Katy Evans

V ringu 4. V podsvětí

1

DUCH

Greyson Ptáka mám zabořenýho do těla sténající ženy, když uslyším vrzání předních dveří. Vytrhnu

se z ní, popadnu deku a hodím ji na ni. Zasténá na protest, ani na vteřinu nechce být bez

mýho ptáka.

„Zakryj se, zlato, máš tři vteřiny?” Dvě. Jedna.

První se ve dveřích objeví Derek. „Tvůj otec tě chce.”

Hned za ním vidím svýho debilního nevlastního bratra Wyatta. Nevypadá, že by mě viděl moc rád. Co na to říct? Je to vzájemný. Hodím na sebe džíny.

„To poslal vás dva?” zeptám se skoro pobaveně. „Kdybych byl ženská, možná by to i ranilo mý city.”

Oba muži vejdou do pokoje a rychle ho kontrolují. Můj pohyb ani nezahlédnou.

Do vteřiny držím Dereka u zdi a Wyatta mám v kravatě. Trhnu s nimi, aby byli čelem

ke dveřím, a pak už jen sleduju, jak dovnitř vchází zbytek mužů. Je jich sedm, plus ti dva, co je držím. Můj otec na mě poslal devítičlenné komando vykonavatelů - každý muž má jiné schopnosti. Žádný z nich ale není tak schopný jako já.

„Víš moc dobře, že jak jde o tebe, je devět chlapů potřeba,” ozve se Erik Slater, bratr a pravá ruka mého otce, a vejde dovnitř. Erik je drsný, tichý a nebezpečný. Je to můj strýc, a když jsem dospíval, byl mi otcem. Naučil měživotu v otcově soukromé mafiánské organizaci. Ne, nenaučil měživotu. Naučil mě, jak přežít. Naučil mě využít příležitosti

ke svému prospěchu. Jen díky němu jsem teď chytřejší, silnější a tvrdší. Naučil jsem se všechno, co se naučit dalo, znásobeno milionkrát větší silou. Silou zabít, nebo být zabit. Nezáleží na tom, jestli ty schopnosti využiješ. Je to jen pojistka. Víš, co je to pojistka, chlapče? Lidi, kteří mají pojistku, ji sotvakdy využijí. To ti, co jim je u prdele, ji nakonec potřebují. Vidíššíp? Využij ho. Vidíš nůž? Vezmi ho, vrhni, nauč se, jak ho použít co nejefektivněji s co nejmenší námahou?

Já mám všemožné pojistky. Můj mozek je jako počítač, naprogramovaný, aby

do vteřiny vyhodnotil, co nejhoršího se může v dané situaci stát. Teď vím naprosto jistě, že ti muži jsou ozbrojení. Někteří mají dvě zbraně, v ponožkách, na zádech za opaskem, v pouzdrech pod sakem. Erik sleduje, jak si každého z nich pozorně prohlížím, a usměje

se, evidentně hrdostí. Rozevře díly saka a shlédne na pistoli na boku. „Chceš moji hračku? Do toho, Greyi.” Vytáhne ji a podá mi ji pažbou napřed.

Pustím oba muže, které stále svírám, právě když vycítím, že Wyatt je dvě vteřiny

od omdlení. Pak je znovu chytím a mrštím s nimi o zeď. „Je mi u prdele, co mi můj otec chce,” prohlásím.

Erik se rozhlédne po ložnici. Můj byt je dokonale uklizený. Nemám rád nepořádek. Mám

určitou pověst a taky rád slyším i spadnout špendlík??i díky tomu jsem tyhle idioty slyšel vejít.

„Pořád vojíždíš kurvy? S tou svojí zatracenou tvářičkou bys tu mohl mít bohyni, Greyi.”

Stočí pohled na ženu v mé posteli. Není to žádná krasavice, to je fakt, ale docela pěkná je. Leží tu s vystrčeným zadkem a nečeká ode mě nic jinýho než prachy. Prachy, který jí můžu dát. Prachy a ptáka, obojího mám víc než dost.

Zvednu ze zeměšaty a hodím je po děvce. „Čas vypadnout a vrátit se domů, zlato.” Pak se obrátím na Erika. „Moje odpověď je ne.”

Vytáhnu několik bankovek z balíčku na nočním stolku a vrazím je té děvce do ruky.

Předvede nám úplnou šou, když si je zastrčí do podprsenky. Muži pak ustoupí, aby mohla projít, někteří na ni zapískají a ona je vyfakuje.

Erik ke mně přistoupí a ztiší hlas. „Má leukémii, Greysone. Chce předat vládu svému synovi.”

„Nedívej se na mě, jako bych ho snad měl politovat.”

„Jsme teď užčistí. Nikoho nezabíjíme. Všechny obchody jsou striktně finanční. Nemáme užžádné otevřené nepřátele. Underground je úspěšná firma a on ji chce oficiálně předat svému synovi. Máš snad v žilách místo krve led, že mu chceš odepřít i poslední přání?”

„Co můžu říct, v žilách mi koluje jeho krev.” Popadnu černé triko a obleču si ho, ne snad z nějaké cudnosti, ale abych si mohl uložit do pouzder svoje děti. Svůj glock, nůž Ka-Bar, dva menší nože, dvě vrhací hvězdice.

„Chlapče?” Přistoupí ke mně ještě blíž a já se mu zadívám to temného oka - ne

do toho umělého. Neviděl jsem ho několik let. To on mě naučil, jak používat osmatřicítku speciál. „On umírá,” prohlásí důrazně a chytne mě za rameno. „Nepotrvá to dlouho. Má před sebou šest měsíců, možná míň.”

„Divím se, že si myslí, že mě to zajímá.”

„Možná kdyby ses vykašlal na ženský, začal by ses zajímat. My -” ukáže na muže v místnosti, „chceme, abys to byl ty, kdo převezme moc. Budeme ti věrní.”

Založím si paže a zadívám se na svého nevlastního bratra Wyatta, pana „Přiběhnu na písknutí” - mazlíčka mého otce.

„Jestli to znamená, že mu mám lézt do prdele a dělat, co řekne, tak ne, díky.”

„Budeme věrní tobě,” upřesní. „Jenom tobě.”

Trhne hlavou směrem k chlapům. Jeden z nich se řízne do dlaně. Ostatní ho následují. Na podlahu mého bytu začne kapat krev.

Erik skloní hlavu a také se řízne do dlaně. „Přísaháme ti svou věrnost.” Napřáhne krvácející ruku.

„Já nejsem váš vůdce,” namítnu.

„Budeš jím, když ti řeknu, že tvůj otec se konečně rozhodl, že ti sdělí, kde se nachází tvá matka.”

Krev mi v žilách ztuhne. Hlas mi zhrubne, když se o ní Erik zmíní. „Co víš o mé matce?”

„On ví, kde je, a ta informace zemře s ním, jestli se k nám nepřidáš. Z morfinu má halucinace. Musíš se vrátit, Greysone.”

Ve tváři mi není poznat, jaký chaos mi teď bouří v nitru. Moje matka. To jediné dobré, co mě kdy potkalo. Nikdy nezapomenu na její tvář, když jsem poprvé zabil. Přímo před

jejíma očima jsem ztratil svou lidskost a má matka tak viděla, jak se z jejího syna stalo pouhé zvíře.

„Kde je?” zavrčím.

„Je teď na cestě na místo dalšího zápasu. Máme připravené letadlo, abychom se tam s ním setkali.”

Sbalím si věci do černého cestovního pytle. Laptop. Další zbraně. Když máte jednat s mým otcem, nemůžete s ním jednat přímo. Můj otec mě naučil, jak kličkovat. Asi jsem se to naučil od toho nejlepšího. Popadnu svůj multifunkční kapesní nůž a říznu se do dlaně. Přijmu Erikovu ruku a naše krev se promísí.

„Dokud ji nenajdeme,” zašeptám. Ostatní muži k nám přistoupí a potřesou si se mnou rukou.

Každému se zadívám do očí. V mém pohledu můžou vyčíst hrozbu a já vím, že pokud mě dobře znají, jsou si jí vědomi.

Bez ohledu na to, co je řečeno nebo co se děje, nikdy z nikoho nespouštím zrak.

Trhnutí očima doleva nebo doprava, jen jedno drobné trhnutí mi prozradí víc, než kdybych se naboural do jejich počítače.

I to však dělávám.

Nikomu nevěřím. Moje pravá ruka nevěří levé. Z těch devíti mužů, kteří přede mnou stojí, je Erik Slater ten nejmocnější. Jemu věřím ze všech nejméně. A jak to tak bývá, ze všech devíti mi nejvíc záleží právě na něm. Na něm a na mém kamarádovi C. C. Hamiltonovi - ale C. C. se mnou byl v kontaktu i potom, co jsem odešel, a potají mi pomáhal najít mou matku. Věřím mu natolik, nakolik jsem jen schopný věřit lidské bytosti. Což znamená, že ho podrobím sakra důkladnému výslechu pokaždé, když se ukáže. Nikdy nemůžu vědět se stoprocentní jistotou, jestli o jeho cestách za mnou můj otec neví.

Zatraceně, i když mi přísahali svou krví, stejně budu muset každého z nich podrobit zkoušce věrnosti, pokud jim mám alespoň trochu důvěřovat.

O jeden let později najdeme mého otce v uzavřené místnosti plné bezpečnostních kamer, v aréně Undergroundu v Los Angeles. Underground je naše živobytí. Místo, kde se ze sebe každý rok dvakrát nebo třikrát týdně snaží zápasníci navzájem vymlátit duši. My tyhle

akce organizujeme, prodáváme vstupenky, domlouváme zápasy ve starých skladištích, v

barech, na parkovištích - kdekoli, kam se vejdou lidi a kouká z toho dobrý kšeft. Jen vstupenky nám vydělávají majlant. Sázky na vítěze nám ale vynášejí desetkrát víc.

Dnes jsme v bývalém skladišti předělaném na bar, plném vřeštících lidí a krvavých zápasů. Kdysi jsem si plánování užíval, hledal jsem strategická místa, kde by se mohly zápasy odehrávat, kombinoval, který boxer by se mohl postavit kterému protivníkovi, ale to teď už má na starosti zbytek týmu. Všechno od organizování přes zápasy až po sázení.

Zamířím s Erikem dolů, protože zápasy se odehrávají v podzemí. Očima přelétnu dav, odhaduju počet návštěvníků, zjišťuju umístění bezpečnostních kamer a východů.

Projdeme úzkou temnou chodbou až k posledním dveřím, které Erik trhnutím otevře.

„Mám tvou přítomnost zde chápat tak, že přijímáš mou nabídku?” zeptá se můj otec, jakmile se dveře otevřou a já vejdu dovnitř. Rozhlédnu se po možných východech a oknech a spočítám lidi.

Zasměje se, ale zní to slabě.

„Až skončíš s uvažováním, jestli tu někde neschovávám ostřelovače připraveného tě sejmout, možná bys mohl přistoupit blíž. Někdo by si mohl myslet, že tě má pouhá přítomnost uráží.”

Chladně se na něj usměju. Juliana Slatera jeho nepřátelé nazývají „Zabiják”; má pověst člověka, který problémy urovnává postaru. I když je teď zesláblý a v kolečkovém křesle, nepodceňoval bych, čeho je můj otec schopen. Jeho ničivá moc by se dala přirovnat

k jaderné bombě. A sotva mě spatří, už po mně ten bastard hází svými slovními zvratky.

„Zdáš se silný jako býk, Greysone. Vsadím se, že pořád jen tak pro zábavu převaluješ pneumatiky a v posteli zvládneš několik kurev naráz. Dal bych víc než pěťák, abych věděl, co si teď myslíš, a ty víš, jak nerad utrácím peníze. Zatraceně, ty víš, čeho jsem schopný,

když mi někdo ukradne byť jen cent.”

„To vím moc dobře. Dělal jsem pro tebe špinavou práci. Takže ti ten pěťák teď ušetřím. Přemýšlím, proč bych měl čekat, než zhebneš. Klidně bych ti teď mohl odpojit kyslík a bez námahy se o tebe postarat.” Pomalu se na něj chladnokrevně usměju, ze zadní kapsy džín vytáhnu černé kožené rukavice a začnu si jednu z nich natahovat.

Mlčky mě chvíli pozoruje. „Až s tím dokonalým projevem neúcty skončíš, jdi se umýt, Greysone.”

Jeden z mužů ke mně přistoupí s oblekem v ruce. Pomalu a s klidem si natáhnu i druhou rukavici.

„Platí totéž, co dřív. Nikdo nebude znát tvé jméno,” pokračuje otec o něco mírnějším tónem. „Coby můj syn můžeš mít peníze i život, jaký chceš - vlastně tě vybízím, aby sis žil jako princ. Ale chci, abys do toho dal svou mysl i své srdce. Práce je na prvním místě. A chci na to tvoje slovo.”

„Srdce nemám, ale můžu ti dát svou mysl. Jediné, na čem záleží a na čem kdy bude záležet, je práce. Já JSEM moje práce.”

Ticho.

Měříme se pohledem.

Vidím v jeho očích respekt a - jen možná - trochu strachu. Už mi není třináct, už mě nemůže zastrašit.

„Za pět let, co jsi byl pryč, moji klienti?,” začne, „na nás v Undergroundu nespatřili jedinou

slabinu. Nesmíme dovolit, aby nám někdo dlužil byť jen cent, jinak v nás uvidí slabochy. Je tedy potřeba, aby ti, kdo nám dluží, své dluhy uhradili.”

„Proč na to nepošleš ty svoje přisluhovače?”

„Protože nikdo není tak čistý jako ty. Ani zápasníci nevědí, kdo jsi. Po tobě nikdy nezbude ani stopa. Dovnitř a ven, bez obětí a se stoprocentním úspěchem.”

Erik vytáhne starou berettu mého otce a nabídne mi ji jako symbol smíru. Když ji pak sevřu v ruce, něco málo pod kilo oceli, přistihnu se, že ji bezmyšlenkovitě otočím

a namířím na otcovo čelo. „Co kdybych ti teď přikázal, ať hned spustíš, kde je moje matka?”

Chladně se na mě zadívá. „Povím ti to. Ale až budeš se svou prací hotov.”

Pozvednu zbraň. „Mohl bys předtím umřít, starochu. Už teď jsi na půl cesty do hrobu a já ji chci vidět.”

Otec trhne pohledem na Erika, pak na mě. Přemýšlím, jestli mi bude Erik opravdu

„věrný”, když je tu teď otec před námi, živý a v rámci možností i zdravý.

„Jestli zemřu,” odpoví otec, „místo, kde je, se dozvíš v obálce, která je už teď umístěná v bezpečnostní schránce. Ale já ti neprozradím ani hovno, dokud nevyřídíš dluh každého, kdo je na tom seznamu, a nedokážeš mi tak, že jsi mi - i po těch letech odloučení - věrný. Udělej to, Greysone, a Underground bude tvůj.”

Erik dojde k bedně u zdi a vyndá z ní dlouhý seznam.

„Tvoje pravé jméno neprozradíme,” ujistí mě tiše, když mi seznam podá. „Teď jsi Vykonavatel, náš Výběrčí. Používej svou předchozí přezdívku.”

„Duch,” pronesou ostatní muži v místnosti s téměř zbožnou úctou. Jsem duch, protože nemám žádnou identitu a nezanechávám po soběžádné stopy. Mobily měním jako ponožky. Nejsem nic, neexistuju, nejsem ani člověk.

„Možná na své staré jméno už neslyším,” opáčím a sbalím ruce v kožených rukavicích v pěst. Pak je povolím a podívám se na seznam.

„Uslyšíš na něj, protože jsi můj syn. A chceš se s ní setkat. Tak se jdi převléknout a pusť se do toho seznamu.”

Projedu jména odshora dolů. „Čtyřicet osm lidí, které mám vydírat, vyděsit, mučit nebo prostě okrást, abych zjistil, kde se nachází moje matka?”

„Čtyřicet osm lidí, kteří mi dluží. Kteří mají něco, co mi patří a co teď chci zpátky.”

V kostech ucítím známý chlad, když vezmu oblek a zamířím ke dveřím. V duchu počítám, jak dlouho mi zabere zjistit si o dlužnících nutné informace. Kolik měsíců mi potrvá se s nimi se všemi setkat a domluvit se s nimi po dobrém - a pak po zlém.

„Ach, a synku,” zvolá za mnou. Když se otočím, promluví silným hlasem. „Vítej zpět.”

