nedokonalej, ale jsem člověk a vím, co chci. Chci. Jenom. Ji.

Na to, abych to s ní podělal, ji chci až moc.

Vydechnu a pak se zeptám: „Kdo byla ta holka, co jsi za ní šla?“ Ztiší hlas, skoro šeptá. „Moje sestra.“

Ticho se protahuje. Dojde mi, že její sestra je očividně jedna ruka s lidmi od Škorpióna. „Co tvoje sestra dělá s jednou ze Škorpiónových goril?“

„Možná se diví, co já dělám s tebou,“ zasměje se hořce.

Já se taky uchechtnu, i když tisíckrát hořčeji než ona. „Já nejsem grázl jako on. Možná jsem magor, ale ten chlap si dává panny k večeři a pak vyzvrátí jejich kosti jako had.“

Brooke začne přecházet po pokoji, tvář má zbrázděnou obavami. Pak zavře smutné oči. „Bože můj.

Vypadala strašně. Strašně,“ zašeptá.

To by stačilo.

To by do prdele stačilo.

Nedovolím, aby Brooke kvůli komukoli takhle trpěla. Ne přede mnou.

Nejsem člověk, který by jen tak stál a kecal, když je potřeba konat.

Mlčky otevřu dveře, ale než odejdu, zadívám se do její nádherné tváře, z které zmizela veškerá

barva. Musím něco říct. Nejsem v tom dobrej, ale snažím se, a tak jí chraplavě řeknu: „Není pravda, že pro mě nic neznamenáš.“

Zavřu za sebou dveře a zamířím k výtahu.

Najít chlapa se štírem vytetovaným na ksichtě nebude těžký.

Navíc zápasníci se vždycky zdržují v hotelech blízko arén Undergroundu.

Sevřu ruce v pěst, pouhou silou vůle potlačuju chuť po krvi. Vyrazím vstupní halou a zamířím ven do noci. Na hotelové příjezdové cestě ale narazím na menší dav.

„Uragán!“ rozkřičí se okamžitě. Skoro mě oslepí blesky.

„Bože můj!“ začne křičet nějaká žena, zatímco se hoteloví zaměstnanci snaží dav usměrnit.

Úspěšně si proderu cestu davem, v kterém mi dobře tucetkrát někdo sáhl na zadek. Hrud se mi sevře, když uslyším: „To je ona! To kvůli ní ho dneska diskvalifikovali!“

Zmateně se otočím a spatřím, jak vzduchem letí něco bílého a zasáhne to Brooke. Hned vzápětí letí další bílá koule.

To mě rozzuří. Zatnu zuby a zamířím zpátky, zatímco ti šílenci házejí na Brooke nějaký svinstvo.

Brooke se sklonila a běží teď k jednomu z hotelových zaměstnanců, který vidí, že se blížím, a něco jí řekne.

Další vejce ji zasáhne do ramene, právě když k ní dorazím. V tu chvíli vím, jak je na tom zatracenej Hulk. Běsním, až skoro zelenám!

„Mrcho!“ křičí na ni lidi. „Děvko!“

Zakryju ji svými zády, jedno vejce mě zasáhne do lopatky. Zvednu ji do náruče a otočím se na ty magory.

„Jenom kvůli týhle ženský pořád bojuju!“ zařvu na ně. Mám vztek. Mám pocit, jako by mě zradili. Okamžitě ztichnou, ale já s nimi ještě neskončil, se sráčema!

„Příště, až budu v ringu, vyhraju jen kvůli ní. Chci, abyste jí vy všichni, kdo jste jí dneska ublížili, přinesli rudou růži a řekli, že je ode mě!“

Za vteřinu jim to dojde. Konečně jim to dojde…

Pískají a tleskají, zatímco ji nesu zpátky dovnitř.

Dýchám nosem, snažím se uklidnit, zatímco Brooke se v mé náruči rozesměje. Oči jí nevěřícně září, když ke mně vzhlédne.

Zmateně se zamračím a tlačítko výtahu stisknu snad desetkrát.

„A to se říká, že fanynky Justina Biebera jsou šílený,“ vydechne. Z ramene jí sundám vaječnou skořápku a chraplavě odpovím: „Za jejich chování se omlouvám. Dneska jsem je zklamal.“

Její smích utichne. Na zátylku mi proplete prsty, vzhlíží ke mně, zatímco ji nesu do kabiny výtahu.

Dva lidi se nakonec rozhodnou s námi nenastoupit a zůstanou před dveřmi.

„Jedete?“ houknu na ně a dál si ji tisknu k sobě. Oba o krok ustoupí. „Ne.“

Takže nahoru jedeme sami. Brooke mi noří ten svůj roztomilý nos do krku. „Děkuju,“ vydechne.

Sevřu ji ještě pevněji. Mám pocit, jako by do mé náruče patřila odjakživa. Nechci ji pustit. Je mi jedno, že smrdíme jak síra; nemohl jsem se dočkat, až ji budu objímat, až ji budu držet v náručí,

a nenapadá mě nic, co bych mohl dělat jiného nebo kde jinde bych byl radši.

Vložím klíč do zámku dveří svého pokoje a vnesu Brooke dovnitř. „Co se to krucinál děje, Reme?“ vybuchne Pete, když ke mně s Rileym vyrazí.

„Vypadněte, chlapi.“ Jednou rukou jim držím dveře otevřený, druhou si tisknu Brooke k hrudi.

Zírají na ni, jako by pro ně mohla rozřešit nějakou záhadu, tak po nich jen houknu: „Dělám si, co chci, je to jasný?“

To jim připomene, že tu jsem taky – a nespouštím z nich oči – a oba se na mě otočí. „Je to jasný, Reme,“ odpoví Riley a vyjde za Petem ven.

„Tak na to kurva nezapomeňte.“ Zabouchnu za nimi dveře a zamknu západku, aby žádný hovado nenarušilo můj společnej čas s Brooke. Pak ji odnesu do koupelny u hlavní ložnice. Obejme mě ještě pevněji, když otevřu dveře sprchového koutu. Jsem rád, že mi chce zůstat na blízku. Jednou paží si ji držím, druhou pustím sprchu.

Voda začne téct. Zuju si boty, pak i její a i s ní v náručí vejdu pod sprchu.

„Tak z tebe ten sajrajt sundáme.“ Stoupne si a já jí zajedu rukama do mokrých vlasů. Voda jí stéká po tváři. Přetáhnu jí šaty přes hlavu. Odhodím je stranou a namydlím si ruce. A pak se jí dívám do očí, zatímco se jí dotýkám.

Kouše se do spodního rtu. Zvednu jí ruce a namydlím ji v podpaží, pak na břiše, mezi nohama, na krku. Mokré triko se mi lepí k hrudníku. Vezmu ho jednou rukou a přetáhnu si ho přes hlavu

a rychle se namydlím.

„Nemůžu uvěřit, že mi tvoje fanynky nadávaly do děvek,“ poznamená a dívá se na mě. Rychle si myju vlasy. „To přežiješ.“

„Musím?“

„Ano, musíš.“

Pak umyju vlasy i jí, probírám se jednotlivými prameny. „Oni mě nenávidí,“ řekne zoufale. „Teď už nebudu moct chodit na tvoje zápasy. Mám strach, že mě tam pokaždé zlynčujou.“

Sundám sprchovou hlavici a natočím ji tak, aby voda spadala Brooke na hlavu. Zavře oči, když jí mýdlo začne stékat po těle.

Dobrý bože. Dobrý bože.

Bradavky jí zvedají látku podprsenky. Růžové a tvrdé. Bílá látka kalhotek jí sotva zakrývá kundičku. Holou jako celé její tělo. Zvednu k ní oči dřív, než je sama otevře a zadívá se na mě. Oválná tvář, růžové rty, tmavé vlhké vlasy, řasy s kapkami vody, zlaté oči, které se na mě dívají tak jako vždycky. Jako by na světě nebylo nic, co by viděla raději. Hrdlo se mi sevře, když jí stáhnu vlhké

vlasy z čela. Srdce mi buší rychleji, než kdy v životě pro koho bilo.

Je tak krásná a tak dokonalá, až mě z toho pálí plíce. Zvednu ruce a tak něžně, jak jen můžu, vezmu její tvář do dlaní a zadívám se jí do očí. Pak se jedním prstem dotknu jejích úst. Odpírá mi svoje rty

a já je chci. Chci je, protože jsou moje. Jsou moje a ona mě ničí. Dívá se na mě těma svýma očima, její vlhké tělo se celé chvěje.

„To se nestane,“ slíbím jí tiše, protože bych radši umřel, než dovolil, aby jí kdokoli ublížil, ať fanoušek, nebo ne.

Cítím, jak se provazce svalů jejího hrdla pohnou, když polkne. „Neměl… neměl jsi to o mně říkat, Remy. Teď si budou myslet, že ty a já… že ty a já…“ Zavrtí hlavou a podívá se na mě.

„Že jsi moje?“ dopovím tiše. Zamrká a rozesměje se.

„Co je tady tak směšnýho?“ zeptám se jí.

Otevřu dveře sprchového koutu, ovinu si ručník kolem boků a sundám tepláky. Pořád se směje, když se narovnám a obalím ji do ručníku. Pak ji zvednu do náruče a odnesu do postele.

Položím ji na matraci. Nevím, jestli jsem za její smích rád, nebo ne. „To je představa, že jsi moje, tak směšná?“ ptám se.

Zalovím pod ručníkem, stáhnu jí kalhotky i podprsenku, pak jí otřu ručníkem celé tělo i vlasy.

„Je představa, že mi patříš, směšná?“ opakuju, zatímco jí osuškou otírám odhalená malá ňadra. „Je směšná, Brooke?“ zopakuju znovu a zadívám se jí do očí.

„Ne!“ vydechne. Smích odezní, jen nadzvedne boky, aby mi pomohla s osoušením. Otřu jí nohy, a když dojdu ke koleni s tou malou jizvou, zpomalím, abych si ji prohlédl. Nikdy jsem ženu nechtěl

políbit jinam než na rty nebo mezi nohy, ale teď odolávám nutkání políbit ji na to zraněné koleno.

Po vlasech mě pohladí třesoucí se ruka. Slyším, jak šeptá: „Patřil jsi někdy někomu?“

Zvednu k ní oči. Zorničky má ve tmě černé. Žárlím při pomyšlení, že ji přede mnou měl někdo jiný.

Hruď se mi svírá. Vezmu její tvář do dlaně a zadívám se jí do očí. „Ne. A ty?“ Opře se do mé dlaně a zašeptá: „Nikdy jsem nechtěla.“

„To ani já.“

Díváme se na sebe a vzduch mezi námi jiskří. Potřebuje mě. A já kurva potřebuju ji.

Pohladím ji po tváři palcem, hledám ta správná slova. „Dokud jsem v Seattlu nezahlédl krásnou ženu se zlatýma očima a růžovými rty… Tehdy mě napadlo, jestli by mi právě ona mohla porozumět…“

Hruď se jí stáhne. Skloním se a nadechnu se její vůně. Vytáhnu ručník tak, aby ji celou zakrýval, jinak bych se neudržel a vzal si to tělo svých snů, pomiloval se s ženou svého života a dovolil jí, aby mě nechala daleko za sebou zničeného, až si uvědomí, kdo jsem, co jsem a co se mnou je.

Při té myšlence mi hlas zhrubne. „Chci ti toho tolik říct, Brooke, ale nemůžu najít ta správná slova.“ Opřu se čelem o její, zhluboka se nadechnu a nosem se otřu o její nos.

„S tebou jako bych to nebyl já.“ Krátce ji políbím, pak se odtáhnu a zadívám se jí do očí. „Chci ti zahrát tisíc různých písní… abys pochopila, co… co cítím.“

Zachvěje se, když ji pohladím ukazovákem po horním rtu a poté i po spodním. Tiše zasténá. Držím její tvář v dlaních a přitisknu rty na její. Vsaju do úst její jazyk.

Zasténá a zaboří mi nehty do ramen. Zalapá po dechu. „Proč si mě nevezmeš, Remingtone?“ Vzdychnu a přitisknu si ji blíž. „Protože tě chci až moc.“

Zaútočím na její jazyk. Skloním se k ní, cítím, jak se ke mně tiskne její tělo, její prsa, její břicho i nohy.

Zalapá po dechu, když si ji přitáhnu ještě blíž a vezmu si její ústa.

„Já tě ale chci… a jsem chráněná,“ prosí. „Vím, že jsi zdravý. Každou chvíli chodíš na testy a já…“

Vrcholky jejích prsou se třou o mou hruď. Chvěje se. Zvedne boky, mlčky mě tak prosí, abych mezi ně pronikl a vzal si, co chci. Po čem toužím. Sakra.

„Chci tě ve své posteli. Chci tě líbat, držet tě,“ řeknu jí chraplavě.

Sevře moje ramena, zašeptá mi do rtů: „Už to nevydržím. Prosím, miluj se se mnou…“

Umlčím ji svými ústy, miluju se s ní jazykem. Pootočím se tak, že se můj penis tře o její bok… a na stehně cítím její kundičku.

Je vlhká.

Vlhká jako samo nebe.

Chci ji. Nemůžu ji přestat líbat a lehce kousat. Beru jí vlasy do dlaní, zatímco mě hladí po pažích a tře se o mé stehno. Tiše sténá a mně se žaludek svírá touhou. Otírá se o mě boky, opětuje mé polibky.

A pak se náhle neovladatelně rozechvěje.

Na moment ji přestanu líbat – a pak si uvědomím, co se děje. Sám už skoro budu, když ucítím její vyvrcholení. Položím jí ruku na záda a zvednu nohu, aby se na ní povozila; aby se její klitoris třel ještě silněji. Vezmu si její ústa a propletu jazyk s jejím.

Ty zvuky, které při vyvrcholení vydává… To, jak se ke mně tiskne svým tělem…

Hruď se mi sevře něhou. Zastrčím jí vlasy za ucho a zadívám se do zrůžovělé tváře a zářivých očí.

„Bylo to alespoň z poloviny tak příjemné, jak to vypadalo?“ zeptám se a pohladím ji prstem po tváři. Přitáhne si ručník k sobě. Odmítne se na mě i podívat. „Buď si jistý, že se to už nebude opakovat,“

zašeptá.

Bože, miluju ji. Miluju, jak je drzá a jak se vzteká. Miluju, jak se přede mnou stydí. Baví mě, že se stydí, když se právě udělala tak, jak se mnou ještě žádná jiná nevyvrcholila. Skloním se, abych ji

políbil na ucho. Hlas mám ochraptělý. „Postarám se o to, aby se to opakovalo.“

„S tím nepočítej. Kdybych chtěla jenom orgasmus, zařídila bych si ho sama i bez toho, aby to viděl kdokoli jiný.“ S ručníkem přitisknutým k hrudi se posadí a zeptá se: „Můžu si půjčit nějakou tvoji pitomou košili?“

Je tak roztomilá, když se vzteká. Musím se usmát. Zajdu ke skříni a vytáhnu jedno ze svých obyčejných černých trik.

Pořád se mračí, když se k ní vrátím. „Tohle stačí?“ zeptám se. Jsem jako posedlej, chci, aby nosila moje oblečení.

Pořád vypadá, že se stydí a je jí trapně kvůli tomu, co se tu stalo. Nechci, aby se cítila nepříjemně.

„Pojď se se mnou najíst,“ navrhnu a jsem rád, když se zvedne z postele a jde za mnou do kuchyně.

„Tak se podíváme, co tu Diana nechala,“ řekne, když sundá poklop z talíře. Usměje se. „Vajíčka.

Dneska je asi měli ve slevě.“

Taky se musím usmát. Zadívám se na její rty. Chci je víc než ta vajíčka, víc než cokoli jinýho v týhle kuchyni. Pozoruju ji, jestli neodejde. Vytáhnu ze šuplíku dvě vidličky a vrátím se k ní.

„Podělíme se.“ Protože ji chci krmit.

„Ne,“ odmítne a zvedne ruce do vzduchu. „Já už měla pro dnešek vajíček víc než dost. Dobrou chuť.“

Položím vidličku na stůl a jdu za ní ke dveřím, chytím ji za zápěstí dřív, než stihne odejít, a řeknu jen: „Zůstaň.“

Zadrží dech, zvedne ke mně oči.

„Zůstanu,“ zašeptá odhodlaně, „pokud se se mnou pomiluješ.“

Dívá se na mě a já jí pohled oplácím a uvnitř bojuju sám se sebou. Chci ji. Sakra, chci ji víc než co jinýho. Musí to vědět. Nemůžu to s ní podělat jen proto, že jsem nadrženější než puberťák.

Nepodělám to kvůli svýmu ptákovi.

Ztěžka povzdechnu, podržím jí dveře a ustoupím jenom tak, aby se kolem mě musela při odchodu otřít. Každý sval mého těla vnímá, když kolem mě prochází… A pak se dívám, jak jde chodbou, před očima vidím svý zatracený triko… a koule mám sakra modrý.

Po večeři si musím dát další sprchu, tentokrát studenou, a když dávám naše oblečení do sušičky, přistihnu se, že čichám k jejím mokrým šatům, mokré podprsence i k jejím mokrým, tak zatraceně rozkošným bílým kalhotkám.

Celý hodiny si pak představuju, jak vrazím k ní do pokoje a přinutím ji, aby se sem vrátila. Představuju si, jak ji svlékám, miluju se s ní, líbám ji a hladím celou noc až do východu slunce. A pak si představuju, jak se asi zatváří, až jí řeknu, že jsem bipolární.

11

Minulost

AUSTIN

Mám pocit, že dneska někoho zavraždím.

Někoho s kudrnatými vlasy a hnědýma očima. V podělaným černým kvádru, za který jsem zaplatil.

V kravatě, za kterou jsem zaplatil. S úsměvem na ksichtě, za kterej brzo zaplatí.

Pete a Riley jsou moji bratři. Kvůli nim bych i zabil.

Ale Brooke mě drží zpátky a já nemůžu snést, jak se na ně usmívá, když chci, aby se usmívala na mě.

Slyším, jak spolu vtipkujou. Smějou se u snídaně. U oběda. U večeře.

A teď tu mlátím do hrušky a v žaludku se mi kroutí vztek, když vidím, jak Pete vychází z domu – mého domu – spolu s Brooke a jdou ke mně. Austin znamená pro mou vyrovnanost zkoušku. Cítím, jak mě tu každá vteřina mýho života dusí a v hlavě se mi kolečka roztáčejí vzpomínkami, jež jsou příliš mlhavé, než abych ty okamžiky viděl jasně, a zároveň příliš bolestivé, než abych zapomněl.

Tenhle dům jsem koupil, abych se sblížil s rodiči, kteří mě jako malého opustili. Nic ode mě nechtěli, ale mně jako hladovýmu čoklovi chvíli trvalo, než jsem pochopil, že mi žádnou kost nehodí. Ale stejně jsem se sem pořád znovu a znovu vracel a čekal, že se třeba rozmyslí.

A teď se cejtím úplně stejně hladově, jako když jsem čekal na tu kost, když vidím, jak se ke mně Brooke s Petem blíží.

Ne. Víc než hladově. Jsem vybuzenej tou neustávající touhou po ní a mám co dělat, abych se ovládal. Takže když ji Pete chytne za loket, něco jí zašeptá a ona mu odpoví, do žaludku mě jako pěst udeří žárlivost.

Jo, rozhodně někoho zavraždím.

„Hej, Brooke, možná bys ho měla jít protáhnout. Není v nejlepší formě. Trenér si myslí, že má ztuhlou spodní část zad,“ zavolá na ni Riley ode dveří stodoly.

Zamíří ke mně a já se zamračím a začnu bušit do hrušky ještě silněji. Buchbuchbuchbuch.

„Trenérovi se nelíbí tvoje kondice. Riley si myslí, že bych ti s tím mohla pomoct,“ řekne mi a dál se dívá, jak mlátím do pytle.

A já nepřestávám, protože jsem na ni zatraceně naštvanej. Patří mně.

Chci se s ní milovat, chci, aby na mně byla závislá, tak jak jen může být někdo na čemkoli závislej.

Možná že když jí potom o sobě povím pravdu, neodejde.

„Remy?“ ozve se znovu.

Otočím se tak, aby mě pohled na ni nemohl rozptylovat, a oči upírám na ten pytel. Skoro lítá, jak do něj pořád mlátím.

„Dovolíš mi, abych tě protáhla?“

Znovu se pootočím a obě pěsti zabořím do středu pytle. Pak si všimnu, že odhodila obinadlo na zem.

„Odpovíš mi, Remy?“

Dotkne se mých zad. Jako by mnou projela elektřina. Ztuhnu, skloním hlavu a vztekle přemýšlím, jestli ten výboj cítil i Pete, když se ho dotkla. Pak se prudce otočím a hodím rukavice na zem.

„Líbí se ti?“ zavrčím.

Zatváří se nechápavě, tak se natáhnu a dotknu se ovázanou rukou přesně toho místa, kde se jí před chvílí dotýkal Pete. „Líbí se ti, když se tě dotýká?“

Prosím, odpověz mi ne. Prosím, odpověz ne.

Pro to, jak mě mučí, neexistuje pojmenování. Snažím se ji před sebou chránit. Snažím se chránit sám sebe… před tím, z čeho by se mohla stát největší katastrofa mýho života.

„Nemáš na mě žádné právo,“ odpoví naštvaně.

Stisknu ji pevněji, zavrčím: „Tys mi to právo dala, když ses mi udělala o nohu.“

„Přesto ti ještě nepatřím,“ odsekne. Tváře má rudé vztekem. „Možná se bojíš, že jsem mimo tvou ligu?“

„Položil jsem ti otázku a čekám odpověď. Tak do prdele líbí se ti, když se tě dotýkají jiní chlapi?“ Začínám být čím dál víc naštvanej.

„Ne, ty blbečku. Líbí se mi, když se mě dotýkáš ty!“ vykřikne. Tohle mě uklidní.

Uklidní mě to tak moc, že se led v mých žilách okamžitě promění v lávu. Zabořím jí palec do ohbí lokte. Chraplavě se jí zeptám: „Jak moc se ti líbí, když se tě dotýkám?“

„Víc, než bych chtěla.“

Zuří, ale teď už alespoň vím proč.

Protože tím, že spolu nejsme, se navzájem ničíme. Chci s tím skoncovat. „Chceš to dost na to, abys mi dovolila držet tě dnes v noci v náručí?“ zeptám se stroze.

„Chci to dost na to, abych ti dovolila se se mnou milovat.“

„Ne. Milovat ne.“ Sakra, nejen že jsem z ní pořád tvrdej. Kvůli ní mám tvrdej i život. „Chci se tě jenom dotýkat. V posteli. Dnes v noci. Ty a já. Rád bych tě znovu přivedl k vrcholu.“

Mlčky mě pozoruje, chvíli mám pocit, že můj návrh zvažuje.

Ještě nikdy v životě jsem neviděl jinou ženu vyvrcholit tak jako ji. Protože je moje – a je zatraceně tvrdohlavá. Sakra!

„Podívej, nevím, na co čekáš, ale se mnou si pohrávat nebudeš,“ vyhrkne nakonec a začne se ode mě odtahovat.

Přitáhnu si ji k sobě, hlas mám sevřený frustrací. „Ty pro mě nejsi žádná hra. Ale potřebuju to udělat po svém. Po svém.“ Než se stihnu zastavit, zabořím nos do jejího krku a nasaju její vůni. Jazykem ji olíznu po krku až k uchu. Zavrčím, zvednu jí bradu a přinutím ji, aby se mi podívala do očí. Mlčky ji žádám, aby to pochopila. „Jdu na to pomalu kvůli tobě. Ne kvůli sobě.“

Zavrtí hlavou, jako by mi nevěřila. „Tohle už jsem slyšela tolikrát, že mě to přestává bavit. Tak co kdybych tě jenom protáhla.“ Obejde mě, ale její dotyky mi jen připomínají, co chci a co mi ona nechce dát.

Vytrhnu se jí. „Neobtěžuj se. Jdi si protáhnout Petea.“ Otřu se ručníkem, ignoruju boxerské rukavice a začnu do hrušky mlátit holými pěstmi.

Buch. Buch. Buch.

„Nechce mě,“ slyším, jak říká Rileymu, když kolem něj prochází. Zatnu zuby a začnu do pytle bušit ještě silněji.

Diváci v Austinu mě milují tisíckrát víc, než mě kdy milovali mí rodiče. Je to moje město. Tady jsem vyrostl. Tady lidi skandují moje jméno a křičí, jak moc mě zbožňují.

Nepřijde mi to ale skutečné. Nepřijde mi to tu jako domov. Ani ring už mi není domovem.

V poslední době se cítím jako bezdomovec. V hrudi mám díru a bez ohledu na to, jak nemilosrdně se biju, jak namáhavě trénuju, nechce zmizet.

V celé aréně vidím cedule. Ženy ječí moje jméno. A přesto chci, aby moje jméno křičela jenom Brooke. To ona ale nikdy neudělá.

Solidním knock-outem složím k zemi posledního soupeře a řev, který následuje, mě téměř ohluší.

„Vítěz dnešního večera, Remingtoooooon Tate, váš URAGÁN!“ oznamuje moderátor.

Jsem splavenej potem, tělo mám jako v ohni vyčerpáním. Na znamení vítězství mi zvednou paži nad hlavu a já se ohlédnu, jestli se dívá. Dívá se.

Usměju se a ukážu na ni. Celá řada se zadívá tím směrem. S ještě větším úsměvem pak sleduju, jak se k ní blíží dívka s rudou růží. Brooke nevěřícně vytřeští oči. Hruď se mi dme radostí, když ji brzy zaplaví moji fanoušci a každý z nich jí nese růži.

Vypadá zaraženě a s výrazem naprostého šoku od nich květiny přebírá.

Cestou domů se celá třese. Já jsem taky vybuzenej. Dneska večer už moje polibky neodmítne.

„Byls parádní, Reme!“ chválí mě v autě Pete. „Chlape, tohle byla boží noc.“

„Výborná práce, synku,“ přidá se trenér, hlas má zhrublý hrdostí. „Ani na chvíli jsi nezaváhal. Ani na chvíli jsi nepolevil. Dokonce i Brooke je z dneška nadšená, co, Brooke?“

Ticho.

Brooke mlčí, ani se na mě nepodívá, jen si v klíně drží záplavu růží. Mých růží. A přesto ke mně nezvedne oči.

„Naprosto jsi je dostal,“ pokračuje Riley.

Přestal jsem je poslouchat. Jediný, co slyším, je ticho, které se nese od Brooke. Sedí naproti mně, náruč plnou růží, a celou dobu mě do prdele ignoruje! Sžírá mě frustrace. Copak ženy nemají rády růže? Zatíná čelist a ani se na mě nepodívá a to mě mate tak, že si chci vyrvat vlasy.

Krev se mi v žilách vaří, když vejdu do svého pokoje a zamířím do sprchy, pustím studenou vodu a jen pod ní stojím. Oči mám zavřené a vzpomínám, jak tam stála a dívala se, jak jí jeden člověk

za druhým podával růže. Vypadala tak překvapeně. Byla ale ráda? Zdála se šťastná? Takhle jsem to neplánoval. Chtěl jsem ji dneska v noci ve svý zatracený posteli. Chtěl jsem vidět, jak na mě upírá svoje oči ve chvíli, kdy do ní proniknu a přinutím ji několikrát vyvrcholit a vydechnout moje jméno. Remingtone…

Ještě pořád se třesu frustrací, když vystoupím ze sprchy a vezmu ručník. Pak ale uslyším, jak bouchly dveře ložnice.

Okamžitě zpozorním. Každá buňka mýho těla si uvědomuje, že je tu. Ona. Moje Brooke Dumasová.

Pustím ručník.

Stojí v mojí ložnici a dívá se přímo na mě – a i po studené sprše mi penis okamžitě ztvrdne.

Sklopí zrak a tváře jí zrudnou. Vykročí ke mně, ve zlatých očích vidím vztek a bolest. Několikrát mě uhodí do hrudi a bolest, která se jí ozývá v hlasu, mě hluboko zasáhne.

„Proč ses mě ani nedotkl? Proč mě sakra nechceš? Jsem moc tlustá? Moc plochá? Dělá ti snad nějakou zvrácenou radost mučit mě k nepříčetnosti, nebo jsi jenom úplně obyčejně zlej? Pokud to nevíš, tak jsem se s tebou chtěla vyspat od chvíle, kdy jsem poprvý přišla do toho tvýho zatracenýho pokoje, a namísto toho odešla s nabídkou práce!“

Zareaguju instinktivně. Přitáhnu si ji k sobě a paže jí uvězním podél těla. „Proč se se mnou chceš vyspat? Abys zažila trochu dobrodružství? Tohle pro tebe znamenám? Jsem zasraná jednorázovka? Tohle jsem do prdele pro každou ženskou, nechci, abych tím byl i pro tebe. Pro tebe chci zatraceně znamenat celej ŽIVOT! Je to jasný? Jestli se s tebou mám vyspat, chci vědět, že mi patříš. Že jsi moje. Že to mezi náma je skutečný. Chci, aby ses dala mně – ne Uragánovi!“

„Nikdy nebudu tvoje, když si mě nevezmeš,“ odsekne. „Chceš mě? Tady jsem. Ty parchante, copak nevidíš, jak moc tě chci?“

„Neznáš mě. Nevíš o mně zhola nic.“

„Tak mi to řekni! Myslíš snad, že když mi řekneš, co podle tebe nemám vědět, odejdu?“

„Já si to nemyslím, já to vím.“ Vezmu jí obličej do dlaní a žaludek se mi bolestivě stáhne, když se jí zadívám do hladových, zoufalých zlatavých očí. „Odejdeš vteřinu potom, co se to dozvíš, a nic mi nenecháš – a já tě přitom chci víc, než co jsem kdy ve svým životě chtěl. Jsi to jediné, na co myslím, jediná, o kom se mi zdá. Jednou jsem nahoře, jednou dole a jenom kvůli tobě. Nemůžu spát, nemůžu myslet, nedokážu se soustředit, protože chci být pro tebe tím ‚jediným‘. A přitom vím, že jakmile pochopíš, jaký doopravdy jsem, budeš toho litovat!“

„Jak bych toho mohla litovat? Viděl ses? Viděl jsi, co mi provádíš? Stačilo, abys pískl, ty zatracenej idiote! Nejdřív mě vzrušíš tak, že to skoro bolí, a pak s tím nic neuděláš!“

„Protože jsem do hajzlu bipolární! Jsem šílený. Násilnický. Trpím depresemi. Jsem časovaná bomba, a jestli to při mým příštím záchvatu někdo z mých lidí podělá, pak další, komu ublížím, můžeš být do prdele ty. Snažil jsem se ovládat, abych měl u tebe alespoň šanci. Tahle zkurvená nemoc mi vzala všechno. Všechno. Moji kariéru. Moji rodinu. Mý podělaný přátele. A jestli mi vezme i tebe, nevím, co kurva udělám, ale vím, že až deprese udeří příště, možná se zabiju!“

Ve tváři se jí zračí šok. Přinutím se ji pustit.

Bože, proč jsem to udělal? Proč jsem jí to řekl takhle? Jako bych byl totálně v hajzlu. Myslel jsem, že jednoho dne se sbalí a zabouchne za sebou dveře. Teď už můžu počítat vteřiny. Nervy mám napjaté k prasknutí. Nespal jsem a to, co jsem jí právě řekl, není ani polovina celé pravdy. Hruď se mi svírá. Natáhnu si kalhoty od pyžama, ze skříně pak vytáhnu triko.

Vidím, jak se snaží vyrovnat s tím slovem.

Bipolární. Maniodepresivní. Zkurvenej šílenec a magor.

Dám jí čas to zpracovat. Svírám pěst, triko pořád v ní. Dívám se, jak s tím zápasí, a mám pocit, jako by mi měl v hrudi co chvíli vybuchnout granát. Právě jsem všechny svoje plány, jak na to půjdu pomalu a dokážu jí, že za to stojím, poslal do horoucích pekel. Dával jsem si načas. Postupoval jsem krok po kroku. Možná jsem ani nechtěl, aby to věděla. Chtěl jsem předstírat, že to nikdy ani nemusí zjistit. Že s ní bych mohl být normální. Celej život jsem se snažil, aby ta nemoc neurčovala, kdo jsem, i když celé roky byla to jediný, čím jsem byl.

Nikdo mi neřekl, že jsem zápasník. Že bych mohl být přítelem, synem, kamarádem. Mně lékaři celé roky říkali jenom to, že jsem bipolární.

A teď to ví. Ví, co jsem – a právě jsem ji ztratil. Dřív, než jsem ji získal.

Pořád se snažím vyrovnat s tím, že už se mnou nebude chtít nic mít, pak si ale začne rozepínat jeden po druhém knoflíky košile. Nejdřív si myslím, že si se mnou můj mozek jenom pohrává. Jeden knoflík se rozepne, pak druhej a postupně odhalují tu hebkou opálenou kůži… a pořád víc a víc kůže. Tep se mi zrychlí, hrdlo se mi začne svírat, jak se snažím tomu nutkání odolat. Někdo promluví, nejspíš jsem to já. Nechápu to. Nevěřím tomu. Nemůžu tomu uvěřit a ona udělá nejlíp, když odejde, než to udělám já.

„Ber, nebo nech být,“ varuju ji. „Neberu léky. Utlumují mě a já chci život prožít naplno.“ Přikývne.

Hruď se mi sevře tam, kde mám srdce. Její prsty dál rozepínají jeden knoflík za druhým.

„Svlékni se, Remy.“

Rozepne poslední knoflíček a košile se rozevře. Moje prsty sebou cuknou tak, že triko, které držím, spadne na zem.

Je tak krásná. Mé oči se opájejí pohledem na její košili a hebkou kůži, kterou právě odhalila. Pořád nemůžu uvěřit, že se mnou chce být někdo tak krásnej a dokonalej. „Nemáš tušení, co po mně chceš.“ Hlas mám staženej a ani nevím, proč jsem tak naštvanej. Nejspíš proto, že jsem bipolární, a právě teď

mě nic nedokáže přesvědčit, že jsem pro ni dost dobrej.

„Chci jenom tebe,“ vydechne.

„Nedovolím ti odejít.“

Dívá se mi do očí a srdce mi buší tak, až mi tepají spánky a sotva ji slyším. „Možná to ani nechci.“

Teď už mi srdce burácí tak, až se bojím, že mi zláme žebra. „Sakra, potřebuju jistotu. Nedovolím ti odejít, na to rovnou zapomeň, a přitom vím, že jednoho dne mě budeš chtít opustit. Život se mnou bude těžký a dřív nebo později mě budeš mít dost.“

Odhodí košili na zem a stáhne si sukni z boků. Stojí přede mnou jen v podprsence a kalhotkách, hruď se jí zvedá, v jejích hlubokých očích nevidím konce. „Tebe nikdy nebudu mít dost. Nikdy.“

Nikdy v životě jsem nic takovýho nezažil. Takovou touhu. Chci ji. Miluju ji. Ovládá mě tolik emocí, jaké jsem ještě nikdy v životě necítil.