Chladně se na něj usměju. Protože není nemocný. Na to bych vsadil tenhle seznam. Ale chci najít svoji matku. To jediné, co jsem ve svém životě miloval. Jestli budu muset zabíjet, abych ji našel, pak to udělám.

„Doufám, že budeš umírat pomalu,” ucedím a zadívám se mu do těch jeho chladných, temněšedých očí. „Pomalu a v bolestech.”

2

HRDINA

Někdy jediný způsob, jak se přestat litovat, je začít si užívat.

Melanie

Ve vzduchu se vznáší očekávání, těla se o sebe otírají, sama jsem uvězněná mezi ostatními tanečníky. Cítím, jak se nás ve vírech zmocňuje radost a nadšení, opájí mě.

Tělo mám z tancování zvlhlé potem, hedvábná zlatavá halenka a sukně mi lnou ke kůži tak těsně, že mi hebká látka ani podprsenka neskryjí bradavky. Přitahují pohledy mužů.

Večer však už pokročil a lidé tu jsou v rauši z hudby, z tance.

Zajela jsem sem, protože klient, kterému jsem zařizovala interiér tohoto baru a restaurace v jednom, pozval mě, mého šéfa a kolegy, abychom se tu zastavili. Souhlasila jsem s tím, že si dám jeden drink, měla jsem jich ale o něco víc a ta poloprázdná sklenka, kterou držím v ruce, je opravdu poslední.

Přistoupí ke mně muž.

Neujde mi jeho úsměv, z kterého je na první pohled jasné, že mě chce. „Chceš si se mnou zatančit?”

„Vždyť už tancujeme!” odpovím a zhoupnu se v bocích.

Chlap mě chytne kolem pasu a přitáhne si mě k sobě. „Myslel jsem, jestli si se mnou zatančíš v soukromí. Někde jinde.”

Podívám se na něj. Jsem jako v mlhách, točí se mi hlava. Chci s ním tancovat?

Je roztomilý. Ne sexy, ale roztomilý. Za střízliva by pro mě byla taková roztomilost jasná stopka. Ale když jsem opilá? Roztomilost beru. Snažím se vyčíst odpověď z reakce svého těla. Mravenčení. Touha. Ale nic dalšího. Stále cítím jen??beznaděj.

Usměju se, abych mu to odmítnutí usnadnila, a odtáhnu se od něj, on si mě ale k sobě znovu přitiskne a na rovinu mi do ucha zašeptá: „Fakt tě chci vzít k sobě domů.”

„No samozřejměže chceš.” Zasměju se a pak rozpustilým, ale rozhodným zavrtěním hlavou odmítnu drink, který mi nabízí.

Myslím, že jsem už dost opilá, a to ještě budu muset řídit, abych se dostala domů. Nechci ale rozzlobit potenciálního klienta, tak ho políbím na tvář a řeknu: „Ale díky,”

a zamířím pryč. Popadne mě za zápěstí, zastaví mě a otočí. V jeho očích žhne oheňa chtíč.

„Ne. Vážně. Chci tě vzít domů.”

Znovu si ho prohlídnu. Vypadá, že má peníze, a působí docela arogantně. Přesně ten typ, co mě vždycky využije. Najednou se cítím ještě beznadějněji, zranitelněji. Moje nejlepší kamarádka se za necelý měsíc vdává. A dopad, jaký ta svatba bude mít na mě, není špatný. Je ještě horší. Mnohem horší, než by si kdo dokázal představit. Oči mě pálí, jen co na to pomyslím, protože to, co moje nejlepší kamarádka Brooke má - dítě

a milujícího manžela -, je mým snem už tak dlouho, že si ani nevzpomínám, jestli jsem někdy snila o něčem jiném.

A teď tu přede mnou stojí chlap, co se se mnou chce vyspat, a já zas zvažuju, že to udělám. Protože to pokaždé udělám. Pokaždé přemýšlím, jestli je to on, jestli je to možná právě on, kdo je pro mě ten vyvolený. Potom se vždycky druhý den probudím sama, kolem sebe jen pár použitých kondomů, a zas začnu přemýšlet, jestli jsem vážně dobrá jen na to jedno. Nejsem ničí královna, nejsem ničí Brooke. Ach, bože, proč mi nikdo konečně neřekne: Kdy už přestaneš líbat žabáky? Nikdy, to je to. Pokud chcete najít

svého vysněného prince, pak to musíte zkoušet, znovu a znovu, až se jednoho dne probudíte a zjistíte, že jste Brooke a že ten muž před vámi upírá zrak jen a pouze na vás.

„Podívej, s tebou jsem to dělala už tisíckrát,” povzdechnu si smutně a rezignovaněpotřesu hlavou.

Chlap povytáhne obočí. „O čem to mluvíš?”

„O tobě. Dělala jsem to s tebou.” Mávnu na něj, od hlavy po paty, ukážu na jeho elegantní oblečení a mám co dělat, aby mě smutek a zklamání nesrazily na kolena.

„Spala jsem s tebou??snad už tisíckrát. A nefungovalo to.” Otočím se k odchodu, on měale

chytí a znovu si mě k sobě přitiskne.

„Bloncko, se mnou jsi nikdy nespala,” opáčí.

Ohlédnu se na něj a jsem v pokušení mu říct, aby mě přece jen vzal k sobě, protože se tak moc chci cítit zas hezky.

Ale dneska odpoledne jsem byla u své nejlepší kamarádky, kde jsem zahlédla, jak ji líbá její muž, tak dlouze a vášnivě. Tím svým hlubokým, něžným hlasem jí šeptal, jak je sexy a jak moc ji miluje, a já v tu chvíli chtěla brečet.

V nitru pořád cítím, jakou láskou byl ten okamžik prodchnutý, a ani noc plná tance mi nedovolila zapomenout, že mě nikdo nemiluje. Když jsem viděla, jak kamarádku líbá její muž, jak ji opravdu líbá, a pak si uvědomila, že teď na mě bude mít ještě míňčasu, protože už má jiné priority, a sice svou nádhernou rodinu, začala jsem mít znovu ten

neodbytný pocit, že já takovou lásku, jakou sdílí ti dva, nikdy nenajdu. Ona byla vždycky ta zodpovědná, hodná a poslušná holka, ale já??nejsem.

Já jsem holka pro zábavu. Holka jen na jednu noc.

„No tak, bloncko,” šeptá mi naléhavě do ucha, protože cítí mou nerozhodnost.

Povzdechnu si a otočím se. Přitáhne si mě blíž a zadívá se mi na rty, jako by se mě snažil vybídnout k polibku. Miluju doteky. Brooke mi říká mazlík. Mám ráda blízkost, kontakt. Potřebuju to, jako potřebuju dýchat. Nikdy však dotek žádného muže nepronikne mou kůží. A přesto jsem pokaždé v pokušení, protože si říkám, že TEN PRAVÝ je hned za rohem a nemůžu to přece nezkusit.

Nakloním se k němu a bojuju přitom s pokušením políbit ještě jednoho žabáka. Jsem však rozhodnutá, proto řeknu: „Ne. Vážně. Díky. Pojedu domů.” Zastrčím si kabelku

do podpaží, připravená odejít, když uslyším burácení, z kterého se otřesou tónovaná skla vysokých oken.

Dveře se rozrazí a dovnitř vpadne úplně promočený pár. Žena si otřepe rozpuštěné mokré vlasy a zasměje se.

„Panebože!” vykřiknu. Žaludek se mi stáhne, když si uvědomím, že venku sakra prší. Rozběhnu se ke dveřím, když tu vezme za kliku mužská ruka v černé rukavici

a galantně mi dveře otevře. Skoro zakopnu a ten muž mě chytne za loket, aby mi pomohl.

„Pomalu,” vybídne mě hrdelním hlasem. Drží mě a já jen zoufale zírám na protější stranu ulice na světle modrého mustanga. Na svůj jediný majetek. Který musím prodat, protože zoufale potřebuju peníze. A kdo ho teď bude chtít? Je to kabriolet a už je trochu postarší, ale je tak jedinečný, až je přímo kouzelný. Bílý interiér, bílá plátěná střecha.

A teď stojí v tom dešti, střechu má staženou a pomalu se z něj stává můj osobní Titanic na

čtyřech kolech.

A celý můj život se právě potápí spolu s ním.

„Chápu podle tvýho výrazu smutnýho štěněte dobře, že to je tvoje auto?” ozve se zas ten hluboký hlas.

Bezmocně přikývnu a pak zvednu k tomu cizinci oči. V dálce se zablýskne a světlo ozáří jeho tvář.

A já nedokážu promluvit. Nebo myslet. Nebo dýchat.

Jeho pohled mě uvězní a už nepustí. Dívám se do hlubin jeho očí a nemůžu si nevšimnout, jak je pohledný. Silná čelist, vysoké lícní kosti, výrazné čelo. Nos má normální, úzký a elegantní, rty plné, pevné a??a bože, s ním bych si dala říct. Vítr mu čechrá tmavé vlasy. Je vysoký a v ramenou široký. Na sobě má tmavé kalhoty a černý rolák, v kterém vypadá elegantně i nebezpečně zároveň.

Ale jeho oči.

Nedokážu rozluštit jejich barvu. Nejde však jen o jejich barvu. To ten pohled, ta záře v nich. Husté černé řasy rámují jeho oči zářící jako diamanty za nejjasnějšího dne.

A právě teď si mě prohlížejí stejně pozorně, se stejnou silou jako rentgenový paprsek. Spatřím v nich jiskřičky, jako bych ho něčím - já - pobavila, tohoto muže, tohoto??kruci, nevím, jak ho popsat. Je to Eros. Sám Kupid. Bůh lásky z masa a krve.

Kdysi jsem si myslívala, že Kupid do svých obětí střílí šípy, ale nepřijde mi, jako by mězasáhl šíp. Spíš jako by do mě narazila letící raketa.

Stojím tu, přede mnou metr osmdesát čirého sexu, který mi rukou v rukavici vytrhne klíčky a druhou mi položí na bok. A já to cítím. Cítím, jak mi jeho dotek proniká do těla, do mého nitra, do podbřišku a ještě níž, až do nohou.

„Zůstaň tu,” zavrčí mi do ucha, pak si vytáhne límec roláku, až ho má skoro jako kapuci, a vyběhne na ulici.

Zamíří k mému autu, které je už skrz naskrz promočené. Ulicí se žene silný vítr, musím si přidržovat sukni, jinak by se mi zvedla k pasu.

„Vytáhni střechu!” vykřiknu do burácejícího větru, náhle odhodlaná stejně jako on zachránit své auto.

„Já to zvládnu, princezno!” Nasedne, nastartuje a střecha se začne zvedat a pak se?za

staví.

A už se ani nepohne.

Zaskřípe na protest a poté ta zrádkyně začne zas klesat.

„ACH, BOŽE, SAKRA!” Rozběhnu se do ulice. Kapky deště mě začnou bombardovat jako

výstřely z děl, do vteřiny jsem úplně promoklá. V tu chvíli chci zaječet: Táhněte k čertu! Moje auto, jediná věc v mém životě, která za něco stála, je zničené. Chce se mi křičet.

„Děláš si legraci? Vrať se pod střechu!” Chlap vystoupí a jediným pohybem si přetáhne rolák přes hlavu. Drží mi svetr nad hlavou, aby mě tak ochránil před deštěm, a popožene mě zpátky k nízké budově.

„Ne! Chci ti pomoct. Moje milované auto!” křičím a tlačím do něj. Snažím se ho přinutit, aby ustoupil, on je ale o hlavu vyšší a snad z oceli.

„O tvoje auto se postarám,” slíbí. Podá mi promočený rolák a dodá: „Podrž mi to.” Pak se rozběhne zpátky.

Pod svetrem měl bílé triko, které mu teď lne k hrudi. Přeřadí na manuální ovládání a pokusí se vytáhnout střechu zpátky nahoru.

Po pažích mu stékají kapky deště, nasáklé triko se mu lepí ke kůži a zdůrazňuje každý sval. Páni. Není jen pohledný; právě vyšplhal na první příčku mojí hitparády nejrajcovnějších chlapů na světě. Nemůžu spustit pohled z jeho těla, nedokážu se nabažit ani jeho pohybů.

Městem znovu zaburácí hrom, když se mu konečně povede vytáhnout střechu a pokyne mi, abych k němu došla. Zevnitř mi otevře dveře, já se rychle posadím na místo

spolujezdce a dveře za sebou zase hned zabouchnu. Studené, mokré oblečení se mi lepí k tělu a on sedí za volantem, ten mohutný muž, a najednou si až moc dobře uvědomuju, jak maličká je kabina mého auta. Sedadla jsou plná vody, a když se pootočím, abych se na něj podívala, uslyším šplouchnutí a tváře mi okamžitě zahoří rozpaky.

„Nemůžu tomu uvěřit,” zašeptám. „Moje nejlepší kamarádka tvrdí, že jsem v Seattlu jediný opravdový idiot, protože jsem si pořídila kabriolet.”

Teď už se tváří vyloženě pobaveně. „Máš hezké auto.” Natáhne se k přístrojové desce

a přejede po ní rukou v elegantní rukavici z jehněčí kůže. Zamrazí mě. Pootočí se ke mně, na tváři naprosto neodolatelný, ničivý úsměv. „Co je provlhlé, zase uschne, neboj se, princezno.”

Nemůžu se vzpamatovat z toho, jakým způsobem řekl provlhlé.

Nebo z toho, jak sexy je ta kapka vody, která mu visí z řas. Po opálených vypracovaných pažích mu stéká voda. Vlasy má uhlazené z čela, zdůrazňují, jak pohlednou má tvář. Viděla jsem umělecká díla a krásné muže, dech beroucí budovy

a nádherné sály, ale v tomto okamžiku, kdy se na mě dívá, si na nic z toho nevzpomínám. Vidím jen jeho.

On je jasná desítka. Nikdy jsem s žádnou desítkou nebyla. A to, jak se na mě dívá?

Ten pohled jsem už viděla. Tak se Remington Tate dívá na Brooke. Takový je to pohled. A on právě teď tak kouká na mě a já uvnitř umírám. Dokáže jediný pohled zabít? A pokud ano, co by pak dokázal jediný dotek?

„Takže,” řekne tiše sytým hlasem. Chvíli počká, než zase promluví, a mě překvapuje, že se mi dívá do tváře, a ne na můj mokrý hrudník, ani na mé odhalené nohy - hledí mi upřeně do očí a bezmyšlenkovitě palcem hladí volant.

„Chceš se mnou někam zajít?” zeptá se a zvedne ruku v mokré černé rukavici a zastrčí mi pramen vlasů za ucho.

To, co cítím, je o tolik silnější než pouhý chtíč, že mu skoro nedokážu odpovědět.

Chvěju se.

„Ano,” zašeptám hlasem sevřeným touhou.

Pousměje se na mě a mně poskočí tep. Jeho ruka zůstane na mé tváři jen o vteřinu déle, pak se za volantem narovná, nastartuje a rozjede se s námi do deštěm zaplavených ulic. Vzduch mezi námi v tichu praská.

Všechno, co slyším, je déšť a hromy. Uvnitř auta je jediným výrazným zvukem jeho dech. Dýchá hluboce a pomalu, já naopak rychle a nervózně.

Voní??jako les za deště. S náznakem kůže. Oči upírá na silnici, já ale vnímám pouze

jeho. To, jak se mu pod mokrým tričkem zvedá hruď. Obličej má ve stínech, které pravidelně rozeženou světla pouličních lamp. Mokré džíny mu lnou k pevným stehnům. Myslím, že oba víme, že to uděláme.

Za několik minut na sobě ucítíme ruce toho druhého a to vědomí mi ochromuje mysl. Jako by uvnitř mě nějaký skřítek sexu spustil pohotovost. Zbožňuju mužské bradavky a ty jeho se zvedají proti látce trika a jeho džíny??bože, jeho džíny se napínají tak, až hrozí,

že se látka protrhne. Chce mě. Touží po mně. Tenhle neuvěřitelně nádherný muž, z kterého skoro šilhám touhou.

„Jsi vždycky taková tichá?” zeptá se mě podivně sevřeným hlasem. Střelím po něm pohledem; ten jeho úsměv mě opravdu dostává.

„J-jen je m-mi str-straš-ná zi-zi-ma.”

Ukáže k vysoké budově hotelu, o kterém vím, že i večeře v něm je příliš drahá, ale jemu je to nejspíš jedno, protože k němu zatočí.

„Tohle je asi nejblíž, kde se můžeme zahřát.”

„Ano, je to dokonalé,” vyhrknu příliš nedočkavě.

Mám ráda dokonalé věci, krásné věci, věci, které jsou plné života a radosti. Moji rodiče jsou jako pár naprosto dokonalí. Sama se snažím vypadat co možná nejdokonaleji. Ale dnes večer? Zamíříme k hotelu a já si prohrábnu vlasy. Ani nechci myslet na to, jak vypadám. Nejspíš jako zmoklá myš. Proč proč proč musím vypadat právě teď tak strašně?

Zatímco na recepci zařizuje pokoj, zjišťuju, jak jeho zadek vypadá v džínách, jak těsněmu padne oblečení, a nedokážu uklidnit ty motýlky v břiše.

Do kabiny výtahu vejdeme s několika dalšími lidmi. Třu si paže a snažím se přimět zuby, aby přestaly tak drkotat. Usměje se na mě přes pár mezi námi a jeho úsměv ve mně zažehne jiskru rozpustilosti. Taky se na něj usměju.

Následuju ho do pokoje a poté do prostorné mramorové koupelny. Vezme z mé prokřehlé ruky svůj rolák, odloží ho a pak, bez varování, si jediným plynulým pohybem, při kterém se mu napnou všechny svaly na hrudi, přetáhne přes hlavu i triko.

„Zuj si boty,” vybídne mě. Rozepnu je a odkopnu.

Když se narovnám, dech se mi při pohledu na jeho odhalenou hruď zatají. Paže má mohutné, pod kůží je vidět každý sval. Po hrudi se mu až k opasku kalhot vine tenká linie chloupků. Vypracované břicho, silný krk a ty rty, nádherné rty, které zvou k polibku. Bože. Má jizvu - na levné straně na žebrech - a je tak veliká, až soucitně svraštím obočí, pak si ale uvědomím, že mě svléká.

Tep mi vzrušením poskočí, bradavky mi ztvrdnou.

„Co holka jako ty dělá na místě jako tamto?” zeptá se s obočím staženým k očím a já

se rozechvěju, když mi začne rozepínat košili.

Impulzivně zvednu ruku a jedním prstem se dotknu jizvy na jeho hrudi. „Co se ti stalo?”

Rozepne mi sukni a stáhne mi ji, pak chytí do zubů lalůček mého ucha a jemně za něj zatahá. „Víš, co se říká? Že zvědavost zabila kočku. Víš to, koťátko?” zašeptá mi do ucha a naznačí mi, abych zvedla ruce, aby mi mohl přetáhnout halenku přes hlavu.

Opile se usměju a otevřu pusu, abych odpověděla, on mě však políbí. Překvapí mě tím. Chytnu se ho za ramena, abych se o něj mohla opřít, a samotnou mě zarazí, jak mé tělo reaguje na jeho horké, hebké, divoké rty. V tu chvíli se můj vlastní hlad utrhne ze řetězu. Donutí mě rozevřít rty. Zasténám a zabořím ruce do jeho vlhkých vlasů, aby mě nepřestal líbat. Kolena mi poklesnou, když mi jazykem pronikne do úst. Projede mnou záchvěv touhy, jakmile se ke mně skloní. Vychutnává si mě. Zvrátím hlavu a z hrdla se mi vydere sten čiré rozkoše.

Zachvěju se. Prosím ho, aby se dotkl mých bradavek.

„Jsi opilá,” zašeptá, když na mě pohlédne. Stojím před ním jen ve spodním prádle a v jeho očích spatřím divoký žár.

„Jen trošičku,” odpovím, téměř zasténám. „Prosím, nepřestávej. Chci tě tak, až to bolí.”

Zatne čelist, zvedne ruce a ve vlasech ucítím kůži jeho rukavic - a pak se na mě podívá, jako by si teprve teď uvědomil, že si je ještě nesundal.

Jednu po druhé je stáhne z rukou. „Jsi si jistá?” ujišťuje se.

Při pohledu na jeho ruce se rozechvěju. Jeho silné, velké, opálené ruce. Ach, bože.

A najednou ty ruce cítím na svém pasu. Zvedne mě, posadí na mramorovou desku skříňky a postaví se mezi má stehna.

„Jsi si jistá?” naléhá.

Upřeně se na mě dívá. Pomalu začne laskat mé bradavky a já vím, že se dokonale ovládá. Kdybych řekla ne, přestal by, ale já přikývnu. Zasténá a pak mi bradavky jemně stiskne a skloní se ke mně. Přitiskne rty na mé, ale tentokrát to není něžný polibek. Je hluboký. Jeho jazyk si pohrává, tančí, laškuje a hladoví po tom mém. Cítím, jak mi

od bradavek až do nohou, od úst až do rozkroku probíjí rozkoš. Mramorová podlaha pode mnou, pokoj, hotel, všechno zmizí a já vnímám jen ty horké, silné, vlhké rty, které si pohrávají s mými. Ochutnávají mě. Na ňadrech cítím jeho ruce, hladí mě po bocích.

Nedokážu myslet, jeho polibek, jeho dotek ve mně probouzí vášeň, jakou jsem nikdy předtím necítila. Moje ruce mu přejedou po vlhké hrudi, a když se dotknu kovového piercingu v jeho levé bradavce, chce se mi umřít.

„Ach, bože,” vydechnu a intenzita tohoto okamžiku mě přemůže. Na zadku cítím chlad mramoru. „Vezmi mě do postele.”

Odnese mě do ložnice a s jasným záměrem mě hodí na postel. Pak si sundá kalhoty a vytáhne balíček s kondomem. Bože. Ruce má obrovské, opálené, s dlouhými prsty. Na dlani má jizvu. Chci ty ruce cítit na sobě. V sobě. Stáhne mi kalhotky a rozepne podprsenku.

„Jsem Melanie,” vydechnu a posouvám se vzad, zatímco mě svléká.

Je nahý. Pohybuje se s elegancí dravce. Srdce mi prudce naráží do žeber, mezi nohama mě zaplaví horká touha.

Zašeptá: „Jmenuju se Greyson, Melanie.” Položí ruku na mou a začne mě líbat.

Společně mu nasadíme kondom. Pod dlaní cítím jeho zrychlený tep.

Zbožňuju, jak mě líbá, a naše ruce se společně dotýkají jeho erekce, obrovského tepajícího penisu. Mezi stehny mi narůstá touha.

Pronikne do mě prstem a já zvrátím oči.

„Chci do tebe,” zašeptá a políbí mě na krk. Pak zvedne hlavu a vezme si mé rty, ztlumí mé sténání. „Tohle bude ten nejlepší sex, jaký jsi kdy zažila, princezno.” Jeho vlhký jazyk mi pomalu objede ucho. „Budu tě sát, až mě budou rty bolet.” Jeho tichý hlas mě přivádí

k šílenství. Cítím, jak se mi na zátylku zvedají chloupky, když mi dlaní hlavu podepře a znovu mě začne líbat. „A uděláš se tak jako nikdy předtím.”

Už teď jsem vlhká a tělo se mi neovladatelně chvěje. Saje má ňadra a já jen bezmocnělapám po dechu.

Přejedu mu dlaní po pevných svalech na hrudi. Zvednu hlavu, zadívám se na jeho rty a zasténám. Vím, že ho tak přinutím k polibku. A on mě políbí. Přitiskne se ke mně boky, jako by sám toužil po dotyku, tiše, hrdelně zavrčí a sklouzne rukou mezi mé nohy.

Chci ho tak, až mě to bolí.

Rozevřu nohy ještě víc a zasténám, když si mě vezme. Svíjím se a cítím, jak se mé tělo napíná.

„Už budu,” vydechnu. „Promiň??Nemůžu??Jsi tak??Bože, to je??příjemný??Nemůžu?”

„Tak pojď,” zachraptěl, „jen do toho. Uděláme to znovu. A znovu??Pojď?”

V těle mi vře rozžhavená láva, kolena se mi sama rozevřou ještě víc. Zuří ve mně bouře pocitů. Tělo se mi napíná a svírá ho v sobě. Přiráží do mě a nepřestává, až konečněudělám to, k čemu mě jeho hříšné tělo vybízí, a vyvrcholím.

Lapám po dechu silou, s jakou mě orgasmus ovládl. Svíjím se a vzpínám pod ním.

Pronikne do mě tak hluboko, jak jen dokáže, a já se neovladatelně chvěju a skoro vzlykám vděkem, že je ve mně a že díky němu konečně cítím??opak osamělosti. Opak smutku a prázdnoty. A když orgasmus ustoupí a on je stále ve mně - mé tělo v sobě svírá každý jeho tvrdý, horký centimetr - otevřu oči a spatřím, že na mě shlíží, ve tváři napůl divoký, hladový pohled, téměř majetnický, ale napůl výraz takřka zbožné úcty a něhy.

Znovu se ve mně začne pohybovat. Nespustíme ze sebe oči. Cítím ho v sobě a cítím i tu něhu. Před očima mi tančí hvězdičky, jak se opět pomalu blížím k vrcholu.

Nečekám to, ale znovu vyvrcholím. A silně. Nemyslela jsem, že je to možné, ale tentokrát je to ještě silnější, protože jsem uvnitř citlivější a v klitorisu mně tepe pokaždé, když přirazí??Rozkoš se ve mně zvedá, až cítím, jak každou chvíli vybuchnu čirou slastí. Zabořím mu nehty do kůže. Vykřiknu jeho jméno, jako by mě intenzita tohoto okamžiku

téměř vyděsila. Ztlumí můj výkřik svými rty, pronikne do mých úst jazykem a já se nezmůžu na víc než vydechnout: „Greyi?”

Zasténá, jako by se mu líbilo slyšet z mých rtů své jméno. Celé tělo se mu napne, na prsou cítím horkost jeho hrudi, a vzápětí i on konečně vyvrcholí.

Když se třes jeho těla utiší, převalí se na záda, a protože je pořád hluboko ve mně

a svírá mě v náručí, náhle se ocitnu na něm. Oba mlčíme a snažíme se popadnout dech, propletení do sebe. Je nám jedno, která ruka je čí a která noha je mezi čími. Jsem naprosto omámená, mozek mi nefunguje a skoro čekám, že kdybych zvedla hlavu,

spatřím samu sebe na podlaze, roztříštěnou na kusy.

Po chvíli zasténám na protest a pokusím se zvednout. Pustí mě a já po špičkách dojdu do koupelny, abych se omyla. Jde za mnou a cestou si stahuje kondom. Zrovna si myju ruce, když ke mně zezadu přistoupí a nabere si do dlaně mýdlo. Díváme se na sebe

v zrcadle a společně si myjeme ruce. Vidím svůj odraz a??ne. Už nevypadám jako zmoklá

myš. Tváře mám zrůžovělé, vlasy rozcuchané. Když se pak na mě usměje a zezadu nabere má ňadra do dlaní, jsem hotová.

„Vrať se se mnou do postele, chci znovu slyšet, jak lapáš po dechu,” zašeptá mi do pokožky.

„Já nelapám po dechu,” namítnu, vezmu ho za ruku, tu, v níž drží jedno mé ňadro, a odvedu ho do ložnice.

„Lapáš po dechu, sténáš a skoro vzlykáš??a teď to všechno uslyším zas.”

„To jsem nedělala!” ohradím se a posadím se na postel. Když se ke mně začne přes postel plazit, cítím, že jsem úplně střízlivá. Nemám už ani špičku. Vím, že si budu pamatovat každý výraz jeho tváře, jeho upřený, divoký pohled. A když si začne znovu pohrávat s mými prsy, zatajím dech. Přejede dlaní po mých žebrech a obkrouží špičkou prstu můj pupík. Úsměv v jeho tváři mi prozradí, že ví přesně, co dělá. A já se také usměju, protože mizerům jako on nikdy neodolám, a dotknu se kroužku v jeho bradavce. Téměř okamžitě mu penis ztvrdne ještě víc. Skloním hlavu a začnu mu ten kroužek sát.

Sice jsi sakra rajcovní bůh sexu, ale já taky vím, jak se ta hra hraje, pomyslím si.

„A teď kdo že to lapá po dechu,” zašeptám laškovně.

„Jsi k zešílení sexy,” vydechne, převalí se a vezme mě s sebou. Hlavu mi přitiskne k tomu kroužku v bradavce, jako by mě vybízel, ať ho saju ještě silněji. Celé jeho

mohutné tělo se chvěje rozkoší. Mezi nohama cítím roztoužené horko. Pohrávám si s tím kroužkem, tahám za něj zuby, laskám ho jazykem a na podbřišku cítím, jak tvrdne a pulzuje.

Po zbytek noci si spolu hrajeme, škádlíme se, vychutnáváme a mučíme jeden druhého.

A milujeme se.

Každý dotek, každé zasténání, všechno, co s ním sdílím, mi přijde v naprostém pořádku; jako by klíč zapadl do toho správného zámku. Cítím se najednou plná života a euforie.

Když se líbáme, častokrát ho přistihnu, jak mě pozoruje zpod tmavých řas a oči mu září zvědavostí.

Vyptává se mě na můj život, jako by ho to opravdu zajímalo. Mám pocit, jako bychom se už znali z dřívějška??z nějakého temného, zapovězeného světa.

Když mě znovu hluboce políbí na rty, oplatím mu to silou uragánu. Možná je to mezi námi jen na jednu noc, ale to mě nezastaví. Ani jeho to nezastaví, protože si mě zcela a naprosto podmaní.

Kolem páté mu už potřetí zazvoní telefon. Líně se líbáme, rty mám rozbolavělé, zrudlé a napuchlé, ňadra mě příjemně bolí, ale stejně chci víc. Nakonec mu s neustále vyzvánějícím mobilem dojde trpělivost a hovor přijme s otráveným: „Doufám, že je to důležitý.”

Převalím se na břicho, abych mu dala trochu prostoru, a mlčky ho pozoruju. Oči upírá

na můj zadek, položí mi na něj ruku a dál mluví do telefonu.

Tichým chraplavým hlasem probírá, alespoň myslím, něco pracovního, ničemu ale nerozumím. Snažím se proto zapamatovat si jeho pevné břišní svaly, po kterých mu přejíždím prsty. Poposunu se k jeho klínu, a zatímco mi dál v dlani svírá zadek, políbím ho na tvrdý penis a slíznu z něj zbylou vlhkost. Na vteřinu pevně zavře oči a

roztřeseněvydechne.

Když je zase otevře, jsou tvrdé a chladné. Štěkne do přístroje několik číslic, pak zavěsí a zamyšleně se odmlčí. Právě v tu chvíli si uvědomím, že se ode mě odtahuje.

Posadím se. Je mi špatně. Je to tady. Moje domněnky mi potvrdí, když své nádherné

tělo zvedne z postele, v níž patřil jenom mně. Dívám se, jak mizí v koupelně, a cítím, jak se mě zmocňuje beznaděj. Vím, co přijde. Vím to. Ten výraz, o němž jsem si myslela, že

jsem ho včera večer v jeho očích spatřila, byl pouhý trik. Iluze, kterou měl na svědomí alkohol. Hříčka světel. Jen prachsprostá lež. Měla jsem to poznat. A teď v nitru umírám,

a tentokrát ne vzrušením. Tenhle sen? Ten prchavý pocit, že jsem konečně našla někoho, s kým jsem propojená? Je konec.

Nebylo to propojení. Nebylo to ani skutečné. To jen zapracovala směsice alkoholu, deště, hormonů a svůdného těla, co mě přinutila uvěřit, že ve mně našel to, co v nikom jiném.

„Brzo mi letí letadlo, a než odjedu, musím se ještě postarat o pár věcí.” Vrátí se, v ruce svoje oblečení. Rychle se nasouká do džín. Čelist má zaťatou, jako by se mu to nezamlouvalo o nic víc než mně.

„Jasně,” přikývnu a sakra doufám, že to zní dost lhostejně. Celá tahle situace je pěkně nepříjemná. Ještě před chvílí mě přiváděl k jednomu orgasmu za druhým a já pod ním sténala a zalykala se rozkoší, ale teď je to pryč. Bože. Je to pryč. Poddala jsem se naprostému cizinci, a teď je to pryč.

Podívá se na mě, na chvíli otevře ústa, jako by chtěl něco říct, pak jako by si to rozmyslel. „Je to se mnou komplikovaný??Věř mi. Se mnou nechceš mít nic společnýho.”

„Ne. Prosím, ne, nedělej to. Nemusíš to dělat. Necháme to takhle. Vím, jak to chodí.

Papá. Sbohem. Na shledanou, těšilo mě.”