Tají dech, já naopak dýchám tak ztěžka, až se ozvěny mých nádechů odrážejí od stěn. Potřebuju ji držet. Sbalím ruce v pěst. „Tak sem pojď.“

Dívá se na mě skoro bezradně. Čekám, srdce mi naráží do žeber a dívám se na ni v tom spodním prádle. Je to ta nejsvůdnější, nejrajcovnější ženská, jakou jsem kdy viděl. Tělo má štíhlé a pevné, ale

s křivkami. Skrze podprsenku se jí zvedají bradavky. Když ke mně vykročí, ztuhnu. Zrychlí se jí dech. V ústech mi vyschne a myslím pouze na to, jak ji chci ochutnat. Jak moc ji chci sát.

Zastaví se na krok ode mě. Natáhnu ruku a zapletu prsty do jejích vlasů. Zvrátím jí hlavu a zabořím nos do jejího krku. Voní tak žensky, chvěje se a taky nasává mou vůni. Olíznu jí krk a pevně ji obejmu. „Moje.“

„Ano, ano, ano, Remingtone. Ano.“ Zaboří mi ruce do vlasů. Vdechuju její vůni jako šílenec.

Uchopím její tvář a přejedu jí jazykem po krku, po čelisti, po rtech.

Hladově je otevřu a proniknu do nich jazykem. Slastně vydechne. Naše jazyky se propletou. Bože, rozplývá se přede mnou a já pro ni hořím. Hořím tak, že mi nervy praskají jako ohňostroj. Svlíknu se z kalhot a sundám jí podprsenku. Podeberu ňadro a olíznu vrcholek, rukou vklouznu pod její kalhotky… a pak už ji cítím v dlani. Horká, vlhká. Moje.

„Řekni, že jsi vlhká kvůli mně,“ přikážu jí chraplavě a špičkou prstu do ní proniknu.

„Jsem vlhká kvůli tobě,“ zalapá po dechu, pak mě políbí na spánek a čelist. Jedním tahem jí strhnu kalhotky.

Vytřeští oči čirým vzrušením. Zvednu ji a otočím se, přirazím ji zády na zeď. Její nohy mě okamžitě ovinou. Přitisknu se ptákem ke vstupu do jejího těla a zvednu jí ruce nad hlavu.

„Jsi moje?“ chci vědět. Jednou rukou sklouznu mezi naše těla a prostředníkem do ní proniknu.

„Jsem tvoje.“

Ta slova mě zasáhnou. Laskám ji prstem. „Chceš mě v sobě?“

V jejích očích vidím touhu. Rty má rudé a vlhké. „Chci tě všude. Na sobě. V sobě.“

Snažím se ovládat, i když do ní pomalu, zlehka pronikám. Pomalu, abych jí neublížil. Chci jí přinést jenom rozkoš. Sténá. Chci se odtáhnout, ona mě ale drží, sama pohne boky tak, až mě do sebe přijme celého. Obestoupí mě její teplo.

Šílím touhou. Vezmu do ruky její ňadra, jazykem jí proniknu do úst. Saje mě, opájí se mnou.

Hoduju na její bradě, tvářích i hrdle. Pak skloním hlavu a vezmu do úst vrcholek prsu.

„Remy,“ sténá a drží se mě kolem krku. Pevnými stehny svírá moje boky. Třesu se rozkoší.

„Remy…,“ prosí a vlní boky. „Prosím, prosím… pohni se.“

Zavrčím. Snažím se nemyslet na to, jak příjemná je na dotek, abych to ještě chvíli vydržel, ale ona to tolik chce… Sakra, chci to víc, než chci žít. Pomalu vystoupím z toho vlhkého nádherného tepla

a pak znovu přirazím. Oba zasténáme rozkoší. Sevře se kolem mě. Každou chvíli vybuchnu. Stojí mě veškerý úsilí, abych znovu opustil její teplo a zas přirazil. A když se tak stane, zasténám a opřu se čelem o její. Zoufale ji líbám. Vydechuju její jméno, svírám její boky, zatímco do ní pronikám tak

hluboko, až jsem v ní úplně celej. Jsem tak vybuzenej tím rytmem, že nakonec vyvrcholím. A ona se mnou. Chvějeme se a navzájem na sobě visíme. Líbá mě na krku, naše těla stále propojená. A když se konečně uvolním, jen tiše vydechnu.

Pořád jsem tvrdej jako skála a ona je stále vlhká jako samo nebe. Vezmu ji za zadek a nesu

k posteli. Objímá mě nohama kolem boků a já jsem pořád v ní. Opatrně ji položím, dám jí pod hlavu polštář a začnu se pohybovat.

Nejdřív ji zkouším, jdu na to pomalu, mlčky se tak ptám: Chceš víc?

Odpoví mi tichým zasténáním, nehty mi zaboří do zad, vzpíná se pode mnou. Zosobněnej vlhkej sen. Napuchlé rty. Zlaté oči. Červené tváře. Tmavé vlasy. Lapá po dechu. Proniknu jí jazykem do úst.

„Chtěla jsi mě,“ zašeptám a, bože, vidím v jejích očích, jak moc je to pravda. „Tady jsem.“ Tentokrát si ji vezmu tvrději. Nořím se do ní tak, až se každá buňka jejího těla otřásá mými přírazy.

A ona ví, že teď jsem jenom její. Přijímá mě, a když vyvrcholí, vypadá tak sexy. Odtáhnu se, třu vlhký penis o její stehna, její břicho. Stisknu k sobě její ňadra, ochutnám její krk, vlhký a lepkavý.

„Tolik jsem se tě chtěl dotýkat, jiskro moje.“

Zbožňuju, že se jí líbí, když si hraju s jejími bradavkami. Zbožňuju, jak jsou růžové, pevné a drobné a jak reagují. Štípnu je, až zrudnou. Popadnu ji za boky a znovu si ji vezmu. Hluboko, tvrdě. Zabořím jí prsty do boků. Je tak hladová a těsná, sténá moje jméno. „Remingtone…“

Beru si ji – a ona mi bez protestů dává vše, co chci. Chce, abych si ji podrobil. Chce být jen moje. A ona je moje. Je. Moje.

Lapá po dechu. „Prosím, bože můj, jsi tak tvrdý. Je to tak příjemný.“

A já jí říkám, jak „sladká a vlhká“ je. Chytne mě za zadek a přitáhne si mě k sobě, svíjí se pode mnou. Nemůžu odolat, zbožňuju, jak mě zalévá její vlhkost. Při vyvrcholení tiše vykřikne a já zasténám. Tělo mám jako v křeči.

Zhroutíme se na postel a ona mě obejme a přitáhne si mě blíž, políbí mě na bradavku. Otočíme se, abych ležel na zádech a ona na mně, její hebké bříško proti mému pevnému břichu.

Cítím se jako zatracenej král. Tebe se nikdy nenabažím. Nikdy…

Je první žena, do které jsem kdy vyvrcholil. Dovolila mi to. Pro mě to znamená totéž, jako by mi řekla: Jsi jenom můj.

Jo, cítím se zatraceně fantasticky. Chci ji vykoupat ve svý vůni, aby každej centimetr jejího těla voněl jako zatracenej Remington Tate, její chlap.

Posunu ji tak, aby spočívala břichem proti mému, žaludek na žaludek. Laskám jí ucho, hladím ji po tom sexy zadečku. „Voníš po mně.“

„Hmmm,“ líně zavrní.

Otřu se nosem o její spánek a stisknu jí zadek. Zní ospale, ale já jsem jako nabitej energií. „Co to

hmmm znamená?“

„Tys to řekl první,“ opáčí drze a já v jejím hlasu slyším smích.

Přelítnu pohledem její tvář zakrytou tmou a tiše odpovím: „Znamená to, že bych si tě nejradši dal k obědu. Tvoje malé bicepsy. Tvoje malé tricepsy.“ Políbím ji na sladké rty. „Teď ty.“

Nadzvedne se, vezme mě za ruku a roztáhne mou dlaň na svém břiše. Pod rukou ucítím vlhko.

„Znamená to, že se tenhle týden nebudu sprchovat, abych voněla jako ty.“

Bože, tohle může říct jenom žena, která je skutečně moje. Se zasténáním se pootočím, abychom na sebe viděli, vklouznu rukou mezi její nohy a vrátím svoje sperma do jejího těla.

„Jsi ulepená?“ zeptám se a skloním hlavu. Jazykem jí přejedu po rameni, prstem proniknu do jejího těla. „Chceš, abych tě omyl?“ navrhnu tiše.

Brooke se téměř nepostřehnutelně zachvěje, ale ne natolik nepostřehnutelně, abych nepoznal, že se chce posunout blíž ke mně, k mým rtům, mému tělu, mým rukám. A já to zatraceně zbožňuju. „Ne,“ vydechne a maličko rozevře nohy. „Chci to znovu.“

Chci, aby okusila naši chuť, tak jí přetřu vlhký prst o rty a pak jím proniknu do jejích úst.

„Chtěl jsem tě od chvíle, kdy jsem tě poprvý uviděl,“ přiznám jí ochraptěle a dívám se, jak můj prst saje.

„To i já.“

Její přiznání mě zasáhne. Vložím jí do pusy druhý vlhký prst a dívám se, jak zavírá svoje zlatavé oči a saje naši chuť. Když zasténá, znovu mi ztvrdne.

„Máš ráda moji chuť?“ zeptám se.

„Hmm. Odteď už nebudu chtít nic jiného.“ Zlehka mě kousne do prstů a to mi už naplno stojí.

„Budu tě chtít jako zákusek po každé večeři,“ pokračuje. Jsem tvrdej, až to skoro bolí, a ty jiskřičky v jejích očích mě přivádějí k šílenství. „A možná i před snídaní. A po obědě. A k odpolednímu čaji.“

Zasténám. Už to nezvládám. Odhodlaně sklouznu mezi její rozevřené nohy a ochutnám ji. Vyklene se, jako by se mi nabízela. Chytnu ji za zadek, abych si ji zvedl k ústům. Chutná tak opojně. Je tak sladká. Jsem kurevsky nadrženej, žízním po ní.

„Chci… se udělat… na každým centimetru tvýho těla…,“ šeptám mezi jednotlivými pohyby jazyka.

Saju ji. Se zavřenýma očima ji vychutnávám. Pak se zvednu a znovu přitisknu špičku svý erekce ke vstupu do jejího těla.

Chytne mě za hlavu a mlčky se ke mně zvedne, přitiskne své rty na moje. „Udělej se, kde jen chceš.

Ve mně, na mně, do mé ruky, do mých úst.“

Sevře mě v ruce. Ten dotek je tak neočekávanej, tak sladkej a smělej. Něžně mě hladí a svírá. Znovu vyvrcholím a moje semeno se jí rozlije po ruce až k zápěstí. Převalí mě na záda a vyskočí na mě, dosedne a já sténám rozkoší a zvrátím hlavu. Chytnu ji za boky, nadzvednu ji a prudce ji na sebe dosadím.

Po chvíli se s výkřikem rozechvěje, zvrátí hlavu a vyvrcholí. Celá vláčná se zhroutí na mou hruď.

Zůstanu v ní, ztěžka oddechuju, hladím ji po zádech až k zadku, pod dlaní cítím její obratle.

Ležíme tak celé hodiny. Je zesláblá, ale já jsem vybuzenej z toho, že jsem tu s ní. Nemůžu ji přestat hladit. Dotýkám se jejích kolenou, jejího zadečku, jejích vlasů.

„Když ti tehdy píchli sedativa…,“ zeptá se o několik hodin později ospale. „To jsi měl záchvat?“ Hladí mě po břiše, ale navzdory jejímu doteku ztuhnu.

„Můžeme si o tom promluvit?“ požádá mě.

Zavřu oči. Nepřestává mě hladit. Ještě nikdo mě nikdy nehladil, pokud nešlo o předehru. Nikdy jsem to nedovolil. Když bylo s těmi ženami po všem, bylo po všem. Jako při zápasu. Ale ona se mě dotýká a mně se to moc líbí. Držím ji za krk, aby se ode mě nemohla odtáhnout.

„Možná by sis o tom měla promluvit spíš s Petem,“ zašeptám.

„Co kdyby sis o tom se mnou popovídal ty, Remingtone?“

Kurva. Posadím se, spustím nohy z postele a protřu si obličej. „Problém je, že si obvykle nepamatuju, co při těch záchvatech dělám.“

Zvednu se na nohy. Nerad o tom mluvím. Není mi to příjemný. Nepamatuju si to a ani to nemůžu pořádně ovlivnit. Co jí na to mám asi říct? Že dělám hovadiny a ani o tom nevím? Že nad sebou ztrácím kontrolu, a když přijdu k sobě, většinou od někoho jinýho zjistím, že jsem se choval jako naprostej vůl?

„Dobře. Tak já si o tom promluvím s Petem, ale vrať se do postele,“ vyhrkne, ovšem mně přijde, že to vzdala až moc snadno. Nejsem blbec. Vím, že to chce vědět. Zatraceně, zaslouží si to vědět.

„Pamatuju si tě,“ řeknu jí, jen aby bylo jasno. „Při mý poslední epizodě. Pamatuju si panáky tequily. To, jak ses na mě dívala. Pamatuju si to tílko, cos měla na sobě. Pamatuju si všechny ty noci, kdy jsi se mnou spala v posteli.“

Chvíli to vstřebává a potom zašeptá hlasem, v němž se nese víc něhy, než s jakou ke mně kdo v životě promluvil: „Tak moc jsem si přála, aby k tomu konečně došlo.“

Hruď se mi sevře lavinou pocitů. Otočím se. Oči má nekonečně hluboké. Dívají se přímo do mě. A já mám pocit, že mě konečně někdo přijímá. Bez výčitek, bez odporu. Mám pocit, že mě konečně někdo doopravdy chce. Tak, jak mě ještě nikdy nikdo nechtěl.

„Myslíš si snad, že já ne?“ zašeptám nevěřícně. „Chtěl jsem tě od…“ Zamířím zpátky k posteli.

Nemůžu odolat, musím ji políbit. „Chtěl jsem tě každou vteřinu.“

Pohladí mě po tváři a zvedne ke mně zvědavý pohled. „Ublížil jsi někdy někomu?“

Zatraceně, ani trochu jí na tohle nechci odpovědět. Chci jí tvrdit, že jsem silnej, rychlej, ten nejsilnější a nejrychlejší. Nechci jí přiznat, jak jsem kurevsky v prdeli. Že jsem nebezpečnej. Nevyrovnanej. Jo, jsem fakt dáreček. Ale nejsem lhář.

„Ublížím všemu, čeho se dotknu. Všechno zničím! Nic jinýho neumím. Probudil jsem se v posteli se šlapkama a ani si nepamatoval, jak se tam ocitly. Vyhodil jsem je nahý z pokoje, nasranej, že si nemůžu vzpomenout, co se dělo. Kradl jsem, ničil, probouzel se všude možně a nevěděl, jak jsem se tam dostal…“ Zhluboka se nadechnu. „Pete s Rileym si střídají denní a noční, takže když se utrhnu ze řetězu, je se mnou vždycky někdo, kdo mě na den dva vyřadí z provozu. Dopadnu na dno a zase se zvednu. Nikomu tak neublížím.“

„Jenom sobě. Ubližuješ tím sobě.“ S čelem svraštělým obavami vezme moji ruku do svých dlaní. Nemůžu uvěřit, jak něco mnohem menšího než vy vám dokáže dát takovou jistotu, že za něco stojíte.

„Remy, to je opravdu jediný způsob, jak tě uklidnit?“ Proplete prsty s mými. Shlédnu na ni. Na tu vrásku na jejím čele. Do zlatých očí, v nichž vidím starost a obavy, a to je pro mě tak nové, až je to skoro k smíchu. Ale není. Chci, aby věděla, že to zvládnu. Drží mě za ruku a já stisk zesílím, abych to nakonec byl já, kdo drží ji. Vždycky nás podržím.

„Ano,“ prohlásím rozhodně. Je mi jedno, co Pete musí udělat, ale potřebuju, aby to zůstalo pod kontrolou, teď víc než dřív. „Zvlášť, když chci… tohle…“ Ukážu na ni a na sebe. „Chci to. Moc to chci.“ Otřu svůj nos o její. „Pokusím se to nepodělat, dobře?“

„Dobře.“

Políbím ji na hřbet ruky. „Dobře.“

Brooke se stýskalo po její kamarádce, tak jsem se rozhodl, že ji sem za námi pozvu. Váhavě jsem pak souhlasil, aby ji jela s Petem vyzvednout na letiště.

„Remy, jsi tak hodný,“ pronesla Brooke mezi polibky, které mi vysazovala na bradu, a já se musel smát. Včera jsem ji přistihl s její nejlepší kamarádkou, jak se smějí, a Brooke se pak se mnou celou noc milovala. Nikdy v životě jsem se s nikým necítil tak propojenej.

Když jsem jí podal stříkačku se sedativy, které na mě používají Pete s Rileym – protože chci, aby věděla, jak mě složit, kdyby bylo potřeba – skoro se na ni nepodívala.

„Ne, Remy. Tohle po mně nechtěj.“

„Díky tomu ti neublížím.“

„Ty bys mi nikdy neublížil.“

Snaží se mě chránit. Jsem si zatraceně jistej, že ví, že jsem její chlap. Kdybychom žili v dávných dobách a já nemohl lovit, vím, že ona by lovila za nás oba.

Trenér na mě řve z rohu: „Seš pomalej, Uragáne, seš sakra pomalej! Tak sakra udeř!“

Zadívám se na pytel a udeřím. Buch. Buch. Soustředím se na údery. Vycházejí z hlubokých svalů. Když chcete někomu jednu vrazit, tak musíte energii správně nasměrovat. Proto pracuju na spodních hrudních svalech víc než na čem jiným. Jakkoli posiluju, pracuju hlavně na nich. I při skákání přes švihadlo.

Celý den strávím v posilovně, a když se pak odvrátím od svého tréninkového parťáka, uvidím

ve dveřích Brooke s Melanií. Hruď se mi okamžitě naplní radostí a spokojeností. Pokyne na znamení, že odchází, a já si sundám helmu a usměju se.

Jsem rád, že je šťastná. Otočím se zpátky na svého parťáka a soustředím se. Ještě nikdy v životě jsem nebyl spokojenější. Až díky ní mám pocit, že mě konečně někdo přijímá; že mi konečně sakra někdo rozumí.

Večer se mnou chce Pete projít finance. Brooke šla na večeři s Melanií. Zadívám se na telefon, ale nemám tam od ní žádnou zprávu.

Jsme v hotelovém baru.

Přijde ke mně žena. „Máš nádherné oči.“

Nevšímám si jí a otočím se na Petea. „V kolik říkala, že se vrátí?… Určitě ji Riley nespouští z očí?

… Proč jim to kurva tak trvá?“

„Riley psal, že už jedou,“ odpoví Pete, když se ho zeptám snad podesáté, a pošle mě do pokoje.

Jsem jako na trní. Neklidnej. Žaludek mám sevřenej a v tomhle stavu nikomu nevěřím. Vezmu sluchátka a posadím se, poklepávám nohou. Poslouchám „The Red“ od Chevelle.

Když konečně vejde, hruď se mi sevře. Je bledá, ale když ke mně zvedne oči, vidím v nich lásku.

Nevím, proč jsem tak napjatej.

Sedne si mi do klína, sundá mi sluchátka a nasadí si je na hlavu. Když uslyší, co poslouchám, zamračí se. Jo, nesnáší tyhle moje rockový songy. Chci ty vrásky na jejím čele slíbat. Políbím ji na nos, na bradu, palcem jí otřu ret. Nadskočí, hodí sluchátka na stůl a rozběhne se do ložnice.

Žaludek se mi znovu nervózně sevře. Sedím tu a neklidně si pohrávám se sluchátky. Cítím, jak si se mnou pohrává temnota. Snažím se uklidnit. Je tady. Je zpátky. Je v pořádku.

Dívám se, jak se ke mně vrací. Něco v jejích očích přiživuje to monstrum ve mně.

„Remy, držel bys mě chvíli?“

Dívám se na ni, zmatenej tím, co cítím. Pak si uvědomím, že je nervózní, vystrašená.

„Pojď sem,“ vybídnu ji. Odstrčím se od stolu a nabídnu jí ruku. Přivine se ke mně a já ji obejmu.

Tiše se směju tomu, jak mě ihned uklidnilo, že jsem se jí dotkl.

„Chyběl jsem ti?“ Vezmu její obličej do dlaní a zvednu ho k sobě.

„Ano,“ odpoví.

Přitisknu ji k sobě a políbím na usmívající se rty. Pak se ve mně zvedne vlna žáru.

Pohladím ji po prsou, políbím na bradu, pak na ucho. Nasaju nosem a tiše zavrčím, když mě její vůně obestoupí. Obklopuje mě a uklidňuje.

„Remy…“

Slyším v jejím hlase, jak moc po mně touží. Vyhrne mi triko.

Přetáhnu ho přes hlavu a odhodím, pak si ji k sobě přitisknu. Na slabinách cítím horko jejího rozkroku. Hladí mě po hrudi a líbá všude, kam dosáhne.

„Tolik jsi mi chyběl…,“ šeptá, líbá mě po bradě. Chytne mě za vlasy a nakloní se ke mně.

Vezmu ji do náruče, hladím ji po zádech, potom uchopím do dlaní její tvář. „Taky jsi mi chyběla.“ Políbím ji na sladké rty, na nos, na čelo.

Chvěje se. Chci se jí otevřít. Chci, aby mě poznala. „Mně ale chyběl tvůj hlas. Tvé ruce. Tvá ústa… Chybělo mi být s tebou… vidět tě… dotýkat se tě… cítit tě…“ Líbá mě stále zoufaleji.

Snažím se zpomalit, ale její rty chutnají tak lahodně. Potřebuju si připomínat, že je moje. Moje. Co nejrychleji ji svléknu.

Nahou si ji pak posadím do klína.

Celé tělo se mi napne, když na svý erekci ucítím její sladkou kundičku. Je nedočkavá.

Sklouzne mezi moje stehna a já si stáhnu tepláky z boků a vzápětí na sobě cítím její ruce, jak hladí, třou, svírají.

„Chci tě tady políbit…“ Broočin hlas se třese touhou. Dívá se na mě a v její tváři vidím čirý chtíč.

Upírá pohled do mých očí, které touhou sotva dokážu udržet otevřené. „Chci se v tobě utopit,

Remingtone. Chci tě ochutnat…“

Vezme mě do pusy. Okamžitě mě sevře extáze, z hrdla se mi vydere zavrčení. Tak moc to chci.

Pohybuju boky, pomalu pronikám do jejích úst, dávám jí, co chce, a beru si, co chci já. Cítím na sobě její jazyk, pozoruje mě přivřenýma očima a já její pohled opětuju. Ztrácím se v ní, modlím se, aby mě zachránila před temnotou, která mě pohlcuje. Před manickým záchvatem.

Jsem nabitej jak elektrárna!

Kdo sakra potřebuje spát? Klidně bych zdolal horu i s Brooke na zádech, vynesl ji až na vrchol a pak z něj skočil na padáku.

Jsem v kuchyni, hledám ve skříňkách něco k jídlu. Nejen že se cítím nabitej energií, moje tělo je nabitý energií. Můj zatracenej pták je jak nabitej energií a já ji chci všechnu věnovat Brooke Dumasové.

Nacpu si do pusy cereálie, pomerančový džus a lžíci burákovýho másla. Brooke si musí odpočinout, ale já mám energie na rozdávání a i jen z vědomí, že leží v mojí posteli, mi tvrdne…

Chci ji nakrmit a pak ošukat a nakrmit a ošukat a znovu a znovu, až se bude cítit stejně úžasně jako já.

Začnu s jídlem. Odnesu do našeho pokoje mísu s třešněmi a cereáliemi.

Je tam, leží na posteli, přikrývky má shrnuté k pasu, prsa se jí boří do matrace. Sakra, chci ta prsa cítit v dlaních.

Položím jídlo stranou, skočím do postele a pohladím ji po hebké pokožce. Zavrčím: „Vypadáš moc dobře, Brooke Dumasová. Krásná, horká, vlhká. Nevadilo by mi dát si tě k snídani.“

Přitisknu tvář mezi matraci a její hrudník, olíznu jí ňadra, pak klíční kost. Její sladká chuť mě přivádí k šílenství. „Chybí už jen třešinka, ale určitě tu nějakou máme.“

Vezmu třešeň a přejedu s ní po jejím klitorisu. Převalí se na záda a rozevře nohy. Je vlhká a celá moje.

„Kdo je tvůj chlap?“ políbím ji a tou třešní jí obkroužím klitoris. „Kdo je tvůj chlap, kotě?“

„Ty,“ zasténá.

„Koho miluješ?“ Palcem jí třu klitoris, prostředníkem do ní proniknu. Dívá se na mě přivřenýma zlatýma očima tekutýma touhou.

„Přivádíš mě k šílenství, Remy,“ zašeptá, pak mě vezme do ruky a přitáhne si mě k sobě.

„Jestli je tohle celý lež, tak se postarám o to, aby to nakonec byla pravda.“ Je správný ji varovat.

Popadnu ji za boky a nalehnu mezi její stehna tak, že se špička mýho penisu otře o její pohlaví. Pak jí klesnu k nohám, chci ji celou olízat. Vsaju do pusy její drobné palce u nohou, olíznu jí nárt, lýtko

i koleno – kde se zastavím a chvíli se věnuju jenom jemu – pak po celé délce pevného, opáleného stehna až k její kundičce – která je už teď vlhká jako rajská fontána.

Prolíbám si cestu po jejím vnitřním stehně. Začne se smát, kopne mě do ramene, ale já jí nohu chytím.

„Remy! To lechtá!“ Směje se, snaží se vysvobodit z mého sevření. Povytáhnu obočí, pohladím ji po nártu a po celé vnitřní délce nohy. „Tohle?“ Znovu se rozesměje a vykopne, aby se mi vykroutila.

Tak změním plán, chytnu jí obě zápěstí a uvězním jí je nad hlavou, pak ji zakryju svým tělem. Vím, že se jí moc líbí, když ji znehybním. Nemůže se pohnout, dokud jí to nedovolím. Oči jí potemní,

dýchá mělce, zrychleně.

„Remy…,“ vydechne. V očích má starost i žár. „Máš mánii?“ Usměju se a pohladím ji po paži. „Co myslíš, holčičko?“

„Myslím, že jo, že jedeš naplno.“ Vyvleče se mi a zaboří mi ruce do vlasů. Dívá se mi do očí.

Do mých nejspíš černých očí.

Lehce ji kousnu do palce, pak to místečko olíznu a pustím. „Tak co s tím uděláš? Chceš, abych tě zvedl i s postelí? Nebo si tě na ní vzal?“

Zasměje se a převalí, mrští po mně polštářem. Odhodím ho, chytnu ji za kotník a bez problémů ji k sobě přitáhnu. „Jen sem pojď.“

Směje se a snaží se mi vykroutit. Je už skoro na okraji postele, pohled na její odhalenou kundičku mě přivádí k šílenství. Srším energií. Klidně bych s ní odtud mohl odletět, kdyby chtěla.

Blázním z ní. Každý sval mýho těla je napjatej, připravenej se jí zmocnit. Krev se mi v žilách vaří.

Právě teď nechci nic než ji dovést do nebe. Jsem mocnej, obávanej. Jsem Remington „Uragán“ Tate a tohle je moje holka.

Natáhnu se po ní a ona vypískne a snaží se dostat co nejdál, slézt z postele. Směju se, když ji chytím za kotník a přitáhnu si ji k sobě. „Kam si myslíš, že jdeš? Jsi moje. Jen pojď sem, ať si tě můžu vychutnat.“

„Ne! Potřebuju čurat!“ vykřikne a hodí po mně další polštář, pak se rozběhne do koupelny a zavře za sebou dveře.

„No tak, už vylez,“ vrčím a buším na dveře. Podle zvuků si právě čistí zuby. Konečně se voda zastaví a potom uslyším cvaknutí zámku. Otevřu dveře a uvidím ji, jak si suší ruce. Přejdu k ní, zvednu ji a ona zaboří tvář do mého krku a nechá se odnést do postele.

Povzdechne si. Ví, že ji chci. Hraje si se mnou, nechá mě, ať si ji ulovím.

„Co mám s tebou dělat?“ povzdechne si tiše, prsty má propletené na mém vazu. Usmívá se na mě, jako bych byl její dlouho ztracenej princ. Neví ale, že ji její ztracenej princ hodlá ošukat

do bezvědomí.

Hodím ji na postel a ona se rozesměje. Skloním se k ní a rozevřu jí nohy.

Políbím ji nejprve na jedno nahé stehno, pak na druhé a nakonec mezi ně. „Tohle je moje.“ Olíznu

ji.

Zvrátí hlavu a zasténá, když jí palcem rozhrnu vlhké záhyby a pak jím do ní proniknu. V puse mi

vyschne. Tiše zavrčím, pronikám do ní prstem, jazykem jí mučím klitoris.

Rozevře stehna ještě víc, sténá tak, že lovec ve mně šílí a chce ji dobýt. Začne se chvět tak, že ji musím rukama uvěznit, aby se nehýbala. „Dej mi, co chci, Brooke.“

Hází hlavou ze strany na stranu, bez sebe rozkoší, křičí a kouše se do rtů, zvedá ke mně boky. „Jsem jenom tvoje.“

„Přesně tak.“ Něžně jí držím stehna rozevřená a zvednu se na kolena. „Přesně tak. Otevři se mi.

Pusť mě do sebe.“ Proniknu do ní, sevřu jí boky, celé tělo se mi napíná.

„Jo,“ vydechnu. Slyším, jak sténá. „Koho miluješ?“ ztiším hlas. Jsem z ní šílenej. Divoce ji políbím. Teď už mi odpovědět nemůže. „Koho miluješ?“

Sténá a kouše mě do krku. Šeptá něco do mé kůže, škrábe mi záda.

„Řekni moje jméno, Brooke,“ přikážu jí sevřeným hlasem.

„Remington.“ Kousne mě do ucha, pak za něj zatahá svými rty. Vzdychne mi do něj. Vášnivě sténá moje jméno, ale já to beru jako odpověď na svou otázku.

Je vlhká a horká a miluje mě. Je všechno, co jsem kdy chtěl. Silnější, než jsem si kdy představoval.

Žena, v jakou jsem vždy doufal. Vtipná a starostlivá, zranitelná i nebojácná.

Miluju ji tak, až mě z toho bolí u srdce. Dívám se, jak se ke mně vzpíná a pojímá mě do sebe.

Zasténám a skloním hlavu, když mě v sobě sevře. Držím ji za boky, snažím se zpomalit. Přejíždí

po mně rukama. Ví, že to potřebuju, a bez váhání mi to dává. I když je unavená a skoro spí. I když má moc práce, je celá zpocená, i když má hlad. Dává mi to, kdykoli potřebuju, kdykoli o to požádám.

Protože u mě vypukla mánie. Protože jsem to já. Protože vím, hluboko v nitru, kde pohled na ni občas bolí, že mě Brooke Dumasová miluje.

Jsem vzhůru už osmnáct hodin a dvacet osm minut. Tep mám devětatřicet za minutu. Brooke mi leží v náručí už devět hodin a dvacet osm, teď už dvacet devět minut. Jsem neklidnej, nemůžu spát.

Tulí se ke mně jako kotě. Chci ji hladit a prolíbat se od vršku její hlavy k nártům jejích malých chodidel.

Už jsem si vštípil do paměti celou tuhle místnost. Vím, kde co je. Mohl bych se tu procházet po tmě, aniž bych do čehokoli narazil. Mohl bych ji tu nést v náručí bez jakéhokoli nebezpečí. Všechno to mám v hlavě dokonale uložené.

Ale nic tak dokonale jako její tvář.

Rty má pootevřené, chvějí se při každém jejím výdechu. Mají tvar srdce, spodní je stejně plný jako horní. Má vysoké lícní kosti a dlouhé řasy.

Ležím tu v posteli v temnotě a opájím se pohledem na ni, až jsem z ní v rauši. Jsem jako zatracený kyvadlo. Stačí málo a moje rovnováha je v hajzlu.

Tohle mě naučili doktoři.

Jakmile jsem nahoře, nic na celým světě mi nezabrání dopadnout zas tvrdě na zem. Je to tak daný.

Tělo se od přírody snaží najít rovnováhu.

Ale o to jde. Kyvadlo ke své rovnováze potřebuje klid.

A ona je pro mě mým klidným přístavem. Potřebuju ji víc než vzduch. Skloním hlavu k jejímu krku, nasaju do plic její vůni a tiše zavrčím.

Tenhle víkend jde všechno do hajzlu.

Nelíbí se mi, jak se Brooke dívá na Petea a Rileyho. Jak se na ně usmívá a mluví s nimi. Letíme do New Yorku a já myslím na to, jak nesnáším, že se mnou trenér jedná jako s malým klukem

a opakuje, že potřebuju spát, a Diana mi dává pořád to samý mizerný jídlo. Ale Brooke. Už mám Petea a Rileyho dost. Fakt že jo. Jestli se na ni ještě jednou podívají, oba končí.

Sedím vzadu na sedačce a propaluju je pohledem. Snaží se jí pomoct s kufrem; to si ty hovada neuvědomujou, že je mi jasný, jak jsou do ní udělaný?

Přitáhnu si ji k sobě a políbím na čelo.

„Co tu proboha ti lidi chtějí?“ zeptá se. U hangáru, kde parkuje moje letadlo, kdykoli jsme v New Yorku, se srotil dav lidí. Chlapi od ochranky se je snaží zadržet.

Je tak zmatená, až je to roztomilý.

„Mě, koho jinýho,“ prohlásím.

Pete se zasměje. „Klidni se, Remy.“

Vidím, jak na ni zírají. Držím ji těsně u sebe. „Jdeme, zlato. Chci, aby ti dobří lidé věděli, že jsi tu se mnou.“ Stisknu jí zadek, aby všichni věděli, komu patří.

„Remingtone!“

Usadím ji do limuzíny, než dorazí ostatní, přitáhnu ji k sobě a políbím. Tak moc po ní hladovím.

Potřebuju cítit její horko, její teplo, její jazyk.