Díváme se na sebe, potom zašeptá: „Neměl jsem se tě dotýkat.” Zamíří ke dveřím.

Dívám se za ním, na jeho široká ramena, a snažím se tvářit kurážně. Tohle jsem dělala snad milionkrát. Stavím zdi kolem svého nitra, kde to teď tolik bolí, abych už nic necítila. Abych tu bolest už necítila.

„Můj člověk ti v noci vyčistil auto.” Zastaví se s rukou na klice, poté se ke mně vrátí, vloží mi do ruky klíčky od mého auta a vzápětí, což mě zarazí, mě políbí na oční víčka.

„Tvoje oči,” zašeptá. A pak zmizí.

Žaludek mi poklesne, když se za ním zabouchnou dveře. Zhroutím se na postel.

Za sebou mám ten nejúžasnější sex v životě a cítím se??zničeně. Tak osaměle, až to bolí, a ten pocit je tisíckrát silnější, než byl, když jsem před několika hodinami přišla na ten večírek v naději, že najdu někoho, kdo ze mě ten pocit sejme a mně bude zas líp. Další žabák. Ne. Bože, nebyl to žádný žabák. Byl??něco, co se nedá ani pojmenovat. A teď je pryč. A ten prchavý pocit propojení, kterým jsem si byla tolik jistá, zmizel spolu s ním.

A teď jsem naprosto, zcela a nevysvětlitelně zničená.

Se srdcem těžkým jako tuna cihel posbírám v koupelně svoje věci. Uvědomím si, že jsou pořád vlhké, a zaváhám, nechce se mi je na sebe navléknout. A nemůžu najít kalhotky. Podívám se po celém pokoji. Když se ohnu, abych nahlédla pod postel, mám pocit, jako bych ho v sobě pořád cítila. Greyson.

Páááni, dokonce i jeho jméno zní sexy.

„Ty sis vážně odnesl moje kalhotky?” Nevěřícně se zadívám pod postel z druhé strany a snažím se nemyslet na to, jak smyslně jsem se cítila, když mi je svlékal.

Zrovna když pátrám pod prostěradlem, uslyším klapnutí a kroky. Vzhlédnu ke dveřím a zmateně zamrkám. On se vrátil? Stojí přímo přede mnou. A ten tíživý pocit v žaludku náhle bolí ještě víc.

Uvnitř se celá třesu, jakmile vstanu. Tmavě hnědé vlasy má rozcuchané a dobře doplňují jeho oči. Oči, které odrážejí světlo jako sklíčka a září skoro nadpřirozeným svitem. Je vysoký a vypracovaný a sálá z něj nepopsatelná, téměř nepřirozená síla. Když

se na mě těma očima zadívá a stojí přitom tak daleko, vzdálený a nedosažitelný, probouzí to ve mně touhu se ho znovu dotknout.

„Něco jsi zapomněl?” zeptám se. Je mi strašně trapně, že mě tu přistihl, jak si povídám sama se sebou. Cítím se kvůli němu jako malá holka, zranitelnější než kdy dřív.

„Já si tvoje kalhotky nevzal.” Ukáže na lampu a zlehka se zamračí, jako by si nemohl vzpomenout, jak se tam dostaly. Moje kalhotky visí na stínítku.

Okamžitě zrudnu.

„Děkuju,” dostanu ze sebe a sundám je z lampy. „Tyhle se mi líbí.”

Založí si paže a mlčky sleduje, jak si je natahuju. „Mně se taky líbí. Na tom tvém zadečku vypadají zatraceně sexy.”

Navleču si je a pak předstírám, že mě zaujaly moje nohy. Dojde ke mně, dřepne si

a pootočí mi hlavu, abych na něj musela pohlédnout. Intimně tichým hlasem přizná: „Chci tě vzít domů.” V břiše se mi rozletí motýlci. On však pokračuje tím svým hlubokým, zastřeným hlasem, z kterého se mi svírá žaludek: „A chci tvoje telefonní číslo. A až se vrátím do města, chci tě znovu vidět.”

„Proč?” opáčím.

„Pročne?”

„Ani neznáš moje příjmení,” poznamenám.

„Zato vím, jak dlouhé máš nohy.” Dlouhými prsty mi zastrčí pramen vlasů za ucho a ani na okamžik ze mě nespustí oči. „Vím, že jsi lechtivá pod koleny. A vím, jak to zní, když mi sténáš do ucha.” Opře se o zeď a pozoruje mě. „Vím, že tě chci znovu políbit. A že jsem nedokázal nastoupit do toho zatracenýho výtahu, protože jsem věděl, že ležíš v týhle posteli. A chtěl jsem znovu spatřit tohle?” Nakloní se ke mně a přejede mi bříšky palců

po očních víčkách. „Ta logická část mojí hlavy mi říkala, že to není dobrý nápad. Ale působíš na mě jako cílevědomá žena a já vím, že znovu půjdeš do toho baru a budeš balit chlapy, dokud nenajdeš, co hledáš. A ta moje logická část mi našeptávala, že to by bylo mnohem horší. Co to bude za muže? Koho si vybereš, Melanie?”

Znovu cítím ten strašlivý stud a rozpaky. Nechci ale, aby to poznal, tak pokrčím rameny.

„No, možná tě překvapí, když ti prozradím, že se mi to nezamlouvá. Možná tě překvapí, kdyžřeknu, že pokud se toho tvého nádherného těla má dotknout nějaký muž, budu to

já.” Ten pohled. Bože, ten pohled. „Takže.” V očích se mu zračí otázka. „Odvezu tě domů?”

Bože. Nedokážu odolat jeho pohledu. Tomu pohledu, po jakém jsem toužila, který jsem se snažila zapamatovat. Nechci, aby roztříštil mé zdi, protože vím, že bych se rozplakala.

Ještě pořád ale v sobě trochu cítím účinky alkoholu a moje zdi jsou z papíru. Musím se chránit. Obrním se sarkasmem.

„Skvělé, že ses vrátil. Úplný kavalír. Asi se rozbrečím.”

„To nevadí. Při vyvrcholení jsi taky plakala.”

Tváře mi zahoří, když si na to vzpomenu, a protočím panenky. „Když to říkáš.”

„Říkám. Byl to ten nejúžasnější okamžik celého večera.”

Nazuju si sytěčervené lodičky a on si stáhne triko. „Je suchý. Vezmi si ho.”

Navleču si jeho triko. Okamžitě mě obklopí jeho vůně a teplo. Sleduju, jak si obléká

rolák, a pak s ním vyjdu ven a pořád tomu nemůžu uvěřit. Nemůžu uvěřit, že jdu po boku tohoto nádherného boha. Na zádech cítím jeho koženou rukavici. Vede mě k výtahu a se zvláštním úsměvem na rtech mě úkosem pozoruje.

„Tohle sis asi nepředstavovala, když ses ráno probudila, co?”

Moje tělo je po promilované noci tak unavené, že sotva chodím, a bolí mě oči. Nemůžu mu říct, že jsem si každý den svého života představovala právě jeho.

„Ne, není to tak, jak jsem si představovala,” přiznám. „Dnešek nebyl ani zdaleka takový, jak jsem si ho představovala.”

Zvedne mi bradu a políbí mě. Ne vášnivě. Je to prostě polibek.

Polibek tak něžný, že se dotýká nejhlubšího koutku mé duše, a mám pocit, že vidí až do mého nitra. A chce mě. Ten pocit je tak syrový??Bojuju se slzami, které se mi derou do očí. Jsou to slzy štěstí, jako když už nedoufáte, že se vám splní přání, ale pak se vášsen najednou stane skutečností.

Muži mě využívali, ničili, týrali a vysmívali se mi. A já se ráda hádám. Ráda nadávám a kleju, křičím a jsem sama sebou. Ještě nikdo mě však nepřivedl k pláči jen tím, že se mnou mluvil. Nikdo mě ještě nikdy nepřivedl k pláči, pouze jediná osamělá vzpomínka a teď tento muž, který se na mě dívá tím pohledem, to zřejmě dokázali.

„Jaké máš příjmení?” zeptám se tiše.

„King.” Král. Zakření se tak, až pode mnou poklesnou kolena. „Žádné narážky na královský majestát, prosím.”

Zasměju se, pak mu podám ruku, jako bychom se právě seznámili. „Meyersová.” Vezme mou ruku do své. Je teplá a pevná. V břiše znovu cítím motýlky. Pustí mě,

vytáhne svůj mobil, zadá heslo a pak mi přístroj podá. Nespouští ze mě oči. Ty nejinteligentnější oči, jaké jsem kdy viděla. „Meyersová, dáš mi svůj telefon?”

Uložím mu ho pod jménem „Ta největší kočka, jakou jsem měl”.

Rty se mu zvlní náznakem úsměvu, ale stačí to, abych zatajila dech. „Pěkný.” Něco do telefonu napíše a pak mi mobil zavibruje příchozí zprávou.

Apřesný.

Usměju se a on se na mě podívá, na tváři ten sexy náznak úsměvu.

A najednou??nedokážu to vysvětlit - nejspíš nikdy jsem nic takového necítila - ale

najednou se cítím tak šťastná.

Odveze mě v mém autě domů, a když dojedeme k budově, kde bydlím, vyjede se mnou výtahem a doprovodí mě ke dveřím od bytu. Tam mě políbí na čelo a palci mě pohladí

po vnějších koutcích očí. Zašeptá: „Ozvu se ti.”

Když pak hodinu před svítáním konečně padnu celá roztřesená a nádherně unavená

do postele, spát se mi vůbec nechce. Přemýšlím nad tím, pod jakým jménem si ho uložit do mobilu. Sexy ďábel. Mašina na lásku. Bůh sexu. Bůh všech playboyů. Nakonec se rozhodnu pro Greysona.

„Greyson,” zašeptám a to jméno se mi rozlévá po jazyku jako samet.

Pevně stisknu oči, třesu se a mám pocit, jako by se se mnou třásla i postel. Napíšu hromadnou textovku Brooke, Pandoře a Kyleovi.

Melanie: Právě jsem někoho potkala. Právě jsem potkala toho PRAVÉHO. A není to žádný kretén! Dokonce mě odvezl

domů a doprovodil až ke dveřím. Aaaaaach! Kruci, lidi, jestli mi někdo z vás zítra zničí tuhle báječnou náladu, tak vám utrhnu hlavy!

Kyle: Když budeš mít hlavu v klíně toho svýho novýho chlapa, sotva si vzpomeneš na tu moji.

Pandora: Ženská! To sis něčeho šlehla, nebo co?

Brooke: COŽE? Chci všechno vědět!!!

3

ONA

Hovor přijmu hned, jak vyjdu z baráku.

„Nejspíš přemýšlíš, proč jsi teď svázaný v koupelně a v telefonu máš tohle číslo,” spustím bez úvodu. „No, chystal ses k něčemu, co by tě stálo tvýho ptáka. Chystal ses dotknout něčeho, čeho nemáš právo se dotýkat, jasný? Musíš splatit svůj dluh. Máš tři dny. Tik tak, tik tak.” Zavěsím a mrštím telefonem o zem. Pak vytáhnu druhý mobil a zavolám Derekovi.

„Dojeď pro mě.” Dám mu adresu, potom dojdu o několik bloků dál. Hodím i druhý telefon do koše a obrátím se směrem, odkud jsem přišel, k domu, v kterém zůstala.

Greyson

Když pak u chodníku zastaví tmavé SUV s Derekem za volantem, nasednu a otevřu přihrádku. Vyndám z ní letenku a falešný průkaz. „Odvez auto ke skladišti. Zůstaň

na příjmu. Číslo dvacet čtyři brzy zaplatí. Jak se má tvoje žena?”

„Dobře. Takže máš kus práce za sebou?” „Kdy nemám,” opáčím.

Melanie. Už jsem ji viděl. Pozoroval jsem ji zpovzdálí. Je to ten typ holky, co chce každej chlap vojet, ale nikdy jsem netušil, jak moc, dokud jsem neviděl, jak ji v tom baru balí jeden z mých klientů. Toho chlapa jsem pak poslal do bezvědomí a ani si nevybral jeho dluh. Chtěl jsem ho hlavně složit, protože by s ní odešel pryč jen přes moji

zkurvenou mrtvolu. Nikdo se jí ani nedotkne.

Palcem ruky v rukavici jsem přejel po svým telefonu a odolával nutkání jí napsat. Něco.

Cokoli. Sledoval jsem, jak ta holka střídá chlapy, jako já střídám telefony. Viděl jsem ji rozcuchanou a unavenou vycházet z celé řady hotelů. Viděl jsem ji smát se a plakat, viděl jsem její tvářv obličejích žen, s kterými jsem šukal. Viděl jsem ji ve snech a viděl jsem ji před očima, když jsem se probudil. Ta žena ale chce něco, co jí dát nemůžu. Jenže kdyžse na ni podívám, jsem v háji. Nedokážu myslet, nedokážu dát dohromady jedinou větu, nedokážu vůbec nic.

Líbí se mi, jak si natáčí vlasy na prst, jak flirtuje, dává nohu přes nohu, špulí rty, jak si kontroluje nehty.

Líbí se mi, jak loví muže; líbí se mi pozorovat ji, protože někde hluboko v sobě vím, že to brzy skončí. Její lov bude u konce toho dne, kdy jí řeknu, že to já budu její On.

K ČERTU S JEJÍMI PRINCI.

Dostane mě.

Půlku už mám hotovou. Ještě dvacet čtyři jmen a pak Duch zmizí. Neměl jsem se jí dotýkat, ale stalo se. Měl jsem od ní odejít, ale nestalo se. Mí lidi, moji chlapi, nesmí nikdy zjistit, kde mám ukrytou Achillovu patu. Nikdy nesmí zjistit její jméno.

Chlapi musí věřit, že jediný důvod, proč jsem jí na blízku, je fakt, že její jméno mám na svém seznamu.

4

ON

Melanie Nebyla jsem vždycky jedináček. Měla jsem identické dvojče. Narodila se první, měla dvě

a čtvrt kila. Já se narodila až po ní a vážila jsem o něco víc. Moje máma říkává, že jsme

byly obě nádherné, maličké a růžovoučké, ale víc mi o ní říct nedokázala. To táta mi nakonec vypověděl, jak to bylo. Že jsem se nenarodila dokonalá?že jsem se narodila se špatně fungující ledvinou a moje dvojče mělo vrozenou srdeční vadu. Obě jsme bojovaly o život, ale po hodině bylo jasné, že ona boj prohrává.

Když se jí srdce zastavilo, dali mi její ledvinu.

Pojmenovali ji Lauren a pohřbili ji vedle mámy mého taťky. Každoročně jsou moje narozeniny i tím nejsmutnějším dnem v roce. Chodívám na její hrob a pokaždé jí nesu svoje nejoblíbenější květiny - když byla moje dvojče, určitě by se jí taky líbily - pak jdu

na tu nejdivočejší párty, která se ten měsíc koná, protože cítím, že by chtěla, aby to stálo za t o.

„Chci, abys byla šťastná a uměla si užívat života,” říkává mi moje máma. A tak to taky dělám. Dokonce i když v srdci cítím ztrátu, jsem odhodlaná být šťastná.

Moji rodiče mi řekli, že chtějí, abych byla šťastná, protože i oni jsou šťastní, že jsem přežila. A tak se snažím užívat si, být šťastná a nikdy nedovolím, aby viděli, že opak je pravdou.

Můj táta prý počítá moje úsměvy a říká, že jich mám dohromady pět, a já se snažím, abych na tváři vždycky měla jeden z nich.

Žiju za dva lidi. Snažím se za jeden život prožít to, co by vydalo za dva životy. Takže ráno vždycky vstanu, nasadím svou masku dokonalosti a slibuju si, že to bude dokonalý den a že jednoho dne budu mít i dokonalou rodinu. A selhávám.

A moji rodiče to vědí.

„Tvoje matka by si přála??Jednoho dne, až budeš vdaná a usadíš se, možná se ti narodí dvojčata,” řekl mi kdysi táta.

„To by bylo krásný,” odpověděla jsem mu s těžkým srdcem a se zářivým úsměvem na tváři.

Někdy přemýšlím, jestli by už byla vdaná. Lauren.

Někdy, když je mi mizerně, jsem si docela jistá, že z ní by měli naši rodiče větší radost

než ze mě. Že by na ni byli pyšnější. Vím ale jistě, že kdyby z nás dvou přežila ona, stejnějako já by dělala všechno možné, aby byla šťastná.

Mně by nevadilo mít dvojčata, sním ale o tom, že se zamiluju do dokonalého chlapa a

že budu mít holčičku, kterou pojmenuju Lauren.

Sním o tom muži tak často, až mě to bolí. Sním o tom pohledu, o tom, jakým se na mě podíval Greyson. O pohledu, který mi prozradí, že tenhle muž - tady ten, tahle živoucí bytost - si myslí, že já jsem ta pravá. A že je rád, že z nás dvou žiju právě já. Protože

někdy si z hloubi duše přeju, aby ta, která přežila, byla Lauren.

Den po Greysonovi Z kavárny Starbucks právě vychází Pandora, jedna z mých tří nejbližších přátel. Holka, co

si z kluků dělá pouhé hračky. No, vlastně to tak není. Je jenom hodně nezávislá, věčně

smutná a zamračená. Ale to nevadí, protože já jsem naopak veselá, upovídaná

a rozzářená, takže se doplňujeme. Teda, snažíme se. Dneska se hodila do stylu drsňačky, na rtech svoji obvyklou tmavou rtěnku a na nohou boty, které koupila ve výprodeji

a které jí sahají po stehna. Dokonce i její chůze muže zastrašuje, a to nám jenom nese kafe. Čekám na ni před kavárnou - dneska je s kávou na řadě ona. Mlčky kafe pijeme cestou do kanceláře Interiérů Susan Bowmanové.

Dalo by se říct, že se Pandora živí tím, že dělá věci hezčími, já to ale považuju

za umění. Protože každá místnost, která čeká, až ji předěláte, vám může rozzářit i ten nejmizernější den a já ráda přináším lidem radost, i kdyby mělo jít jen o drobnosti.

„Takže,” vybídne mě.

Tajuplně se usměju do víčka kelímku.

„Takže co?” opáčím. Chci, aby mě prosila, protože jsem prostě trošičku zlá. Probouzí to ve mně. Jedna věc je na mém přátelství s Pandorou jistá: jsme naprosto rozdílné. Takže ji musím vždycky do všeho tlačit a nutit, ale myslím, že oběma se nám to potají líbí.

„Takže prd. Už mi pověz o tom svým princi, co ti před ním jako kouzlem spadly kalhotky.”

„Pandoro, nemůžu??Prostě už NEMŮŽU.” Křením se jak blázen a střelím po ní pohledem, který říká: Vyšukal mi mozek z hlavy a já si vůbec nestěžuju. „Bylo to?”

Pohádkové. Dokonalé. Víc než dokonalé. „Netušila jsem, že takový sex vůbec existuje. Netušila jsem, že bych mohla jeho dotek cítit až v KOSTECH.” Když dorazíme na naše podlaží a zamíříme k našim stolům ve tvaru L, které stojí hned vedle sebe, pořád se nemůžu přestat usmívat.

Opravdu, nikdy dřív jsem nic takového nezažila. Skoro se zdráhám jí o něm říct. Ale zároveň mám chuť to vykřičet do světa a říct všem svým kolegům, že jsem možná, jen možná, konečně našla toho PRAVÉHO!

„No, jen se neupejpej, ty panno. Pověz mi i ten zbytek,” vybídne mě Pandora a zapne svůj počítač. „Holka, koupila jsem ti kafe, takže mi musíšříct ty nejpikantnější detaily.”

„Já ti zas koupila kafe včera a jako vždycky jsi mi řekla úplný houbeles,” opáčím, když si sednu. Podvědomě si přejedu prsty za uchem, kde mám malou modřinu, jakoby cucflek?„Neřeknu ti žádný pikantnosti. Ty si nechám hezky pro sebe, ať si mám co představovat. Ale, Pan, to, jak jsme se propojili. Jak se na mě díval. Jak se díval a díval. Jako by se na mě nemohl vynadívat.”

„No, páni, ty seš vážně sjetá.” Povzdechne si a položí si dlaň na čelo, jak by ji rozbolela hlava. Vím, že nesnáší, když mám skvělou náladu, proto se dál křením, tiše si začnu pozpěvovat a přemýšlím, co by na to řekla moje máma, kdyby o tom věděla.

Vdala jsem se a měla tě, ještě než mi bylo dvacet pět, říkala mi celý můj život. A já jí na to odpovídám, že mi bude dvacet pět za tři týdny, mám skvělé přátele

a skvělou práci.

Ale teď, možná, mám i kluka?

Zatímco s Pandorou zkoušíme různé kombinace látek pro naši současnou zakázku, myšlenky se mi zatoulají k mému telefonu.

Mám pravidlo, že ten, kdo dostal textovku jako poslední, je na řadě.

Greyson mi včera v noci napsal „A přesný”, a než si uvědomím, co dělám, píšu mu.

Melanie: Jsi tam?

Abych byla upřímná, nevím, co čekat. Tohle je pro mě naprosto neprobádaná oblast.

Jsem ráda, že si dneska pamatuju, jak se vlastně jmenuju.

V jednu chvíli jsem byla na párty s tolika lidmi?A v další jsem byla s ním. A on se mnou.

Viděl jenom mě.

Co mě děsí - ne, co mě pronásleduje -, není, že jsem díky němu prožila ty nejlepší orgasmy v životě, ale že jsem něco cítila. Že jeho dotek pronikl hluboko pod mou kůži, do mého nitra.

Pokožka mě příjemně mravenčí vzpomínkou na to, jak se při milování naše oči střetly. A teď upírám pohled na mobil a čekám, až mi odpoví.

Dva dny po Greysonovi

Dnes pracujeme na interiéru domu jednoho z mých klientů. V Interiérech Susan Bowmanové není důležité, kdo má kterou zakázku na starosti, všichni v „den D”, kdy se zakázka předává, přidáváme ruku k dílu, aby vše bylo na svém místě. V podstatě to funguje takhle:

Setkám se s klientem, proberu s ním rozpočet a zjistím, jaký má vkus.

Seznámím ho s návrhy pro každou místnost a předložím přibližnou cenu, navrhnu zařízení interiéru.

Vypracuju plány, přeměřím místnosti, pak mu elektronicky zašlu několik návrhů

i s jejich přibližnou cenou, fotografie, návrhy látek, vše podle konceptů, které jsme spolu probrali.

Jakmile klient odsouhlasí naše návrhy, všechno ukážu Susan, nechám si to od ní odsouhlasit, pak objednám látky, nábytek, záclony, koberce a dečky a všechno nechám poslat do skladiště naší společnosti, kde vše zkontroluju, roztřídím a rozbalím. A poté

začíná ta pravá legrace. Vybereme datum, obvykle takové, kdy je náš klient mimo město, a pak převedeme do skutečnosti vše, co jsme si předtím jen představovali.

Mám dobrou představivost, proto taky dělám, co dělám. Miluju to. Už od tří let jsem o všem fantazírovala. Co si vezmu na sebe v první školní den. Jak se na mě bude dívat jeden kluk. I jak se budou učitelé usmívat, až uvidí jablko, které mi s sebou máma dala. Řekla mi, že když jim dám do ruky jablko, získám si jejich srdce. Vždycky jsem se cítila směšně, že jim dávám jablka, ale moje máma je velmi štědrý člověk a ráda lidem

rozdává různé věci, třeba i objetí. Přesně tak. Na charitativní akce vytváří plakáty OBJETÍ ZDARMA a každého tam objímá - a mě vždycky brávala s sebou. Asi i díky tomu mám ráda objímání. Je to příjemný. Každopádně miluju, když můžu lidem udělat radost, a miluju

svůj nádherný, uvolněný život plný barev.

„Kam s tímhle?” zeptá se Pandora, když vybalí hezkou skleněnou lampu.

„Tahle kráska jde do pokoje holčičky,” odpovím a dneska už potřetí se zadívám

do složky. „Nad tu starorůžovou toaletku s tímhle krasavcem.” Nohou ukážu na malý otoman, který je tak nádherný, až mám co dělat, abych ho neobjala. „Není roztomilý?”

„Roztomilý je, jak každou chvíli vytahuješ mobil, jako by to bylo chlupaťoučké štěně.”

„Ále, jen si kontroluju signál.” A signál je??v pohodě. Hmm.Divné. ŽÁDNÁ textovka. Pořád nic.

Někdy potřebují chlapi postrčit. Bojí se. Bylo toho moc. V očích měl „ten” pohled. A teď třeba sedí doma a přemýšlí: Cos to sakra provedl, Greysone?

Je docela možný, že má stejný problém jako já. Například neusnu, dokud se neudělám.

Tak. Kvůli němu teď myslím jenom na něj, na jeho kůži, na jeho dotek, a chci to? Toužím po tom??Sakra, znovu to potřebuju. V duchu jsem se přihlásila k Anonymním závislákům na Greysonovi. Jenom on může vyléčit mou nemoc.

Takže už proto, abych mu pomohla, už proto, abych ulevila tomu pocitu zklamání, který mě začíná bodat v levé části hrudi, zatraceně, už proto, aby věděl, že o něj mám pořád zájem - chlape, jestli jsem se ti alespoň trochu líbila, udělej, co jsi slíbil, a zavolej mi - začínám zvažovat, že poruším svoje pravidlo číslo jedna a možná mu znovu napíšu.

Mám?

Pravidlo jasněříká, že bych neměla. Ale já nikdy neměla pravidla příliš v lásce a Greyson mi taky nepřijde jako milovník všemožných nařízení.

Co mám dělat?

Chtěla bych se poradit s Pandorou, ale je mi protivné jenom pomyšlení na ten její úšklebek.

Chci, aby věděl, že chci, aby mi zavolal. Nechci hrát žádné hry. S ním ne.

A přesto se přinutím uložit mobil zpátky do kabely a připomenu si, že ani Řím nepostavili za den. A stejně tak ani za den nevznikl žádný vztah, který by stál za to.

„Melanie?” ozve se Pandora. Rty má pevně sevřené do tenké černé linky. Usměju se na ni, úplná ztělesněná nevinnost. „Co?”

„Přiznej si to. Je to vůl.”

„Není.”

„Aleje.”„NENÍ!”

„Je?”

„Pořád nic?” zeptá se Pandora.

Čtyři dny po Greysonovi

Chce se mi sténat, když přistoupí k mému stolu, kde jsem se chtěla schovat jak před ní, tak před jejíma zkoumavýma očima. Dneska je to ona, kdo se vztekle usmívá, a já jsem ta, která se mračí.

V pondělí jsem netušila, ani jak se jmenuju. Poletovala jsem si na obláčku. V úterý jsem se pořád nevzdávala naděje, ale můj obláček poletoval o něco níž. Dneska nejenže jsem zpátky na zemi, ale mám pocit, že jsem se probořila i pár pater do očistce, nebo možná ještě níž, na půl cesty do pekel. Vím jenom, že je čtvrtek a že jsem od něj celé dny neslyšela nic. Nada. Ani ň.

Jak blbka jsem se pořád usmívala, kontrolovala mobil a čekala??na něco, ale abych

byla upřímná, mobil mi v tašce ztěžkl, jako bych tam měla železnou kouli. A to, že se mi neozval, mi něco naznačuje - to, na co GREYSON neměl koule, aby mi to řekl sám.

Bylo to fajn. Na jednorázovku. Díky za šuk. Už o mně neuslyšíš.

„Ne, pořád nic,” odpovím Pandoře rezignovaně, pak vstanu a i s mobilem zamířím

na toaletu. Tam se zamknu a v umyvadle si opláchnu obličej. Myslím na ty oříškové oči se zelenými skvrnkami a na ten pohled, který na mě Greyson King upíral??A cítím se o to víc zničená a zklamaná. Pomalu začnu psát další textovku a snažím se nevnímat emoce, které mi začínají svírat hruď.

Melanie: Začínám si myslet, že jsem si tě jenom představovala :-(

Chvíli čekám. Umyju si ruce, osuším je, zkontroluju telefon, pak svoje nehty a znovu mobil. Někdo zaklepe na dveře a uslyším hlas jedné z mých kolegyň: „Je tam někdo?”

Kruci.

Odpovím: „Chvilku!” Ještě pár vteřin počkám, znovu si přečtu zprávu, kterou jsem mu poslala, včetně toho přitroublého smajlíka, a najednou se cítím jako ten největší idiot na světě.

Ráno jsem si zadala jeho jméno do Googlu a - jaké překvapení - nenašla o něm ani zmínku.

Na Internetu není po Greysonu Kingovi ani stopa. Jako by to byl duch.

Duch, který neodpovídá na moje textovky, nemá o mě zájem, ani necítí to spojení, které mě dodnes užírá a spaluje, pronásleduje a stravuje.

Duch, kterého jsem si já, opilá Melanie, vymyslela, abych se přestala cítit tak osaměle.

5

BÝT VŮL DÁ ZABRAT

Greyson Nevybavuju si, že by si někdo s mojí hlavou pohrával víc než můj otec, proto nevím, co to

se mnou je, krom toho, že se kurva nemůžu celej tejden vůbec na nic soustředit.

V hlavě mám jen Melanii, mám ji hluboko pod kůží.

Snažím se ji vytěsnit z myšlenek, ale nejde to. Myslím na ni. Myslím na to, jak si pohrávala s kroužkem v mý bradavce, jako by to byla její oblíbená hračka.

Chtěl jsem ji ochutnat. A teď její chuť znám, a pořád mi to nestačí.

Chci, aby pode mnou lapala po dechu, jako by právě vyhrála newyorský maraton. Chci, aby sténala, jako by bojovala na celostátní soutěži o nejkrásnější sten. A chci, aby se na mě usmívala stejně jako tehdy, kdy jsem ji odvezl domů.

Snažil jsem se soustředit, myslet jen na svoji práci, oči na stopkách. Ach, bože.

Nijak mi to neusnadňuje.

Během tohohle týdne jsem vyřídil další dvě jména na seznamu. Taky jsem zjistil, že otec má opravdu leukémii - alespoň podle odborníků, které jsem přivedl, aby mi to potvrdili.

Usadil se teď v domě kus od místa, kde za měsíc začne letošní sezóna Undergroundu.

Je to zvláštní. Že má najednou jiný hlas. I pohled už nemá tak neústupný. Když jsem přišel, zeptal se, jak si vedu.

„Mám hotovou půlku seznamu?”

„Neptám se na seznam. Ptám se na tebe.”

Zadíval jsem se na něj, ne zmateně, ale se zuřivostí, která mě pomalu začala ovládat.

„Pětadvacet let ses choval jako naprostej hajzl. Teď už se měnit nemusíš.” Otočil jsem se k odchodu.

„Proč ne?” zavolal za mnou a rozkašlal se.

Sevřel jsem ruce v pěst, kůže rukavic se mi na kloubech napjala. V duchu jsem zuřil.

„Protože se tím nic nezmění.”

A teď jsem se pustil do další položky na seznamu, ale v hlavě mám jen ji. Pořád vidím ty zelené oči, které ztmavly jako dva smaragdy, když se pode mnou udělala a svíjela se a klenula. Je ten nejvzácnější diamant, který by si každý zloděj přál uloupit, to nejhebčí kotě, jež by si každý pes přál honit, klisna, kterou toužíte osedlat a zkrotit - ale ne úplně.

Ne, rozhodně ne úplně, protože její divokost vás vzrušuje. Její divokost ve vás probouzí vlastní divoké zvíře. Její divokost ve vás probouzí zuřivý hlad.

Posledních několik dní mám pocit, jako bych nejedl snad sto tisíc zkurvených týdnů. Zatraceně! Vypadni z mojí hlavy, princezno. Sedím u stolu v parku, když uvidím svůj cíl. Před sebou mám rozevřené noviny, pod kterými schovávám poloautomatický SIG

Sauer, na očích svoje pilotky. Projde kolem mě.

Tiše, abych nepřilákal ničí pozornost, ale dost hlasitě, aby mě slyšel ten ubožák, kterýho si mám podat, přikážu: „Posaď se.”

Trhne sebou, když uslyší můj hlas, a okamžitě hrábne do kapsy. Nejspíš tam má schovanou nějakou hračku na sebeobranu.

„Člověk jako ty je neuvidí, ale kolem nás je teď schovaných několik chlapů s připravenými puškami. Takže se posaď.”

Ztěžka sedne na židli, kterou jsem mu odkopl od stolu.

„Takže,” začnu, složím noviny a upřu na něj svůj pohled. SIG je pořád schovaný pod novinami a jeho hlaveň mu míří na srdce.

Sundám pilotky z očí, opřu se a zadívám se na něj. Je to muž ve středních letech, nejspíš si uvědomil, že až do konce svýho života zůstane trčet v mizerný práci, a rozhodl se vsadit si, aby si přilepšil, a místo toho si život zničil.