Ten hlad už skoro neovládám. „Chci tě dneska někam vzít,“ zašeptám jí do úst. „Poletíme do Paříže.“

„Proč do Paříže?“

„Proč sakra ne?“

„Protože tě za tři dny čeká zápas!“ Směje se, ale já ji chci vzít do Paříže, ostatní jsou mi ukradený, ona však zašeptá: „Co jít někam, kde je postel?“

Okamžitě si vybavím, jak se s ní na posteli miluju, a pak si představím… „Co to dělat na houpačce?“

„Remingtone!“

„Co to dělat ve výtahu?“ navrhnu. Chci ji ojet ve výtahu, na stojáka, chci ji označit svým jazykem,

proniknout mezi její rty, zatímco můj pták pronikne do jejího těla.

Rozesměje se, zakýve na mě prstem a já se musím zakřenit. „Nikdy, opakuju, nikdy to nebudu dělat ve výtahu, takže si na to musíš najít někoho jiného.“

„Chci tebe. Ve výtahu.“ Na stojáka ve výtahu, můj jazyk uvnitř jejího těla.

„A já chci tebe. V posteli. Jako normální lidi.“

Oči mi sklouznou k jejímu výstřihu, pak po celé délce jejího těla až k jejímu rozkroku ukrytému pod těmi nejtěsnějšími kalhotami, jaké jsem kdy viděl. Chci napsat dopis výrobcům a blahořečit jim za jejich práci. Díky těm džínám vidím dobře na svou ženu, kdykoli chci.

„Chci tě v těch kalhotách, co teď máš na sobě.“

Přikývne a zakření se, pak mě vezme za ruku a zvedne ji ke rtům, aby mě políbila na klouby. Jsem zvědavej, co má v plánu, protože si nepamatuju, že by mě někdy na klouby takhle líbala.

Přisune se ke mně, vezme můj obličej do dlaní a políbí mě na tvář, pak mi vjede rukama do vlasů a já jsem konečně doma. Když ke mně zvedne oči, spatřím v nich něhu.

Dveře auta se otevřou.

Vedle řidiče si sedne trenér, ostatní se nasoukají na sedačku naproti nám. Brooke se mi snaží vykroutit, ale já ji chytím pevněji a přinutím ji zůstat sedět. Nechci přijít o její dotek, celé moje tělo po něm baží. Hlava už nevymejšlí žádný hovadiny. Komu sejde na tom, co dělá trenér, Riley… Jen se na ni podívám. A cítím se… dobře. Klidnej. A stále klidnější. Chci se o ni opřít. Sesunu se – do hajzlu s tím, že jsem tak velkej – pak si ji k sobě přitisknu a uložím hlavu na její hruď. Slyším, jak mi pod uchem buší její srdce. Znehybněla. Chci, aby se uvolnila. Přitáhnu si ji ještě blíž a posunu se tak, aby seděla pohodlně.

Zavřu oči a moje mysl se utiší. Je tichá. A to se mi líbí. Nemyslím na nic, jen na to srdce, které mi duní pod uchem. Pak cítím její prsty na svém uchu. Zesílím objetí, abych ji u sebe uvěznil. Sálá z ní něha jako hebká přikrývka. Neměl bych po tom tolik toužit, ale já to chci. A nikdo mi to nevezme.

„Až dorazíme do hotelu, budete chtít pauzu?“ zeptá se Pete hlasem, který mu není podobný.

Hladí mě po vlasech. Když dlouho mlčí, jenom přikývnu, ani hlavu nezvednu, aby tu ruku nesundala. Chci na sobě cítit její ruce. Nejde ani tak o kontakt samotný jako o něhu jejího doteku.

O to, jak její ruce pečují o moje svaly, tlačí, svírají a uvolňují. Cítím to. Je to ve mně. Nevěřím ve slova, věřím ve své pocity.

Hladí mě oběma rukama, slyším, jak si povídá s Dianou o novém receptu. Její srdce mi pod uchem buší pravidelně a silně. Je tak malá a křehká a tak krásně voní. Nikdy ji nenechám odejít.

To bych se dřív zabil, než abych jí dovolil odejít.

Když se dostaneme do apartmá, už jsem zase nervózní. Brooke si vytahuje z kufru tašku

s kosmetikou. Dívám se, jak z tašky bere zubní kartáček a čistí si zuby. A jenom po ní toužím. Toužím. Toužím. Hluboko v nitru, v jámě, kde jsem sám.

Chci zlomit ten kartáček na dva kusy, zničit všechno, co mě od ní dělí.

Oplachuje si ruce a pak je suší. Vykročím k ní. Tázavě se na mě podívá. Nedokážu vysvětlit, co chci, ale potřebuju ji, jako potřebuju dýchat, a kdybych si měl vybrat mezi ní a kyslíkem, vyhrála by ona.

Zvednu ji do náruče a odnesu k posteli. Tulí se mi ke krku, vdechuje moji vůni.

Zuju jí boty a odhodím je, pak skopnu svoje a ochraptěle jí přiznám: „Chci ve vlasech cítit tvoje ruce.“

Posune se po posteli. „Uklidňuje to tvoji mysl?“

Vezmu ji za ruku a přitisknu si ji k hrudi. „Uklidňuje mě to tady.“

Stačí, abych na sobě cítil její ruce, a hned se mi líp dýchá, myšlenky se zklidňují. Dívám se jí do očí. Sednu si vedle ní, pak skloním hlavu k její hrudi a jejímu štíhlému krku. Tolik ji miluju. Kdyby chtěla, mohla by mi ublížit víc než kdokoli jinej. Víc než Škorpión. Víc než moji rodiče.

Protože na nich mi nesejde. Teď mi záleží jenom na ní.

Něžně ji políbím na vršek hlavy a ona mi vjede rukama do vlasů. Takhle chci jednoho dne umřít.

Mít ji po boku, cítit její dotek. Nemusím nic říkat a ona to nepotřebuje slyšet, protože to ví. Ví, že slova můžou být prázdná a lidi nemusejí myslet vážně, co říkají. Jsou to činy, na čem záleží. A mně teď záleží na tom, že mi rozumí. Jsme jin a jang, nebo jak se těm kravinám říká; je moje žena a já ji potřebuju. Věděl jsem to od první vteřiny, kdy jsem ji uviděl; a právě proto taky tehdy utekla. Chtěla, abych si pro ni šel, a to jsem udělal. A půjdu si pro ni, kdykoli bude potřebovat důkaz, že ji chci

a potřebuju.

Mlčky mě hladí. Ležím nehnutě, vychutnávám si její něhu, přijímám, co mi dává, protože díky ní jsem si uvědomil, že po tom hladovím tak, že bych pro tenhle pocit a pro tuhle ženu zabíjel.

A můj mozek utichne, srdce se uklidní a můj život se zastaví. A to kyvadlo, kterým jsem, co se kýve jednou nahoru, jednou dolů, znehybní a já konečně najdu mír.

Musel jsem usnout. Zdálo se mi o výtahu, růžových džínách, houpačkách a Paříži. Snil jsem o jejím smíchu v limuzíně hummer, o tom, jak bere do rukou můj obličej a hladí mě po vlasech a dívá se

na mě, jako bych byl jedinej chlap na celé planetě. Jako by mě milovala.

Vzbudím se a ona mě pořád drží v náručí. Nevím, kolik je hodin, ale na sobě má pořád ty džíny. Poví mi, abych jí je sundal, což udělám, a pak se s ní miluju a nakonec k vlastnímu údivu zas usnu.

Probudí mě můj žaludek. Je prázdnej a kručí. Obklopuje mě teplo a Broočiny vlasy. Kdyby se můj žaludek tak zuřivě nepřipomínal, zůstal bych takhle klidně celej den.

Zavrčím jí do ucha: „Mám hlad.“ Natáhnu si tepláky a zamířím do kuchyně. Vezmu si celer

a burákové máslo a začnu to do sebe ládovat, abych ten hlad utišil alespoň trochu. A pak už myslím jen na to, co dalšího bych mohl vzít do úst.

Brooke přijde za mnou a koukne se, co za jídlo je v ohřívači. Když ji uvidím, zrovna žvýkám kus celeru s burákovým máslem. Skoro to polknu i s jazykem.

Rozevřu oči, pustím celer a založím si paže. Dívám se na ni a v hrudi se mi zvedá celá lavina pocitů.

„Podívejme se,“ zavrčím.

Zabalená v mém plášti nese několik talířů. Líbí se mi, že teď bude ten plášť cítit její vůní a pak i já, až si ho na sebe vezmu.

„Jak se vrátíme do postele, dám ho zpátky na místo,“ slíbí. Zavrtím hlavou a poplácám se po stehně. „Co je moje, to je tvoje.“

Položí talíře, chytnu ji za boky a zvednu si ji do klína. Zírám na talíře, v puse se mi sbíhají všechny sliny.

„Mám hlad jako vlk.“ Vezmu kus sladké brambory a zhltnu ji.

„Máma dělává skvělé sladké brambory, chutnaly by ti. Přidává do nich kayenský pepř, mají pak říz,“ poví mi Brooke, nabere kus brambory na vidličku a vloží si sousto do úst.

„Chybí ti domov?“

Ukousnu další bramboru a cítím na sobě její pohled. Tváří se zvláštně. Položí vidličku a otočí se na mě, pak mě pohladí po tváři. „Když nejsem s tebou, tak se mi občas zasteskne. Ale když jsem

s tebou, nic mi nechybí.“

Usměju se, protože se mi ulevilo. Políbí mě na dolík a já zavrčím a otřu nos o její. „Budu si tě držet nablízku, aby ti nic nechybělo,“ slíbím jí.

„Prosím. Vlastně bych řekla, že je mezi námi moc volného prostoru.“ Zavrtí se. Kousnu ji do ucha a přitáhnu si ji k sobě.

„To máš pravdu!“

Zasmějeme se. Vezmu její vidličku, napíchnu na ni bramboru a nakrmím ji s ní. Ona si vidličku převezme a taky mi nabídne sousto. Jím, ale hlavně krmím ji. Soustředím se na její ústa a na její oči, které se na mě dívají.

To, jak jí září, ve mně vzbuzuje pocit, jako bych byl Bůh. Hladím ji po paži. Ukousnu si sousto, pak naberu i jí.

Sleduje mě, jak krájím jídlo, a já se dívám, jak jí a vychutnává ho. Krev se mi z toho začíná vařit.

Hořím hluboko ve své duši.

„Komu patříš?“ zeptám se jí. Hladím ji po zádech. Najednou už jídlo není tím, po čem bažím.

Položím vidličku, vklouznu rukou mezi rozevřenou látku pláště a obejmu ji kolem pasu. Políbím ji na ucho a ochraptěle zašeptám: „Mně.“

„Jsem celá tvoje.“ Tím vyznáním mě píchne u srdce. Přesune se, aby si mě osedlala, pak zaboří nos do mého krku a obejme mě kolem pasu. „Jsem z toho zápasu nervózní. Co ty?“

Uchechtnu se a shlédnu na ni. „Proč bych měl?“ Zakloním jí hlavu a v jejích očích spatřím obavy.

Zamračím se. „Brooke, já ho zničím.“

Chci, aby si byla bez nejmenších pochyb jistá, že já toho sráče porazím. Necítím k němu nenávist. Je mi u prdele, ale nedovolím, aby si vzal, co je moje. Dělal jsem na tom. Celý roky. Celý svůj život. Bojuju, abych přežil. A žiju, abych vyhrál.

„Remy, líbí se mi, jak bojuješ,“ šeptá Brooke, „ale nemáš ponětí, jak nervózní přitom jsem.“

„Proč, Brooke?“

„Proto. Jsi pro mě… důležitý. Nechci, aby ti cokoli ublížilo, ale co pár nocí jsi tam… v ringu.

I když vím, že vyhraješ, bojím se.“

Hruď se mi sevře, je mi špatně při pomyšlení, že by mě opustila. „Jsi ale šťastná, Brooke? Se mnou?“

Čekám, co odpoví. Nevím, jestli si uvědomuje, že se neptám na spoustu věcí, co chci vědět. Nejsem zvyklej se vyptávat. Rád bych věděl, jestli mě miluje. Jestli se mnou chce být. Jestli se mnou chce zůstat. Jestli ji dělám šťastnou, jako ona dělá šťastným mě.

Dívá se na mě a já v jejích očích vidím starost a něhu a napětí ve mně začíná polevovat ještě dřív, než vůbec promluví, protože já už vím, co mi odpoví.

„Jsem s tebou šíleně šťastná.“ Obejme mě kolem krku a přitiskne se ke mně, jak to mám rád.

Zašeptá: „Díky tobě jsem konečně šťastná. Díky tobě jsem k zbláznění šťastná. Tečka. Nechci být bez tebe ani jedinou vteřinu. Ani nechci, aby se na tebe všechny ty ženské dívaly a křičely, co na tebe vždycky pokřikují.“

Dostane mě, že je vůči mně tak majetnická. Cítím to stejně vůči ní – chci jí fyzicky ukázat, že jí patřím.

Můj hlas zní chraplavě. „Já jsem tvůj. Tebe si přivedu domů.“

Skloním se k jejímu krku a nasaju do plic její vůni, až jsem klidnej a spokojenej. Pak se jí otřu o ucho a zašeptám: „Jsi moje, nedám tě.“

Z jejího úsměvu poznám, že se jí to líbí. Líbí se jí, že jsem ji prohlásil za svou. Začnu ji znovu krmit. Uspokojuje mě, že jí dokážu zajistit bezpečí a ochranu a že ji dokážu milovat.

Povídá mi o Melanii a Rileym a jak se ti dva spřátelili a já ji vybídnu: „Řekni mi ještě něco.“

„Moje sestra Nora byla schopná se zamilovat v podstatě do čehokoli. Dělávala si ze mě legraci, že se mi muži snad ani nelíbí.“

Hladím ji po zádech a usmívám se. „Řekla jsi jí, že čekáš na mě?“

Zasměje se a zaboří špičku prstu do dolíku v mojí tváři. „Ráda jí to povím teď.“ S úsměvem zaboří prst i do druhého dolíku. Jsem rád, že ještě nikomu nedala svoje srdce. Protože mi patří. Její srdce

i ona sama.

„Pamatuješ si o svých rodičích něco hezkého?“ zeptá se, když se vrátíme do ložnice.

„Moje matka mě každou noc křižovala.“ Zamknu dveře. Vzpomínám na matku. „Dávala mi křížky na čelo, na pusu a na srdce.“ Nedodám, že si pro sebe celé dny mumlala modlitby, které neměly nic společného s tím, co jiného mi dělala.

„Byla pobožná?“

Vytáhnu z tašky iPod a sluchátka a tu vzpomínku zablokuju. Jen pokrčím rameny a odnesu svoje věci k nočnímu stolku. Dneska v noci neusnu. Hlavou mi víří, co všechno chci udělat, pytle,

do kterých musím udeřit.

„Chybí ti tvoje rodina?“ zeptá se tiše.

Vlezu k ní do postele a povím jí pravdu: „Nemůže ti chybět něco, co jsi nikdy nepoznala.“ Vyrostl jsem s hudbou, ta bude vždycky mojí součástí. Chyběla by mi, nemohl bych bez ní žít. Ten plášť mě začne štvát. Stáhnu jí ho z ramen. Ví, že ji chci nahou. Nahá se ke mně přitiskne.

Je na dotek tak příjemná. Cítím, jak se jí prsa zvedají nádechy. Tisknu nos do jejího krku, její vůně uklidňuje moje myšlenky. Nějakou dobu to zvládnu, ale vím, že to dlouho nepotrvá a já budu potřebovat něco dělat.

Určitě cítí, jak mi škubou nohy. Zkurvený nohy, zkurvený nohy, zkurvený nohy!

„Když ti něco řeknu,“ zašeptá a vklouzne nohou mezi moje stehna. Naše těla jsou propletená,

„budeš si to zítra pamatovat?“

Přikryju nás dekou. „Doufám.“ Do hajzlu, někdy sám sebe vážně nenávidím.

Snažím se uklidnit to hučení ve svý hlavě. Pak mě ale pohladí a moje noha znehybní. Potlačím zavrčení, zavřu oči a vychutnávám si její dotek. Natáhne se přese mě k nočnímu stolku. Vezme můj iPod a sluchátka.

„Nasaď si je,“ vybídne mě. Vypadá tak natěšeně, až se musím usmát. Svoji hudbu miluju a jakejkoli song je pro mě dvojnásobně důležitej, pokud ho posloucháme spolu. Opřu se o čelo postele, vytáhnu ji k sobě a nasadím si sluchátka. Ona se mi mezitím stulí v klíně a vybere píseň.

Když začne hrát, nepoznám ji, asi jsem ji nikdy neslyšel, ale já mám v tom přehrávači tisíce položek. Slyším zpívat ženu, hlas má silnej, plnej naděje. Jak se na mě Brooke dívá, jak se usmívá

a pozoruje mě těma zářivýma zlatýma očima, z toho se mi svírá žaludek. Pak uslyším ta slova, jimiž se mi vyznává z toho, co sama cítí – že mě miluje.

Dívám se jí do tváře, protože část mě pořád nevěří, že to může být pravda. Zadívám se jí do očí,

na nos, na lícní kosti. Ničí mě. Potřebuju vědět, že si se mnou nepohrává. Ne. Ve tváři má výraz, jako by ta slova sama zpívala.

Tělo se mi napne. Právě v tuhle chvíli se cítím milován víc než kdy za celej život.

„Pusť to znovu,“ přikážu ochraptěle. Kousne se do rtu a stiskne tlačítko opětovného přehrání. Ale já to už nezvládnu poslouchat znovu, jinak se mi hruď rozletí na milion kusů – odteď už nikdy nebudu celej.

Převalím ji a položím na záda, pak jí nasadím sluchátka na tu její malou hlavu a zastrčím jí vlasy za ucho, aby se jí v tom nezamotaly. Vytřeští oči, když uslyší text té písně. Vidím, jak se jí rozšířily zorničky a jak pootevřela rty překvapením. Pak pevně zavře oči, až se jí v koutcích objeví drobné vrásky. Jen se dívám, jak poslouchá.

Políbím ji, pomalu svými rty rozevřu její. Nechci, aby jí ta slova, miluji tě, řekla píseň, cizí hlas, cizí slova. Chci jí to říct já sám.

12

Současnost

SEATTLE

Brooke: Budeš mě milovat, i když si tě vezmu v šatech, které mi právě teď Racer tak trochu pozvracel?

Dívám se na tu textovku a rychle odpovím: Ano.

Čekám na odpověď. Když ale žádná nepřichází, napíšu: Já tě zatraceně miluju. Nenech mě v tom dneska samotnýho.

Brooke: To bych nikdy neudělala! Ani kdybych tam musela nastoupit nahá. Remington: Na to rovnou zapomeň.

Za to bych musel někoho zabít.

Brooke: Dobře. Navíc, jak víš, náš synáček zvrací jenom růže, takže… všechno v pohodě! Remington: Dobře.

Uchechtnu se a zastrčím telefon do kapsy. Dívám se, jak se kostel plní lidmi. Dorazil i Melaniin nový přítel.

„To je on,“ ukáže Pete Rileymu. „Melanie mi ukázala jeho fotku v mobilu.“ Riley na chvíli neví, co říct. „Děláš si ze mě prdel.“

„Co? Nic jinýho nemáš?“ rejpe Pete. „Vypadá skoro jako Remington.“

„Vsadím se, že ho má jako bejk.“

„A… taky má dobré způsoby. Čeká na ni u dveří,“ dodá Pete.

„No, to já dokážu taky, ale my měli práci s Remem,“ nadává Riley.

„Omluvíte mě na chvíli? Mám takové tušení, že tamhleto patří mně,“ prohlásí Pete a zamíří k Broočině sestře.

13

Minulost

NEW YORK

Sedíme v hotelové restauraci u dvou stolů, dámy u jednoho, muži u druhého, když dostanu zprávu od neznámého odesílatele se vzkazem: Tohle bys možná chtěl vidět.

Otevřu přílohu a uvidím Škorpióna a ženu v povědomých šatech, s povědomými vlasy… Brooke.

Moje.

Brooke.

Stojí na špičkách. Špulí pusu. Líbá Škorpióna. Krev mi ztuhne na led a pak vzplane zoufalou zuřivostí. Nevím, co se stalo. Proč se na to dívám. Zvednu se a převrátím stůl. Trenér skončí na zemi. Mrštím telefonem o zeď. A pak se vydám za ní.

„Ne, Pete, ne!“ křičí zděšeně.

Krev se mi vaří. Proč volá na svýho milovanýho Petea? Cítím bolest, zradu. Bože, chci s ní zatřást.

Chci víc než s ní jen zatřást. Zastavím se před ní, ztěžka dýchám, snažím se uklidnit. Sevřu ruce v pěst, tolik s nimi chci do něčeho praštit. V Broočiných očích vidím obavy a pravda v nich mě zasáhne.

„Chceš si se mnou promluvit, Remingtone?“ zeptá se rádoby klidně.

Bože, ta ženská má ale kuráž. Třesu se tak, že sebou moje ruce cukají. Hrdlo mám stažené, sotva dokážu mluvit. Sotva dokážu dýchat. Nikdy předtím jsem se nikomu neodhalil a jí jsem propadl jak nějakej zasranej ubožák. Nikdy jsem s nikým neposlouchal hudbu. Nikdy, vůbec nikdy jsem nevěřil, že by mě někdo mohl milovat, dokud jsem se jí nepodíval do očí a neviděl v nich, že pro ni jsem Bůh…

Jenže já nejsem ničí Bůh.

Jsem jen zkurvenej, zvrácenej blázen.

Ta bolest mě skoro zlomí. Chci něco zničit, jí ale ublížit nechci. Hlas se mi chvěje zuřivostí, je skoro zázrak, že vůbec dokážu promluvit, když bojuju s nutkáním odejít. Paže držím svěšené, snažím se ovládnout.

„Chci víc než si s tebou promluvit,“ oznámím ztuhle.

Nechci, aby se na mě dívala se strachem, vidím ale jenom její ústa. Její překrásná ústa.

Na ksichtu toho přizdisráče!

„Dobře, tak si promluvíme. Omluv mě, Diano.“ Tím mě překvapí. Hlas má skoro tak klidný, jako bych jí navrhl zasranej piknik! Odstrčí židli od stolu a ještě pomalu složí ubrousek.

Zvedá se ve mně vztek. Před očima vidím jen ty rty, jak líbají toho chlapa, kterej jedinej může

za to, že už neboxuju. Chci ji popadnout. Chci ji k sobě přitisknout a zatřást s ní. Uvolním ruce, abych jim přesně v tomhle zabránil. Nemůžu dýchat. Nedokážu myslet. Chci Škorpióna zabít a stáhnout toho hajzla z kůže!

Mám chuť něčím hodit. Chci křičet. Toužím z ní strhat oblečení, ošukat ji a ukázat jí, že ONA. JE. MOJE! Moje! To já se jí můžu dotýkat. To já ji můžu objímat a chránit.

„Jenom jsem chtěla vidět svou sestru,“ vydechne.

Žaludek se mi sevře vztekem a zuřivostí z toho, že mi nedůvěřuje, že získám její sestru, tak jak

jsem jí slíbil.

Zvednu třesoucí se ruku a přitisknu prsty na její rty, pak se skloním a vztekle ji do nich kousnu.

Zalapá po dechu a mně se to líbí, zvráceně se mi líbí, že teď už ví, komu ta ústa patří.

„Tys šla vyjednávat s hnojem, jako je on? A mně jsi to neřekla?“ Palcem jí přejedu po rtech. Chci ji odtáhnout do svého pokoje a tu pusu jí vymýt mýdlem. Chci ji olízat dočista a přinutit ji říct, že ta fotka ve skutečnosti neexistuje!

„Šla jsem za svou sestrou, Remy. Ten hnůj je mi ukradenej,“ zašeptá.

Dotknu se jejích vlasů, snažím se zůstat klidný, přestože se mi žaludek kroutí a svírá. Třu jí rty.

Rty, které miluju a které mnou dokážou otřást, které mě líbají. Rty jediné ženy, o níž jsem si myslel, že mě miluje.

„A přesto jsi toho zkurvenýho grázla políbila stejnými rty, jakými líbáš mě.“

„Prosím, napočítej do deseti.“ Dotkne se mého rukávu. Zvedne se ve mně ještě silnější vztek. Myslí si snad, že kurva stačí napočítat do milionu a pak na to snad zapomenu?

„Jedna-dva-tři-čtyři-pět-šest-sedm-osm-devět-deset,“ vyhrknu co nejrychleji, pak ji chytím

za límec a přitáhnu ji k sobě. Zadívám se na ni přimhouřenýma očima. „Tys políbila toho zmrda ústy, pro který bych zabíjel?“

„Sotva jsem se toho tetování dotkla,“ zašeptá prosebně. „Udělala jsem, co děláváš ty. Dovolíš jim jednu ránu a dáš jim falešný pocit vítězství. Přesně to jsem udělala, abych mohla vidět svou sestru.“

Udeřím se do hrudi. „Seš do prdele moje holka! Nemusíš nikomu dávat falešnej pocit vítězství!“

„Pane, musím vás požádat, abyste odešel.“

Otočím se a vidím, že ke mně jde nějakej idiot. Pete s Rileym ho zastaví a začnou mu vykládat, že zaplatím za všechno, co budu mít na svědomí. Ten chudák nemá ani tušení, že tohle nebylo ještě nic. Může tu stát a dívat se, jak všechno na tomhle zavšiveným místě rozmlátím na kusy, a pak ho ještě rád přizvu, ať se jde z první řady podívat, jak rozlomím Škorpiónovu hlavu na dva kusy.

Střelím po něm varovným pohledem, pak se otočím na Brooke a pohladím ji palcem po bradě.

Ztěžka dýchá a ňadra se jí zvedají.

„Já tomu zmrdovi zmaluju ksicht,“ zašeptám, skloním se a proniknu jí jazykem do těch jejích krutých, sladkých úst, „a tobě pak ukážu, co znamená, že patříš mně.“

„Remy, uklidni se,“ prosí Riley.

„To je v pořádku, Riley. Já se tak snadno nedám a on si to klidně může zkusit,“ odsekne Brooke a zamračí se na mě.

Já se zamračím na ni. Chytnu ji za vlasy a tvrdě ji políbím. Chci ji tak potrestat. „Až tě dostanu do postele, omyju tě svým jazykem, abys na sobě už necítila toho grázla, ale jenom mě. Nikoho jinýho. Jenom. Mě.“

A jí se ten polibek líbí – zatracená ženská – takže teď jsem tak tvrdej, že si ji chci vzít hned teď a tady.

Oči má obrovské. Přistoupí ke mně a vydechne: „Dobře, tak mě tam vezmi.“ Chci. Kurva, chci. Ať táhne k čertu všechno kromě nás dvou.

Odtrhnu se a zadívám se na ni přimhouřenýma očima. „Teď nemám do prdele čas se o tebe postarat,“ odseknu a vyrazím ke dveřím.

„Remy, vrať se. Kašli na to!“ volá za mnou.

Zastavím se a zhluboka se nadechnu. Plíce mě pálí, je skoro nemožný se uklidnit, na to mě až příliš ovládají vztek i zkurvená žárlivost.

Otočím se a ukážu na ni, aby už sakra pochopila, na čem jsme. „Chránit tě je moje právo. Budu chránit jak tebe, tak to, co je ti drahý, jako by to bylo moje.“

Dívá se na mě bezhlesně, nejspíš to nechápe. Svoji sestru miluje, ale musí vědět, že je moje žena a jako takové se jí nedotkne nikdo kromě mě. Nikdo. Kromě mě.

„Ten zvrácenej parchant mě právě požádal, abych ukončil jeho mizernej život, a já mu moc rád vyhovím,“ zavrčím vztekle, přejíždím pohledem její tělo, každej centimetr, kterej mi patří tak, jako já patřím jí. „Vzal něco, co je mi svatý, a pošpinil to!“ Vyrazím k ní a zapíchnu jí prst do hrudi. „Už to pochop. Jsi. Moje.“

„Remingtone, je to moje sestra,“ prosí.

„A Škorpión ji nikdy nenechá odejít. Svoje ženský drží zdrogovaný a závislý, uškvaří jim mozek, aby nemohly myslet. Nikdy se jí nevzdá, dokud nedostane něco, co chce víc než ji. Co ty? Chce tebe, Brooke? Mohl tě zdrogovat. Svlíknout. Ošukat… Pro boha živýho, mohl tě ošukat!“

„Ne, to nemohl!“

„Dotkl se tě?“

„Nedotkl se mě! Udělali to, aby tě vyprovokovali. Nedovol jim to. Nech si to na zítra do ringu.

Prosím. Dneska večer chci být s tebou.“

„Celou dobu jsem byl s ní, kámo. Nic se nestalo,“ vloží se mezi nás Riley a položí ruku na moji paži. Snaží se mě uklidnit.

Když mi dojde, co řekl, otočím se a popadnu ho za košili. Teď už zuřím. „Tys dovolil, aby se moje holka sešla s tím zkurvysynem, ty hajzle?“ Zvednu ho ze země.

„Remy, ne!“ Brooke mě chytne za ruku a zatahá za ni, abych ho pustil. Zatřesu s ním. „Tys dovolil, aby políbila kérku toho přizdisráče?“

Pete mě poplácá po rameni. „Dobře, kamaráde, uložíme Remingtona Ničitele do postele, jo?“

Něco mě píchne do krku, okamžitě se mi zvedne hladina adrenalinu. Do prdele, kurva, teď nemůžu odpadnout! Pustím Rileyho, vytrhnu stříkačku a odhodím ji. Popadnu Brooke a zadívám si jí do očí. Chci jí říct, aby o mně už nikdy znovu nezapochybovala, aby už nikdy nejednala za mými zády a aby už znovu ani na vteřinu nepřestala věřit, že ochráním ji i to, co jí patří. Otevřu pusu. Ona ale vypadá tak vyděšeně a překrásně, je tak plná obav a nervozity, že namísto všeho, co jsem jí chtěl říct, jen zavrčím a tvrdě ji políbím. Trestám se její chutí, tou sladkou chutí, tak čistou a plnou dobra. Je mi odporný pomyšlení, že kvůli své sestře těmi krásnými rty políbila toho sráče. Odtrhnu se od ní

a pustím ji, pak vyrazím pryč.

Srdce mi v hrudi buší, bojuje se sedativy. Myslím jenom na to, jak proženu svoje klouby Škorpiónovým ksichtem a budu se dívat, jak sbírá svoje vypadaný zuby.

Vím, kde bydlí. Všichni víme, kde bydlí ti ostatní, už jen proto, abychom se navzájem vyhýbali.

Každá aréna má v okolí několik hotelů a Pete vždycky ví, kde se Škorpión pohybuje, aby jediný místo, kde se setkáme, byl ring.

Je odtud čtyři bloky, bydlí v levném pětipatrovém motelu, jehož vstupní halu okupují jeho fanynky. Když mě uvidí, slyším, jak překvapením lapou po dechu. Stačí, abych zavrčel „Škorpión“, a dvě z nich okamžitě vyskočí a bok po boku mě vedou k výtahu. Když dorazíme na patro, kde přebývá Škorpión, nechám je, aby mě dovedly k jeho dveřím, pak ze sebe strhnu jejich nenechavé ruce a chytnu je

za zápěstí, aby s tím přestaly.

„Přinuťte je otevřít,“ přikážu.

Jedna mi začne znovu rukou přejíždět po hrudi, druhá ale zaklepe. „Willie! Hej, Willie, tady Trish,“ zavolá.

Dveře se otevřou a já okamžitě máchnu pěstí a srazím Willieho na zem. Dva další grázlové, co se právě dívají na televizi, okamžitě vyskočí z gauče.

Jdu rovnou k tomu nejbližšímu a popadnu ho za košili. „Nazdar, sráči,“ pozdravím vychovaně a praštím ho. Slyším křupání kostí, vytryskne mu krev. Odstrčím ho a chytnu dalšího, udeřím ho přímo do nosu a ten se se stejně hlasitým křupnutím zlomí. Když klesne na kolena, ve dveřích

do ložnice uvidím Škorpióna. Oči má vytřeštěný a žlutý jako psí chcanky.

Stisknu čelist. Vztekle k němu dojdu. On jen zvedne ruce. „Hele, Uragáne, tady to udělat nechceš.“

„Ale chci.“ Popadnu ho za triko a třikrát mu vrazím pěst do ksichtu.

Snaží se mi to oplatit, ale jsem na něj moc rychlej. Srazím ho k zemi a pak teprve si všimnu dívky.

Sedí v křesle u postele a s pláčem nás pozoruje. Vůbec nevypadá jako Brooke. Pohled má prázdnej, vlasy rozcuchaný. Na nočním stolku leží tužka. Zatímco se Škorpión snaží vstát, popadnu tužku, a než se stihne zvednout, vrazím mu ji do toho černýho tetování, který kvůli němu musela Brooke políbit,

a trhnu. Vytryskne krev a on zařve. Snaží se tužku vytáhnout.

Zlomenou a zkrvavenou ji nakonec z rány vytrhne, já ho ale chytnu za triko a přinutím ho, aby se na mě podíval.

„DRŽ. SE. DÁL. OD MOJÍ HOLKY!“ ucedím mu do ksichtu. „Ty SRÁČI. Drž se dál od toho, co je moje. Jinak tě příště ZABIJU!“

Napřáhnu se, ta holka ale vykřikne: „Ne!“ A když se otočím, jeho pěst mi přistane v obličeji.

Ustoupím, pak se zamračím, zařvu a vyrazím proti němu. Bijeme se tvrdě a rychle, jedinými zvuky v pokoji kromě pláče té dívky jsou naše tvrdé a rychlé údery.

Škorpiónův problém je, že není já. Není tak rychlej, není tak silnej – nikdy nevyhraje, leda by mě musel kurevsky vyprovokovat a já to pak podělat, jako se to stalo s mou boxerskou kariérou.

A jako to dělám právě teď.

Je mi to fuk. Nic mi teď neudělá větší radost než mu zlomit každou kost v jeho těle. S řevem mu zasadím pravý hák, který ho srazí na kolena. Zvedne paži, aby mě zastavil.

„Končím! Sakra, končím! Uragáne!“ Napůl už máchnu, pak se ale odtáhnu a mlčky ho pozoruju.

Ukáže na tu dívku. „Chceš ji?“

Krvácí mi obočí. Setřu krev a zadívám se na ni. Škorpión ucedí: „Dám ti ji. Můžeš si ji odvést, jestli mě zítra necháš vyhrát.“

„Klidně tě teď hned zabiju,“ zavrčím, chytnu ho za triko a zvednu ho na nohy. Vztekem se celej třesu. „A pak ji odtud odvedu.“

Zavrtí hlavou a vytrhne se mi. „Zabij mě a moji tři kámoši ji roztrhají na kusy.“ Z koutu se ozývá tichej pláč. Šeptá pořád dokola: „Prosím, přestaňte. Prosím!“

Vidím, jak se k ní blíží jeho nohsledi. Mohl bych je složit, ale nechci to udělat před ní. Zatnu zuby, odstrčím Škorpióna a vydám se k ní. Nejsem žádnej zasranej vrah, i když právě teď mi v žilách burácí touha zabíjet. „Jsi sestra Brooke?“

Přikývne.