„Včera jsem zajel k tobě domů, abych ti tam nechal menší dáreček, ale obával jsem se,

že by si jeho obsah mohla prohlédnout tvoje žena, a vzhledem k jeho povaze?”

Volnou rukou mu podám obálku. Ruce se mu třesou, když ji otevře. V tváři úplnězbledne, když uvnitř najde fotky, na kterých je se svojí nahou milenkou.

„Do hajzlu,” uleví si.

„Drží ti koule ve svěráku, co?” Nakloním se k němu, aby mě dobře slyšel. Krev se mi vaří, myslím na svoje koule a na vlastní sexy nahatý problém, který mě v poslední době přivádí k šílenství. „Myslel sis, že tu holku jednou vojedeš a konec, ale nestalo se. Byla to divoška a tobě se to líbilo. Dívala se na tebe, jako bys byl dar seslaný ženám samotným bohem. To se ti nejspíš taky líbilo.”

Na tři údery srdce se odmlčím, zatímco můj cíl přede mnou bledne pořád víc. „Vsadím se, že se nemůžeš nabažit její kůže, její vůně, jejího úsměvu. Líbí se ti její chůze i to, jak flirtuje s jinými podělanými chlapy??No, Hendricksi, jsem tu, abych ti připomněl, že dlužíš Undergroundu sto šedesát osm tisíc čtyři sta třicet čtyři dolarů. Přišel jsem vybrat tvůj dluh.”

Znovu se opřu a nasadím si brýle na oči. „Za moje prachy si tu číču vydržovat nebudeš.

Jasný?”

Chlápek je bílej jako stěna, takže bych řekl, že je mu to zatraceně jasný.

Noviny i s pistolí strčím do kapsy svýho saka. „Zítra se tu s tebou sejde jeden z mých lidí.” Když vstanu, skloním se k němu a dodám: „Mám kopie všech těch fotek. Dostanešje, až splatíš, co dlužíš, ale nepokoušej mě. Mám stejně dobrou motivaci jako ty.” Svoji

matku. Svoji svobodu. A i ty svoje zatracený koule, co se mi svírají jen z pomyšlení na tu holku se zlatými vlasy, zelenýma očima a úsměvem, který je pro mě jako rána do žaludku. Jo, jsem v prdeli snad ještě víc než tenhle chudák.

Když můj cíl odejde, s C. C. mlčky vyrazíme za týmem. Všichni užčekají na jachtě, lodi prošpikovaný bezpečnostníma kamerama jak barák z nějaký reality show.

Je tu i můj otec, docela rád, že na chvíli vypadl z domu a že se může zúčastnit plánování. Jako by byl součástí týmu?

Jsem si docela jistej, že Derek mu nevyzradí, co ví, ale ostatní si hlídám, sleduju je, monitoruju hovory, pouštím si nahrávky z kamer. Pokrevní přísaha by možná stačila -

jenže já nevěřím ani vlastnímu stínu.

První, koho jsem si musel proklepnout, byl C. C. - protože je mi v podstatě bratrem a já musel vědět, jestli je věrný mému otci, který se o něj celé roky staral, nebo svému přísahou spřízněnému bratrovi, tedy mně.

„Kdybych ti řekl, že v týhle sklenici je smrtící jed, a přikázal ti, abys ho dal mýmu otci, co bys řekl?”

„Řekl bych jo, vole, co si myslíš, že bych řekl?” odpoví C. C., strčí si párátko mezi zuby a nechá ho tam. Stojíme před otcovou ložnicí, kterou jeho lékaři bez přestání monitorují.

Dveře jsou pootevřené, takže vidíme, že můj otec mluví s Erikem a netuší, že ho pozorujeme.

„Dobře. Protože jsi jedinej, komu věřím, tak ti říkám, abys šel. Jdi.” Podám mu sklenici.

„Ať to vypije. Hlavně nenápadně.”

Podívá se na mě. „Vím, jak být nenápadný. Jedno mi ale řekni. Bude to pro toho maníka bolestivý?”

„Ani zdaleka ne tak, jak si zaslouží, ale ano.” Odstoupím a dívám se, jak C. C. nalévá tekutinu do otcova sirupu. Pak mu ho ten zmetek donese a tiše mýmu otci řekne:

„Mášžízeň, Slatere?” Potom počká, dokud to otec všechno pomalu nevypije. Vrátí se ke mněa posadí se. „Hotovo,” prohlásí klidně.

C. C. je skoro stejně chladnokrevný jako já. Klidný za všech okolností. Mlčky sedíme.

„To nebyl jed, co, vole?” zeptá se a vztekle, s pocitem zrady vyplivne párátko.

„Ne.” Vstanu. „Jen jsem si chtěl být jistej.”

Tak snadno bych to mohl s otcem skoncovat. Něco mu nechat vpíchnout do kapačky

a bylo by po něm. Ale i kriminálník se řídí určitým kodexem, a stejně tak já. Nezabíjím pro radost, ani kvůli sobě. Nezabíjím svoji rodinu.

To neznamená, že na to nemyslím. Myslím na to v jednom kuse. Mnohokrát se mi zdálo, že jsem svého otce zabil, a probudil jsem se s obrovskou úlevou. Dokud jsem si neuvědomil, že to byl jen sen - a on stále žije.

Vztek se ve mně vzmáhá, kdykoli se na něj jen podívám, natož když za něj musím vyřídit jeho špinavou práci.

C. C. jde za mnou chodbou jachty, která kotví několik kilometrů od pobřeží Los Angeles. Jedna z kajut je plná telefonů a diagramů - záznamy každé sázky každého zápasu Undergroundu.

„Sloužíme tobě, Duchu, nám můžeš věřit. Vím, že to nemáš v povaze, ale můžeš nám věřit.”

„Pracuju teď na několika jménech. Zavolej zatím Tině Glassové. Řekni jí, že potřebuju její fotku s číslem deset v kompromitující situaci. A ať důkaz doručí do rukou přímo mně osobně, nikomu jinýmu. O víkendu zpracuju další díl. Budu mimo město. Kdyby něco, použij kód.”

„Erik chce, aby sis vzal na pomoc tým.”

„Nepotřebuju je. Potřebuju, abys mi pomohl s číslem deset. Je až odporněčistej a to mě dráždí.”

„Vím, co jinýho tě ještě dráždí!” směje se C. C.

Zavrčím a povím mu, co si může. Ví, že je tu jedna „sukně” - alespoň má takové podezření, a strčí do mě, když mě přistihne, jak zírám na telefon. Zaskočí mě to, a mě nikdy nic nezaskočí. Já do něj taky strčím - chytnu ho za límec a přišpendlím ke zdi.

„Nehraj si kurva se mnou, C. C.”

„Já nejsem ten, kdo by si s tebou očividně rád hrál.” Bodne mi prstem do spánku a zasyčí: „Dostaň ji odtud, chlape, než se to domákne tvůj fotr.”

Jsem z ní tak v prdeli, že už začínám uvažovat, jestli byl dobrý nápad se jí vůbec kdy dotknout.

Jenže je tu ten mobil, kterého jsem se nezbavil, a to jen proto, že na něj dostávám textovky od ní.

Melanie: Jsi tam?

Do hajzlu. Kéž bych nebyl. Kéž bych tu neseděl, nezíral na displej a neměl přitom pokaždé pocit, jako by mě něco bodalo do hrudi.

Melanie: Začínám si myslet, že jsem si tě jenom představovala :-(

Zatím jsem jí neodpověděl, ale mám chuť jí napsat: Princezno, nemáš tušení, jak blízko ohni ses ocitla.

Od poslední textovky uplynul den. Pořád ten mobil vytahuju, kontroluju ho a jsem

v pokušení jí napsat: Zapomeň na mě, princezno, protože já tě jenom využiju, zničím, a až s tebou budu hotovej, odkopnu tě, protože nic jinýho neznám.

Někdy mě napadá, že kdybych zůstal o den dýl, možná jen o jeden šuk dýl, nestal bych se na ní tak závislej. Jenže ona má rty stvořený pro orál, tak plný a měkký, a jazýček má

k zešílení hladovej. Do hajzlu, honím si ho pořád jak magor, protože mi tvrdne jen z pomyšlení na ni.

Ale ne. I kdyby mi to dělala pusou celou noc, stejně bych se nemohl dočkat, až mi znovu strčí hlavu do klína a vypije mě do poslední kapky.

A to, že mě nasralo, jak brzo naše společná noc skončila, když ve skutečnosti jsem s ní chtěl zůstat v tý posteli a držet ji v náručí o pár hodin dýl, mě mate ještě víc.

Z druhýho telefonu zavolám Tině sám. Tina Glassová alias slečna Kitty. Je ta pravá, když to na někoho potřebujete narafičit. Je zdravá, dobře vypadá a je sakra nebezpečná.

„Moji lidi ti zavolají.”

„Dobře,” zavrní.

Zatímco s ní mluvím, nasadím si rukavice. „Chci, abys důkaz předala mně osobně.”

„Bude mi potěšením. Ozvu se, až budu hotová.”

Zavěsím a znovu se zadívám na Melaniinu textovku. Tak už se toho mobilu zbav, ty srabe. Je moje slabina, ale já se znám.

Potřebuju nějakou slabinu? Potřebuju se probouzet uprostřed noci s tvrdým pérem? Je mi pětadvacet a děvky mám vždycky tak na dosah, že by možná stačilo otevřít dveře

do ložnice a o několik z nich bych zakopl. Jenže ty oči, zelený jak les??To tělo, co v sobě

svírá mýho ptáka??A ty zvuky, co se jí derou z hrdla??Vážně se musím mučit vzpomínáním, jaká byla a jak čistě a sladce voněla?

„Tohle nejde,” zašeptám na telefon a krev se mi v žilách vaří při pomyšlení, jak naivní

jsem byl, když mě napadlo, že bych na jednu noc, na jednu podělanou noc, mohl mít to, co má každý normální chlap. „Tohle se už znovu nesmí stát,” prohlásím.

Mám práci. Já JSEM moje práce.

Život mé matky je možná v ohrožení, stejně jako život kohokoli, kdo se se mnou ocitne v kontaktu. Můj otec mi může vzít všechno, co je pro mě důležitý. Jen tak. Prostě aby mi ukázal, že může. Jen abych mu patřil. A je jedno, že chci zahrnout svou princeznu zatracenými šperky, až vedle mě bude ležet zpocená a uspokojená. Je jedno, že se za ní chci vrátit, abych znovu uviděl ten pohled, který se jí objeví v potemnělých očích, když do ní proniknu, znovu a znovu a znovu. A je do hajzlu úplně ukradený, co chci. Záleží jen na tom, co musím udělat.

Strhnu z telefonu zadní kryt. „To se ti nesmí stát.” Rychle začnu telefon rozebírat.

„Může se to stát komukoli, jen ne tobě. Je jedno, s kým skončí. Z devadesáti devíti procent stejně bude lepší než ty.”

Z mého trvalého mobilu vytáhnu baterku, odstraním SIM kartu a vytrhám drátky, až mám v dlani tucet různých součástek a jsem si konečně jistý, že už nikdy od ní nedostanu jedinou zprávu a že ani ona už o mně znovu neuslyší.

Dokud za ní nepřijdu, abych vybral její dluh vůči Undergroundu.

6

PĚT, POMALU UŽŠEST

Melanie

Pět dní po Greysonovi

„Takže už je to s ním passé?” ptá se mě Pandora, zatímco dávám do kupy ceník pro jednoho z klientů.

Zabořím tvář do dlaní. Na vteřinu chci předstírat, že tu Pandora není, že mi nedýchá za

krk a její vztek a starost se kolem nás nesnáší jako bouřkový mrak.

Pět dní.

Pět dlouhých hrozných dní, během kterých se moje naděje pomalu proměnily v prach, všechny sny vybledly, všechna očekávání zmizela.

A pak se tu zjeví Pandora, kvůli mně naštvaná a ustaraná a nejspíš i docela ráda, že má dobrý důvod, proč dneska rýpat.

„Ano,” ucedím nakonec. „Je to s ním passé. Doufám, že jsi nadšená.” Vytáhnu telefon, jen abych jí ukázala prázdnou schránku s textovkami.

Zadívá se na displej, odfrkne si, potřese hlavou a posadí se na židli. „Idiot,” prohlásí.

„Vůl!”

„Kretén!”

„Idiot!”

„To už jsem použila já,” poznamená.

„Stejně jako se teď kvůli němu cítím použitá já,” hlesnu. S každou další hodinou

ve mně roste pocit zklamání a teď do mě udeří znovu jako příboj. Schovám mobil. Ještě nikdy jsem neodhadla nějakou situaci tak špatně, jako jsem to udělala s tou naší - s jeho a mojí. Je pátek. Jestli se s vámi chce chlap sejít, vsaďte se o poslední pěťák, že by vám zavolal den předem.

Bolí to tak, že ani nechápu, proč to tak bolí. Možná proto, že jsem myslela, že je jiný, a ono se nakonec ukázalo, že je přesně takový, jak tvrdila Pandora. Štve mě, že měla pravdu a já se zmýlila.

A zvlášť měštve, že měla pravdu právě teď, když jsem si tolik přála, aby se mýlila.

Díkybohu sedí za svým stolem mlčky, protože nemám náladu na žádné její: Já ti to říkala. A jestli s tím začne, praštím ji tak, jak bych nejradši praštila sama sebe za to, jaká jsem hlupačka.

„S mužskýma jsem skoncovala,” vyhrknu, když mě začne Pandořino mlčení rozčilovat stejně, jako kdyby do mě cpala všechno, co by mi teď nejradši řekla. „Ke štěstí je nepotřebuju. Pořídím si psa. Bože! Já si vlastně ani nemůžu dovolit takový luxus, jako je mrňavý pejsek.”

„Tak přestaň kupovat boty,” navrhne.

S povzdechem, protože jí prostě nevysvětlím, že dlužím víc, než kolik bych dala

za několik párů bot, zapnu internetový vyhledávač a najdu v něm inzerát na svoje auto.

Fotografie mého mustangu jako by se mi vysmívala - u fotky je jasněčervené číslo

a velká cedule NA PRODEJ. Nic víc nemám, a stejně to nestačí, abych pokryla, co dlužím. To auto je stejné jako já. Nestačíme.

Poprvé za celý týden mě zdrtí samotná realita. Dopadne na mě jako tuna cihel.

Už neuvidím ty oříškové oči s roztomilými zelenými flíčky, do nichž když bych pohlédla, cítila bych naději a nedočkavost. Nechodí mi ani žádné textovky, na které bych se mohla těšit. Musím prodat auto, vyrovnat dluh a smířit se s pocitem naprostého zoufalství.

Moje babička, než umřela, vždycky říkávala, že nejlepší je soustředit se na někoho jiného, udělat pro něj něco pěkného, protože nejste jediní, kdo má problémy.

Vzhlédnu k Pandoře a vzpomenu si na všechny okamžiky, kdy jí její kolegové říkali, jaká je mrcha. Zvednu ruku, zastrčím jí pramen onyxověčerných vlasů za ucho a řeknu: „Ty černé vlasy jsou takové obyčejné. Co kdybys je trochu pozměnila? Třeba pár pramenů obarvit na růžovo?”

„Trhni si, nesnáším růžovou.”

Protočím panenky a směrem k nebesům si v duchu povzdechnu: Snažila jsem se, babi!

Pak se obrátím zpátky k počítači a zadívám se na svoje auto. Ať už se o ně postaral kdokoli, zatímco se Greyson staral o mě, odvedl dobrou práci??Mozku, prosím, soustřeďse na mého mustanga.

Trvalo mi celý den, než jsem udělala dokonalé fotky, protože jsem čekala, až světlo dopadne na moje auto v tom správném úhlu. Je tak nádherný. Nemůžu pochopit, jak to, že uplynulo už několik dní, a nikdo se neozval.

Co když mi nikdo nezavolá?

Hruď se mi začíná svírat stresem, jako by mi průdušnici sevřela v tlamě velryba. Skoro se dusím, když se Pandora otočí na židli, aby se na mě zadívala.

„No tak, ženská, mluv se mnou!” vykřikne. „Proč sis sakra myslela, že by zrovna v něm bylo víc než v ostatních? Odveze tě, když ti nenastartuje auto. Pak jdete do hotelu. Co o něm vlastně víš krom toho, že ti nejspíš vyšukal mozek z hlavy tak, že teď už nejsi ta Melanie, kterou znám? Kam zmizel tvůj úsměv? Tvoje jiskra? Chováš se jako já, a to se mi nelíbí.”