Vezmu ji za ruku a zvednu na nohy. „Půjdeš se mnou.“

„Ne tak rychle, Uragáne,“ ozve se Škorpión. „Jestli ji chceš, pak jeden z tvých lidí a jeden z mých s ní zůstanou, dokud mi zítra nepřenecháš vítězství.“

Musím se zasmát. „Ty zmrde, kdy to už sakra pochopíš? Klidně ti zítra můžu nechat vítězství, to ale neznamená, že si ho zas nevezmu. A až se tak stane, všichni uvidí, jak tě zlomím.“ Vytáhnu telefon

a zavolám Peteovi.

„Kde do prdele seš…,“ spustí hned, jak to zvedne.

„Doraz sem. Potřebuju, abys něco udělal.“ Povím mu, kde jsem, a zavěsím.

Pět minut nato je Pete tady a vidí moje zakrvácený obočí, sevřený pěsti a pohmožděný klouby.

S otevřenou pusou pak zírá na Škorpióna. „Reme, cos to udělal,“ vydechne.

„Tohle se nikdo nedozví,“ uklidňuju ho, a když jen dál zírá, lusknu mu před očima. „Hej, hej, brácho, soustřeď se! Budeš hlídat Broočinu sestru tak dlouho, dokud ti neřeknu. Oni ji pak pustí. Jasný?“

Zamrká. „Kámo, potřebuješ to zašít.“

„Nechám si to do prdele zašít,“ zavrčím, „jen ji před tím parchantem pohlídej.“

Otočím se na Škorpióna. Bože, pořád ho chci zabít. Je dotrhanej, pomlácenej, krvácí, ale v očích se mu zračí vítězství. Vydám se ke dveřím.

„Nemůžu se dočkat, až tě v tom ringu zlomím,“ slyším ho za sebou. Na tom mi ale nesejde.

„A nyníííí, dámy a pánové, chvíle, na kterou jsme všichni čekali. Náš kralující šampion, obhájce titulu, jediný a jedinečný Remington Uragáááán Tate!“

Vytěsnil jsem řev davu, moje tělo je připravený k boji. Vejdu do ringu a vidím jen Brooke, jak měla na sobě tenhle plášť, co po mně klouže. To mě uklidňuje. Připomíná mi to, že ona je důvodem, proč se dneska večer pozdravím se zemí.

Cítím na sobě její pohled, když mi Riley sundá plášť. Tohle je chvíle, kdy se na ni vždycky podívám.

Žaludek mě pálí odhodláním. Jestli se na ni podívám, uvidím na její tváři ustaranej výraz. A to mě oslabí. Bude chtít, abych bojoval. Sakra.

Diváci skandují moje jméno. Sere mě, že to Brooke uvidí. Ale chce zpátky svoji sestru. Nedovolím, aby zůstala se Škorpiónem.

Moderátor ohlásí: „A nynííí, dámy a pánové, ztělesněná noční můra. Váš Benny, Černý škorpióóóóón!“

A tady ho máme, sráče. Vykračuje si pomalu jako páv, zkouší moji zasranou trpělivost. Má zvednuté oba prostředníky, ukazuje je na mě i diváky.

Cejtí se jako král, protože ví, že dneska nevyhraju.

Čekám, až sem dojde, a myslím na to, jak jsem mu zabořil tužku do toho jeho zkurvenýho tetování.

Myslím na to, jak ho Brooke musela políbit, a krev se mi znovu vaří.

Vejde do ringu a sundá plášť. Jsem sakra rád, že vypadá pořádně domláceně. Tam, kde jsem mu roztrhl tužkou tetování na tom jeho ksichtě, má teď stehy. Upírá na mě žlutý oči. Vidím v nich radost, protože dneska ze mě na veřejnosti vymlátí duši.

Ozve se zvonec.

Na vteřinu, instinktivně, se moje tělo připraví k boji: napne se, rozkročí. Zastavím se dřív, než stihnu máchnout, a nechám to na něm. Praští mě do žeber, pak dvakrát do čelisti. Potřesu hlavou, abych se vzpamatoval, a čekám na další vlnu zásahů.

Jsem tak nabuzenej, že je to skoro i příjemný.

Škorpión mě praští přímo do žaludku, pak jde na mě zvedákem. Narovnám se. Nedovolím, aby mě srazil k zemi těmihle holčičími máchanci. Jestli mám skončit na zemi, tak tam sakra skončím proto, že už nedokážu dál stát.

Přijmu další tři údery, do hrudi a do žeber, a moje tělo a svaly se pustí do války s mým mozkem.

Jdu proti všemu, co znám. A připomínám si, že sice přijdu o šampionát, ale získám ji.

Vidím sám sebe a to, jak ke mně vzhlédne, až jí přivedu její sestru. Dostane tu holku zpátky a jednou provždy pochopí, že bych pro ni udělal kurva cokoli.

Škorpión mě zasáhne do čelisti a direktem mě srazí na kolena. Divákům se to nelíbí. Vstanu, trochu se motám.

„Fuuuuj! Fuuuuj!“

„Znič toho parchanta, Uragáne! ZNIČ HO!!“

Pokračujeme. S každým zásahem si připomínám, abych se nebránil a abych úder neoplatil.

Kolo za kolem to nechávám být. Cítím, jak se mi tělo skoro vypíná. Svaly se mi třesou, kůži mám samou modřinu, kosti křehčí. Myšlení se mi zpomaluje, plíce bojují o každý nádech. Nevím ani, kde mě to má bolet, jsem otupělej a jsem za to sakra vděčnej.

Otřu si čelo, ztěžka dýchám. Z obočí, rtů i spánku se mi valí krev. Znovu dopadnu na zem

a proklínám toho sráče, že mě ani nedokáže srazit do bezvědomí, když to po něm chci. Zvednu se a plivnu po něm, abych ho nasral a on to už skončil.

„Remy, bojuj!“ slyším Broočin nezaměnitelný hlas. Ztuhnu. „REMY, BOJUJ! KVŮLI MNĚ!

KVŮLI MNĚ!“

Slyším ji. Ještě nikdy takhle nekřičela. To mě zlomí. Na vteřinu chci Škorpióna srazit k zemi vší silou, která mi zbyla. Jsem nejsilnější, nejrychlejší a ona ví, že mě nikdo neporazí. Jsem její muž, chci, aby na mě byla hrdá. Pak ale dopadne rána. Jediný, co slyším, je její hlas, který mě prosil, abych

bojoval. Kvůli ní. A vůbec poprvý v životě se cítím poníženej. Copak ona snad nepozná, že jsem mu to dovolil?

Tohle je za tebe, jiskřičko – uuuuf.

Vyrazí mi dech. Tělo mi ztuhne, aby odolalo bolesti. Zapomenu myšlenku, hlava se mi točí. Teď se pustil do mý hlavy. Z mozku mám želé. Slyším, jak jeho pěst udeřila do mý brady.

Je pro mě nemožný udržet rovnováhu. Dopadnu na zem.

Cítím ji pod sebou. A skoro se mi to líbí. Je to jediná pevná věc, všechno kolem se se mnou točí.

Docela mě uklidňuje, že když spadnu, zem mě u sebe přivítá.

Ležím v kaluži krve. Oči mám skoro zavřené, tak moc jsou napuchlé. Žebra mě bolí, jako by mi proděravěly plíce. Zapřu se rukou o zem, pak i druhou. Slyším odpočítávání. Snažím se zvednout

a na chvíli ani nevím, jestli to dokážu.

Nenávidím ho. Nenávidím ho vším, co ve mně je. Myslím jen na to, že až se příště setkáme, postavím se mu, zadívám se mu do těch žlutých očí a rozmlátím mu ksicht na kaši.

Zvednu se a vyplivnu krev. Sotva se ale postavím, dostanu levým hákem do boku.

Zakopnu a skoro znovu spadnu. Musím potřást hlavou. Sál kolem mě se točí. Myslím na Broočinu náruč a jak příjemná bude na dotek, až mě dneska v noci zas obejme. Přitisknu si ji k sobě a nechám ji, aby mi položila led na tvář. Bude mě zbožňovat za to, že jsem jí vrátil sestru. Myslel jsem, že chci hlavně zvítězit, ale teď už ne.

Teď už chci jenom ženu, kterou miluju. Chci, aby mě milovala. Tak jak mě nikdo v životě nikdy nemiloval. A pro ni budu bojovat tvrději než kdo jinej.

Slyším, jak na mě Riley s trenérem křičí: „Prober se! Kde je sakra tvoje obrana! Co je to do prdele s tebou?“

Lidi v celé aréně řvou. Žízní po krvi, ale dneska jim můžu dát jen tu svou.

„ZNIČ HO, URAGÁNE! ZNIČ HO!“

Další zásah rozstříkne moji krev po zemi a lidi řvou jako šílení.

„RE-MING-TON! RE-MING-TON!“

Srdce mi ještě nikdy nebušilo silněji. Žádná část mýho těla nechápe, proč to nevyužiju. Bojuju sám se sebou, se svými instinkty, se svaly, které se na boj přímo třesou, se svými nervy, které brní nutkáním chránit se. Už ale nedokážu pohnout pravou paží. Visí mi podél boku a ani nebolí.

„Remy, Remy, Remy!“ skandují diváci.

Škorpión řve zuřivostí. Vím naprosto jistě, že za něj se za celej jeho život nikdo takhle nepostavil. Plivnu mu do ksichtu. „Až se uvidíme příště, vrazím ti pěst do chřtánu,“ slíbím mu.

S řevem máchne pěstí a já jen čekám na zásah. Když pak přijde, končím. Oči se mi zavřou a všechno pohltí tma.

Slyším ve tmě hudbu. Slyším písničky, které mi Brooke pouštěla, i ty, které jsem pouštěl já jí. Tělo

mě bolí. Snažím se pohnout, ale nemůžu se vyprostit z té temnoty. Cítím na bradě něčí ruce, blízko mě hraje hudba. Slyším i tiché vzlyky. Cítím na spánku polibky, její prsty ve vlasech. Slyším hudbu… Ztrácí se mi. Ztrácí se mi Brooke… Ne, ji nikdy neztratím. Udělal bych pro ni cokoli. Musí vědět, že pro ni udělám cokoli.

Do očí mě bodá světlo. Tělo mám ztěžklé, otupělé. Hrudník mě bolí. Otevřu oči ještě víc

a rozhlédnu se.

Nemocnice. Riley na židli. A Brooke?

Zachvátí mě panika. Snažím se promluvit, ale něco mám vražené v krku, takže to ze mě vyjde jako zavrčení.

Riley ke mně zvedne hlavu. „Probral ses, díkybohu!“ Dojde ke mně. „Bože, Remingtone, jsem sakra rád, žes to zvládl. Teď tě alespoň budu moct zabít já sám. Všechny jsi nás –“

Chytnu ho za ruku a stisknu tak tvrdě, až se ohne. Z hrdla mi vyjde jen podivné zasténání, mám v něm zavedenou dýchací trubici.

„Chceš vědět, kde je Brooke?“ zeptá se Riley a zadívá se mi do očí.

Přikývnu a znovu zasténám. Svírá mě panika. Viděla ten debakl v ringu. Musím zjistit, jestli je v pořádku.

Když pro ni Riley odejde, v duchu počítám vteřiny.

Vejde dovnitř a zastaví se. Díváme se na sebe. Ještě nikdy jsem se necítil tak jako teď. Každá buňka mýho těla je v pozoru, jsem ale uvězněnej v týhle posteli a celej se třesu jen z pohledu na ni. Stojí

tam, dívá se na mě, oblečení má pomačkaný, vlasy rozcuchaný. Je bledá, ale mně nikdy nepřipadala krásnější. Chci jí říct: Miluju tě, jiskřičko. Tak sakra moc tě miluju…

Chci, aby mi podala iPod, abych jí mohl pustit písničku „I Love You“ a pak znovu a znovu. Nebo nějakou jinou. Sakra, žádná nedokáže popsat, co k ní cítím.

Třese se. Oči mě pálí, když uslyším její pláč. Vychází z jejího nitra. Její hlas zní tak cize. Bolí mě to víc, než jsem kdy poznal.

„Jak ses op-povážil… Jakým právem js-jsi mě nutil se dívat, jak… jak tam jen s-stojíš… Jakým právem jsi mě nutil d-dívat se, jak tě ničí! Tvoje kosti! Tvůj obličej! Jsi m-můj! Můj, abych… abych tě držela… a objímala… Jak ses op-povážil nechat se takhle zničit. Jak ses opovážil z-zničit mě!“

Oči mě kurevsky pálí, ale nemůžu se ani pohnout. Můžu tu pouze ležet a nechat se sžírat mojí i její bolestí.

„Chtěla jsem pomoct sestře, nechtěla jsem tě do-dostat do problémů. Chtěla jsem tě chránit, starat se o tebe, být s tebou. Chtěla jsem s tebou zůstat, dokud mě nebudeš mít dost a už mě nebudeš potřebovat. Chtěla jsem, abys mě miloval, protože tě… tě… bože, ale ty… já… tohle nedokážu. Už nemůžu. Je těžké vidět tě zápasit, ale dívat se, jak pácháš sebevraždu, je… Nemůžu, Remingtone!“

Vydám zvuk, snažím se pohnout. Paži mám v sádře a tělo ztěžklé. Moje rychlé vytrénované tělo mě teď zradilo. Je stejně zlomené, jako se cítím.

Po tvářích jí stékají slzy. Najednou ke mně přistoupí, dotkne se mé volné ruky, skloní se ke mně a políbí mě na klouby. Na moje jizvy dopadnou její slzy.

Tak moc se jí chci dotknout. Silou vůle přinutím svoji ruku, aby se zvedla. Položím ji na její hlavu, pohladím ji po vlasech.

Otře si tváře a zadívá se na mě očima plnýma slz. Mlčky ji prosím, aby to pochopila. Chci, aby věděla, že to zvládnu. Zvládnu pár ran.

Ona ale najednou vstane.

Chytnu ji za ruku a stisknu ji tak pevně, jak jen můžu, aniž bych jí zlomil kosti. Vytrhne se mi, vezme mou tvář do dlaní a políbí mě na čelo. Cítím její bolest. Ničí mě. Z hrdla se mi vydere zmučené zasténání. Popadnu tu trubici, snažím se ji vytáhnout. Přístroj vedle mě začne bláznit a stejně tak Brooke.

„Remy, nech toho! Nedělej to!“ prosí mě, já toho ale nenechám. Potřebuju ze sebe tu věc vytáhnout.

Nikdy jsem nebyl mužem slov, ale nechci mít tu věc v krku, když jí potřebuju něco říct. Brooke ale zpanikaří a začne volat: „Sestro! Prosím!“

Do pokoje vpadne sestra a něco mi přes kapačku píchne do žíly. Tělo mi okamžitě ztěžkne, hlava se

propadá zpátky do tmy. Brooke se na mě dívá pohledem, jakej nikdy nezapomenu. Asi jsem ji zlomil. Je silná. Je to moje žena a je od přírody dost silná, aby mě přijala… Ne.

Nikdo mě nikdy nepřijme.

Vidím to v jejích očích, ten výraz, jakej nejspíš nasadí každej, když si uvědomí, že jsem

beznadějnej případ. Jsem v hajzlu. Ale ona se na mě usmívá a já si ten úsměv vštípím do mysli. Vidím ho před sebou, ještě když se propadám do temnoty. Myslím na to, jakou písničku jí pustím, až se probudím…

Drahý Remingtone,

myslím, že sis mě získal hned v první chvíli, kdy jsem tě vůbec spatřila. A myslím také, že jsi to věděl. Jak bys to mohl nevědět? Že se mi zem chvěje pod nohama. A to chvěla. Kvůli tobě. Ty jsi vrátil do mého života barvy. A když jsi šel za mnou a políbil mě, někde hluboko jsem vytušila, že jsi v tom okamžiku navždy změnil můj život. Opravdu jsi ho změnil. S tebou jsem prožila ty nejnádhernější, nejneuvěřitelnější a nejúžasnější okamžiky. Ty a tvůj tým jste se stali mou novou rodinou a já ani

na vteřinu nikdy nepomyslela na odchod. Ne od nich, ale především od tebe. Každý den, který jsem s tebou strávila, jsem po tobě toužila stále víc. Celé dny jsem ti chtěla být na blízku. Bolelo mě být

s tebou a nedotýkat se tě. Chtěla jsem strávit každou volnou chvíli s tebou a každou noc v tvém náručí. Tolikrát jsem ti chtěla říct, jak jsem se díky tobě cítila, ale chtěla jsem, abys mi to ty řekl první. Má pýcha je už ale pryč. Nemám už pro ni místo a nechci litovat toho, že jsem ti to nikdy neřekla. Miluju tě, Remy. Celým svým srdcem. Jsi ten nejkrásnější, nejkomplikovanější, nejmilejší bojovník, jakého znám. Díky tobě jsem se cítila šťastná. Byl jsi pro mě výzvou i radostí, díky tobě jsem se uvnitř zase cítila jako malá holka, která má všechno krásné teprve před sebou, protože jsem se na tebe jen podívala a představovala jsem si, jaké bude prožívat ty okamžiky s tebou po boku. Nikdy jsem se necítila ve větším bezpečí, než když jsem byla s tebou, a chci, abys věděl, že miluju každou tvou součást, dokonce i tu, která mi zlomila srdce.

Ale už nemůžu zůstat, Remy. Nemůžu se dívat, jak si ubližuješ, protože když se to stane, ubližuješ

i mně tak, jak mě nikdy ani nenapadlo, že by mi někdo mohl ublížit, a já se bojím, že to nevydržím a že jednoho dne se už neuzdravím. Prosím, už si nikdy, nikdy takhle neubližuj. Jsi bojovník, jakým chce být každý, právě proto tě všichni zbožňují. Dokonce i když se něco nepovede, zvedneš se a bojuješ dál.

Děkuju, Remy, za to, že ses mi otevřel. Za to, že ses se mnou podělil o své myšlenky i o sebe. Děkuju ti za práci a i za to, jak ses na mě pokaždé usmíval. Chci ti popřát, aby se ti dařilo, ale já vím, že se ti bude dařit. Vím, že ti oči nepřestanou zářit tou sytou modří, nepřestaneš se domýšlivě usmívat

a nepřestaneš bojovat. A já zatím už budu patřit do tvé minulosti jako všechno, co jsi nechal za zády dávno přede mnou. Jedno bys měl ale vědět. Kdykoli uslyším „Iris“, vzpomenu si na tebe.

Navždy tvá,

Brooke

Ten dopis jsem četl znovu a znovu. Četl jsem ho nevěřícně, se vztekem, s nenávistí k sobě samýmu, osaměle, zoufale, ale ani jednou s odstupem. A teď, když si ho čtu znovu, mi konečně dojde, že mě moje žena opustila. Zasténám a skloním hlavu bolestí, které ani ty nejsilnější prášky nedokážou potlačit. Oči mě pálí. Palcem hladím ta slova: Miluji tě, Remy, pořád znovu a znovu. V obýváku slyším přecházet Petea, něco povídá, jako by se nic nedělo. Jako by to byl úplně normální den.

Další zkurvenej Uragánův den. Předtím, než poznal… ji.

„Patnáct set akcií. Prodávej… Ano.“ Rozhostí se ticho, takže mě napadne, že zavěsil. Vidím, jak se klika na dveřích otáčí. Nakoukne do ložnice. Závěsy jsou roztažené, takže když mě uvidí, zpozorní.

„Máš modrý oči.“

Protřu si tvář, snažím si dát dohromady několik posledních týdnů, myslím ale jenom na ten dopis.

Miluju tě, Remy… Díky tobě jsem se cítila šťastná…

Pete vejde dovnitř a dojde ke mně. „Byl jsi mimo skoro tři týdny. Pamatuješ si něco?“ Mlčky se na něj dívám, v ruce držím ten dopis.

„Remingtone, uvědomuješ si, cos udělal? Prohrál jsi mistrovství. Zahodil jsi zápas! Vzdal ses všeho, na čem jsi pracoval. Všechny peníze jsou pryč. Roky odhodlání a dřiny. Šampionát… je

v prdeli.“ Hlas se mu zlomí. Zadívá se na mě. „Pamatuješ si to?“

„Vím, co jsem udělal, Pete. Ale není to nic, co bych nemohl získat zpátky.“

„Ty, ty hovado! Mohls do hajzlu umřít! Remingtone, kdo tohle kurva dělá? Dobrovolně ses nechal zbít do bezvědomí.“

Pootočím se, posadím se na posteli a promnu si krk. Dívám se na ten dopis a pak k němu přičichnu.

Sakra, voní jako ona. I pouhej pohled na její písmo mě ničí.

Přijde ke mně Riley.

„Je modrej,“ poví mu ihned Pete.

„To je paráda! Hej, Reme.“

Zadívám se na ně, na svoje dva bratry. Bratry, na kterých mi záleží. „Jste zklamaní,“ prohlásím.

„Nejsme zklamaní, kámo. Báli jsme se o tebe. Za tohle žádná ženská nestojí,“ odpoví Pete.

„Ona ano.“ Jsem na ni ale tak nasranej za to, že odešla, že zmačkám dopis a vstanu. „Ten zápas mě mrzí. Týmu to vysvětlím.“

„Nás to nemrzí kvůli nám,“ opakuje Pete.

Protáhnu biceps, pak druhý. Zkouším svoje tělo a dál s nimi mluvím. „Co Škorpión?“

„Je někde na Bahamách, nebo v nějaký podobný prdeli. Baví se za tvoje peníze,“ oznámí Pete. Zní smutně.

„Prodej dům v Austinu,“ přikážu. „To by nám mělo vydržet přes tuhle sezónu.“ Přikývne. „Taky máme nabídky na reklamu. Vedl sis dobře –“

„Co ona? Je v pořádku?“ Nechápavě zírají.

„Brooke.“

„Brácho, proč se ptáš?“ Pete se na mě dívá vyplašeně, otočí se na Rileyho, pak zpátky na mě.

„Zapomeň na ni, Reme. Měls tu přes tucet ženských! Nemůžou se Uragána nabažit. Jako za starých časů!“

„Jo, Reme, seš frajer,“ dodá Riley. „Bože!“

Před očima vidím jen ty zlatý oči plný slz. Shlídnu na dopis, kterej mám zmačkanej v pěsti. Vím, že se na mě Pete s Rileym dívají. Pak si vymění mezi sebou pohled.

„Brácho, podej mi to. Můžu to za tebe vyhodit,“ natáhne se Pete po dopisu. Okamžitě ho pevně sevřu. „Jestli se toho dotkneš, zabiju tě.“

Spustí ruku a povzdechne si. Vzhlídnu k nim. „Kde je její sestra?“

„Pořád na odvykačce. Bude tam ještě týden.“

Dál zkouším svoje tělo. Trenér na mně za dobu, co jsem byl mimo, nejspíš pracoval s transkutánní stimulací, aby mi zachoval svalovou hmotu. Zatnu svaly. Jsou pevné jako vždycky. Všechny elektrickými výboji přesvědčené, že jsem celou dobu poctivě trénoval – i když jsem jen ležel.

„Trenér ti zpracoval každý centimetr,“ prohlásí Riley a potvrdí tak moje domněnky. „Jsi nacpanej glutamanem a všemi ostatními doplňky.“

Padnu na zem a zkusím pár kliků. Dobrý. Jde to snadno. Záda nemám po tom dlouhým ležení zničený. Vyskočím, protáhnu krk, pak otevřu kufr. Leží v něm můj boxerský plášť. A já vím, že když ho teď zvednu, ucítím její vůni. A v tu chvíli všechna energie, která je ve mně nastřádaná, vybuchne.

„Zavolej trenéra. Pustíme se do práce.“

„Ty chceš vážně začít cvičit? Dva týdny jsi ležel v nemocnici. Pouštěli ti do hlavy proud! Jinak by

tě nikdy nedostali z deprese.“

„Teď jsem ale už v pohodě.“ Odnesu si dopis i tréninkový úbor do koupelny, pak dopis otevřu a přečtu znovu ta slova: Miluji tě, Remy.

Zavřu oči a dopis odhodím.

Pak pro něj dojdu, zvednu ho a přečtu. Do hajzlu, Brooke. Mělas mi říct, abych se držel zpátky.

Mělas mi říct, že mě nenávidíš. Že s někým jako já žít nechceš. A místo toho jsi mi napsala, že můj tým je tvoje rodina. Že jsi šťastná. Že když slyšíš moje písničky, myslíš na mě. Napsala jsi mi, že mě miluješ. Takže teď, Brooke, si jdu pro tebe.

V escalade jsme všichni kromě Diany. Od toho domu nás dělí jen blok a moje hruď se proměnila ve válečnou zónu. Bubnuju si prsty do stehna a žaludek se mi svírá čím dál víc, jak se blížíme

k našemu cíli. Brooke by měla hodně rychle přijít k rozumu, ale jsem si jistej, že jakmile uvidí, co jí vezeme, další vysvětlování nebude potřeba.

Podrbu se na zátylku, pak vrazím ruku do kapsy džín a vytáhnu dopis. Dopis, kterej mě pálí. Četl jsem ho, dokud mě oči nezačaly pálit zuřivostí. Dívala se na mě, jako bych byl její bůh. Řekla, že nikdy neodejde, a já jí to věřil. Chci vědět, co jsem řekl. Chci vědět, co jsem kurva udělal. Potřebuju vědět, jestli to, co napsala do toho dopisu, myslela vážně nebo jestli to byla zkurvená lež.

„Tamhle je Brooke. A Melanie,“ ozve se Pete zezadu.

Zvednu oči k dvěma postavám na chodníku. Projedeme kolem nich a zastavíme před jejím domem.

Bože, je to ona.

Srdce mi buší, tepny v mém těle pracují naplno, aby dohnaly krev do mých svalů. Sevřu ruce v pěst a otevřu dveře, Pete s Rileym jsou ale venku první. Vystoupím po nich a pak ji uvidím. A ona uvidí mě. Díváme se na sebe a ani jeden z nás se nepohne. Moje oči tak hladověly po pohledu na ni, že vidět ji mě teď bolí. Culík, tenisky, tepláky, oválná tvář, která jako by vystoupila z mých snů, hebké rty, měkké jako v mých snech, a zlaté zářící oči, které upírá na mě.

Bože, miluju tě.

Vším, co ve mně je.

Každej centimetr mýho těla jako by se při pohledu na ni probudil. Na sobě má upnuté tepláky,

na čele a krku se jí perlí pot, vlasy má stažené do roztomilého copu. A při pohledu na mě se zastaví na místě. Nevím, jestli se ke mně rozběhne. Vím jen, že jestli to udělá, budu připraven ji chytit.

Chytím ji a už nikdy ji nepostavím zpátky na zem.

Přijde mi, že je ráda, že mě vidí. Když k nám třem zase vykročí, napnu se.

„Slečno Dumasová?“ osloví ji Pete, když k němu se svou kamarádkou dojde. „Věříme, že tohle patří vám.“

Pokyne za mě a z escalade vystoupí Nora.

Brooke se nejdřív podívá na mě, potom překvapením zamrká. „Noro?“

„Nora?“ opakuje po ní Melanie.

„Jenom jsme se chtěli ujistit, že se domů dostala v pořádku,“ prohlásí Pete.

„Noro?“ Brooke nespustí oči ze své sestry. Hruď se mi dme při pohledu na nevěřícnou radost ve tváři mojí jiskřičky.

„Jsem to já!“ Její sestra se k ní rozběhne. Ještě nikdy jsem na ženu nežárlil, ale chci, aby Brooke objala mě. Chci cítit její vůni, nasát ji do plic, uklidnit jí svou duši. „Jsem to já, sestřičko! Jsem zpátky! Byla jsem na odvykačce. Pete mi pomohl. A mám taky pryč tetování.“ Ukáže si na tvář, kterou ještě nedávno hyzdila Škorpiónova značka. „Když ses na mě tehdy podívala, cítila jsem se tak mrňavá, Brooke. Tak malá a… špinavá.“

„Ne! To ne, prosím!“ Brooke ji znovu obejme a mně se žaludek sevře žárlivostí a ruce mi ztěžknou touhou se za ní vydat.

„Noro! Ty střevo jedno, bláznivko!“ Broočina praštěná kamarádka se vrhne na Noru a roztočí se s ní. Když se na nás Brooke otočí, srdce mi poskočí nedočkavostí.

Ona se ale podívá na Petea a mně se žaludek stáhne ještě víc. „Pete, co to má být?“

„Překvapení!“ s úsměvem ukáže na její sestru. „Vede si skvěle. Je to báječná holka.“

Pak kývne na mě a Brooke konečně upře svoje zlatý oči na mě. Já už to ale nevydržím, nemůžu tu jen tak stát, když mi nepatří a já nepatřím jí. Zabořím si ruce do kapes džín a dívám se na ni, na její plné křivky a kapky potu na kůži.

„Toho dne, kdy měl Remy bojovat se Škorpiónem, mu Škorpión nabídl tvou sestru výměnou za titul mistra. A Remy souhlasil,“ vysvětlí Pete.

Pozoruju ji. Její oči prozrazují, že je zmatená. Čekám, až něco řekne.

„Ty jsi souhlasil, že… prohraješ?“

Napnu se. Nevěřím tomu, co slyším. Myslela si, že jsem to udělal, protože jsem do prdele bipolární.

Je mi to jasný.

Vrtí hlavou, upírá na mě svoje oči. Vidím, jak jí tep poskočil, její tvář nabírá barvu, oči jí potemněly bolestí.

„Tohle jsi udělal… a jen pro Noru?“ vydechne.

Je tak nádherná, tahle moje holka, moje jiskřička. Když se jí oči zalijí slzami, chci, aby jí skanuly na tvář a já je mohl slíbat.

Pete vytáhne z kufru escalade zelený pytel a zamíří s Norou do domu. „Odnesu jí to dovnitř.“

Riley stojí vedle mě. Holky se na nás dívají. Ne. Melanie se dívá na Rileyho. Brooke ale nemůže spustit oči ze mě. Zabořím ruce hlouběji do kapes. Mohl bych si ji k sobě přitáhnout. Přitisknout si ji k sobě. Tvrdě ji políbit za trest za to, že ode mě odešla, a poté ji políbit něžně, protože jsem do ní blázen.

Obejme se a skloní hlavu. „Proč jsi mi nic neřekl? Proč jsi kvůli… ní… všechno zahodil?“

Vypadá tak nešťastně. Bože, chci, aby se se mnou cítila v bezpečí. Ne v rozpacích z toho, co jsem pro ni ochotnej udělat. „Myslíš kvůli tobě,“ opravím ji tiše.

„Já to taky nevěděl, Brooke,“ ozve se Riley. „Ani trenér. Jenom Pete. To on ho té noci našel a odvezl tvou sestru do bezpečí, zatímco se Remington vzdával vítězství.“

Střelí po Rileym očima, potom se zas zadívá na mě. Skoro cítím její dotek. Její touhu. Zračí se jí v očích, rozechvívá jí hlas. Chci ji, chci se jí dotýkat, vidět ji, cítit ji.

„Jak ti je? Jsi v pořádku?“ zeptá se mě. Nemůžu myslet jasně, když slyším, jak se o mě bojí. Jen přikývnu. Nejsem v pořádku, jiskřičko, ani zdaleka ne.

„Co pro tebe ta prohra znamená?“ ptá se. Chce si povídat, ale já o zápasech mluvit nechci. Toho dne jsem přišel o něco mnohem cennějšího a chci to zpátky.

„Kromě toho, že jsme chudí?“ odpoví za mě Riley. Uchechtne se. „Má na účtu pár milionů, to mu pomůže přežít rok. A až začne nová sezóna, vrátíme se s plnou parádou. Remyho fanoušci žádají odplatu.“

„Máš opravdu věrné fanoušky,“ poznamená tiše a upírá na mě svoje zlaté oči.

Chci jí říct, že celej uplynulej měsíc jsem neměl ponětí o tom, co mám, věděl jsem jen, co mi schází.

„No, čas vyrazit,“ poplácá mě Riley po rameni. „Vlastně jsme tady, Brooke, taky proto, že hledáme fyzioterapeuta pro nadcházející sezónu. Někoho, kdo může nastoupit co nejdřív.“ Riley jí podá papír

s detaily. „Pokud máš zájem, na zadní straně je číslo na pana Tatea. A jméno hotelu, kde bydlíme. Odjíždíme za tři dny. Promysli si to.“

Riley nastoupí, stejně tak Pete, já ale čekám, co odpoví. Dívá se na mě a já jí pohled oplácím.

Srdce mi buší. Chci jí říct tisíc různých věcí, zahrát tisíc písní. Ale mlčím. V mým nitru víří směs

různých pocitů a já kvůli nim nejsem schopen jedinýho slova. Ani blbýho Proč? Proč jsi mě opustila? Proč jsi mi řekla, že mě miluješ, a pak jsi odešla?

„Vypadáš dobře, Remy,“ ozve se Melanie zvesela.

Pousměju se, protože se mi líbí, jak dokáže Brooke rozesmát. Jsem rád, že mi Melanie tehdy dala to číslo a tím to všechno odstartovala.

Mel poodstoupí. Brooke se na mě dál dívá a já nevím, kde začít. Nikdy v životě mi nikdo neřekl, co mi ona řekla skrze ten dopis. Jsem zvyklej, že na mě lidi kašlou. Předpokládám to. Ale když řekla, že se mě nikdy nenabaží, věřil jsem jí. Když mi pouštěla písničku o tom, že mě miluje, do prdele, věřil jsem jí. A potřebuju, aby se ke mně vrátila na těch svých dlouhých štíhlých nohách, na kterých ode mě odešla.

„Víš, kde mě najdeš,“ řeknu tiše. Nastoupím do auta a vyrazíme.

Vytáhnu její dopis, sevřu ho a na vteřinu se zas zlobím. Na sebe. Na ni. Na svoje nemocný tělo. Měl bych se za ní vrátit, odnést ji do jejího zatracenýho bytu, vyšukat jí mozek z hlavy a připomenout jí, koho chce a kdo je její muž, ať dokonalej, nebo ne.

Moje pýcha je ale tak raněná, že se cejtím zas jako ten malej kluk v ústavu pro duševně chorý, kterej každej den čekal na někoho, kdo ho odtamtud dostane.

Běžím a běžím, dokud můžu, ale i potom jsem celej napjatej a nedočkavej. Zítra máme odletět. A já vím, že bez ní odletět nemůžu. Znám se. Jestli nepřijede, vrátím se k ní a odvedu si ji.

Ale chci, aby aspoň jednou se ke mně někdo vrátil, protože cítí, že za to stojím. Ne, ne jen tak někdo. Ona. Potřebuju, aby žena, kterou miluju, za mnou přišla, protože je tím, kdo mi na tomhle světě rozumí. Jak mám sakra odletět a žít dál – bez ní?

Vrátím se zpátky do hotelu a zabouchnu za sebou dveře.

A tam ji spatřím, jako by vystoupila z mého snu. Sedí v obýváku s Petem a Rileym.

Vyskočí ihned na nohy. Pohled na ni mě uklidní. Cítím se stejně klidně jako vteřinu před zápasem… A pak se ve mně rozhoří boj. Tisíce emocí se převalují jedna přes druhou. Vzduch se chvěje napětím. Cítím, jak mezi námi praská energie. Hruď mi těžkne. Stojím tu a pořád se zlobím, zoufale ale toužím ten vír v sobě uklidnit a připomenout jí, že je do hajzlu moje!

„Ráda bych si s tebou promluvila, Remingtone, pokud máš chvíli.“

„Ano, Brooke. Taky bych si s tebou rád promluvil.“

Vykročím a ona jde za mnou. Nenávidím se za to, jak na mě její hlas působí. Obstoupí mě její vůně, a když ji zavedu do hlavní ložnice a zavřu za námi dveře, moje instinkty mě zradí. Vezmu ji za zátylek a zhluboka nasaju do plic její vůni.

Popadne mě za triko a zaboří do něj svou tvář. „Prosím, neopouštěj mě,“ prosí. Znovu se ve mně zvedne vztek. Vytrhnu se jí. Nenávidím se za svoji slabost.

„Když mě tak moc chceš, proč jsi odešla?“ Musím to vědět. Sedne si na lavici v nohách postele.

Založím si paže. Nějak se chránit musím. „Řekl jsem ti při posledním záchvatu něco?“ Zadívá se na mě očima plnýma citu, ozývá se jí i v hlasu. „Chtěl jsi mě vzít do Paříže.“

„A to je špatně?“

„A milovat se se mnou ve výtahu.“

„Vážně?“

„A pomilovat mě, když na sobě budu mít ty růžové kalhoty,“ dodá a pak zrudne od krku až po tváře.

Čekám, až mi dopoví zbytek, ale když mlčí, připomenu jí to. Protože tohle je něco, co jsem si v hlavě přehrával celem uplynulej měsíc – každou vteřinu toho okamžiku.

„Vynechala jsi tu část, kdy jsme si pouštěli písničky,“ promluvím tiše. Nemůžu se na ni ani podívat, přestože každej centimetr mého těla řve, abych se jí dotkl.

Vezmu ji za ruku a slyším, jak se jí dech zadrhne, když zvednu její prsty ke rtům. Tep se mi zrychlí.

Otočím jí ruku a políbím ji do dlaně.

„Ta fotka mě naštvala, Brooke. A hodně,“ zašeptám jí do kůže a přejedu po ní jazykem.

Ochutnávám ji. „Když někomu patříš… nelíbáš nikoho jinýho. Nelíbáš jeho nepřítele. A nelžeš mu. Nezradíš ho,“ ucedím skrz zuby.

Zasáhne ji to. Hlas se jí rozechvěje. „Je mi to líto. Chtěla jsem tě chránit, jako jsi ty chránil mě. Už nikdy neudělám nic za tvými zády, Remy. Neodešla jsem, protože jsi měl manický záchvat. Prostě jsem nechtěla, abys ty záchvaty nebo deprese měl kvůli mně.“

Přikývnu, ale pak se zmateně zamračím. „Takže mi muselo něco uniknout. Protože pořád nechápu, proč jsi sakra odešla, když jsem tě do prdele potřeboval!“

Oči se jí zatřpytí. „Remy, je mi to líto!“ vykřikne.

Zasténám bolestí. Z džín na židli vytáhnu složenej dopis. Četl jsem ho, dokud jsem udržel oči otevřený. Když jsem měl černo, potýkal se s depresí a pořád si opakoval, že pro ni za to stojím, svíral jsem ho v noci v ruce. „Myslela jsi vážně, cos mi napsala?“

„Co konkrétně myslíš?“

Rozevřu dopis a ukážu na slova, na kterých visím jako magor, na slova, která mi ještě nikdy nikdo neřekl. Na slova, která od ní chci slyšet. A chci, aby to cítila.

Miluju tě, Remy.

Tak moc je chci slyšet, že mě to až ničí. Znovu papír zmačkám a zadívám se na ni pohledem plným touhy, vzteku a zoufalství. Myslela je vážně? Dívá se na mě a najednou přikývne a moje tělo se napne, protože ta slova chci slyšet. Moje smysly křičí. Srdce mě bolí.

„Řekni to,“ zašeptám.

„Proč?“

„Potřebuju to slyšet.“

„Proč to potřebuješ slyšet?“

„To proto jsi po tom zápasu odešla?“

V očích se jí objeví slzy. Kvůli mně. Já ale neustoupím, potřebuju to vědět. Všechno mě kvůli ní bolí.

„Je to tak, Brooke? Proto jsi odešla? Nebo proto, že jsi to se mnou vzdala? Myslel jsem, že jsi odvážnější, jiskro. Vážně jsem si to myslel.“

Dívám se jí do tváře a najednou ucítím na jizvě v obočí její drobný prst. Do nitra se mi propálí čirý žár a cit.

A pak z ní ta slova vytrysknou: „Miluju tě. Miluju tě.“ Plíce mi ztěžknou, když ji uslyším. „Miluju tě víc, než jsem si kdy myslela, že je vůbec možné někoho milovat. Odešla jsem, protože jsi mi té noci zlomil srdce, znovu a znovu a znovu. Odešla jsem, protože jsem to už nedokázala dál snést!“

Zavřu oči. To vyznání mnou otřese.

Spustí ruku. Zní zmučeně, její hlas je ale procítěnej. „Nechci, abys ještě někdy někomu dovolil, aby ti takhle ublížil. Už se to nesmí znovu stát. Ani kvůli mně, Remy. Nikdy. Za to to nestojí. Ty jsi pro mě mnohem, mnohem důležitější! Je ti to jasné?“

Vezmu její tvář do dlaní. Cítím, jak se pod mým dotekem chvěje. Zadívám se jí do očí a už se nestydím. Jsem hrdej. Mlčky jí říkám, dřív než to stihnou má slova, co pro mě znamená.

„Udělal bych to pro tebe klidně tisíckrát.“ Nasaju do plic její vůni. Chci zavrčet, když uslyším, jak vdechuje tu mou. „Tisíckrát. Milionkrát. Je mi fuk, že mě to ponížilo. Je mi to ukradený. V tu chvíli jsem věděl jenom to, že jsi kvůli svojí sestře dobrovolně políbila toho hajzla, a já ji chtěl pro tebe získat.“

„Remy, to jsi ale dělat nemusel.“

„Musel. A udělal bych to znovu. Mrzí mě, že o tom mohl vědět jenom Pete. Zůstal s ní a jedním

z Bennyho lidí v hotelu a po zápasu ji odvezl pryč. Nemohl jsem dovolit, abys mě zastavila, Brooke.“

„Ale ty ses na mě ani nepodíval…“ Pevně zavře oči. „To mě bolelo stejně jako všechno ostatní, co se tehdy stalo.“

„Kdybych se na tebe podíval, nedokázal bych pak udělat, co jsem musel.“ Schová obličej do dlaní. Trpí. Cítím to hluboko v sobě.

Pustím ji. Zmučeně zasténám.

Nedokážu zůstat v klidu. Přecházím po pokoji, zoufalej a bezradnej. „Já věděl, že se to stane.“ Mračím se. Ta zkurvená bezmocnost mě užírá. „Právě proto jsem se tě nechtěl dotknout. Věděl jsem, že když se tě dotknu, zešílím. A teď mě ničí, že tě chci prosit, abys se mnou zůstala, když vím, že jednou stejně udělám něco, co ti zase do prdele ublíží!“

„Ano! Ano, někdy možná něco takového uděláš, ty blbečku. A pro mě to bude jako skok z útesu. Ale budu se tě držet a skočím s tebou. Tohle mi totiž děláš. Jsem do tebe zblázněná. Bez tebe stojí můj život za prd! Nepřišla jsem prosit o práci. Jakkoli ji miluju, chci hlavně tebe. To za tebou jsem přišla tu první noc. Vždycky jsi byl pro mě důležitý ty. Chci s tebou být, ale ne když v tom budu sama. Chci, abys mě miloval, Remy. Ale tys mi nikdy neřekl, co ke mně cítíš!“

Zmateně se na ni podívám. Jsem překvapenej, pak zvážním. „Brooke, ty to opravdu nevíš?“ Jen se na mě dívá. Pokleknu před ní a vezmu její obličej do dlaní.

„Bože můj, když jsem tě viděl vůbec poprvé, v Seattlu tu první noc, bylo to pro mě jako rána

na solar. Když ses na mě usmála, jako bych byl v rauši, Brooke. Jak ses na mě podívala… Ve tváři jsi měla bolest i úžas a to mě dovádělo k šílenství. A pak ses v těch svých upnutých kalhotách otočila

k odchodu. Obepínaly ti ten tvůj kulatý, pevný zadek. V tu chvíli jsem chtěl ukončit ten zatracenej zápas, jen abych mohl jít za tebou. To kolo předtím jsem zápas prodlužoval, aby ses na mě mohla dívat. Abys mě viděla. Abys viděla, že jsem silný a že bych se za tebe mohl rvát. Abys věděla, že bych tě dokázal chránit. Snil jsem o tom, že tě líbám, že se s tebou miluju. Když jsem tehdy seskočil z ringu a šel jsem za tebou, před očima jsem měl nás dva spolu v posteli. A pak mi tvoje kamarádka dala tvoje číslo a já se vrátil do hotelu a našel pokoj plný holek, který mi Pete vždycky sháněl. A já se na ně nedokázal ani podívat. Chtěl jsem se dívat do tvých očí a vidět tvůj úsměv.”

Povím jí, jak jsem si ji našel na Googlu. Jak jsem okamžitě přikázal Peteovi, aby jí poslal ty vstupenky. Jak jsem viděl na Youtube ta videa. A jak jsem se rozhodl, že si ji najmu.

Chvíli vypadá naprosto ohromeně. Je bledá, oči má vytřeštěné.

„Chtěl jsem na to jít s tebou pomalu. Snažil jsem se tě poznat, chtěl jsem, abys ty poznala mě, a každý den jsem po tobě toužil pořád víc, Brooke. Tolik jsem tě chtěl. Nemohl jsem se tě ale dotknout a riskovat, že to podělám, dokud o mě nebudeš vědět všechno. Chtěl jsem, aby ses o mě starala. Potřeboval jsem vědět, jestli bys mi byla schopná porozumět… A každý den mě mučilo vědomí, že jsi ve svém pokoji, zatímco já byl v tom svým.

Tu noc, kdy jsme šli do klubu a tys se mnou tancovala, jsem se už nedokázal zastavit. Byl jsem hotovej. A když jsi kvůli mně přerazila dva chlapy láhvemi, myslel jsem na to, že tě musím chránit. Chtěl jsem tě uložit do postele, vrátit se tam a všem jim hodně ublížit. Ale tys se mnou zůstala a já na to zapomněl a jediný, na co jsem myslel, bylo, jak moc tě toužím líbat. Snažil jsem se ovládat, ale pak jsi mi v letadle pustila ty písně o tom, jak moc se se mnou chceš milovat. Musel jsem tě mít.

Myslel jsem na to, jak moc tě chci, a po přistání jsem už skoro šílel, a to jsem tě ještě ani nedostal do postele.

A pak ses se mnou probudila. Ležela jsi vedle mě, Brooke, tak měkká a sladká. Když jsem pak příště ležel v posteli sám, chtěl jsem si rozřezat žíly, tak moc jsem tě toužil mít po svém boku. Tak jsem šel za tebou. Bylo to to jediný, co mi pomáhalo přežít dny i noci. Myšlenka na to, že tě mám

ve své posteli a že tě můžu líbat. Poslouchal jsem pořád nový a nový písničky, abych našel tu, která by ti řekla, jak se díky tobě cítím. Co ve mně probouzíš. Se slovy to neumím, ale chci, abys věděla, že pro mě jsi mimořádná. Nejsi jako žádná jiná, kterou jsem kdy poznal.

Chtěla jsi, abych se s tebou miloval. Nevíš, kolikrát jsem skoro podlehl. Když jsem se s tebou sprchoval, přísahám bohu, uvnitř mě to ničilo. Ale nemohl jsem to udělat. Ne, když jsi nevěděla, co je se mnou špatně. Jsem takový zbabělec, Brooke. Nedokázal jsem v sobě najít ani tolik odvahy, abych ti řekl, že jsem bipolární. Takže jsem dělal, co jsem mohl, abys byla pořád se mnou. Protože jsem sobecký a chtěl jsem, aby ti na mně záleželo, aniž bys to věděla. Myslel jsem, že pak spíš zůstaneš.

Ani moji lidi mě neznají tak, jako mě teď znáš ty. Protože něco v tobě mi říkalo, že bys byla schopná mě poznat, pochopit mě tak jako nikdo jiný.“

„Remy,“ zašeptá.

„A měl jsem pravdu, Brooke,“ dodám a odhodlaně se jí dívám do očí. „Když jsem ti o sobě řekl, zůstala jsi. A já tě tehdy už tak dlouho miloval. Snad od chvíle, kdy ses mě snažila porazit v ringu a já si pak přitiskl tu tvoji malou nohu k břichu, abych ji zahřál. Bože, když jsem uviděl tu fotku tebe

a Škorpióna, chtěl jsem ho zabít. Chtěl jsem zjistit, kvůli čemu jsi šla za tím zasraným parchantem a políbila ho na ten jeho podělanej ksicht! A dát ti to. Chtěl jsem ti to dát, abys pak líbala už jenom mě.”

Povím jí, co se stalo ve Škorpiónově pokoji v hotelu. Oči jí zjihnou, když mě poslouchá. Tohle je poprvý, co jsem udělal něco dobrýho a nebyl přitom při sobě.

Políbím ji na spánek a ona se zachvěje, když jí zašeptám do ucha: „Mrzí mě, že jsem ti to nemohl říct, ale muselo to být takhle. Té noci, kdy jsme se milovali, jsem ti řekl, že tě nikdy nenechám odejít, a myslel jsem to vážně. Chci tě, Brooke. Chci tě jenom pro sebe. Mohl bych ti ublížit. Mohl bych udělat něco hodně pitomýho, ale…“ Odtáhnu se, abych se na ni podíval. „Tak zatraceně moc tě miluju, že nevím, jak to můžu sám se sebou vydržet.“

Přikývne a setře si slzy. Viditelně bojuje s vlastními city stejně jako já.

„Brzy mě zase budeš chtít opustit,“ zašeptám a vezmu její tvář do dlaní. „Ale nemůžeš, Brooke.

Nemůžeš mě opustit. Jsi moje.“

Pohladím ji po vlasech a ona se mi opře do ruky jako kotě.

„Dostala jsi mě, jiskro moje. Kvůli mně ses pustila do stokilových maníků. To nikdy nepochopím. Vykopla jsi děvky, který mi Pete přivedl. Řekl mi to. Prohlásila jsi mě za svého a ani jsi netušila, že ti už patřím.“ Chytnu ji za vlasy a přitáhnu si ji k sobě. „Teď jsem ale tvůj a podruhý se mě už nezbavíš. I když udělám něco pitomýho, pořád budu tvůj pitomec.“

Přitiskne se ke mně a obejme mě kolem krku, její košile okamžitě nasaje můj pot. „Žádný můj pitomec. Pořád budeš celý můj život.“

Zavrčím a políbím ji na tvář. Ponoří se do mého objetí a já ji políbím níž. Na čelist, na bradu a pak na rty. Bože, už nikdy se od těch měkkých růžových rtů neodtrhnu. Cítím, jak se chvěje. Obejmu ji

a přitáhnu si ji k sobě. Jazykem jí přejedu po rtech, až je nakonec rozevře a pustí mě dovnitř.

„Už nikdy mě neopustíš,“ zašeptám. Znovu jí jazykem objedu rty, horní, pak spodní, a hluboce ji políbím. Vezmu jí zadeček do dlaní a stisknu.

Jsem z ní jako v rauši. Tře se bradavkami o mou hruď, každá část mýho těla se probouzí k životu.

„Udělal jsem si novou složku s písněmi. Jmenuje se ‚Brooke‘ a všechny písničky v ní říkají, jak moc mi chybíš, jak moc tě miluju, nenávidím i zbožňuju,“ přiznám se a vklouznu jí pod šaty, abych jí stáhl kalhotky.

Líbí se mi, že nosí šaty. Vypadá v nich tak sexy, žensky. Moje.

Chci je z ní stáhnout svými zuby. Snažím se nebýt moc hrubý, když jí sundávám kalhotky.

„Já jich mám taky pár,“ přizná. „Chtěla bych celý den strávit tím, že ti je budu pouštět.“ Když ji mám nahou, zvednu si ji do klína. Jsem z ní šílený. Tvrdý pták se mi tlačí do šortek.

Osedlá si mě a tře se o mě. Chvěje se touhou. „Miluju tě,“ vydechne. A odtud to převezmu já.

O několik hodin později leží v mojí posteli naprosto vyčerpaná.

Zatraceně sexy Brooke Dumasová.

Mohl bych tu s ní takhle ležet celou noc.

Zářící mahagonové vlasy má rozložené na mé hrudi, spadají mi po pravém rameni. Její teplý dech mě hřeje na prsou, drobnou ruku má položenou na mém břiše.

Hladím ji po zádech.

Nevím, kde se jí dotýkat, kde ji políbit, kousnout, sát, chci to totiž všechno naráz.

Vezmu pramen jejích vlasů mezi dva prsty, skloním hlavu a zhluboka se nadechnu. Hlava se mi zatočí, když mi její vůně doputuje do plic. Ta ryze ženská vůně se mi nikdy neomrzí. Tahle sladká vůně je pro ni jedinečná. Od chvíle, kdy jsem ji poprvé ucítil, jsem věděl, že bude moje.

Jenom moje.

Nedovolím, aby mi ji někdo vzal. Nedovolím jí odejít.

Říká, že jsem její život. A ona mi dala šanci.

Je moje.

Kůže je mi těsná. Cítím se jako zatracenej král, co právě získal království jménem Brooke Jiskřička Dumasová.

Vezmu ji za temeno a políbím na čelo. Tiše zavrní a pootočí hlavou, aby mě políbila na hruď.

Zadívám se do její krásné tváře, palcem jí přejedu po spodním rtu. Jsem do těch úst blázen. Do všeho, co mi říkají. Do všeho, co se mnou dělají. Jaké jsou na dotek, jak chutnají, jak vypadají.

Přejedu jí rty po čele, po uchu a cítím na sobě každej centimetr jejího drobného, štíhlého těla. Je zpocená a lepkavá a teplá jako letní slunce. Políbím ji na ucho, pak ho objedu jazykem a špičkou do něj proniknu.

Vnímám, jak se chvěje. Pohladím ji od vlasů až na záda a dál si pohrávám s jejím ouškem. Pomalu se s ním miluju svým jazykem a nemůžu se ho nabažit.

Přetáhnu si ji na sebe, vlasy jí shrnu stranou a zabořím tvář do jejího hrdla tak, aby ona měla nos u mého krku.

„Brooke Dumasová,“ šeptám jí chraplavě do ucha. „Miluju tě, moje jiskřičko.“

Povzdechne si a zajede mi rukama do vlasů. „Jsem tak šťastná,“ vzdychne. Odtáhne se a podívá se na mě, oči jí v temnotě září.

Usmívá se na mě a já vím, že se taky usmívám. Je nahá, jak ji mám rád. Musím si ji prohlédnout. Hladověl jsem po ní a teď se na ni budu dívat, dokud mi nepuknou oči. Její prsa, břicho, dlouhé ruce, štíhlý krk, úzká brada, vysoké lícní kosti, hrdé čelo.

„Remy…,“ zašeptá.

Natáhne jednu ruku a pohladí mě po bradě tak něžně, jako by snad ani nemohla uvěřit, že leží v mé náruči.

Vezmu její tvář do dlaně a pohladím ji palcem na rtech, protože ani já tomu nemůžu uvěřit.

„Pojď sem.“ Posadím se, chytnu ji za temeno a přitáhnu si ji k sobě. Zabořím si její tvář do krku a přitisknu ji k sobě. Ona si mě osedlá a obejme kolem krku. Políbí mě na hrdlo a já ji hladím

po celém jejím těle.

„Už nikdy mě neopustíš,“ tiše jí vrčím do vlasů a ona mě líbá na provazce svalů na krku, pak vezme moji čelist do drobných dlaní a políbí mě na nos a na čelo.

„Miluju tě. Budu ti to opakovat, dokud toho nebudeš mít dost a nebudeš už utahaný z toho, kolikrát jsi to už slyšel, a budeš mě líbat, jen abych už mlčela,“ poví mi.

Zasměju se. „To se nikdy nestane.“ Pevně ji sevřu a odtáhnu od sebe její obličej. „Budu tě líbat tak jako tak.“

Otřu se jí o rty a ona mě měkce políbí, jako já líbám ji. Zavrčím a vsaju do úst její jazyk. Tolik ji

miluju. Dala mi tolik lásky jako nikdo za celej život. Ani jsem nevěděl, že bych někoho dokázal milovat, dokud ona nezačala milovat mě. Je to pro mě tak cizí, že jsem ani netušil, proč mě po nocích hladí po hlavě. A kdykoli jsem se ráno probudil, viděl jsem, že ještě spí, ale ani ve spánku se mě nepřestávala dotýkat. Chrání mě, když to já nedokážu. Vím, že je silná. Tak silná, jak potřebuju, aby byla.

„Hodlám tě zavalit polibky,“ šeptá.

Tiše zavrčím a přikývnu. Když promluví, poslouchám, protože její slova jsou pro mě tou nejkrásnější hudbou. Ráda mi vypráví příběhy o svých přátelích. Její slova na mě vždycky takhle působí – a její dotek taky…

Žaludek se mi sevře, když ucítím na čelisti a na spánku její zoubky. Pevně zavřu oči a zhluboka se nadechnu, moje tělo už na její dotek reaguje.

Svaly se mi napínají, srdce pracuje stále rychleji. Chci se do ní ponořit a cítit její teplo a lásku, její pochopení a přijetí. Při milování s ní se cítím celej a dokonalej, jako bych byl stvořenej k tomu, abych se spojil s touhle ženou. Se svou ženou.

Právě se ke mně vrátila.

A mně víc než měsíc všechno bolelo, protože jsem chtěl jenom svou Brooke.

Chtěl jsem, aby věděla, že mi patří. Že ji ochráním a že tu pro ni vždycky budu. Že ji budu milovat. Že mi záleží pouze na tom, že je tu se mnou a už neodejde, protože to nedovolím. Prostě to nedovolím.

Ne. Já potřebuju cítit, že je moje. Potřebuju vědět, že mě nikdy neopustí.

Že mě bude milovat a dotýkat se mý tváře a vlasů tak, jak se mě dotýká vždycky, kdy všechno ve mně znehybní a soustředí se na ten jedinej prostej dotek, na kontakt mýho těla s jejím.

Palcem se dotknu jejích slz a slíbám je, jednu po druhé, jak jí stékají po tvářích. V hlavě mi víří tisíce slov. Žena. Krásná. Moje. Chci to všechno říct, ale namísto toho mlčím a jenom ji převalím

a zakryju svým tělem. Zatahám ji za lalůček a její vzlyky se promění ve sténání, když do ní pomalu proniknu. Přejíždí mi dlaněmi po hrudi, boří mi prsty do ramen. Něžně sevřu její prsa v dlaních

a jejich vrcholky políbím.

Vyklene se a vykřikne, když je lehce stisknu zuby. Rozechvěje se, když po těch hrbolcích přejedu jazykem.

Pootočí krk, abych jí jazykem přejel po kůži. Nabídne mi svoje hrdlo. Kousnu ji do místa, kde jí pulzuje tep, a ona zalapá po dechu a chytne mě za vlasy, abych se neodtáhl. Pohybuje se pode mnou, drží můj obličej u svého krku. Každý můj sval volá po uvolnění. Moje tělo je zvyklé na bolest. Dřel jsem, abych ji přijal za svoji součást, ale tahle bolest sahá až hluboko do duše.

Olíznu místo, kam jsem ji sotva před vteřinou kousl, a ona mi zaboří nehty do zad. „Remingtone…“

V jejím hlasu se ozývá zoufalá prosba. Chytnu ji za boky a přirazím, přitisknu rty k jejímu hrdlu a saju její kůži.

Moje.

Kdybych věděl už dřív, že existuje, šel bych si pro ni. Našel bych ji a získal.

Je moje. Moje. Moje.

Lehce ji poškrábu zuby a znovu ji kousnu. Zasténá a přidrží mou hlavu ještě pevněji. Polaskám ji jazykem po tom mučeném místečku, aby ji nebolelo, a znovu ho vsaju do úst, aby na kůži zůstala značka. Aby ji cítila. Aby mě na sobě cítila ještě zítra ráno. Zachvěje se. Zajedu jí rukou mezi nohy, abych potrápil její poštěváček.

Označím si ji, jakkoli to půjde. Chci, aby nosila oblečení, které jí dám, a jedla jídlo, jež jí opatřím.

Chci, aby nosila můj prsten. Toužím ji mít pod sebou. Rád bych, aby nosila moje jméno.

Je moje.

A bude moje.

Každým možným způsobem.

14

Současnost

SEATTLE

Kostel je malej. Je tu vedro a plno lidí.

Vpředu jsou u zdi pod křížem, kterej jako by hlídal návštěvníky svatostánku, vyskládané květiny.

Když jsem viděl kříž naposledy, drželi mi ho na hlavě, zatímco jsem ležel přivázanej k posteli a zmítal se. Ani na chvíli jsem se nezastavil. Krvácel jsem z míst, kde mi kůži rozedřela pouta.

Nepamatuju si to přesně, ale vzpomínám si, že když jsem se probral po hypnotické kúře, pověděli mi, co jsem popisoval a co jsem říkal. Záleží teď snad na tom? Ne. Přemýšlím nad tím někdy? Ne. Je to stejně bezvýznamné jako pouhej sen.

Dorazila její rodina. Její přátelé. Kříž. Kruh.

Nikdy jsem se nemodlil, ale za bezpečí svého syna a ženy se modlím. Ode dveří za mými zády se ozve: „Ga!“ Otočím se a spatřím ho. Racera.

Viděl mě. Mává ve vzduchu tlustýma ručičkama a ve tváři má hluboký dolík. Josephine mu ukazuje hračku a jeho pozornost okamžitě odláká její sytě červená barva. Srdce mě rozbolí, když za jejich zády spatřím zavřené dveře.

Po všem, čím jsme si prošli, si mě moje žena právě chystá vzít.

„Kámo, asi se rozbrečím.“

„Sklapni,“ zašeptám.

Slyším tiché dohadování, to se připravuje chór. Probírali jsme to celé týdny. Nechtěli jsme svatební pochod.

Ale Brooke se pro něj nakonec rozhodla. Když jsme vystoupili ze sprchy, zamračila se a začala si sušit vlasy.

„Když teď o tom tak přemýšlím, je to poprvé a naposledy, co tu skladbu uslyšíme. Hodlám si vzít jenom tebe.“

Osušil jsem si hrudník, pak jsem ručník zahákl kolem jejího pasu a přitáhl si ji k sobě. „Co chceš?

Pověz mi, co chceš, a já ti to dám.“

Přitiskla se ke mně svými prsy. Rozložil jsem osušku, abych nás do ní oba zabalil. „Chci malou svatbu v kostele, kde budeme jenom my,“ zašeptala, políbila mě na ohryzek a přejela ukazovákem po mých dolících. „A chci pochod a bílé šaty, bílé růže a tebe. A až si složíme sliby, chci strávit každou vteřinu s tebou.“

Vzal jsem jí tvář do dlaně, zvedl ji k sobě a usmál se. „Tvoje přání,“ zašeptal jsem a políbil ji na rty, „je mi rozkazem.“

15

Minulost

PHOENIX

V nové sezóně cestujeme z místa na místo. Právě nás s Petem zapisujeme do našeho hotelu

ve Phoenixu, když se mi zvednou chlupy na zátylku. Otočím se a na druhé straně haly spatřím Brooke, jak o něčem rozohněně debatuje s Rileym, který jí stejně rozohněně odpovídá.

„Hej!“ Pěti dlouhými kroky k nim dojdu a chytnu Rileyho za límec. „Co to do prdele děláš?“ Zamračí se na mě, vytrhne se mi a ukáže na Brooke, která se na něj taky mračí. „Snažil jsem se

Brooke vysvětlit, že když byla pryč, nebylo všechno tak růžový jako teď.“

Netuším, o čem to Riley mluví, ale vím jedno: nelíbí se mi, jak se Brooke tváří. Nelíbí se mi, jak má stažené koutky. A dám to tomu kreténovi na vědomí. „To by stačilo. Rozumíš?“ Zabořím mu prst do hrudi, až Riley o krok ustoupí. „Rozumíš?“ zopakuju.

„Jo, rozumím,“ zabručí.

Fajn. Obejmu Brooke kolem krku a vedu ji k výtahům a do našeho apartmá.

Vstoupíme dovnitř a ona přejde k oknu. Nemůžu se nepodívat na ten její kulatej zadek. Zadek, kterej je jenom můj.

„Líbí se ti tu, jiskro?“ Obejmu ji a přitisknu ji k sobě. „Chceš si jít zaběhat, než se setmí?“ Laskám ji na krku svými rty. Ona se ale otočí.

„Ošukals hodně ženských?“

Oči se jí podivně lesknou. Zírám na ni jako zatracenej idiot, nechápu, co se sakra děje.

„Je mi jasné, že nemám právo se tě ptát.“ Upírá na mě pohled a já jí ho oplácím. „Rozešli jsme se, to vím. Skončilo to. Ale… byls… byl jsi s jinými ženami?“

Pak mi to dojde. Žárlí. Moje jiskřička žárlí.

Na mě.

„Je to pro tebe důležitý?“ zeptám se. Zamrkám bolestí z toho, jak se mi pod náporem všemožných pocitů, které ve mně dokáže vyvolat jenom ona, sevře hruď. „Jestli jsem spal s jinýma?“

Popadne z gauče polštář a hodí ho po mně. Z očí jí metají blesky. „Co myslíš, ty blbečku?“

Polštář chytím a odhodím stranou. Pobaveně se usmívám. „Tak mi řekni, jak moc je to pro tebe důležitý,“ vyzvídám. Odrazím další polštář. Líbí se mi, jak jí zrůžověly tváře.

„Odpověz mi!“ zavřeští.

„Proč?“ chci vědět. Brooke přede mnou ustupuje, ale já jdu za ní. „Odešla jsi, jiskro. Odešla jsi a nechala jsi mi dopis, v kterým jsi mi zdvořile sdělila, ať si políbím prdel a táhnu do hajzlu.“

„Ne! Nechala jsem ti dopis, v němž stálo, že tě miluju! Sám jsi mi to přitom řekl až potom, co jsem se k tobě vrátila a prosila tě, abys mi to řekl.“

„Jsi tak zatraceně roztomilá, když se zlobíš. Pojď sem.“ Přitáhnu si ji do náruče, ona se mi ale snaží vykroutit.

„Remingtone! Ty se mi vysmíváš!“ vykřikne ublíženě.

„Řekl jsem ti, pojď sem,“ opakuju. Tak sakra moc ji teď chci políbit.

„Remy, pověz mi to! Prosím tě, řekni mi, co jsi udělal,“ prosí ta moje malá žárlivka. Kroutí se, aby se osvobodila, a vzhlíží ke mně. Přísahám, že bych se do jejích očí a do její tváře mohl dívat celej den.

Přitisknu ji ke zdi, opřu se čelem o její a zadívám se jí do očí. „Líbí se mi, když žárlíš. To proto, že

mě miluješ? Bereš to tak, že patřím jenom tobě?“

„Pusť mě,“ vydechne naštvaně a kroutí se mezi mnou a zdí.

Bože, je tak roztomilá. Vezmu její tvář do dlaně a tiše jí povím: „Já ano. Beru to tak, že patříš jenom mně. Jsi moje. Nenechám tě odejít.“

„Odmítal jsi mě,“ ucedí vztekle, očima metá blesky. „Celé měsíce. Umírala jsem. Šílela. Udělala… jsem se jako nějaká blbka… o tvoji pitomou nohu! Odpíral jsi mi sám sebe, dokud jsem… uvnitř neumírala touhou. Máš silnější vůli než samotný Zeus! Ale jak ti přivedou děvky… Sotva vypadnu

a oni ti hned přivedou děvky…“

„Co bys udělala, kdybys tu byla? Zastavila je?“ Sotva šeptám. Snažím se nevzpomínat, jak jsem se cítil, když jsem si uvědomil, že mě do hajzlu OPUSTILA!

„Ano!“ vykřikne.

„Ale kde jsi byla, Brooke?“ ptám se. Krev se mi začíná vařit. „Kde jsi byla, Brooke?“ Chytnu ji za krk a palcem pohladím místo, kde jí pulzuje tep. Zadívám se jí do očí.

„Byla jsem zničená,“ zašeptá. „Zničil jsi mě.“

„Ne. To ty. A tvůj dopis. To tys zničila mě.“ Palcem jí přejedu po hrdle a čelisti a po jejích růžových rtech, jediných, které chci. „Co na tom záleží, jestli jsem musel políbit tisíc jiných rtů, abych

zapomněl na ty tvoje?“

Někdo zaklepe. Ani se nehnu.

Tělo mám napjaté, připravené si podmanit to její. Je moje žena a já chci, aby mi do prdele přiznala, že žárlí, protože jsem její a ona je moje. Tečka.

A pak chci, aby mě do sebe přijala. Chci do ní tvrdě přirazit a naplnit ji. Ale ona nepromluví. Moje tvrdohlavá kočička nepromluví.

Abych jí dal čas na uklidněnou, otevřu dveře, dám poslíčkovi spropitné a sám poodnáším kufry dovnitř tak rychle, jak jen to zvládnu. Když chce Brooke kolem mě projít, zvednu paži a zahradím jí cestu. „Pojď sem, uklidni se,“ přikážu.

Odstrčí mi ruku, vyjde ven a poslíčkovi poví: „Děkujeme vám. Mohl byste odnést tenhle vak a tamten kufr do jiného pokoje?“ Ukazuje přitom na svůj kufr.

Kluk přikývne a odtáhne vozík k výtahům.

„Kam to jdeš?“ zeptám se.