Ruce mi samy vystřelí. „Řekl, že se ozve??Potom se za mnou vrátil, aby mě odvezl

domů, a já čekala, že v tom bude něco víc, což byla chyba, uznávám. Moje chyba. Věřila jsem mu. Věřila jsem, že je jiný nebo že to mezi námi je něčím výjimečné. Že jsme se? propojili. Bože, jsem tak ubohá, ale předpokládám, že to už víš.”

„Do hajzlu s ním, Melanie.”

„Tam už jsem kvůli němu já??Už o něm nemluvme. Objednám si na netu tričko

s nápisem: JSEM BOŽÍ, CHLAPI JSOU NA NIC. Musím zvednout svoji laťku. Ať mi nejdřív dokážou, že za to stojej, než jim dám vůbec šanci. Co kdybychom dneska zašli za Brooke?”

Před měsícem se v New Yorku Brooke předčasně narodilo miminko, ale jelikož jejímu manželovi boxerovi zatím nezačala sezóna, bydlí v Seattlu a plánují svatbu v kostele, jen v úzkém kruhu.

S Pandorou se začneme po pracovním dni balit. „Všimla sis, jak taťka drží to mimčo?

Vždyť Remyho bicepsy jsou dvakrát tak velké než hlavička jeho syna,” poznamená.

Bože. Doufám, že uvidím, jak se Remington Tate zadívá na Brooke, s dolíčky ve tvářích a modrýma očima, v kterých se zračí tolik lásky.

„Mimochodem, zeptala jsem se Kylea, jestli by mě doprovodil na svatbu. Chci užkonečně umlčet ty drby o tom, že jsem lesbička,” prozradí mi u výtahu.

„Opravdu?” Najednou je mi ještě mizerněji. „Super. Tak to budu pátý kolo u vozu.”

7

POZNAMENANÝ NA CELÝ ŽIVOT

Ten sen je pokaždé stejný.

Nikdy se nemění.

Vždycky je v něm stejný počet lidí. Vždycky je 16:12.

Vystoupil jsem z autobusu.

Na příjezdové cestě stojí řada aut.

Greyson

V hlavě mi čistě a jasně zní matčina slova: Jednoho dne nás najde, Greysone. A bude mi tě chtít vzít.

To mu nedovolím, slíbil jsem.

Ale v tu chvíli vím, že nás našel. Otec, kterého jsem nepoznal. Člověk, o němž mi máma říkala, že nesmím být jako on.

Sundám si batoh z ramene a držím ho v ruce, abych mohl kohokoli skolit k zemi snad tunou domácích úkolů a učebnic.

V obývacím pokoji je deset mužů. Jen jeden sedí a já vím, že to je on, protože mi krev začne v žilách proudit rychleji. Je to jen krev, ale jako by ho poznalo celé moje tělo,

i když jsem ho nikdy předtím neviděl. Nemáme stejné oči, máme ale stejné obočí, úzké a dlouhé a věčně zamračené. Mám jeho úzký nos, jeho temné vzezření. Uvidí mě

a ve tváři se mu objeví celá škála smíšených emocí. Je jich víc, než kolik jich on uvidí v mém obličeji.

„Bože,” zalapá po dechu.

Pak spatřím svoji matku. Sedí v jednom z křesel, vlasy barvy medu má zacuchané, kotníky svázané a ruce má za zády. Třese se, přes pusu má červený hadr. Snaží se na měpromluvit, ale slova jsou ztlumená tou látkou.

„Co to s ní děláš? Pusť ji!”

„Lano,” promluví můj otec. Nevšímá si mě, jen se pomalu otočí na moji matku. „Lano, Lano, jak jsi mohla?” Podívá se na ni, v očích má slzy. Jenže za každou slzu, kterou prolil můj otec, jich má matka vyplakala desítky, stovky.

„Pusť ji,” přikážu znovu a zvednu batoh, abych ho na něj mohl hodit.

„Polož to??Pustíme ji.”

Moje první chyba byla, že jsem ho poslechl. Pustím ten batoh. Můj otec přede mnou poklekne, v ruce drží černou zbraň. Pak ztiší hlas, abych ho slyšel jenom já. „Vidíš tuhle pistoli? Má tlumič, výstřel nikdo neuslyší. Nemá pojistku, je připravená k použití. Zastřel jednoho z těch mužů, kteréhokoli, a já tvou matku ušetřím.”

Máma brečí, vrtí hlavou, ale plešatý muž, který stojí za ní, ji chytne za krk, aby ji znehybnil. Ustoupím od svého batohu. Je blízko, dost blízko, abych do něj kopl jako do míče. Jsem uprostřed hry, mohl bych ho kopnout přes celý pokoj. Ale na koho? Co

kdybych zasáhl svou matku?

Prohlédnu si zbraň. Přemýšlím, kolik je v ní nábojů. Nejspíš ne dost, abych sejmul všechny muže, ale na toho, který ji drží, to bude stačit. Vezmu ji. Divím se, že se mi netřese ruka. Není těžká, ani necítím strach. Chci jen osvobodit svou matku.

Podívám se na toho, který ji drží za krk. Vidím její uplakané oči.

Jednoho dne nás najde, Greysone?

Zamířím co nejdál od ní, na nejširší část těla jednoho z mužů. Vystřelím.

Na čele toho muže se objeví malá černá tečka. Muž padne k zemi.

Moje matka začne i přes roubík křičet, rozpláče se ještě víc, oběma nohama kope ve vzduchu.

Můj otec mi s udiveným výrazem ve tváři vezme zbraň z ruky a poplácá mě po hlavě. Několik mužů zvedne mou matku na nohy, táhnou ji ke schodům do garáže.

„Co to děláte? Kam ji berete?” Popadnu batoh a hodím ho na jednoho z mužů. Jiný po mně skočí a chytne mě, stiskne mi paže a pak mi promluví do ucha. Prská při tom.

„Synku, synku, poslouchej mě. Udělali dohodu a ona o tebe přišla. Přišla o tebe!”

„Ona o mě nikdy nepřijde. Matko!” Vytrhnu mu z pochvy na opasku nůž, vrazím mu ho do oka a otočím. S řevem mě pustí. Crčí z něj krev. Rozběhnu se ke dveřím, slyším, jak pod schody startuje auto.

Můj otec mě chytí. Vrazí mi facku. Pak na mě namíří pistoli. Ztuhnu a on se usměje.

„Greysone, synku, i tvoje instinkty tě zastavily. Víš, že tahle věcička právě zabila

člověka. Nesmíš zemřít. Kdybys zemřel, nezachráníš ji. Nebo snad ano?”

Celé tělo mám jako zkamenělé. Mile se na mě usměje a obejme mě, hlaveň pistole pořád tiskne k mému spánku.

„Věděl jsem, že jsi můj syn. Řekl jsem tvojí matce, že od ní nebylo hezké, že mi tě vzala. Třináct let, Greysone. Hledal jsem tě třináct let. Tvrdila mi, že nejsi můj syn. Řekl jsem jí, že pokud dokážeš, že v sobě máš mou krev, odejdeš se svým otcem. Tam, kam patříš.” Odtáhne se a s hrdým výrazem ve tváři si mě prohlédne. „Dal jsem ti na výběr, abys zastřelil člověka.”

Zadívá se ke schodišti, kde, jak vím, leží mrtvé tělo. Tělo, které se už nikdy nepohne.

Kvůli mně.

„Zabil jsi ho. Střelil jsi ho přímo do hlavy. Jsi můj syn. Celý po mně. Budeš mocný a obávaný.”

Jeho hlas mě mrazí. Necítím nic, když jdeme k tomu schodišti a já vidím mrtvého muže.

Necítím výčitky, necítím nic. Chci zabíjet, zabít každého, kdo ublížil mojí matce.

„Kde je?” zeptám se a svůj hlas nepoznávám. Spolu s tím mužem jsem zabil ještě něco. Část sebe.

„Odvezeme ji pryč. Protože skutečné muže nevychovávají ženy, rozumíš? Mého syna nebude vychovávat žena. Ne bez jeho otce. Ne, ty budeš jako já.”

Dívám se, jak z garáže vyjíždí auto a odváží mou matku pryč. Vidím před sebou její oči, když jsem zastřelil toho chlapa. Začíná mě svírat mrazivá panika. Chci, aby mi moje matka vysvětlila, co jsem udělal, proč to bylo špatně. Proč to bylo špatně, když jsem to

udělal jen kvůli ní. Proč ji odvážejí pryč. Tvář mám najednou vlhkou. Dostanu další facku, která mě tentokrát pošle přes pokoj, až narazím do zdi.

„Žádný takový, kluku! Žádný takový. Vidíš toho muže?” Můj otec ukáže na chlapa, který si zakrývá oko, do kterého jsem ho bodl. Na košili a kalhotách má krev. „To je tvůj strýc, Greysone. Strýček Erik. Je to můj bratr. Patří do naší rodiny. Do tvojí rodiny. Omluv se mu za to, co jsi udělal. Když budeš hodný a já s tebou budu spokojený, dovolím ti vidět tvou matku. Zůstane naživu jen kvůli tobě. Ona taky patří do rodiny a já se o svou rodinu

starám dobře. Neměla mě zradit. Nikdy mi tě neměla vzít.”

Velmi brzy jsem si uvědomil, jak to v téhle rodině chodí. Velmi brzy jsem pochopil, že na akce jako tahle bere otec jen svoje nejnovější muže. Chlap, co jsem ho zabil, který stál za mojí matkou jak nějaký manekýn, pro něj pracoval jen tři dny, když mi můj otec zašeptal do ucha svou nabídku v naději, že mu dokážu, že jsem pravý Slater, a poprvé v životě zabiju.

O mnoho nočních můr později mě napadlo, že se mi moje matka snažila říct, abych nestřílel. Kdybych nebyl tak odhodlaný ji bránit, kdybych dokázal, že jsem slaboch, byla by teď se mnou. Zůstal bych ve škole, protože tahle moje rodina by mě považovala

za nehodného stát se její součástí. Ale já přistoupil na otcovu hru a namísto toho, abych ji zachránil, jsem nás oba odsoudil. Ukázal jsem mu, že mi je třináct a ano??zabil bych.

Dokonce i jeho. Kvůli svojí matce.

Poslouchal jsem. Trénoval. Potlačil jsem v sobě veškeré emoce. Stal jsem se nikým. Duchem. A odešel jsem, když jsem pochopil, že všechny ty sliby a přísliby, že ji budu moct vidět, jsou jenom prázdná slova. Sledoval jsem každé možné vodítko, a nenašel jsem vůbec nic. Svět je příliš velký a moje schopnosti neobstály. Dodnes nevím, kde je.

Do snu se mi proplíží zvuk z ložnice. Okamžitě se probudím a instinktivně se převalím, zalovím pod polštářem pro nůž. Rychle jako blesk se otočím a vrhnu nůž. Zaboří se do dveří jen pár milimetrů od obličeje toho vetřelce.

„Duchu?” ozve se ze tmy ohromený hlas.

Zbraň mám odjištěnou a namířenou, ještě než Harley dořekne mé jméno. Pak si povzdechnu. „Tohle už nikdy nedělej.” Zvednu se a rozsvítím lampu.

Otočím se zpátky ke svému seznamu. Nemůžu se dočkat, až to budu mít hotové. Tolik jmen. Je jich tolik. Na její jméno hned vedle čísla pět se ani nedokážu podívat.

„Tvůj otec tě chce vidět. Chce vědět, jak ti to jde.”

To si vybral hodně zvláštní čas. Není sezóna. Všichni spí. Po lécích a morfinu, které mu podávají, spí celý den a probouzí se v noci, vždy jen na krátké okamžiky. Popadnu seznam a natáhnu si kalhoty, zatímco Harley na měčeká.

Šklebí se. „S touhle si to užiješ.”

„Co prosím?”

„Číslo pět?” doráží. „Tvůj prst??máš ho na čísle pět.”

Posunu prst. Srdce mi začne bušit touhou ho uškrtit. Složím papír do ruličky.

Nezaútočil na ni, ale to, že je její jméno na mém seznamu, měštve. Štve mě, že všichni chlapi vědí, že nám dluží peníze. Wyatt, Harley, Thomas, Leon, C. C., Zedd, Erik, můj otec?

Myslím na ni, na to, jak ženská a zranitelná je a že o ní tihle grázlové vědí. A v žaludku

se mi začíná převalovat podivný pocit, jako když se kobry plazí z koše ven. To ve mně dokáže probudit pouze ona. Jako by byl hluboko ve mně uvězněný hurikán a nechtěl polevit. Včera večer, než jsem si šel lehnout, jsem si říkal, že bych se měl upnout k tomu zbytku cti, který ve mně ještě zůstal, a tu dívku před sebou ochránit. Říkal jsem si: Nechce tě. Ona tě doopravdy nechce znát. Chce prince, a ty jsi padouch. To kvůli tobě si přibírá práci navíc. Kvůli tobě a tvému otci. Nechci vzpomínat na to, že voní jako léto.

Nechci myslet na to, jaká je, když uléhá do postele. Teplá. Žhavá. Skutečná.

Melanie. Číslo pět na mém seznamu.

„Ta holka. Přišla sem a požádala o trochu času navíc,” prozradí mi Harley, „takže teď je skoro až na konci seznamu. Požádala o odklad. Leon jí řekl, že by na její dluh mohli zapomenout, když mu vykouří ptáka. Jestli nezaplatí včas, chlapi se postaví do fronty, jen aby si s ní mohli zašukat.”

Zhluboka se nadechnu. Ne. Neuklidňuje mě to.

Nikdo z nich se jí do prdele ani nedotkne. Ani se jí NEDOTKNE.

„Jdi. Za chvíli půjdu za svým otcem,” vyštěknu a nespouštím z něj pohled.

Obleču si košili a počkám, dokud neodejde. Tím, co řekl, mě tak nasral, že popadnu nůž a vrhnu ho na terč na zdi. Udělám to hned několikrát??Z pokoje neodejdu, dokud nezasáhnu terč tucetkrát za sebou přímo do středu, protože pak teprve to znamená, že jsem se uklidnil. Za tuhle moji sobeckost může můj pták. Nikdy jsem se nechtěl o nic

dělit. Nebo za to možná může zvrácený smysl pro spravedlnost - nikdy jsem nepovažoval za fér, když někdo silnější využíval někoho slabšího. Podle mě je to zbabělý. Ale o to taky nejde.

Přemýšlím, kdo ji odveze domů.

Zatnu čelist, vrhnu nůž a trefím přímo do středu.

„Synku,” zašeptá Julian a oči se mu rozzáří, sotva mě uvidí. Monitor jeho srdeční aktivity hlasitě pípá a napravo od něj si Erik vyhrnuje rukávy.

„Co se děje?” obrátím se přímo na Erika a založím si paže, zatímco sleduju trojici

sestřiček, které tu kolem nich pobíhají. Nejenže Erikovi dlužím za jeho oko, dlužím mu i za svůj život, za to, že mě tady, v týhle zvrácený, podivný rodině udržel naživu.

„Potřebuje krevní destičky,” vysvětlí mi Erik.

Nenávidím se za to, že nejsem schopnej tu jen stát a dívat se. Nenávidím se za svůj smysl pro povinnost, oddanost vůči vlastní krvi, která mě nutí vykasat si rukáv a odhalit tak vlastní žíly. „Já to udělám.”

Můj otec zvedne ruku, když se posadím na židli vedle něj. „Ne. Kdyby napíchli tebe, vykrvácíš k smrti. Ty ne.” Zadívá se na Erika a gestem ruky ho vybídne, aby k němu přikročil.

Erik počká na můj souhlas a já přikývnu. Jeho slova jsem si vždy bral?řekl bych, že

k srdci, ale to bych nějaké musel mít. Po celé ty roky jsem ho však bral vážně. Můj otec opovrhuje čímkoli, co zavání slabostí, ale Erik mě jednou nebo dvakrát během těch let poplácal po zádech a říkal mi „synku”. Ale ať mě můj strýc má rád, nebo ne, karma je prostě mrcha a já dlužím Erikovi za oko. V rodině ze strany otce není oko za oko pouhé

rčení. Je to přísaha vytesaná do kamene.