Otočí se a podívá se na mě. Dýchá klidně, ale velké oči má plné bolesti. „Chci dneska spát s Dianou.

Není mi dobře a byla bych radši, kdybychom si o tom promluvili, až… až… až se uklidním.“ To mě rozesměje. „To nemyslíš vážně.“

Přestanu se smát, když se vydá k výtahu.

Stojím tam. Srdce mi buší, napovídá, abych šel za ní. Já tomu ale pořád nemůžu uvěřit, a tak jen stojím.

Výtah se zavře. A ano.

Moje žena. Právě nastoupila. Do toho zkurvenýho výtahu. A mě tu nechala!

Popadnu kufr a s řevem ho mrštím na opačnou stranu pokoje. Pak za sebou zabouchnu dveře a kopnu do nich.

„KURVA!“ Kopnu do polštáře, který se pořád válí na podlaze. Zatnu zuby a zavolám Peteovi, aby mi řekl, jaký číslo pokoje má Diana.

Když to zvedne a já promluvím, v hlasu se mi ozývá vražda. „Číslo Dianina zkurvenýho pokoje.“

„C-coo? Sakra, Reme, Riley mi řekl o té hádce… Prosím tě, napočítej do sta, než něco uděláš,“ odpoví mi Pete.

„Číslo pokoje. Hned.“

„Dva – čtyři – tři – osm.“

Zavěsím a mlčky udělám, co řekl. Počítám do sta.

Telefon mám v ruce u devadesát osmičky a u devadesát devítky už ťukám číslo. Když to Diana zvedne, velmi tiše a velmi nasraně zavrčím: „Jdu si dolů pro Brooke, takže buď mi dveře otevřeš, nebo je rozmlátím. Vyber si.“

Třísknu s telefonem, ve dveřích se ale zastavím a připomenu si, abych dýchal.

Sotva však dokážu do plic nasát dost vzduchu, jak strašně mě ničí představa, že bych v noci spal bez ní. Ničí mě vzpomínka na to, jak ode mě odešla. Může. Klidně. Znovu. Kdykoli. Odejít. Dokud nevyhraju šampionát a nepřinutím ji, aby si mě vzala.

Jsem připravenej udělat z ní svou ženu. Moje tělo je připravený stejně jako před zápasem. A já jsem připravenej vyrazit na lov a získat ji. Cestou o dvě patra níž zatínám pěsti a dýchám pravidelně jen silou vůle. Ve chvíli, kdy dojdu ke dveřím, je Diana otevře.

Sakra, chtěl jsem je do hajzlu vylomit!

„Diano,“ pozdravím ji a vykročím rovnou k Brooke. Sedí na posteli schoulená do klubka a brečí. Ze všeho toho vzteku a frustrace mi okamžitě ztvrdne.

Protože ona není jen žárlivá a majetnická. Trápí se.

A moje tělo si očividně myslí, že nejlepší způsob, jak to napravit, je změnit vzlyky ve sténání. Bože, potřebuju ji a chci ji sakra u sebe. Chci ji líbat a laskat.

Potřebuju ji. V mým. Zkurveným. Pokoji. A svoje tělo v jejím.

„Ty,“ zašeptám a nabídnu jí ruku, „jdeš se mnou.“

„Nechci.“ Setře si slzu.

Dýchám nosem, snažím se zůstat v klidu. „Jsi moje, potřebuješ mě a já chci, abys laskavě zvedla zadek a šla se mnou nahoru, zatraceně.“

Popotáhne.

„Tak dobře, pojď sem.“ Zvednu ji do náruče. „Dobrou noc, Diano.“

Kope a vzpíná se, ale já ji držím pevně. Skloním se a zašeptám: „Kopej si a klidně škrábej, jak chceš. Křič. Udeř mě. Nadávej mi. Ale dneska večer budeš spát v mojí posteli.“

Cestou do pokoje potichu soptí, ale já zuřím, že měla vůbec kuráž na to, aby mě opustila, i když jen na chvíli. Ani nevím, proč se vůbec hádáme. Její žárlivost mě bavila, teď už se ale nebavím. Potřebuju být v ní a potřebuju to teď. Jeden dotek a sakra pozná, že je pro mě ta jediná.

V pokoji ji hodím na postel, strhnu si triko a pak se po ní natáhnu, abych svlíkl i ji. Uhýbá a kope, tvář má zmáčenou slzami. „Nedotýkej se mě!“

„Hej, hej, poslouchej!“ Chytnu ji za ruce a přinutím ji, aby se mi podívala do očí. Srdce mi buší, jak se ve mně probudily instinkty lovce připravené učinit ji znovu mou. „Jsem do tebe blázen. Bez tebe to pro mě bylo peklo. Peklo. Tak se přestaň chovat jako malá,“ přikážu jí a sevřu její obličej. „Miluju tě. Miluju tě. Pojď sem.“

Zvednu si ji do klína a ona se potichu rozbrečí. Každý její vzlyk mě trhá na kusy. Pamatuju si to. Možná ne všechno, co jsem dělal, když byla pryč, ale pamatuju si tu prázdnotu, která tu po ní zbyla jako prokletí. Možná jsem to podělal, ale já se nejspíš jenom snažil zaplnit tu díru, kterou mi zanechala v srdci a kterou nenaplní nikdo kromě ní.

„Jak sis mohla myslet, že se mi bez tebe povede dobře?“ zeptám se. I vzpomínka na to bolí jako svině. „Myslela sis snad, že to pro mě bude snadný? Že se nebudu cítit sám? Zrazený? Obelhaný? Využitý? Opuštěný? Bezcenný? Mrtvý? Napadlo tě, že nastanou dny, kdy tě budu víc nenávidět než milovat za to, žes mě takhle zničila? Napadlo?“

„Kvůli tobě jsem všechno opustila!“ Dívá se přímo na mě, raněná, jako bych jí fyzicky ublížil. „Co jsem tě poznala, jediné, po čem jsem toužila, bylo být s tebou. Řekl jsi, že jsi můj. Že chceš být můj… celý můj život. Že chceš, aby to mezi námi bylo skutečný.“

Zasténám bolestí, přitisknu si ji k sobě a pak si tiše povzdechnu. „To, co je mezi námi, je to

nejskutečnější, co kdy budeš mít.“

Vzhlédne ke mně a její pohled se slzami bolesti v očích se do mě zatne jako drápy. „Měla jsem to být já,“ vydechne zmučeně. „Měla jsem to být já, vždycky já.“

„Tak mi do prdele neříkej, že mě miluješ, když pak odejdeš. Nepros mě, ať s tebou zůstanu, když utečeš při první příležitosti, kdy se náhodou nedívám. Ani jsem za tebou nemohl jít. Bylo to od tebe fér? Tak bylo? Já se ani nemohl zvednout na nohy, abych tě zastavil.“

Rozbrečí se ještě silněji a mně se hruď stáhne bolestí za nás za oba.

„Probudil jsem se a místo tebe na mě čekal ten tvůj dopis. Já ale chtěl vidět tebe. Jenom tebe,“ přiznám tiše.

Sakra. Možná jsem to neměl říkat, ale ona mi ubližuje a ani o tom neví. Jsem silnej fyzicky, ona mě však mučí. To, co dělá, mi ubližuje a její bolest – kterou jsem způsobil já sám – mě trápí ze všeho nejvíc.

Propláče se do spánku. Její vzlyky nakonec utichnou, až jen tiše škytá mezi nádechy. Nadechnu se vůně jejích vlasů a tisknu ji k sobě pevněji než dřív. Nechci, aby ještě někdy odešla. Ani na jedinou noc, a i kdyby jen do Dianina pokoje. Nepamatuju si, co jsem dělal potom, co odešla. Byl jsem mimo. Ale na tom teď už nezáleží. Záleží pouze na tom, že tu se mnou nebyla.

Když usne, svléknu ji a kalhotky si nechám na konec. Stáhnu jí je z nohou a odhodím. Vstanu, abych se taky svlíkl, a do postele si lehnu nahý.

Jsem tak tvrdej, že mě bolej koule, ale Brooke se ve spánku třese a rukou pátrá po mém teple.

Převaluje se, jak se snaží dostat ke mně co nejblíž.

„Přesně tak, jsem tady,“ zašeptám a obejmu ji. Přejedu jí nosem po spánku, hladím ji, nasávám její vůni a líbám ji. „Miluju jenom tebe. Jsi moje a já jsem tvůj. Nikdo kromě tebe se mě nikdy ani nedotkne.“

Ráno o dva dny později leží zachumlaná v mojí posteli.

Včera byla tichá a naštvaná, ale dneska ráno jsem si ji konečně usmířil a teď leží uvolněná v mém náručí. Tmavé vlasy má rozprostřené po polštáři, leží na břiše, tvář má zabořenou do mé hrudi.

Včera jsem se cítil totálně nechtěnej a s každým nádechem jako bych se topil. Včera večer jsem se nechal v ringu dobít, jen aby mě přestala ignorovat a dotkla se mě.

Nechce se mě dotýkat a já to už kurva nemůžu vydržet. Po včerejším zápasu neměla na vybranou.

Bála se o mě, a když mi ošetřovala ránu na rtu, došlo jí, že jsem se nechal zbít schválně. Vybuchla, vztekala se a nařídila mi, abych šel do sprchy, aby pak do mě mohla vetřít nějaký olej. Rád ji nechávám myslet si, že mi může rozkazovat. Ale tentokrát ne. Odnesl jsem ji do sprchy a řekl jí, že mě bude milovat, i kdyby nás to mělo zabít. Bože, jak jde o ni, nemůžu se jí nabažit.

„Jdeš do tělocvičny?“ zeptám se tiše a hladím ji přitom po zadečku.

Ani se nehne. Nalehnu k ní, nasaju její vůni, pak ji zlehka kousnu do ucha a objedu ho jazykem.

Okamžitě ztvrdnu. Rychlý pohled na hodiny mi prozradí, že máme spoustu času.

„Jsi ta nejrajcovnější ženská, jakou jsem měl to potěšení vidět, dotýkat se jí a sát,“ zašeptám jí ochraptěle.

Tiše si povzdechne. Přinutím se vstát a vyčistit si zuby, pak ze skříně vytáhnu oblečení a natáhnu si tepláky. Brooke ještě spí a já jsem pořád tvrdej. Odhodím triko a vrátím se k posteli, abych ji probudil.

Stáhnu přikrývky a jí na nahých zádech naskočí husí kůže. Olíznu jí ty studené vrcholky na jejím zadečku. Kousnu do jedné půlky, potom do druhé, rukou vklouznu mezi její nohy až ke kundičce. Tiše zavrčím, v ptáku mi začne pulzovat, ale když se ani nepohne, zamračím se a odtáhnu.

V noci byla unavená, a přesto mi dovolila, abych si ji vzal. Byla úplně malátná, když jsem se s ní

miloval. Nechala mě, ať si ji otáčím, saju ji, laskám prsty i jazykem. Vyvrcholila rychle a silně, oči ale měla ospalé, když mě jimi pozorovala, jak jí říkám, že je příjemná na dotek a že krásně voní…

Jsi tak tvrdý. Zbožňuju, když jsi ve mně, vydechla napůl už ve spánku.

Chci v tobě žít, opakoval jsem jí znovu a znovu.

Povzdechla si a vyvrcholila, ale po té naší hádce jsem stejně neměl dost, takže po hodině nebo dvou spánku jsem ji probudil a pomiloval se s ní znovu. Pořád byla vlhká tak, jak to na ní miluju.

Teď ale spí tak tvrdě, že ji ani probudit nemůžu. Přejedu očima po jejích křivkách, líbí se mi každej centimetr toho, co vidím. Přetáhnu přes ni přikrývky, nakloním se k ní a zastrčím jí tmavé vlasy

za ucho.

Políbím ji na něj. „Ať se ti o nás zdá.“ Znovu ji poplácám po zadku. Chvíli poskakuju na místě, aby se mi krev vrátila z penisu zpátky do mozku a končetin, a zamířím do kuchyně, kde najdu Dianu, jak připravuje snídani.

V obýváku sedí Pete, oblečený a s klíčky od auta.

Popadnu zeleninovou tyčinku a proteinový koktejl, řeknu Dianě, aby tu moji holku nakrmila, a potom už s Petem vypadneme.

Nejsme ještě ani blok od hotelu, když Peteovi zazvoní telefon. Odpoví „jo“, ale jak poslouchá, úsměv mu z tváře mizí a celý rychle bledne. Vyděsím se. Srdce mi začne prudce bušit.

BROOKE. BROOKE. BROOKE.

Pete to okamžitě obrátí, hodí mi telefon a dupne na plyn. Z telefonu slyším vřeštět Dianu. Zvednu si mobil k uchu. „Vrať se sem! Hned se sem vrať. Prosím!“ křičí.

Vidím rudě.

Dveře otevřu dřív, než auto stihne zastavit, a hned vyrazím k výtahu. Pete je mi v patách. Cestou nahoru oba mlčíme.

„REMINGTONE!“ křičí Diana ze dveří. Vyřítím se z kabiny, proběhnu kolem Diany a rozrazím dveře doširoka. Za nimi uvidím Brooke, jak leží nehybná na zemi v louži vody a tiše pláče.

A všude jsou… škorpióni! Lezou po ní! Padnu na kolena vedle ní a jednoho po druhém začnu štíry drtit pěstí. Do dlaně se mi zapíchnou jejich bodce, bolest ale necítím. Všemi smysly se soustředím jen na Brooke. Pláče a třese se a já jsem z toho napůl šílený. Odhodím posledního štíra a přitáhnu si ji

do náruče. Chvěje se a sténá bolestí. Snažím se dýchat nosem, tělo se mi třese nutkáním bojovat a chránit ji. Zuřivost mi zvedla hladinu adrenalinu v krvi.

„Už jsem tu,“ šeptám, stírám jí slzy a pevně ji svírám. „Už jsem tu. Jsem tady.“ Jestli ji ztratím, je po všem. Končím.

„Ta ženská prostě přišla a zaklepala! Řekla, že jí posíláš dárek!“ vysvětluje Diana mezi vzlyky. Dál už nic neslyším. Svírám Brooke a skláním se k jejímu uchu. „Zabiju ho,“ slibuju rozzuřeně.

„Přísahám bohu, že ho zabiju. A pomalu.“

Pete drtí zbytky škorpiónů pánví a říká něco, co mi jde jedním uchem tam a druhým ven.

Třu Brooke paže a prohlížím si její tělo, hledám další štípance. „Kam tě bodli? Řekni mi, kam přesně. Vysaju jed.“

„Já… všu… všude…,“ vydechne roztřeseně. Bezmocně ke mně vzhlíží. Bože, miluju ji, miluju ji, miluju ji. Vysaju z ní poslední kapku toho jedu.

„Neměl bys to sát – podívám se na to,“ nabídne se Pete.

Strašně se třese, nechci ji pustit, tak zavrtím hlavou, obejmu ji ještě pevněji a začnu se s ní kolíbat.

„Jsem tady, jiskřičko. Jsem s tebou,“ šeptám. Vždyť ještě před chvílí ležela v teple a v bezpečí v mojí posteli!

Cítím jen čirý vztek a bezmoc.

„Reme, nech mě, ať se na to podívám,“ trvá na svým Pete.

„Ne,“ zasténá Brooke. „Nepouštěj mě. Nepouštěj mě,“ prosí.

„Nikdy,“ slíbím jí do ucha. Srdce mi buší do žeber. Nikdy.

Musím ji ochránit. Musím to napravit. Musím dostat z jejího těla ten jed, i kdyby to mělo být do prdele to poslední, co udělám.

„Podle Googlu to jsou arizonští zlatí štíři. Jedovatí, ale ne smrtelně,“ oznámí Pete po chvíli pátrání v telefonu.

„Drž se,“ zašeptám Brooke, a když mě pevně obejme kolem krku, zvednu ji a vydám se s ní ke dveřím.

„Kam to s ní sakra jdeš, Tate?“ slyším za sebou Petea.

„Do zatracený nemocnice, ty hovado,“ zavrčím cestou k výtahu. Jestli budu muset, tak ji do té nemocnice klidně odnesu, ale cítím na sobě, že se pomalu, ale jistě blíží záchvat, protože teď mám pocit, že bych dokázal i lítat.

Pete za mnou volá: „Kámo, Diana zavolala záchranku. Tak se sakra uklidni a dej jí benadryl.“

„To ty. Ty se uklidni, Pete,“ odseknu. Zasranej parchant.

Brooke se mi v náručí úplně třese. Nevidí. Ta zvířata ji pobodala, potřebuje ošetřit.

„Jsem v porzádku,“ říká. V očích má omámený výraz. „Jsem v polzádku. Llemy…“

Zvedá se mi tlak. Dívám se na ni, a nejenže z toho, jak mluví, mám chuť vraždit, ale dívá se na moje ucho, jako by to byly moje oči! „DO PRDELE!“

Do patra dorazí výtah a z kabiny vystoupí Riley. „Dobrá, co se to tu děje? Trenér čeká v posilovně, Reme…“ Pak v mém náručí spatří Brooke a okamžitě vytřeští oči.

„Živí štíři,“ vysvětlí mu Pete. „Jedovatí, ale naštěstí ne smrtelně.“

„Nemhůžu dý-chat,“ ozve se Brooke a znovu se mi zadívá na ucho, jako by čekala, že jí moje ucho vysvětlí, co se to s ní kurva děje.

Nevidím jasně, zrak mám zamlženej hněvem. Chci někoho zavraždit. Zavraždit. ZAVRAŽDIT!

„Jed se ti šíří nervovým systémem, ale do krve se ti nedostane. Snaž se zůstat v klidu, Brooke. Cítíš nohy?“ zjišťuje Pete.

Brooke vrtí hlavou, pak vydechne. Pete se k ní nakloní, aby prozkoumal rány. „Podívám se na to…“ Narovnám jí paži, aby viděl na ty bodance, potom se mu zadívám do očí. „Zabiju ho,“ prohlásím.

„Budeš v pořádku, Brooke,“ poví jí Pete. Dívá se na mě ostražitě, v očích má vyplašenej pohled, když dodá: „S tímhle už mám zkušenost. Je to nepříjemné, ale žádný severoamerický škorpión tě nezabije.“

„Je tu vzkaz! Převrátila jsem krabici a byl v ní vzkaz!“ křikne Diana.

„Co tam stojí?“ Pete se vrátí ke dveřím do apartmá, vezme kus papíru a čte nahlas: „Políbila jsi mě.

Teď ti polibek opětoval škorpión. Jaký je to pocit, když ti žilami proudí jed?“

Zvedne se mi testosteron. Srdce poskočí. Tělo se mi napne. Zaplaví ho adrenalin. Sepne mi mozek.

Moje sebeovládání, moje zatracená příčetnost. Cvak! Já Škorpióna zabiju, roztrhám ho na kusy. Vyrazím mu všechny zuby. Vydloubnu mu mozek z tý jeho zasraný lebky.

Zbavím se ho jednou a provždy! Hned TEĎ!

Brooke tiše zasténá. Shlédnu na ni. Je bledá, vyděšená a třese se. Touha vraždit ještě zesílí při pomyšlení, že si vůbec někdo dovolil sáhnout na moje děvče!

„Pete, viděl jsem dole v hale jeho lidi. Asi je tady,“ ozve se Riley.

„Ten hajzl je nejspíš dole a čeká na Remingtona,“ zamyslí se Pete. Protře si obličej.

„Jo, a má ho mít!“ zařvu. „Je mrtvej!“

Udělám to pomalu. A hodně bolestivě. Zarazím mu do zadku kus dynamitu a budu se dívat, až VYBUCHNE!

Brooke. Třese se. Visí na mně a čeká, že ji ochráním. Dostal se k ní v mým zasraným pokoji! Znovu ji nezklamu. Už nikdy jí nic neublíží. Jsem Remington Tate – Uragán – a jsem JEJÍ MUŽ. JEJÍ OCHRÁNCE. A o toho hajzla se postarám. HNED. TEĎ.

Krev se mi vaří. Hladím ji po hlavě, dívám se jí do tváře. Oči má jako slepé, na pokožce stezičky

po slzách. Ještě nikdy jsem nebyl odhodlanější spáchat vraždu, ale přinutím se promluvit tiše, abych jí pověděl: „Musím něco vyřídit. Miluju tě. Miluju každou tvou část, a až se vrátím, pomůžu ti se uzdravit, ano?“

Brooke přikývne. Třese se a mně se svírá žaludek, protože ji nechci opustit, sakra.

„Proč se tak strašně třese, zatraceně?“ ptám se Petea, zatímco ji nesu zpátky do pokoje. Omluvně se na mě zadívá. „Nervový systém jí zaplavuje jed. Několikrát ji štípli, bude to bolet.

Záchranka je na cestě. Než dorazí, dostaneme do ní aspirin.“

Aspirin, jasně. Aspirin a někoho zavraždit. Tělo mám připravené, mysl soustředěnou. Cítím se jako robot, kterýho naprogramovali k vraždě, a to, že ublížili mojí jiskře, je pro mě poslední kapka.

Srdce mi buší, svaly se zatínají, tělo pracuje na sto procent. Vnesu ji do pokoje, položím na gauč

a přivoním k její hlavě. Každá minuta, kterou ten sráč žije, zatímco moje Brooke sotva dýchá, je pro mě utrpením. Každé bodnutí v její kůži na mě křičí, abych šel a roztrhal na kusy toho, kdo jí ublížil.

Přesně tak. Jsem Smrt. Jsem zasranej Smrťák a jdu si pro něj.

„Zničím ho. Hned teď!“ slíbím jí. A udělám to se vší láskou, kterou k ní cítím.

Vydám se k výtahům, za sebou slyším Petea. „Zatraceně, je pryč. Riley, dožeň ho, než najde Škorpióna nebo kohokoli z jeho lidí. Diano! Najdi tlakové obvazy a počkej tu s ní na záchranku. My musíme za ním.“

Ha. Ti dva mě nezastaví. Zamířím ke schodům, aby mě nestihli u výtahů, a těch několik pater seběhnu.

Když rozrazím dveře do haly, okamžitě je uvidím. Je tady. Škorpión. Dva jeho přisluhovači. Dívá se na mě. Podívám se na něj a pěsti se mi samy sevřou. „Seš mrtvej, sráči.“

Zašklebí se. „Diváci čekají,“ opáčí. Výtah napravo ode mě cinkne.

Vyjde z něj Riley a okamžitě mě uvidí.

„Reme,“ řekne pomalu a opatrně. Při pohledu na Škorpióna a jeho lidi podrží dveře výtahu. „Reme, tohle ti nedovolím.“

„Nenuť mě ti ublížit, brácho,“ varuju ho a v tu chvíli ucítím bodnutí.

Obestoupí mě temnota, ale ještě se nevzdávám. A nepadnu, dokud mi nebude Škorpión krvácet u nohou a Brooke nebude v bezpečí v mém náručí.

„Chlape, ty snad vážíš tunu!“ Riley mě podepře a s Petem se mě snaží dostat po schodech nahoru.

„Dobrá práce, Pete. Ti maníci tě za ním ani nezahlídli.“

„Vyser si,“ zavrčím.

Bože, do hajzlu se vším. Do hajzlu s Petem. Do hajzlu s Rileym. Do hajzlu se Škorpiónem. V ringu toho sráče zabiju! Doufám, že to bude zápas do submise. Je příliš hrdej, ten se nevzdá. A já ho pak ZLOMÍM! Jeho prsty. Jeho lokty. Zpřelámu mu hnáty. Prorazím lebku. A PAK MU ZLOMÍM VAZ!

Kluci hekají, táhnou mě patro za patrem, oba mi opakují, abych vydržel, a já mumlám, aby mě dostali za Brooke.

„Drž se, brácho,“ povzbuzuje mě Pete a pomáhá Rileymu odnést mě do pokoje.

„Musím vidět Brooke,“ opakuju.

Položí mě do postele a potom slyším Petea, jak říká Rileymu, aby šel na druhou stranu, a pak se mě ptá, co má se mnou krucinál dělat.

„Brooke,“ opakuju vztekle.

„Už jde, brácho!“ směje se Pete mojí tvrdohlavosti.

Nadzvednou mi polštář a pak ji uvidím. Diana jí pomáhá do postele. Starostlivě si ji prohlížím. Moje dívka. Který dneska kvůli mně ublížili.

„Dobrý?“ zachraptím.

Pousměje se a posune se po posteli, zakryje nás dekou a zaboří mi prsty do vlasů.

„Víc než dobrý,“ odpoví. V očích se jí zračí láska a pochopení. A jakmile na mě promluví, napětí z mého těla opadne. Bojuju s účinkem sedativ, nechci se jim poddat, ale její hlas mě uklidňuje, a tak se poddám jí.

Brooke se ještě pořád nevzpamatovala z těch bodanců a já mám pořád temno jako o půlnoci.

Pořád spala a let do Las Vegas strávila na záchodě. Dianu napadlo, že může být Brooke těhotná. Těhotná.

Sedm písmen, jedno slovo, z kterého se mi dme hruď a tvrdne pták.

„Nejsem těhotná!“ opakuje Brooke pořád dokola.

Pořád to popírá, ale já bych klidně přísahal, že to z ní cítím. Cítím to z ní a jsem z toho pořád tvrdší.

Zatímco si dělá v koupelně těhotenskej test, já už vychodil v hotelovým koberci kolečko, ale touha po ní vůbec neustává. Zkouším výpady v prostoru mezi postelí a gaučem, snažím se zbavit přebytečné energie a dostat krev ze svýho ptáka. Skrčit, máchnout, skrčit. Sakra, mohla by být těhotná. Jen při tom pomyšlení se mi stáhnou koule a pták se mi zas postaví. Bože, doufám, že je těhotná. Modlím se, aby byla těhotná. Najednou ji vycítím. Otočím se a vidím, že mě zamyšleně, bezradně pozoruje.

„Už jsi to zkontrolovala?“ zeptám se netrpělivě.

Při zvuku mého hlasu sebou trhne a zadívá se na mě. Je tak půvabná, že mi penis znovu ztvrdne.

„Brooke?“

Kousne se zevnitř do tváře a zamračí se. Vypadá nejistě.

„Vyčurala ses na to, nebo ne, kotě?“ zeptám se.

„Ano! Řekla jsem ti přece, že to udělám!“ Vrátí se do koupelny a vyjde ven s bílou tyčkou v ruce.

Zadívá se na to. Jsem nabitej energií, chci ji vzít do postele, a tak dál máchám pěstmi do vzduchu.

Přísahám, že jestli není těhotná, co nejdřív to napravíme. Budu se s ní milovat, laskat ji a brát si ji, dokud těhotná nebude. Chci být otcem jejích dětí. Chci, aby byla moje. Aby každej její nádech, každej její povzdech a zasténání byly určeny mně. Mně! Chci, aby měla moje děti a mě v sobě. Chci ji chránit, hýčkat, líbat, přejet jazykem po každém centimetru jejího těla.

Jsem nažhavenej a hladovej. Dívám se, jak zkoumá výsledek, a chci ji tak moc, že mi už dochází trpělivost.

„Co tam stojí?“ Musím to vědět.

„Stojí tam…“ Zadívá se na tu tyčinku, pak ji odloží a vydá se ke mně. Je tak roztomilá, tak ženská, tak zranitelná.

„Remingtone, musíš si to pamatovat,“ šeptá. Vezme můj obličej do dlaní a zadívá se mi do očí.

„Teď máš černo, ale já chci, aby sis pamatoval, co ti teď řeknu. Potřebuju, abys při mně stál.“

„Hej.“ I já vezmu její tvář do rukou a zadívám se do jejích očí. „Jsem tu pro tebe.“

„Bože, prosím, ať je to tak.“

„Ano, je to tak. Jsem tady. Tak co se děje? Hm? Jestli nejsi těhotná, tak zjistíme, co ti je. A jestli jsi…“

Dojde pro test, pak se ke mně vrátí a podá mi ho. „Dvě čárky znamenají, že jsem těhotná.“

Dál na ni upírám svůj pohled. Chce to? Chce být těhotná? Sakra, doufám, že jo. Doufám, že to chce. Zadívám se na displej na konci tyčinky a ihned spatřím dvě čárky.

Zamračím se, protože si chci být jistej, ale nitro se mi naplňuje pýchou. Vidím dvě čárky.

Hrdost mi zaplavuje tělo, lechtá mě na kůži. Právě jsem vyrostl snad o deset metrů.

Zvednu k ní zrak. Vypadá nejistě, jako by nevěděla, jestli má být šťastná, nebo se bát. „Pojď sem.“ Už dál nedokážu potlačit úsměv. Popadnu ji a zvednu do vzduchu, políbím ji na břicho a pak ji hodím na postel. Vypískne a rozesměje se, když na ni dopadnu.

„Jsi blázen! Jsi jediný chlap, který hází svoji těhotnou přítelkyni na postel!“ piští.

„Já jsem jedinej chlap,“ opravím ji, „alespoň co vím. V tvém životě je jedinej chlap, a to jsem já.“

„Dobře, ale neříkej mému tátovi, že jsem s tebou tak rychle souhlasila…,“ zašeptá a tře mi ramena, zlaté oči jí září. Chci, aby to dítě mělo její oči. A její dokonalej úsměv.

„Brooke Dumasová čeká moje dítě,“ prohlásím pro případ, že by ten test neviděla. Tak teď už sakra ví, že je se mnou těhotná.

Šťastně se usměje a ten široký úsměv plný radosti na mě působí, jako by mi ho políbila. „Točí se mi hlava. Polib mě.“

Skloním hlavu a hluboce ji políbím, pak ji pohladím špičkou prstu po tváři. „Ať vypadá jako ty,“ zašeptám.

„To ty jsi mi ho dal,“ opáčí.

„Ne, ty mi ho dáš.“

„Jo, oba jsme takoví rozdavační dobráci.“

Zasměje se a já s ní. Převalím se na bok, vezmu ji do náruče a znovu ji políbím. „Jsi moje.

Od pěkných vlasů až po ty tvoje malé nožky.“ Pohladím ji po tváři a políbím na oční víčka. Jsem tak šťastnej, až ten pocit fyzicky cítím v hrudi. „Ať tě ani nenapadne, že mě opustíš, jinak po tobě půjdu a pomoz mi Bůh, přivážu tě k sobě a budeš se mnou ve dne v noci, při jídle i ve spánku. Rozumíš, Brooke Dumasová?“

Přikývne. „Každá část mého těla ví, že ti patřím.“

Vezme mě za ruku a přitiskne si ji na svoje prso, nad své srdce.

Sevřu ten kopeček v dlani, aby si pamatovala, že mi patří. Pak skloním hlavu a políbím ji.

„Jsem do tebe blázen,“ zašeptám a hladím ji po těle.

16

Současnost

SEATTLE

„Ga!“

Jediný zvuk v kostele vychází z první řady. Hned nato se ozve tichý smích.

„Reme, ten kluk je k nezaplacení. Už teď má pocit, že je tu pán, a to mu není ani rok,“ zamumlá za mnou Pete.

Ohlédnu se na svého syna. Mává ručičkami Josephine na klíně a opakuje pořád dokola „ga“, kdykoli ji plácne. Brooke říká, že bude stejný jako já, ale já doufám, že bude lepší než já.

Dveře kostela se otevřou. Narovnám se a postavím se, jak mám. Těším se. Palcem si přejedu

po prstenu a v tu chvíli dovnitř vejde postava v bílém – a mně zamrznou plíce. Sakra, to je pohled. Takhle na mě působí jenom Brooke. Hlasy ve mně utichnou, najednou se cítím úplnej a spokojenej, klidnej, a stačilo se jí jenom zadívat do očí. Je tak zatraceně překrásná, až mě límeček košile začne škrtit.

Začne hrát hudba. Hudba pro moji nevěstu.

Když ke mně vykročí, s každým jejím krokem cítím, že je mi oblek pořád těsnější. To se mnou dokáže jenom ona. Teď už jsem snad desetkrát větší a pod látkou obleku hořím. Nezakryla si tvář závojem. Při každém jejím kroku tak vidím její úsměv. Její obrovský, široký úsměv, kterým mi říká: Já tě sakra miluju, Remingtone Tate.

Tohle je žena, která se mnou stráví celej život. A já strávím život jenom s ní.

Dívám se jí do tváře, do stejné tváře, kterou vidím každé ráno v posteli a každý okamžik v ringu i každou vteřinu mezitím. Tohle je ta dívka s hebkými rty, měkkými a zvoucími k polibku, a očima zlatýma jako lvice. Dívka, která už dávno není dívkou. Je to žena. Matka. Manželka. Moje družka.

Šaty ji celou zakrývají, těsný vršek se rozšiřuje v bohatou sukni. Vypadá tak přenádherně, že si ji chci teď hned podmanit. V duchu si představuju, jak ji popadnu do náruče, roztrhám ty knoflíky, strhnu z ní kalhotky, roztáhnu jí nohy a ponořím se do své ženy.

Jsem na to zatraceně připravenej. Sestoupím ze stupínku, abych se k ní dostal o několik vteřin dřív.

Když k ní dojdu, podívám se na jejího otce. Neusmívá se, oči má lesklé slzami, v jeho pohledu ale není ani stopa po nepřátelství.

„Je celá tvoje,“ poví mi sevřeným hlasem.

Už ji držím za ruku, ale přikývnu a tiše řeknu: „Děkuju vám.“ Potom ji doprovodím k oltáři. Stojí vedle mě a třese se radostí. Skloním k ní hlavu a otřu nos o její, aby ke mně zvedla oči. Naše pohledy se setkají.

„Připravena?“ zeptám se, když kněz začne s obřadem.

„Drazí milovaní, sešli jsme se dnes před zraky Boha, abychom spojili tohoto muže a tuto ženu ve svátost manželství…“

17

Minulost

ŠPATNÉ ZPRÁVY

Někdy přemýšlím, jestli za to můžu já.

Jestli je ve mně něco, co odrazuje všechno dobré. A čisté. Nebo jestli jednoduše nemám mít rodinu. Brooke má problémy s těhotenstvím, takže teď mlčky letíme do Seattlu.

Odnesl jsem ji do letadla; bez Petea, bez Rileyho, bez trenéra, ani Diana s námi neletí. Chci ji mít pro sebe. Jenom pro sebe.

Nemůžu mluvit.

Nemůžu ani sakra myslet. Moje holka. Naše dítě.

Sedím na sedačce vzadu v letadle a zírám do stropu. Pomalu dýchám a hladím ji po vlasech. Lehla si na gauč vedle mě, hlavu si složila do mého klína. Je tak smutná a tichá, že to nemůžu snést.

Doktoři nechtějí, aby se mnou cestovala.

Brooke si myslela, že je to vtip. Když poslední lékař odešel z našeho pokoje, rozesmála se. Pak se ale na mě podívala a smát se přestala. „Snad vážně neuvažuješ, že mě pošleš zpátky? Že ne?

Remingtone, budu ležet. Do háje, ani se nehnu. Je to tvůj syn a zvládne to. Zvládne. Tam v Seattlu se budu bát stejně jako tady. Nechci jet domů. Zůstanu v posteli celý den, jenom mě neposílej zpátky!“

Můj bože, měl jsem pocit, jako by mi někdo vrazil do hrudi sekeru. Nejhorší to bylo, když jsem tiše promluvil na Petea, který mlčky postával opodál, a viděl, jaká bolest se jí odrazila ve tváři, když jsem mu řekl: „Ať připraví letadlo.“

Plakala celou noc a já ji mohl jen objímat. „Nemůžeš mě ochránit před vším,“ zašeptala mezi vzlyky.

„Můžu se o to pokusit.“ A teď míříme do Seattlu.

Kde se jí nebudu moct dotýkat, přivonět k ní ani ji vidět.

Skloním se, políbím ji na vršek ucha, pak na lalůček a doprostřed ucha a šeptám jí, jak mi bude chybět a že chci, aby byla v pořádku a opatrovala se, a že ji sakra potřebuju.

Nechce se jí mluvit. Je smutná a já ani nevím, jak to zlepšit. Je to moje žena. Co mám dělat, aby se zas usmívala? Jak ji můžu ochránit před dítětem, které jsem jí sám udělal?

Tiše vytáhnu kreditní kartu a podám ji Brooke. „Používej ji,“ zašeptám. Mlčky na ni zírá, ale nevezme si ji.

„Brooke,“ řeknu varovně a vložím jí kartu do dlaně. „Chci vidět, jak z toho účtu každý den mizí peníze.“

Nezdá se, že by na ni udělalo kdovíjaký dojem, že chci, aby utrácela, za cokoli bude chtít. Usměju se na ni, Brooke je ale vážná.

Zvedne ruku a dotkne se mé čelisti. „Když jsem se vrátila, slíbila jsem sama sobě, že tě už nikdy neopustím.“

„A já slíbil sám sobě, že tě už nikdy nenechám odejít. Co mám ale dělat?“

Zastrčím jí vlasy za ucho a na vteřinu se na ni zadívám. „Zvládneme to, jiskřičko,“ slíbím jí.

Shlédnu na její ploché břicho a položím na něj ruku, snažím se dlaní obsáhnout co největší plochu.

„Zvládneme.“ Pohladím ji a podívám se jí hluboko do očí. „Řekni, že to zvládneme.“

„Samozřejmě že to zvládneme,“ odpoví, ale nevypadá, že by si tím byla jistá. „Jsou to přece jen dva měsíce.“

Pohladím ji po nosu. „Přesně.“

„Můžeme si kdykoli zavolat.“

„Přesně tak.“

Sedne si a začne mi masírovat rameno. „Hlavně hodně odpočívej. A po cvičení se leduj. A drž se v teple.“

Sakra. Její teplo. Zvuk jejího hlasu. Zabořím nos do jejího krku a nadechnu se, slyším, jak do sebe nasává moji vůni. Přitáhnu si ji blíž a olíznu jí krk. A protože chci, aby to věděla, zašeptám: „Nemůžu dovolit, aby se ti něco stalo, Brooke. Nedovolím to. Musel jsem tě vzít zpátky do Seattlu.“

„Já vím, Remy, já vím.“ Zajede mi prsty do vlasů, a když se na mě podívá, oči má stejně zmučené jako já. „Budeme v pořádku. Všichni tři.“

„Přesně tak.“

„A jak jsi řekl – zvládneme to. Věřím tomu.“

„To si sakra piš, že to zvládneme.“

„Budeš zpátky dřív, než se nám po sobě vůbec stihne začít stýskat.“

„Uteče to. Já budu trénovat a ty budeš odpočívat.“

„Ano.“

Pak už mlčíme, ale zůstáváme si nablízku.

Zašeptá: „Nechala jsem ti v kufru arnikový olej. Kdyby tě bolely svaly.“

„Pořád krvácíš?“ zeptám se, a když přikývne, hruď se mi sevře strachem a zoufalstvím.

„Kdykoli se mi vrátí křeče, mám pocit, jako bych o to měla přijít,“ přizná.

Pohladím ji po zádech a políbím na čelo. „Vím, že tě bude ničit, že nesmíš běhat, ale snaž se ležet.“

„Nebude mě to ničit tolik, jako by mě zničilo, kdybych přišla o tvoje dítě,“ zašeptá.

K jejímu bytu jedeme mlčky. Vytáhnu ji z auta a odnesu ji do domu. Objímá mě kolem krku, když dojdeme k výtahu, vyjedeme do jejího patra a vejdeme do jejího bytu. Mít ji ve své náruči mi přijde tak správné a přirozené, že ani nevím, jestli budu schopen ji pustit.

„Zůstaň. Remingtone, zůstaň tu jako můj vězeň. Slibuju, že se o tebe budu každý den starat,“ šeptá.

Tiše se zasměju a zadívám se do jejích rozesmátých zlatých očí. Nevím, co s ní mám dělat. Chci se do ní pohroužit a už nikdy ji neopustit.

Ukáže mi svůj byt i svoji ložnici.

Položím Brooke na postel a rozhlédnu se. Zdi má béžové. Na zdech visí v rámech fotografie bicepsů, tricepsů a břišních svalů. Nutriční tabulka a zarámovaný citát:

ŠAMPION JE NĚKDO, KDO VSTANE, I KDYŽ UŽ NEMŮŽE – JACK DEMPSEY

Na zdi má přišpendlené fotografie. Je na nich ona, jak probíhá cílovou rovinkou, na hrudi číslo 06.

Zvednu ruku a palcem přejedu po fotografii jejího běžícího těla. „Podívej se na sebe,“ řeknu a otočím se. Stojí přímo za mnou. Stojí, a neměla by. Zvednu ji a položím doprostřed postele, z ramene jí shrnu několik pramenů. „Zůstaň ležet,“ přikážu jí.

„Zůstanu. Zapomněla jsem. Je to zvyk.“ Posune se, aby pro mě udělala místo, pak si mě k sobě přitáhne a zašeptá mi do ucha: „Měl bys jít, jinak ti nedovolím odejít.“

Namísto toho si ji k sobě přivinu, obejmu ji kolem pasu a nasaju její vůni, pomalu, zhluboka, pak ji políbím a zašeptám: „Když mi řekneš, že ležíš v posteli, právě tohle si představím.“

Oči se jí třpytí slzami, přesto přikývne. „Brzy budu zpátky,“ ujistím ji a vezmu do dlaně její tvář, po které jí stéká slza. Pokusím se usmát. „Brzy mě tu máš.“

„Já vím.“ Otře si tvář, pootočí se a políbí mě do dlaně. Pak mi ruku sbalí, svůj polibek v ní uvězní.

„Budu na tebe čekat.“

„Sakra. Pojď sem.“ Přitáhnu si ji do náruče. Rozechvěje se a začne plakat.

„Je to dobrý,“ šeptám a hladím ji po zádech, ona ale brečí čím dál víc. Šeptám jí, že to bude všechno dobrý. Bolí mě, že trpí. Tohle je hodně vzdálený všemu dobrýmu. Potřebuje mě. Ona mě sakra potřebuje, jenže bude sedět tady, beze mě, a bude se snažit zachránit naše dítě. Naše dítě, které možná bude jako já, a místo aby mojí ženě přinášelo jenom radost, ji bude ničit, stejně jako já. A to

mě bolí. Možná není správné si to dítě nechat. Možná není dost silné. Možná je jako já. Nechci, aby se s něčím takovým musela potýkat.

Jenže jsem sobeckej parchant. Chci ho. Nechci, aby o dítě přišla.

Chci ji. Chci s ní mít všechno, co se dá.

„Musíš jít,“ zašeptá a odstrčí mě od sebe.

Sakra, ještě jsem ani neodešel a už mě to bolí. Naposledy se nadechnu její vůně a opřu se čelem o její. Vezmu její tvář do dlaně a palcem setřu slzy.

„Budeš v pořádku, jiskřičko?“

„Budu. Víc než v pořádku,“ přislíbí.

Zavibruje jí telefon. Zkontroluje si příchozí zprávu. Řasy má ztěžklé slzami. „Za pět minut je tu Melanie.“ Hlas se jí ke konci zlomí, když se otočí zpátky na mě. „Prosím, jdi, než se znovu rozbrečím,“ prosí.

Chytnu ji za zátylek a zavřu oči. Skloním se k ní. „Mysli na mě.“

„Vždyť víš, že budu.“

Nakloním se ještě blíž. „A teď mě polib.“

Přitiskne své rty na moje. Rozložím ruku v prohlubni jejích zad. Snažím se zapamatovat si ji. Napít se jí, protože po ní budu žíznit tak, jak to žádná voda na světě neutiší. Jenom ona, až bude zas doma. Se mnou. Cítím její slzy. Slíbám je z jejích tváří, ale to už slyšíme Melanii.

„Broookinko! Kde je ten sexoušský taťka a nadcházející mamča?“

Zakleju a ještě jednou ji tvrdě políbím. Saju její jazyk, beru si, co jen můžu. Pak se odtáhnu

a zadívám se na její napuchlé růžové rty a překrásné obrovské oči se zorničkami rozšířenými po mých polibcích.

„Jsi všechno, co jsem kdy chtěl a ani o tom nevěděl,“ zašeptám chraplavě a zastrčím jí za ucho pramen vlasů. „Jsi moje, na to nezapomínej,“ dodám. Pak se přinutím vstát. „Jenom moje… Brooke Dumasová.“

Dívá se, jak couvám ke dveřím. Hruď se jí zvedá, v očích se jí zračí všechno, co cítí. „Čekám tvoje dítě. To je, myslím, dostatečný důkaz, komu patřím,“ řekne. Maličko se přitom usmívá.

„Oba jste moji.“ Ukážu na ni. „Hlavně ty.“ Když se otočím, zavolá na mě.

„Hej! Ty jsi taky můj.“

Přikývnu, vytáhnu svůj iPod a hodím jí ho. „Abych ti tolik nechyběl.“

Polapí ho tak, jako polapila mou duši, a ztuhle přikývne. „Nebudeš!“ vykřikne. Uložím si do paměti úsměv na její tváři. Ulož si ho do hlavy, Tate.

A to udělám.

Pořád ji vidím před očima, když se v hale potkám s její kamarádkou. „Ahoj, Melanie.“ Obdaří mě stejně obdivným pohledem jako moje fanynky. „Ahoj, Remy.“

Svraštím obočí. „Cokoli se stane, chci to vědět jako první. Když jí bude špatně, když se bude cítit osaměle i když mě bude potřebovat.“

Přikývne a pořád se přitom tak široce usmívá. „Neboj. Zavolám ti nebo ji přinutím, aby ti zavolala,“ ujistí mě a s jiskrou v zelených očích mě poplácá po hrudi. „A už jdi.“ Znovu mě poplácá po hrudi, tentokrát mě ale trochu popostrčí. „Jdi! Ty sexouši jeden! Já se o tvoji holku postarám.“

Chytnu ji za zápěstí, sundám ze sebe její ruku a přinutím se zamířit k výtahu. V autě bubnuju prsty

do kolen. V letadle na sedačce vedle mě leží sluchátka, hudbu si do nich ale nepustím. Protože tu má teď u sebe ona. Ona je ta jediná moje hudba.

Když přistaneme a já si zapnu telefon, mám tam od ní zprávu.

Večer mi zavolej, jestli budeš chtít.

No sakra, že budu chtít.

V tělocvičně jsem po tréninku splavenej potem, ale stejně vezmu telefon a zavolám jí. Sednu si na lavici a upíjím ionťák. Nezvedá to.

A tak zavolám znovu.

Pořád to nezvedá. Zkusím to několikrát a potom mi přijde textovka.

Pořád tu mám kamarády. Co si popovídat zítra?

Odložím láhev, abych odpověděl. Ve stejný čas? Ano. Jak se ti to hodí.

Moje palce mi připadají velké a neohrabané, když se snažím vyťukat Ok.

Dobrou noc, Remy.

A ještě víc práce mi dá odpovědět. Tobě taky.

Chvíli se dívám na displej, žádná další zpráva ale nepřijde.

V noci nemůžu spát. Dělám sedy-lehy, kliky, skáču přes švihadlo. Chci, aby se vdala za šampiona, takže budu trénovat jako šampion. O několik hodin později, když docvičím, si sednu na koberec, složím ruce na kolena a svěsím hlavu mezi ně. Myslím na ten úsměv, kterej jsem si s sebou odnesl

a uložil si ho do hlavy.

Dám si sprchu, zapnu iPad a v pět ráno nějakého chlapa na hlavu porazím v šachu. Snažím se nemyslet na to, jak moc po ní toužím. Po její vůni, po jejím doteku. Jak moc ji chci vidět. Pohnu pěšcem, v duchu do ní ale přirážím a ona pode mnou sténá. Ráno pak zavolám do květinářství, které je nejblíž k jejímu bytu, je ale moc brzo a ještě nemají otevřeno.

Při snídani mě Pete s Rileym pozorují. „Komu to pořád voláš? Nech Brooke odpočívat,“ řekne Riley.

Povzdechnu si a zavěsím.

„Hej, podívej se na mě na chvíli, Reme,“ vybídne mě Pete. Zní vyplašeně.

Zvednu hlavu a zadívám se na něj, aby věděl, že nemám sakra černo. Můj smutek nezpůsobuje chemická nerovnováha těla. Můj smutek pramení ze srdce.

„Remy, už se to nese,“ oznámí Diana, když se objeví s mojí snídaní. A je chytrá. Ona jo. Vycítila, že nemám hlad, ale stejně se s jídlem dělala a teď mi přináší tři velké sklenice plné koktejlu

z vaječných bílků a bůhvíčeho ještě.

„Proč pořád vytáčíš to číslo?“ vyptává se Pete. „Můžu to zařídit za tebe. Co potřebuješ?“

„Nechci, aby se Brooke po mně stýskalo.“

„Fajn. Tak jaký je plán?“

Promnu si tvář a zavrčím: „Bez ní mám pocit, jako bych dejchal pod vodou.“

„Chlape, je to bojovnice. Stejně jako ty. Budou v pořádku. Oba dva,“ dodá.

Vezme můj iPad, aby zjistil číslo obchodu. Pak mě poplácá po zádech a zavolá do květinářství.

„Chci stovky růží, Pete!“ křiknu, když začne přecházet po obývacím pokoji a mluví do záznamníku.

„Chci, aby je měla všude po bytě,“ dodám. „Všechny budou červené. A chci, aby v každým tuctu byla kartička s písní. Tak na mě bude pořád myslet. Potřebuju, aby na mě myslela.“

A ona na mě myslí.

Volá a píše mi a já volám a píšu jí.

Každý den poslouchám, co dělala a jak se měla. Kluci mi říkají, že se to časem zlepší, ale ono se to nelepší. Horší se to.

A nezlepší se to až do toho nádhernýho dne, kdy ji konečně budu držet v náručí.

Je tu poslední den. KONEČNĚ! Domluvili jsme se s jiskřičkou, kdy dorazí, a sakra by to měla dodržet.

Škorpión vydíral její sestru, aby s ním zůstala. Přizdisráč.

S Petem jsme rozhodili sítě a teď víme, že na ni Škorpión něco měl, a právě proto se k tomu hajzlovi vrátila. Tentokrát ale Brooke nedovolím, aby se do toho vložila. Dneska se o to postarám sám.

Letošní sezóna nebyla jednoduchá, ale to není nic, co za to stojí.

Jedeme hotelovým výtahem, míříme do arény. Sotva jsem se stihl dostat z nejtemnější propasti, do jaké jsem se kdy dostal.

Ve výtahu se snažím rozpumpovat na zápas, zkouším výpady, ale mé tělo se zdá připravené a mysl se točí jenom kolem mojí holky. Když vystoupíme z výtahu do hotelové haly, chytnu Brooke za ruku a zastavím ji.

„Zůstaň v mým zorným poli,“ zašeptám.

Zvedne ke mně ustaraný pohled. Strhnu si sluchátka.

„Zůstaň na svým místě, Brooke. Po celou dobu,“ zopakuju. Zabořím ruku do jejích vlasů a políbím ji na ta sladká horká lahodná ústa. Oči se jí lesknou, když se odtáhnu, opřu se čelem o její, ale oči z ní nespouštím. „Každým nádechem tě miluju pořád víc. Miluju tě každým kouskem svýho těla.“ Pak ji znovu políbím, poplácám po zadečku, který tak miluju, a zašeptám: „Tak se dívej, jak ho zničím!“

Cestou do arény si pouštím hudbu. Potřebuju se soustředit, ale pořád se na ni otáčím. Dívám se, jak se jí zvedají prsa, a na vteřinu se přenesu do budoucnosti. Před očima vidím její výraz, až jí položím tu otázku. Kluci mi řekli, že je všechno připravený, a tak jen doufám, že je i ona. Připravená na mě.

Na všechno, co jsem.

Dneska večer vyhraju. I kdybych pro to měl zabít. Vezmu si to. Klidně silou, ale chci všechno, co jsem nikdy neměl.

Titul mistra, svou ženu, vítězství. A až budou diváci křičet moje jméno, uslyším z jejích úst ano. Dojedeme do arény. Sluchátka mám pořád v uších, dívám se, jak Brooke míří ke svému místu.

Hlavu má skloněnou a objímá se kolem břicha. Ani jednou se za mnou neohlídne. Bože, chci ji chránit.

Je nervózní. To nechci.

Když byla na finále posledně, dívala se, jak mě Škorpión zlomil. Tentokrát ale uvidí, jak zlomím já jeho. Chci, aby na mě byla hrdá. Chci, aby byla hrdá na to, že ke mně patří.

Čekám v šatně – dneska tu nejsou žádní jiní zápasníci. Jen trenér, Riley a já. O něčem se dohadují. Vidím, jak se jim napínají provazce svalů na krku, zatímco mi trenér ovazuje ruce. Vím, že je pro ně těžký důvěřovat mi, když vědí, že něco chystám, ale nevědí co. Možná si myslí, že udělám to, co loni.

Broočinu sestru dostanu zpátky. Ale tentokrát zpřelámu Škorpiónovi každou kost v těle. Dostanu svoji holku i titul mistra, zachráním její sestru a porazím toho vyděračskýho zmrda. A to všechno ten hajzl uvidí ze svýho místa v ringu.

Zapnu hudbu, zaposlouchám se do rytmu svého srdce, pevného, pravidelného buchotu, který mi posílá krev do všech svalů. V duchu se zkontroluju od hlavy po paty. Nic nebolí. Zadívám se na svoje ovázané ruce a sevřu pěsti, uvolním klouby. Každej centimetr mýho těla je připraven k boji.

Celý týdny jsem měl těžkou depresi. Přemýšlel jsem, jestli jsem pro Brooke a naše dítě dost dobrej. Dneska sám sobě dokážu, že za to stojím.

Navzdory tomu, co si o mně všichni dřív mysleli.

Zastavím přehrávání, když vidím, jak Riley zvedá dva prsty. Sundám sluchátka, položím je vedle sebe, vstanu a začnu poskakovat na místě. Pak z arény uslyším:

„Dámy a pánové, dobrý večer! Tento večer jsme tu s vámi! Jste připraveni? Jste PŘIPRAVENI na zápas, jaký tu ještě nikdy nebyl? Jaký tu ještě NIKDY nebyl, dámy a pánové! Rozhodčí?“

Nastane ticho. Dýchám a dál se zahřívám. Protáhnu krk ze strany na stranu, pak zepředu dozadu.

„Pane, dnes večer nebudeme vaše služby potřebovat,“ oznámí moderátor. Diváci se rozeřvou.

„Přesně tak! Dnes neplatí ŽÁDNÁ pravidla a dnes zápas NEROZHODNE rozhodčí. Může se stát cokoli. MŮŽE SE STÁT COKOLI, DÁMY A PÁNOVÉ! Dnes se nehraje na knock-outy – dnes se hraje o submisi! Podrob se!“

„Nebo zemři!“ řvou lidi.

„Dámy a pánové! Ano! Dnes večer se v aréně Undergroundu bude hrát o submisi. A nyní už dovolte, abych do ringu pozval vaši nejhorší noční můru. Muž, po kterém touží vaše dcery. Muž, před kterým byste měli utéct. Muž, se kterým se nikdo nechce ocitnout v ringu. Náš obhajující šampion, Benny Černý škorpióóóóón!“

Dál poskakuju na místě, švihám pažemi. Ramena mám uvolněná, hluboké svaly trupu pevné.

„Fuuuuuj!“ bučí dav. „FUUUUUJ!!!“

Pár kroků ode mě Riley rozloží můj plášť s nápisem URAGÁN na zádech. Obleču si ho a pevně zavážu.

„A vyzyvatel dnešního večera… jehož jméno tu známe všichni. Všichni čekáme, jestli nám dneska dá to, co do ringu přináší pokaždé. Přiiipravte se a přivítejte jedinečného Remingtoooooona Tatea, vašeho Uragááááána!“

Vyjdu do chodby, do ohlušujícího řevu diváků.

„Re-ming-ton! Re-ming-ton!“

Aréna je celá v rudém, fanoušci vstávají, aby mě pozdravili.

„Remyyyy! Znič ho, Remyyy!“

„Do tohooo, Uragááááneeee!“

Skočím do ringu a sundám si plášť, s úsměvem se rozhlédnu a nasaju to do sebe, tváře mých fanoušků plné očekávání, to, jak aréna při dnešním finále vypadá.

Neprohraju.

Protáhnu paže a udělám svoje obvyklý kolečko a oni na mě křičí tak jako pokaždý. Sytím se jejich povzbuzováním. Řev zesiluje pořád víc, jak se pomalu otáčím.

Přesně tak. Dneska ho zničím a to jenom pro… V tu chvíli ji uvidím. A usměju se.

Brooke Dumasovou.

Celý svůj život jsem se snažil dostat pod kontrolu výkyvy svých nálad. Bojuju kvůli svýmu zdraví a abych ventiloval všechnu tu úzkost. Bojoval jsem vzteklej, unavenej, v depresi, hladovej i s chutí. Bojoval jsem, abych ukázal svým rodičům, kteří o mě nestáli, že něco dokážu. Bojoval jsem, abych sám sobě dokázal, že jsem silnej. Ale teď bojuju, abych dokázal jí, že za to stojím. A to teď udělám.

Zazní zvonec. Dívám se upřeně na Škorpióna a vyrazím. Přejdu do středu ringu, chvíli se dívám, jak Škorpión poskakuje kolem mě, a pak ho zasáhnu, rychle, tvrdě. Jednou, podruhý, potřetí. Ustoupí.

„Remy!!“

To na mě křičí Brooke. Hlasitě, jasně, rozrušeně. Její hlas mě zasáhne jako blesk. Zabořím Škorpiónovi pěst do brady a donutím ho ustoupit, pak ho udeřím znovu a třetí ranou ho opět přinutím couvnout.

„Do toho, REMY!!!“

„Znič ho, Remy!“

„Remingtone! Miluju tě! Bože, já tě miluju!“ řve Brooke.

Bože, tak sakra moc jí chci dokázat, že jsem chlap. Pro ni ten jedinej. Udeřím Škorpióna ještě tvrději, střídavě útočím a kreju se, útočím a kreju se.

A lidi to zbožňujou.

„Znič ho, Re-me! Znič ho, Re-me! Znič ho, Re-me!“ skandujou.

Boj pokračuje celý večer jen s krátkými přestávkami, kdy se oba zhroutíme na židle v rozích a naši trenéři nám radí, co dál.

Trenér mi něco říká do ucha, předstírám, že poslouchám, a přikyvuju. Ale jde to jedním uchem tam a druhým ven. Vím, co dělám. Když se pak já i Škorpión zvedneme, abychom se vrátili do středu ringu, ani na chvíli se nespustíme z očí. Vidím to tam, v jeho očích, jaký bude jeho další tah. Bijeme se, znovu a znovu, tvrdě. Sevře mě, já se ale vyvlíknu a zasadím mu pravý hák. Kryje se a buší mi

do žeber.

Vyrazí mi dech, rychle se ale vzpamatuju a pustím se do něj sérií nejrychlejších úderů, tak rychlých, že je skoro nevidím. Buchbuchbuch. Brzy mu z nosu teče krev a pod mými zásahy ztrácí rovnováhu.

Vím, že ho porazím, v jeho očích ale vidím, že si myslí pravej opak. Nemá v úmyslu se vzdát.

Máchne, zahákne mi paži kolem krku, stáhne mě dolů a vrazí mi koleno do žaludku.

To mu viditelně udělalo radost. Další už mu nedopřeju. Odstrčím ho a pustím se do něj rychlými tvrdými zásahy, jak to trénuju na pytlech. Snaží se krýt a dostat se ode mě co nejdál.

Nedovolím mu to. Jdu za ním, až skončí v lanech.

Padne na kolena, vyplivne krev, pak vstane a jde do mě.

Zasáhne mi čelist, žebra, spánek. Tentokrát se do lan zhroutím já.

Do hajzlu! Zvednu se a jdu, jak on ustupuje. Dívám se mu do očí, po tváři mi stéká krev. Zasáhnu ho. On mě. Zásah. Úhyb. Zásah.

Koutkem oka vidím, že vedle Brooke teď sedí její sestra. Sestra, kterou tolik miluje. Její sestra, se kterou tenhle sráč vyjebal, takže vyjebal i s Brooke.

Pustím se do Škorpióna, až zakopne – ale k zemi pořád nejde. To se brzy změní.

Padne mi k nohám, a to za tři… dva… jedna… Stisknu čelist, když dál stojí. Jednou paží ho popadnu kolem krku a otočím ho tak, aby viděl na moje děvčata.

„Myslíš si, že tě před nima nezabiju? Myslíš, že nechci, aby viděly, jak tě zlomím?“ zavrčím.

Zasměje se a já mu bez váhání zlomím loket. Zařve. Pustím mu paži a ta mu už nepoužitelná zůstane viset podél těla.

Stáhne se, já ho ale zaženu do kouta a několikrát ho tvrdě zasáhnu do hlavy. Vrazí mi koleno

do žaludku, já se ale rychle vzpamatuju a zasáhnu ho. Levou, pravou, levou, pravou, až nakonec padne na kolena.

Nemám s ním slitování. Popadnu ho, zvednu na nohy a přinutím ho, aby se podíval na Brooke. Její sestra brečí, hlavu má svěšenou. Brooke je bílá jako stěna a bezmocný strach, který vidím v její tváři, ve mně ještě víc posiluje nutkání ji chránit.

„Dobře se na ni podívej,“ ucedím mu do ucha, „protože to, co vidíš, patří mně. Kvůli ní ti teď zlomím každou kost v těle. Zničím tě a budu prodlužovat tvoji agónii, dokud tě bolest nezabije. Myslíš si, že tě nezabiju jen proto, že se dívá? To se mýlíš. Právě proto, že se dívá, tě zabiju.“

Vyplivne černou krev.

Odstrčím ho a zvednu ruce v pěst, připravený k dalšímu kolu.

Neztrácíme čas. Bojujeme. Zasáhnu ho, znovu a znovu, tvrdě a rychle. Veškerá moje síla vychází přímo z mýho nitra a přechází do pěstí. Direkt. Direkt. Hák. Až nakonec zvuky mých pěstí bořících se do jeho masa nahradí dutý zvuk dopadu jeho těla na matraci.

Diváci začnou skandovat. „RE-MING-TON! RE-MING-TON!“

„Uragáne! Smeť ho, Uragáne!!!“

Zamířím k jeho zhroucenému tělu. Zhluboka se nadechnu. Po hrudi a pažích mi stéká pot. Dívám se, jak se plazí po zemi ve snaze dostat se ode mě co nejdál. Dál se k němu blížím. Oči teď upírám

na Brooke, protože ona pro mě zosobňuje vítězství. Ne tenhle ring.

„Do toho, Remy!!!“ zařve.

U mých nohou se Škorpión snaží zvednout. Máchnu pěstí a srazím ho k zemi.

Diváci řvou. Skloním se, popadnu jeho nezraněnou paži a zlomím mu všechny prsty. Pak ho chytnu za zápěstí, zvednu, aby ho diváci viděli, a zlomím i to.

Zavrčí bolestí a pohne sebou. Vezmu ho za loket a začnu jím kroutit. Pomalu. Chci, aby to bolelo.

Jo, ty jeden sráči. Bude to pomalu.

Kroutí se a kašle. Kost mu každou chvíli praskne, když uslyším křičet jeho trenéra. Pak v ringu přistane černý ručník.

Uvidím ho a otráveně zaskřípu zuby.

„Fuuuuj!“ bučí diváci. „Fuuuuj!“

Do hajzlu. Jsem tak rozjetej, že se možná ani nedokážu zastavit. Chci jeho krev. Chci mu zlomit loket, rameno i ten jeho zkurvenej ksicht. Chci, aby zaplatil za tu krabici s překvapením, kterou poslal Brooke. A chci, aby zaplatil za to, co provedl její sestře. Chci, aby zaplatil za to, že kvůli němu už nikdy nebudu boxovat profesionálně. Bylo by snadný předstírat, že jsem ten ručník neviděl. Stačilo by mu jen otočit krkem a bylo by po něm. A tím bych Brooke dokázal, že jsem vrah.

Jen několik vteřin předtím, než ji požádám, aby si mě vzala. To není správný.

Stojí mě to nadlidský úsilí, ale nakonec ustoupím. Škorpión vyplivne krev a zvedne ke mně hlavu.

Jdu už od něj, pak ho za sebou uslyším: „Zbabělče! Doraž mě!“

Splním mu to. Otočím se a udeřím ho pěstí tak tvrdě, že skončí v bezvědomí.

„UUUUUURRAAAGÁÁÁÁÁÁÁÁN!“ oznamuje moderátor skandující aréně.

Lidi stojí a řvou, já se ale ihned podívám na místo, kde sedí Brooke. Chci ji kurva vidět. Toužím spatřit v jejích očích souhlas a radost. Potřebuju vidět, že je na mě hrdá, a chci, aby věděla, že bych ho zabil. Kvůli ní. Kvůli ní bych mrzačil i ničil. Ale právě kvůli ní to neudělám.

Na tváři má úsměv, který tak miluju, čelo má ale svraštělé a tiše pláče. Jako snad jediný člověk v aréně nestojí.

Ani nevnímám, když mi zvedají ruku nad hlavu, protože žaludek se mi kroutí strachem.

„Vítěz letošní sezóny Undergroundu. Představuji vám REMINGTONA TATEA, URAGÁÁÁÁNA!

Uuuragáááááán! Uragáne… kam to sakra jdeš?“

Něco se podělalo. Něco se kurva podělalo, a jakmile mi to dojde, seskočím z ringu a jdu za ní.

Pokleknu před ní a obejmu ji zpocenýma, zkrvavenýma rukama.

„Brooke. Je to dítě? Malá už chce ven, co?“

Přikývne. Ještě nikdy mi srdce nebilo tak tvrdě. Setřu jí slzy a tiše jí řeknu: „Už jsem tu, ano? Už jsem tady, zlato. Jsem s tebou. Pojď.“ Zvednu ji do náruče. Přivine se ke mně, tak zranitelná. Rozpláče se mi do krku.

„Ještě… nemá… přijít na svět… Je… moc brzy… Co když to náš syn nezvládne…?“

Obstoupí nás fanoušci, já si ale přitisknu její tvář do ohbí krku a rameny si proklestím cestu davem, odhodlaný ji odtud dostat, jak nejrychleji to půjde. Na sobě cítím cizí ruce.

„URAGÁNE! ZMÁKLS TO! VÁLÍŠ! UUUURAGÁÁÁÁÁN!“

Začnou nás zasypávat bílé růže. Slyším hlas moderátora.

Do hajzlu, všechno je špatně. Právě teď bych měl být na kolenou. A ona má být šťastná.

„Na žádost našeho vítěze, který chce položit důležitou otázku…“

Zrovna když v pozadí začne hrát hudba, zahlídnu východ. Srdce mi začne bušit tak, jako nebuší ani při zápasu. Brooke je stále zmatenější. Pak se hlasitě rozezní refrén, v kterém zaznívá ta otázka, kterou jsem jí chtěl položit od okamžiku, kdy jsem ji poprvé políbil a představil se jí.

Už tehdy byla moje. JE moje.

A BUDE moje.

„Co-cože?“ ptá se zmateně.

Projdu východem. Peteovi přikážu: „Přistav auto.“ Jdu dál, až před námi Pete zastaví. Dopředu si sedne Broočina sestra.

Uložím Brooke dozadu. Nespouští ze mě oči. Dívá se, jak zavírám dveře, a pak už nás Pete odváží pryč. Držím její obličej v dlaních a srdce mi burácí.

Tohle je ono.

Tohle jsem chtěl nejvíc na světě.

Mám pocit, jako bych na tuhle chvíli, kdy se jí zeptám, čekal už dávno před narozením. Jako bych ji měl požádat, aby se mnou skočila z útesu. Chci ji chránit, ale chci ji taky mít a tahle touha je silnější. Je moje, tahle holka.

Oči má naplněné bolestí, ale také nedočkavostí. Když promluvím, v hlasu se mi ozývá to zbožné přání. „Tou písní jsem tě chtěl požádat, aby sis mě vzala, ale musíš se spokojit s tím, že se tě zeptám sám.“ Dívá se na mě, rty pootevřený, a chvěje se tak silně, že snad ani nemůže poznat, jak moc se mi třesou ruce, když vezmu její obličej do dlaní. „Chci tvou mysl. Tvé tělo. Tvou duši. Chci tě celou, Brooke… Vezmi si mě, Brooke Dumasová.“

„Ano!“ vykřikne. Rozpláče se, popadne mě za čelist a přitiskne své rty na moje. S odpovědí ani na vteřinu nezaváhala. „Ano, ano, ano!“

„Sakra, zlato, děkuju,“ šeptám. Hrdlo mám sevřené. Přitáhnu si ji k sobě a ona se ke mně přitiskne.

Nevidí mi do obličeje. Nadechuju se vůně jejích vlasů a držím ji. Hladina adrenalinu mi skoro okamžitě začne klesat. Zasténá bolestí a já se s ní kolíbám. Zašeptám jí do ucha: „Řekni, co mám dělat.“

„Jen mě drž,“ odpoví. Pak zasténá a začne rychle dýchat. „Zůstaň se mnou. Nesmíš mít černo.

Zůstaň se mnou.“

Přikývnu a držím ji. Když ale znovu zasténá bolestí, začnu se bát.

Nesmíš mít černo, do prdele!

Když ji zapíšeme, snažím se uklidnit, ona ale sténá čím dál víc a já myslím na to, jakej jsem parchant, že jsem ji do tohohle přivedl.

Snažím se myslet na výraz štěstí v její tváři, když jsem ji požádal o ruku. Držím se toho

a vzpomínám, co mi řekla předtím. Chceme to. Chceme rodinu. Zasloužíme si to víc než kdo jinej. Právě na tohle se snažím myslet, když pak leží na porodním sále a tlačí.

Bože, ani nevím, jak je možný, že ještě stojím.

Držím ji za ruku. Její výkřiky mě uvnitř trhají na kusy. Odhrnuju jí vlasy z tváře. Dívám se, jak se kouše do rtu při každém zatlačení, zatímco já se v duchu prosím, abych vydržel a nedovolil, aby mě moje dcera poprvý spatřila, když budu mít černo.

Přijde mi to jako celá věčnost, než si Brooke konečně oddechne a uvolněná se zhroutí na stůl.

V rukou doktorky pak spatřím vrtící se mokré růžové tělíčko.

„Je to kluk,“ řekne a vteřinu nato už slyšíme křik.

„Kluk,“ vydechne Brooke s úsměvem.

„Kluk,“ opakuju.

„Dýchá samostatně. Bez komplikací. Ale narodil se předčasně, musí proto do inkubátoru,“ oznámí nám doktorka.

„Chceme ho vidět…,“ vykřikne Brooke.

Zvedne ruce. Třesou se jí, zatímco čeká, až očistí dítě. To křičí na protest. Pak nám ho už sestra přinese.

Nevěřícně zírám, když ho Brooke převezme. Ho. Našeho syna. Našeho syna, který přestal křičet, jakmile jí ho dali do náručí.

Skloní hlavu. Vlasy má zacuchané, je zpocená na krku a na tváři. Náš syn je zabalenej do pleny

a leží jí v náručí. Uvolním se, skloním k ní a k němu hlavu. Cítím takovou lásku a čiré štěstí. Chci je oba už navěky chránit.

„Miluju ho, Remy,“ zašeptá a zvedne ke mně hlavu. Jsem tak vděčnej za to, že mi ho dala. Chci ji políbit. Zašeptá mi do rtů: „Tolik tě miluju. Moc ti za něj děkuju.“

„Brooke,“ vydechnu chraplavě a oba je obejmu. Hrdlo mám jako rozdrásaný, oči mě pálí, ale ještě nikdy v životě jsem neměl něco tak dokonalýho, čistýho a nádhernýho, jako je moje jiskřička a ta malá část jí s malou částí mě.

„Jestli je jako já, podpoříme ho,“ zašeptám. „Jestli je jako já… budeme tu pro něj.“

„Ano, Remy,“ souhlasí s pohledem upřeným na našeho syna a ve tváři se jí zračí taková láska, až se cítím jako znovuzrozenej. „Budeme s ním poslouchat hudbu. A budeme s ním cvičit. A naučíme ho, jak se starat o své tělo. Bude silné a nádherné a možná z něj sám bude někdy zoufalý. Ale my ho naučíme, aby ho miloval. A aby miloval sám sebe. Naučíme ho lásce.“

Hřbetem ruky si setřu slzy. Odsouhlasím to, jo, jo, budeme, ale dneska večer jsem vyhrál, a přesto si přeju, abych měl silnější pocit, že za to stojím, a abych byl jinej. Přeju si, abych byl pro ně dokonalej. Přeju si, abych byl tak dokonalej, že pro mě nikdy neuroní ani slzu, nebudou se o mě muset bát ani si dělat starosti. Ale miluju je víc, než by kdy kdokoli dokonalej dokázal. Miluju je víc, než je kdy kdo dokonalej bude milovat. Nikdo perfektní by pro ně nezabil, jako bych to provedl já, ani by pro ně nezemřel, jako bych to udělal já.

Po tvářích jí stékají slzy, když zvedne ruku, a já si uvědomím, že jsem ustoupil jako nějakej zbabělec, co se bojí, že ho odmítnou.

„Pojď sem,“ zašeptá a já jdu a skloním se k ní. Nevím, jestli ty slzy, které cítím na tváři, jsou od ní, nebo ode mě, ale stojí mě sakra velký úsilí, abych se ovládl.

„Tolik tě miluju,“ zašeptá mi. Dotýká se mě a hladí mě a mě začnou ještě víc pálit oči. „Tohle všechno si zasloužíš, a zasloužíš si mnohem víc. Až budeš v ringu, tohle na tebe bude vždycky doma čekat.“

Zavrčím. Sám na sebe mám vztek, že brečím. Otřu si slzy a políbím ji na rty. „Miluju tě každým atomem svýho těla. Každým atomem. Děkuju ti za to malé. Děkuju, že mě miluješ. Nemůžu se dočkat, až se staneš mojí ženou.“

18

Současnost

SEATTLE

Jak moje žena dneska vypadá.

Jak se moje žena dneska usmívá.

Jak se mazlí s naším synem, když se s ním loučí: „Ahoj, Racere, buď na babičku s dědou hodný…“

„Ga!“

Pohladím Racera po kulaté hlavičce a políbím ho na buclatou tvářičku. „Přesně tak, ty ďáblíku, slyšels dobře.“

„Nechte ho u nás,“ řekne nám venku před kostelem Broočina matka, zatímco náš tým stojí kus od nás. Broočina sestra Nora drží kytici, kterou před chvílí chytila, a Pete vypadá, že snad bude

každou chvíli zvracet, protože k ní něco cítí. Trenér se kření, jak jsem ho snad nikdy neviděl, a vedle něj stojí Diana a drží ho za ruku. Riley nepřestává propalovat pohledem Melaniina nového přítele, kterýmu je to naprosto jasně u prdele.

Já… Zvládl jsem kvádro i to, že jsem se doma nesměl ke svojí nevěstě ani přiblížit, a pak ji ještě

u oltáře mohl políbit jen skoro cudně, a ani za zadek jsem ji chytit nesměl. Brooke mávne na Melanii a zavolá: „Racere, maminka tě miluje!“ Vtáhnu ji do limuzíny, natáhnu se přes ni, abych zabouchl dveře, a konečně ji mám jenom pro sebe.

Otočí se, celá zadýchaná, a podívá se na mě. Tváře má růžové, oči se jí třpytí radostí, a ne, dnešek opravdu nikdy nezapomenu.

Natáhnu se po ní ve stejném okamžiku, kdy se ona zvedne a pokusí se mi přelézt do klína. Chytnu ji kolem pasu, abych jí pomohl, ona ale vypískne a snaží se zkrotit tu obrovskou sukni. Nedokáže si

na mě sednout tak, aby jí to bylo příjemný.

„Ty šaty jsem až do téhle chvíle zbožňovala, teď mi ale jenom překáží,“ stěžuje si.

„Sakra, jsem z tebe tvrdej. Pojď sem.“ Vklouznu jí rukou pod vlasy, chytnu ji za zátylek a hladově ji políbím. Chci na svým jazyku cítit ten její. Chci víc. A ona mi to dá. Žízní po mně stejně jako já

po ní a tiše sténá.

Aniž bych přerušil polibek, přitáhnu si ji blíž a ona mi vjede rukou do vlasů. „Už nemůžu čekat,“ vydechne. „Roztrhej ty šaty.“

„Knoflíčky budou lítat,“ slíbím. V ústech mi vyschne, když ji pohladím palcem po tváři. „A pak si na tobě smlsnu jako na hostině.“

„Ano. Prosím.“ Opře se nosem o můj a vzdychne. Její prsty si pohrávají s mými vlasy. „Ještě nikdy jsem od sebe neměla Racera na dýl než dvě hodiny. Mám pocit, že jsem špatná matka.“

Zavrtím hlavou a otřu se nosem o její. „Když od něj nechceš odejít na delší dobu, a líbánky tím pádem padly, tak mi dovol mít tě alespoň pro jeden večer jenom pro sebe.“ Políbím ji na čelist. „Jsi ta nejláskyplnější, nejněžnější máma, jakou znám, Brooke.“

Zasměje se. „Jo, a kolik jich znáš?“ škádlí mě a ukazovákem mě pohladí po mých dolících. „Že mě s nimi porovnáváš?“

Ve skutečnosti? Neznám žádnou. Jenom matku svého syna. Bože, oba jsou tak zatraceně dokonalí a oba jsou jenom moji.

Někdy se na ně dívám přes celý pokoj a hruď se mi stáhne štěstím, když pozoruju, jak si spolu hrají.

Brooke má nějaký šestý smysl a pozná, když se na ni dívám. Vždycky vzhlédne a oči se jí třpytí

štěstím a radostí. Vždycky k ní dojdu, oba je zvednu a políbím.

„Vím, že moje matka nebyla jako ty,“ zašeptám a políbím ji na špičku nosu.

„Na světě není žádný otec jako ty.“ Pohladí mě po krku. „Tolik tě miluju, Remingtone.“ Přitiskne tvář do mého krku, přisune se ke mně a zhluboka se nadechne. Hlas jí ztěžkne. „Jsi v tom obleku tak sexy. Nemůžu se dočkat, až tě budu mít jenom pro sebe.“

„Taky tě chci mít jenom pro sebe.“ Obejmu ji pevněji kolem pasu a políbím do vlasů.

Odjet na líbánky teď sice nepřipadá v úvahu, zvlášť když ani jeden z nás nechce opustit Racera, ale dneska večer svou ženu potřebuju.

Mlčky ji políbím na čelo a na nos. Zadívám se jí do tváře, zvednu jí hlavu a přejedu palcem po rtech. „Potřebuju tohle,“ zašeptám chraplavě a přitisknu rty na její.

Políbí mě a vzdychne. Vjedu jí prsty do vlasů a sundám sponky. Každou sponku ve tvaru kapky strčím do kapsy saka. Pomalu si vychutnávám její rty a líbám ji celou cestu až do hotelu. Když dorazíme na místo, oba lapáme po dechu.

Ve chvíli, kdy vejdeme do haly, se na nás otočí tucet zvědavých tváří. Za zvuku potlesku a provolávání štěstí ji vedu za ruku k výtahu.

„Hodně šťastných let, chlape!“ křikne někdo.

„Hodně štěstí nevěstě a ženichovi!“

Brooke se směje a já se taky usmívám. Ve výtahu si ji přitáhnu k sobě, zabořím jí obličej do krku a celou cestu až do posledního patra nasávám do plic její vůni.

„Chci tě,“ zavrčím a znovu jí vjedu prsty do vlasů. Oči jí potemní, když se natáhne po mojí volné ruce a položí si ji na srdce.

„Políbíš mě tady?“ Pohne mými prsty tak, abych v dlani sevřel její malé prso. Přikývnu.

Pak si tutéž ruku zvedne ke rtům a políbí mě do dlaně. „A tady?“ Znovu přikývnu.

Usmívá se stejně jako já, když si moji ruku nechá sklouznout po břiše až na sukni, pak se zasměje a zvedne se na špičky. „A co… tady?“

Zvednu k sobě její tvář. „Na tvoji kundičku tě dneska v noci políbím naprosto určitě.“ Spokojeně se usměje a já neodolám a políbím ji. Přestanu, až když se ozve cinknutí.

Když se dveře otevřou, zvednu ji do náruče a ona překvapením vypískne. Zamířím ke dvojitým dveřím na konci chodby. „Remy!“

„Tohle přece má ženich o svatební noci udělat, ne?“ Proplete si prsty za mým krkem a přikývne.

U dveří skloním hlavu a zašeptám jí do ucha: „Jako tvůj manžel si budu dělat, co budu chtít,“ řeknu, vložím klíč do zámku a dodám: „A právě teď to chci dělat s tebou.“ Otevřu dveře, vejdu dovnitř

a zabouchnu za sebou. Postavím ji na zem tváří do pokoje.

Když rozsvítím, Brooke překvapeně zalapá po dechu.

Koberec je zakrytý pod záplavou okvětních plátků růží všemožných barev. Stojí tu stovka váz, všechny přetékající rudými a růžovými pugéty. Chtěl jsem pro svoji ženu celou růžovou zahradu a kluci mi to pomohli zařídit.

Brooke bezhlesně zírá. Celý pokoj se topí v zelené, žluté, bílé, červené, růžové. Některé růže mají teprve poupata, jiné už kvetou. Některé růže mají stonky, jiné bez stonků jsou poházené po nábytku. Mlčky k ní přistoupím zezadu, nasadím jí na hlavu sluchátka a pustím přehrávání na svém iPodu.

Začne hrát „Everything“ od Lifehouse. Ruka jí vyletí k hrudi, když uslyší slova té písně. Růžové rty pootevřené, oči zalité slzami.

Hruď se mi svírá, hrdlo bolí. Oči mě pálí jako v den, kdy se narodil Racer – v tu chvíli, jen několik hodin poté, co Brooke souhlasila, že si mě vezme, se stali mou rodinou a středobodem mého vesmíru.

A teď moje žena stojí v pokoji, který jsem pro ni naplnil růžemi, a NEMÁM. SLOV. Nevím, co jí říct. Jak moc ji potřebuju. Jak moc ji chci. Jak moc ji miluju. Že se každý den probouzím jako šťastnej chlap a usínám jako šťastnej chlap. Že ji ani nemůžu milovat víc, než ji už miluju. Ale s každým dnem se nemožné stává skutečností a já ji miluju pořád víc. Její úsměv. Její sílu. Její oddanost našemu synovi i mně. Znamená pro mě všechno.

Poslouchá píseň a pláče, objímá se kolem břicha, jako by jí ta píseň, ta slova, ranila.

Oči mě pálí. Tiše pláče. Zvednu ruku, abych jí setřel slzy. Zavře oči a na tváře jí skanou další slzy.

Ruce se jí třesou, když mě obejme.

„Už neplakej. Chci, abys byla šťastná,“ řeknu, když jí sundám sluchátka a odložím je. Chci, abys byla šťastná. Zachvěje se a popotáhne. Vezmu její obličej do dlaní, abych jí mohl palcem setřít i ty poslední slzy, a zadívám se jí do očí. Do těch jediných očí, které kdy chci vidět. Něžné, hladové, vášnivé zlaté oči ženy, kterou miluju. Pohladím ji palcem po tvářích. „Nejen šťastná. Chci, abys byla ta nejšťastnější žena na světě.“

„To jsem,“ přizná, znovu popotáhne, a když se na mě podívá, v očích vidím všechno, co cítí v srdci.

„Právě proto brečím.“

Tiše zasténám, přitáhnu si ji k sobě a políbím ji na ucho. „Každý den jsem díky tobě ten nejšťastnější chlap na světě,“ zašeptám, vyjedu jí rukou po zádech po jejích knoflíčcích. Netrpělivě je jeden po druhým rozepínám. Políbí mě na krk, ale potom se ode mě najednou odtáhne a začne couvat. Rozpustile se usmívá.

„Chceš mě?“

Povytáhnu obočí. „Ty o tom snad pochybuješ?“

Jdu za ní. Lovec ve mně vybízí moje tělo, aby ji dohnalo a polapilo. Moc daleko se nedostane, to nedovolím.

„Pojď sem,“ zavrčím a přitáhnu si ji k sobě. Vypískne vteřinu předtím, než ji políbím, tvrdě

a hluboce. Přejedu jí rukou po knoflíčcích na zádech, pak ale látku popadnu a roztrhnu. Knoflíky se rozletí, přistanou na růžových lístcích na zemi. Zasténá, když vklouznu rukou do trhliny a dotknu se její hebké, nahé kůže. „Hmmm.“ Olíznu jí krk, vytáhnu jí ruce z rukávů šatů a strhnu jí vrchní část

k pasu.

Uvolní mi kravatu a sundá mi sako. „Jsem připravená. Celý den byl jako jedna dlouhá předehra,“ řekne.

„Tak to si nemyslím,“ zasměju se, uvězním jí ruce podél boků, propletu prsty s jejími a nedovolím, aby se pohnuly, zatímco ji pomalu líbám. Vychutnávám si ji. „Tak tě svlíkneme.“

Chytnu ji za boky, opřu ji o opěradlo gauče a zvednu jí sukni, abych dosáhl na stříbrnou botu.

Rozepnu zapínání s kamínky, botu odhodím a pustím se do druhé. Jakmile je na zemi o kus dál vedle první, vyjedu jí po nohou v punčochách, až najdu místo, v kterém se dají roztrhnout.

Zalapá po dechu, když jí punčochy roztrhnu a stáhnu jí je z nohou. Olíznu jí palec a nárt, rukama jí přitom přejíždím po dlouhých štíhlých nohou, abych z nich sloupl poslední cáry punčoch. Slyším, jak lapá po dechu, když vsaju její růžově nalakovaný palec do úst. A když jí zvednu šaty, spatřím na jejích kalhotkách vlhké místečko. Oči mám zamžený touhou. Rozevřu jí stehna. Znovu zalapá po dechu,

když pustím její nohu a olíznu ji přes kalhotky.

„Remy,“ zasténá, jakmile ucítí můj jazyk na vlhké krajce. Nikdy dřív krajku nenosila. Vidím přes ni její záhyby, růžové a jemné. Tiše, hluboce zavrčím. Přinutím ji roztáhnout nohy ještě víc a přejedu

po tom místu jazykem. Pak se zvednu, nažhavenej tak, že co nevidět shořím.

Brooke se těžce zvedá hruď, zesláble se opírá o gauč. S šaty shrnutými k pasu vypadá přenádherně.

Tělo má zhroucené do podivného úhlu, jak se zapřela o opěradlo. Tmavé vlasy jí spadají na záda

a ještě pořád lapá po dechu z mého laskání. Kulatá krásná prsa má stejně neodolatelná jako vždycky, bradavky má ztuhlé a skoro křičí o moji pozornost.

„Remingtone,“ vydechne téměř prosebně.

Tělo se mi napne touhou. Zvednu ji do náruče. „Dneska to bude v posteli, paní Tateová,“ zašeptám.

„Paní Dumasová-Tateová,“ opraví mě, když mi rozepne knoflíky košile a políbí mě na strniště.

„Jak chceš. I tak mi patříš.“

Souhlasně mi zavrní do ohbí krku a olízne ho. Krev se mi vaří touhou. Položím ji na postel

a sundám si košili. Zatímco se snažím rozepnout manžetové knoflíky a konečně se té košile zbavit, dívám se na její ňadra, plnější než předtím. Bradavky se jí zvětšily, protože z nich saje můj syn. I já.

Hořím až v nejhlubším nitru.

Pod kalhotami už jsem úplně tvrdej. Stačí, abych rozepnul knoflík, a zip se mi rozjede sám. Brooke se snaží dostat ze šatů a já už nevydržím čekat, chci ji vidět nahou.

Natáhnu se, zvednu jí šaty a ona vypískne a rozesměje se, když se látka roztrhne. Teď už jí samy spadnou k nohám. „Já věděla, že ty šaty nepřežijí dnešní noc. Já to věděla!“ vykřikne se smíchem.

Oba se smějeme, a jakmile ji zakrývají už jen kalhotky, poposune se na posteli. Já se svleču úplně a stojím tam, na krok od postele, nahý a tak tvrdý, že pořádně nevidím. Dívám se na ni a srdce mi

v hrudi buší, kůže mi mravenčí vědomím, že je mi nablízku.

Dívám se a dívám a dívám. Na svou nevěstu. Na svou ženu.

Začíná být netrpělivá. Přeleze ke mně, na sobě pořád ty vlhké kalhotky. Políbí mě na penis, na tetování nad ním, na břišní svaly, sune se vzhůru po krku, až se propracuje k mým rtům.

„Jsem na tebe tak nažhavená, až se celá třesu.“ Vezme mýho ptáka do dlaně.

Zabořím jí ruku do vlasů a o kousek ji od sebe odtáhnu. Pomalu jí olíznu rty. „Tak už mi dej.“ Usměje se mi do úst a zasténá, když se naše jazyky dotknou. Zatlačím ji na postel posetou plátky růží. Naberu jich plnou hrst, položím ji na záda a těmi plátky ji zasypu.

Tiše vrní, oči má zavřené. Do hrsti plný plátků růží vezmu jedno její prso a bradavku druhého jí polechtám jediným okvětním plátkem. Místnost se topí ve vůni růží, ale Brooke voní ještě líp. Vím, že je vlhká a připravená, a vím, že to chce hned teď.

„Remy…“

Tepá mi v něm, jak moc se do ní chce zabořit. Natáhnu se vedle ní, přivinu si ji do náruče a zašeptám jí do rtů: „Tohle je oficiálně naše svatební noc.“

„Ano.“ Hladí mě po hrudi a vzhlíží ke mně přivřenýma očima.

„A já chci, aby trvala dlouho.“ Několikrát ji políbím, jen lehce, bez jazyka. Políbím ji na koutek rtů, na horní ret, na spodní… a pak na jejich střed. „Chci tě takhle mít napořád,“ zašeptám chraplavě,

„ve svém náručí, kde k tobě nemůže nic než já.“ Jak jí sjíždím dlaní po boku, rozechvěje se. Dovolí mi, abych ji laskal a líbal ji, a pak mě políbí taky.

„Nic než ty,“ souhlasí.

„Přesně tak,“ zavrčím.

„Jsem vlhká,“ vydechne.

„A víš, že to tak mám rád,“ zamumlám, vezmu její kundičku do ruky, pak si celou Brooke přetáhnu na sebe, takže na mně leží a já ji teď můžu líbat a vzít ji za zadek a cítit, jak je její kundička blízko mýmu ptákovi, když v rukách držím její půlky a naše ústa se od sebe nechtějí oddělit.

Je pořád netrpělivější. Líbáme se a ona se nade mnou začne vlnit. Převalím ji na bok, abych osvobodil svoji ruku zpod našich těl a mohl ji polaskat přes kalhotky. Políbím ji na rameno, pak pod něj, na kopeček jejího prsa, na ztuhlou růžovou bradavku. Olíznu ji a zamířím k jejímu pupíku

a cestou ochutnávám každej centimetr její kůže. Cítím, jak se jí s každým nádechem zvedá břicho, nechává mě dělat, co se mi s ní zachce.

Když ji políbím na pupík, zaboří mi tvář do vlasů. Zvedne jeden plátek růže a přejede mi s ním po rameni. Je na dotek jako hedvábí, cítím ho na zádech. Zvednu se, popadnu hrst plátků a oběma rukama jí je rozprostřu po těle, aby věděla, jaké jsou na dotek.

„Miluju tě,“ vyzná se. Dívá se mi do očí. Vezmu její tvář do dlaně.

„Já vím,“ odpovím chraplavě. „A já miluju tebe.“

Naše těla jsou tak rozpálená, až jsme celí zpocení a vlhcí. Zná každej můj sval, ale kdykoli se mě dotkne, jako by se mě stále znovu a znovu snažila vštípit do paměti. I já znám každej centimetr jejího těla, přesto pokaždé olíznu, políbím, kousnu, polaskám každý jeden z nich.

A udělám to i teď. Svíjí se pode mnou, bere moje vlasy do hrstí a tiše sténá. „Už budu.“

„Ano, to budeš,“ zamumlám, chytnu ji za pas a pomalu její tělo přisunuju blíž ke svý erekci.

A na tom jednom místečku na krku vidím, jak jí poskočil tep, když mezi nohama ucítila špičku mýho penisu. Zasténám a olíznu ji na křivku krku.

Dech se jí zadrhne. Zaboří mi nehty do ramen a tiše zasténá.

„Líbí se ti to?“ zeptám se tiše.

„Líbí se mi všechno, co mi děláš.“

Skloním hlavu a kousnu ji do ramene. V rukou svírám její hebký kulatý zadeček a ona na mě dosedá stále níž a níž. Chce překonat ten poslední centimetr, který ji dělí od mého penisu. Zastavím ji

a zvednu, abych mohl olíznout její bradavku.

Pořádně, dlouze ji olíznu a pak na vlhký, ztuhlý vrcholek fouknu. Překvapením rozevře oči a zachvěje se. Začne se kolébat. „Remingtone,“ zaprosí. Chce mě v sobě.

Převalím ji na záda. „Co chceš?“

Tváře má zrudlé vzrušením, oči jako tekuté zlato. „Chci svého manžela,“ zašeptá a přejede mi dlaní po zádech. „Teď hned. Celého.“

Rozevřu jí nohy a nakloním se nad ni. To vlhké místečko mezi jejíma nohama mě přivádí

k šílenství. Nejprve ale sklouznu rty po její noze až na jizvu na koleni. Pak si zase propracuju cestu zpátky. „Chceš mýho ptáka, ale co můj jazyk?“ Ústa mám sotva centimetr od jejího rozkroku, tak to vlhké místečko olíznu.

Vydechne moje jméno a chytne mě za temeno. „Ano,“ zasténá.

„Kde ho chceš,“ ptám se tiše. Vklouznu prstem do kalhotek a mezi záhyby jejího pohlaví. Jazykem přitom polaskám poštěváček, od kterého mě nedělí nic než tenká vlhká látka. Je vlhká, připravená.

Vnořím do ní jeden prst, pak i druhý. Přejedu jazykem po klitorisu. Vyvrcholí a zaplaví moje prsty. Vytáhnu je a olížu.

Hladově mě převrátí na záda. Rád jí to dovolím, protože si ji zároveň přetáhnu na sebe. Sedne si na mě obkročmo a zasténá, když se naše kůže o sebe otřou. Tře se rozkrokem schovaným pod kalhotkami o mýho ptáka a rukou mi vyjíždí po hrudi. Zasténám a posadím se, abych mohl v dlani sevřít její ňadro. Ovládá mě primitivní potřeba dobývat, převalit ji a podmanit si ji a tahle touha ve mně pomalu vítězí. Převalím ji, pak natáhnu ruku mezi naše těla, abych si mohl pohrát

s kundičkou, a olíznu jí bradavku. Chutná stejně dobře, jako voní. Zabořím obličej do jejího krku

a nadechnu se její vůně. Nohy se jí pod tíhou mého těla samy rozevřely. Poodhrnu kalhotky, abych mohl záhyby jejího těla potrápit špičkou penisu.

Brooke znovu zasténá a zavlní boky. „Ach, ano.“ Rozevře pode mnou nohy ještě víc. Je žhavá

a lákavá. Vyklene se boky a zaboří mi nehty do zad. „Remy,“ zasténá mi do ucha zbožně, jako bych byl její bůh a tohle, my tady, bylo naším svatostánkem.

„Budeme se milovat celou noc,“ slibuju. Dívám se jí do očí a třu se penisem o ty hebké polštářky mezi jejími stehny.

„Dobře,“ přikývne.

Popadnu tu zatracenou krajku a kalhotky roztrhnu. „Udělám se do tebe.“

„Ano.“

Zvednu jí paže nad hlavu a proniknu do ní. „Do svý ženy.“

„Ano,“ vydechne mi do ucha. Naplňuju ji až po okraj. „Ach, ano.“

Uvězním ji svými boky. Zasténám a začnu se pohybovat. Naše těla jsou horká, vlhká potem. Sténá, já vrčím a přirážím do ní. Naše těla se pohybují v jednom rytmu, rychle a hladově. Zvedne ke mně boky a já do ní proniknu ještě hlouběji. Chci jí být tak blízko, jak jen to jde.

Olíznu jí ucho, krk, bradavky, jedno po druhém. Dlaněmi přejíždím po jejích bocích. Tiskne si mě k sobě, na uchu cítím její rty. Přestaneme se ovládat.

Miluju tě, sténá.

Ne, sakra, ne, to já miluju tebe.

Vybuchne a rozechvěje se pode mnou, pevně v sobě svírá můj penis. Potom vyvrcholím i já, udělám se do ní. Objímám její chvějící se tělo a nechám ji, aby mě strhla s sebou. Tiše zavrčím do jejího krku, kousnu ji do něj a pak se udělám snad už potřetí. Sténá rozkoší, až nakonec oba ztěžka lapáme

po dechu, plně uspokojení. Olíznu jí místečko, kam jsem ji před chvílí kousl.

Posunu se, abych ji příliš netížil, ona ale zašeptá: „Neodtahuj se. Prosím. Chci tě v sobě.“

Převalím se na záda a vezmu ji s sebou. Povzdechne si a přitulí se ke mně. Snaží se popadnout dech. Hladím ji po zádech a zadečku. Nosem ji vybídnu, aby zvedla hlavu. „Pořád tě chci,“ přiznám, a když vzhlédnu, vezmu si její rty. Líbám ji a rukama ji navádím, aby se i se mnou v sobě začala kolébat.

Z hrdla se jí vydere zasténání. Chytne mě za vlasy a políbí mě tvrdě, hladově.

„Přesně tak, zlato,“ povzbuzuju ji. Chytnu ji za boky a pohybuju s ní, saju její jazyk, jemně ji koušu do rtu. „Přesně tak. Vezmi si mě. Přijmi mě. Ukaž mi, jak moc mě chceš.“

Posadí se na mě a jede. Já se vrhnu na její prsa, v dlaních svírám její zadek, zatímco ona se nade mnou divoce pohybuje.

„Remy,“ lapá po dechu a já vím, že už brzy bude. Je horká, vlhká a těsná. Svírá mě v sobě a já sténám, když se moje tělo napne.

S tichým zavrčením proniknu jazykem do jejích úst. Líbáme se a laskáme, až vyvrcholíme. Když se na mě zhroutí, nenechá mě ze sebe vyklouznout. Přitisknu si její tvář ke krku, zabořím jí nos do vlasů a nasaju její vůni. Mlčíme, nepotřebujeme mluvit. Znám ji a ona zná mě. Jsem v ní a ona mě obklopuje. Naše těla to sama říkají jasně a čistě.

Nějakou dobu mlčky ležíme v posteli. Brooke mě střídavě líbá na krk a špičkou prstu obkružuje jednu moji bradavku. A já nasávám vůni jejích vlasů a krku a mlčky hladím svoji jiskřičku.

19

Současnost

SEATTLE

Brooke

Příští ráno se probudím přitulená k jeho pevnému tělu. Voní tak jako vždycky. Probouzí ve mně tolik pocitů, tak jako vždycky. A já si uvědomím, že jsem mu ještě nedala svatební dar.

Břicho se mi svírá nervozitou a vzrušením, když si vzpomenu, že jsem mu ještě neukázala svůj svatební dar. Motýlci.

Z něj se mi pokaždé rozletí v nitru.

Kdykoli se mě dotkne, políbí mě a miluje se se mnou, cítím se jako panna.

Tiše, s hrudí ztěžklou štěstím, se zadívám do jeho tváře. Oči má zavřené, na rtech mu ale pohrává úsměv. Usměju se, protože vím, že je vzhůru… a stejně uvolněný jako já. „Pane Remingtone Tate, včera jste se oženil,“ zašeptám a hladím ho po pevných svalech opálené hrudi, vzhůru po provazcích svalů jeho hrdla, po strništi, po těch překrásných dolících, okolo jeho očí a po rozcuchaných vlasech. Mlčky ho hladím a uvnitř taju.

Když jsem ho viděla, jak na mě včera čekal před oltářem, zatímco já k němu kráčela pomalu – až bolestivě pomalu – zavěšená do svého otce, přestože to jediné, co jsem chtěla, bylo rozběhnout se

k němu, vzalo mi to dech.

Remington v černém obleku, s vlasy tmavými a ježatými jako vždycky, s mohutnými rameny

v dokonale padnoucím saku a kalhotách obepínajících jeho štíhlý pas a úzké boky, s modrýma očima, v nichž mu tančily jiskřičky, když se díval, jak k němu kráčím…

Když jsem se podívala do jeho očí, všechno kolem přestalo existovat. Kdykoli se zadívám do jeho očí, všechno kolem přestává existovat. Nejde o barvu ani odstín. Jde o to, co v nich vidím. Tu úžasnou složitou osobnost, která z Remyho činí Remyho.

„Našemu synovi bude brzy půl roku a ty ve mně pořád probouzíš motýlky,“ zašeptám tiše.

Je to chlap. O motýlcích neví zhola nic, ale já vím dost za nás za oba. Když otevře oči a podívá se do mých, v nitru jich mám náhle celé hejno. Chci se do těch jeho modrých očí dívat celé dny.

Pootočí ke mně hlavu a lehounce mě políbí na rty. Zaplaví mě vlna horka, když uslyším jeho chraplavý, sexy hlas. „Jsi moje. Moje posedlost. Můj sen. Moje naděje. Moje láska,“ zašeptá.

Mozolnatými dlaněmi mi přejede po těle, jako to dělal celou noc.

„Pověz mi, že jsem tvůj život, Remingtone,“ požádám ho a dotknu se jeho čelisti.

„Jsi můj život, jiskřičko. Jsi moje všechno.“

Žaludek se mi sevře, když si vzpomenu na písničku, kterou mi pustil. Pokoj pořád voní po růžích.

Slyšela jsem, jak do něj kluci rýpou. Říkali mu, aby domluvil něco jiného než růže, něco míň staromódního. Neustoupil. Bylo mu fuk, co si kdo myslí. Záleželo mu na tom, co znamenají, a on se mnou skrze ně promlouval. Skrze ně mi říkal, že mě miluje.

Remington promlouvá svými činy, i když o tom možná neví. Mnoha způsoby tak ukazuje, kdo je

a co cítí. A já udělala něco… co k němu snad také promluví. Tak jako jeho růže a písně promlouvaly ke mně.

Břicho se mi sevře nedočkavostí. Otočím se k nočnímu stolku a zvednu jednu ze svých gumiček do vlasů, které si dávám na zápěstí, když je zrovna nepotřebuju do culíku. „Pomůžeš mi s tím?“ požádám ho. Je to jenom výmluva.

Posadí se a zvedne mi vlasy. Líbí se mi, jak mi je zvedá jen jednou rukou a přitom se snaží vymyslet, jak druhou rukou omotat ty vlasy gumičkou.

Pak znehybní. Nastane ticho.

Zadržím dech, když gumičku odloží na matraci. Pak mi vlasy oběma rukama rozhrne, aby uviděl na můj zátylek. Pomalu, pomaličku, jako by sváděl mé tělo, mysl i srdce, jak to umí jen on sám, přejede po tom místě špičkou drsného prstu.

Tělem se mi šíří radost, když skloní tmavovlasou hlavu k mému krku. Když promluví, v jeho hlasu se ozývá ryze mužská spokojenost: „Co je tohle?“ zašeptá a místečko políbí.

Cítím na pokožce jeho rty a jazyk. Srdce mi poskočí.

„Ať je to, co je to, znamená to, že ti patřím,“ vydechnu. Zaboří mi tvář ze strany do krku, nadechne se mojí vůně a zašeptá: „Přesně tak.“ Pootočí mou hlavu, aby se mohl přisát na moje ústa, a políbí mě, dlouze, hluboce.

Remington Tate. Moje láska, můj manžel, otec mého překrásného dítěte, mě právě něžně líbá a špičkou prstu přejíždí po mém zátylku, kde mám vytetováno

REMY