„Ten seznam,” obrátím se na otce a rozložím papír se jmény. Zadívám se nejdřív

na Erika, pak na svého otce a s hrozbou v hlase prohlásím: „Chci tvoje slovo, a tedy slovo každého tvého muže, že se mých cílů nikdo nedotkne. S každým člověkem na tomhle seznamu to vyřídím já osobně. Zaručuju ti, že dostaneš každý cent, který ti dluží. Chci ale záruku, že mi do toho nikdo nevkročí.”

Erik se zadívá na seznam a své jediné oko upře na číslo pět. Melanie. Chce si s ní zašukat? Všichni ji chtějí. Já ji chci. Nejradši bych ho popadl a řekl mu: Tenhle ztělesněný ráj? Je můj. Ale to udělat nemůžu, protože pak bych byl za slabocha. Nemůžu ji ani z toho seznamu vykoupit, aniž bych ji uvedl v nebezpečí, které by pro ni neznamenal jen můj otec. Obrátila by se na ni pozornost každého mého nepřítele, známého i neznámého.

„Tenhle seznam a každé jméno na něm patří mně,” zopakuju neústupně. „Jen já provedu kontakt a jen já vyberu platby - v takové podobě, jak já uznám za vhodné.”

„Dobře, ale pouze za podmínky, že budeš Erikovi podávat každý den hlášení, jak postupuješ, protože mi tu dělá společnost,” souhlasí otec.

„Chci tvoje slovo,” trvám na svém.

„Jsi tak tvrdohlavý, Duchu.” Vrazí mi facku, dost tvrdou, aby byla slyšet, ale ne tak, aby se mi pohnul ve tváři byť jediný sval. Zasměje se. „Máš moje slovo.”

Jeho slovo by mělo stačit, ale slova jsou jen slova a krev je jen krev. Nikdy nikomu a ničemu nevěřím na sto procent. Může lhát. Skloním se k němu a poplácám ho po rameni. Těm zdravotním sestrám se musím zdát jako milující syn.

„Jestli se někdo z nich byť jen podívá směrem ke kterémukoli z mých cílů, zbavím se jich.

I kdyby to měl být můj bratr,” zašeptám.

Když se odtáhnu, v očích svého otce vidím respekt. Přikývne. V jeho tváři se nezračí vůbec nic. Pohlédnu na Erika. „Budu teďněkolik dní pryč. Vezmu si jednoho nebo dva chlapy z týmu, ale víc ne. Když bude potřeba, zavolám si pro posily.” Zadívám se na sestru, která mu právě napíchává žílu, pak se znovu zadívám na Erika. „Díky.”

Cestou do svého pokoje cítím napjatý třas. Jako když jste právě na lovu. Nebo se chystáte zabít. Nebo po tom toužíte.

Dneska bych se nechtěl dostat s někým jako já do křížku. Melanie přišla požádat o odklad splátky. „Prosím, prosím, dali byste mi ještě trochu času?”

To mě tak nasralo.

Chci ji chránit víc než co jinýho. V žilách se mi zvedá adrenalin do takových výšin jako nikdy předtím.

Vezmu si několik nových mobilů, vyměním čipy, potom si přes internet koupím letenku a zabalím si. Ten třas ve mně se změnil v něco nebezpečnějšího??ne smrtícího, ale nebezpečného, nejen mně, ale i jí.

Během těch měsíců, kdy jsem ji potají pozoroval, se se mnou něco stalo. Tolik tě chci, princezno.

Dostala se mi pod kůži, do mojí hlavy. Jako by mi proudila v žilách. Neměl bych ji chtít.

Zaslouží si něco lepšího. Někoho lepšího.

Lepšího, než je kterýkoli chlap, co znám, a rozhodně lepšího, než jsem já.

Ale nechat ji jít, samotnou a zranitelnou? Když by mohla spát v mojí posteli? Když bych mohl vzít její obličej do dlaní, zadívat se jí do očí a vědět - stejně jistě, jako že k životu potřebuju dýchat - že mě taky chce?

Propracovával jsem se seznamem odspodu nahoru, namísto opačného pořadí jako obvykle. Ale oddaluju to, protože za ní nechci přijít s tím, že chci splatit ten dluh.

Oddaluju to, protože je tak plná života, a já ji nechci stáhnout do temnoty.

Nechci si pamatovat, jak zničeně vypadala, když si na sebe někdy před měsícem vylila po cestě do práce kávu a ušpinila si šátek a tím si zničila celý outfit. I přes ulici, kde jsem se schovával za novinami, jsem slyšel, jak se vzteká, že by se radši nechala vyhodit, nežaby dorazila do práce v oblečení jen ve dvou barvách! Nebude přece vypadat tak nudně!

Takhle se přece s klientem setkat nemůže!

Bože, jak já se smál. Smál jsem se a ještě v letadle na cestě zpátky za svým týmem jsem se musel usmívat tomu, jak se dokázala rozvášnit kvůli takové maličkosti, a zíral jsem z okýnka s rukou před pusou, abych zakryl ten široký úsměv.

Od chvíle, kdy jsem její jméno spatřil na svém seznamu a poté ji poprvé uviděl, jsem ji sledoval.

Sledoval jsem ji pod záminkou, že musím znát její zvyklosti, její slabiny, abych toho pak mohl využít proti ní, ale pravda byla, že jsem ji sledoval, protože jsem zvrácenej

bastard, posedlej zjistit o ní všechno, od způsobu její chůze přes její nejoblíbenější barvy až po její úsměv. Chci tu nádhernou živou holku znát do nejmenšího detailu.

Předtím, než jsem ji potkal, jsem znal jen dvě emoce - vztek a lhostejnost.

Skrze ni jsem jich ale poznal mnohem víc. Chtíč, frustraci, obavy??dokonce i radost.

A nikdy, nikdy za celý svůj život, jsem si nic nepřál víc, než aby si mě ty její zelené oči zapamatovaly tak, jako jsem přijal za své životní poslání, abych si zapamatoval já ji.

Popadnu cestovní pytel, plastový pytlík se součástkami z mobilu a SIM kartu. Na letištěse nechám odvézt Derekem a cestou dám mobil dohromady.

Zapnu ho a žaludek se mi stáhne, když jí konečně, po celé věčnosti, odpovím:

Buď večer doma.

8

VZKAZ

V sobotu ráno, jak je v naší rodině zvykem, najdu své rodiče u snídaně, načesané,

Melanie

dokonalé a usměvavé. Maria, jejich kuchařka, dělá ty nejlepší snídaně ve městě a dát si snídani s mamkou a taťkou je pro mě radost. Na stole pokaždé leží plátěný ubrus

a stříbrné příbory a jídlo je vždy tak dokonale naaranžované, že je to hostina nejprve pro oči a pak teprve i pro jazyk.

„Lanie!” vykřikne mamka, když vejdu dovnitř. „S tvým otcem jsme právě hovořili o Broočině svatbě. Kdy jsi říkala, že se to koná?”

„Za necelý měsíc.” Dám jí pusu na tvář a svého vysokého, pohledného otce obejmu.

„Ahoj, tati, vypadáš dobře.”

„Vidíš? Všimla si, že jsem ostříhaný. Na rozdíl od tebe,” postěžuje si mámě a namíří při tom na ni vidličku.

„Vždyť ti skoro žádné vlasy nezbývají, jak si toho asi tak mám všimnout? Tak už nám pověz o té svatbě. Pořád nemůžu uvěřit, že se vdává dřív než ty. Jsi přece mnohem hezčí a společenštější,” povzdechne si máma a stiskne mi ruku, zatímco usedám za stůl.

„Její snoubenec by určitě nesouhlasil,” opáčím. Nesnáším, když máma shazuje Brooke jen proto, abych se cítila líp. Necítím se líp - to ona se cítí líp, protože má alespoň nějakou výmluvu, proč měžádný fajn chlap nechce. Někdy si ale myslím, že právě její zoufalá touha vidět měšťastně vdanou, je důvod, proč si Murphy se svými zákony někde

spokojeně mne ruce - čím víc to chce, s tím menší pravděpodobností se to stane. Vážněs kvělý.

„To pořád není důvod, proč by si nějaký milý mladý muž nemohl uvědomit, že moje holčička je zrovna tak skvělá. Jsi zdravá, máš krásný úsměv a jsi stejně báječná jako tvoje matka.”

„Díky, tati. Řekla bych, že za to, že jsem se ještě nevdala, určitě může fakt, že všichni chlapi na světě krom tebe jsou prostě kreténi.”

„Lanie!” okřikne mě máma, ale nemyslí to vážně, protože se usmívá.

„No, Ulysessovic syn kandiduje na senátora a pokaždé se na tebe vyptává. Není sice nejchytřejší, ale vypadá dobře a -”

„Je gay. Chce jen zástěrku, tati. Manželství naoko, aby oblbl svoje voliče. Mám na víc.”

„Když mně bylo dvacet pět?,” začne máma.

„Byla jsi vdaná a měla jsi mě, jo, jo, já vím. Ale já mám svou práci. A mám??velmi bohatý společenský život. Vlastně jsem teď poznala několik mužů a nevím, koho si vybrat jako doprovod na Broočinu svatbu.”

Samozřejmě přeháním. Moje máma a táta, co k tomu říct víc? Mám je ráda. A ráda jim dělám radost. Celý můj život mě milují. I já je zahrnuju svou láskou. A nejenže mě milují, chtějí, abych si našla někoho, kdo mě bude milovat stejně, jako se milují oni. Nechci, aby

je někdy byť jen na vteřinu napadlo, co mě napadlo už tolikrát - že mě to prostě z kdovíjakého důvodu nikdy nepotká.

„Jen si pamatuj, co jsem ti říkala, beruško,” řekne mi máma. „Vyber si toho muže, který se k tobě bude chovat nejlépe. Takového, který ti nezlomí srdce. Kdo ti nebude pouhým partnerem, ale také přítelem. S kým si můžeš popovídat?”

Dloubnu do topinky. „To říkáš jen proto, že tvým nejlepším kamarádem byl táta. Já mám ovšem jako nejlepší kamarádku holku a svého nejbližšího kamaráda Kylea bych si nikdy nevzala. Prostě nikdy.” Otřesu se jen při představě, že bych se se svým nejlepším kamarádem, jenž je až nebezpečně podobný Justinu Timberlakeovi, měla líbat. Chvíli se rýpu v jídle a pak tiše dodám: „Myslím, že něco takového se nedá naplánovat, mami. Myslím, že takové věci se prostě stanou a najednou zjistíš, že stojíš u ringu a vidíš, jak na tebe mrká muž, kterého si vezmeš. Anebo stojíš v dešti a modlíš se, aby to, co cítíš,

cítil i ten muž před tebou?”

Toužebně se zadívám na svůj mobil. Bože, jsem tak pitomá. Pitomá. PITOMÁ!

Jediné, co on cítil, byl chtíč a hned potom se u něj dostavil syndrom náhlého nutkání k co nejrychlejšímu útěku co nejdál od Melanie.

Syndrom, který je častější, než byste čekali.

„To je pravda, nemůžeš si naplánovat, do koho se zamiluješ,” souhlasí moje máma.

„Ale kdyby ses na chvíli zastavila a zaposlouchala se, co říkáš, uvědomila by sis, že nechceš stát v tom dešti, uprostřed bouřky. Vždycky jdi za světlem, to mi říkávala moje máma.”

„Přirozeně. Nikdo přece nechce zůstat navěky sám a nechtěný, mami,” zavrčím. „Jenže někteří mají prostě víc štěstí.”

„Jde jen o to, vybrat si moudře,” trvá na svém.

Odmlčím se a přemýšlím, proč jsem nemohla být moudřejší před několika měsíci, kdy jsem vsadila svůj život na jedinou noc, jediný okamžik, jediný zápas. Podívám se na svoje rodiče - tak krásní a dokonalí, tak šťastní. Přece je nemůžu požádat o půjčku. Přece je nemůžu takhle zklamat. Jak bych si od nich mohla vzít peníze a připravit je tak o jejich hrdost na dceru, když vím, jak těžce bojovali, aby mě udrželi naživu?

Než dorazím domů, jsem už smutná. Jsem smutná ze svého dluhu i ze svého chlapa. Vyčistím si zuby a při pohledu na prázdnou bílou zeď se zamračím.

„Hajzle,” ucedím. „Zničil jsi mi celý týden, ty zatracenej hajzle. Vsadím se, že teď

oblbuješ nějakou jinou blonďatou prsatku. Nebo i dvě, tři, co? Vsadím se, že jich máš

v záloze víc, ty lháři. Tvrdil jsi, jak mě chceš strašně moc vidět. Ha. Bylo mi fajn, dokud ses nevrátil. Bylo mi fajn, i když jsem měla tu hroznou kocovinu. Bože, nemůžu uvěřit, že jsem ti věřila!”

Kopnu do vany, jako by to snad byla její vina, a vzápětí vyjeknu: „AU!”

Zamračeně dojdu do ložnice, převleču se do pyžama, doplahočím se do obývacího

pokoje s kuchyňským koutkem, abych z mrazničky vyndala zmrzlinu, do přehrávače strčím DVD s Princeznou nevěstou a zapnu televizi. Pár kilo tuku, moc ráda vás poznávám. Sotva kecnu na gauč, telefon na opačném konci pohovky zavibruje. Zamračím se a natáhnu se po něm. Vylovím ho z mezery mezi dvěma polštáři, položím ho na stolek a naberu si lžíci

zmrzliny. Skoro se jí udusím, když si přečtu textovku.

Buď večer doma.

Cože? Žaludek se mi zkroutí. Přečtu si, kdo mi ten vzkaz poslal, a v tu chvíli bych s tím telefonem nejradši mrskla o zeď! Greyson. Zamračím se, položím telefon na gauč a začnu přecházet po pokoji. Neodpovím mu. Proč bych měla? Nezdálo se, že by se nemohl dočkat, kdy mě zas uvidí, a teď mi bude něco přikazovat? Jako nějaký všemocný král? Ani náhodou. Myslím, že druhé rande odmítnu, díky moc.

Přesto si zprávu překontroluju a zjistím, že byla přijata před několika hodinami. Řeknu si, že neodpovím, že počkám ten gazilion dní stejně jako on. Odložím telefon, naberu si zmrzlinu a nechám ji roztát na jazyku, ale žaludek se mi kroutí a teď už ani nedokážu sledovat televizi. Se lžící v puse zírám na ten telefon. Pak lžíci odložím do vaničky se zmrzlinou, popadnu ten zatracený přístroj, pevně zavřu oči, otevřu je a začnu psát.

Melanie: Budu doma, ale to neznamená, že tu taky zůstanu. To záleží?

Odpověď přijde okamžitě.

Greyson: Na čem?

Páni, že by čekal na odpověď s telefonem v ruce? Nejspíš ano. Počkám celou minutu. Třesu se. Pak napíšu:

Melanie: Na tom, kdo přijde.

Nepovažuju to za pozvánku. Spíš oznámení: Jestli jen vkročíš do téhle budovy, sakra rychle odtud vypadnu. Jenže jeho odpověď přijde rychlostí světla a moje srdce začne divoce bušit, jakmile si ji přečtu.

Greyson: Já.

Sakra! Musím zmizet. Musím zmizet. Nechci ho vidět! Nesmí to mít tak lehké! Musím nastolit jasnou hranici. On už ukázal, co pro něj naše společná noc znamenala, a já nedovolím, aby mě on nebo jakýkoli jiný blbeček zase využil.

Měla bych odejít dřív, než přijde, nebo až přijde, tak na něj křiknout přes dveře, protože

mu neotevřu ani na centimetrovou škvíru, že NEMÁM ZÁJEM! Vykašlal ses na mě, ozval ses pozdě. Nepřiběhnu, jen když máš chuť na sex, takže sbohem.

Jo. To zní dobře.

Odhodlaně dojdu k oknům, abych stáhla žaluzie. Když ale vyhlédnu ven, uvidím, jak

u chodníku zastavuje tmavý sporťák a ze dveří řidiče vystupuje muž v černém. Vzhlédne k mému oknu a já se celá napnu, když se naše oči střetnou??Když ho má mysl pozná.

Zazmatkuju. Kolena se mi rozklepou podivnou směsicí vzrušení a nervozity.

Do háje, je to vážně on.

Co tu dělá? Co po mně chce?

Zamíří k budově. Okamžitě se otočím k zavřeným dveřím a v duchu panikařím, protože nejsem převlečená, nepřevlékla jsem se. Jsem v pyžamu, pokud se tomu tak dá říkat.

Uvědomím si, že v ruce pořád držím vaničku se zmrzlinou. I se lžící ji rychle strčím

do mrazáku. Začnu chodit v kruzích, snažím se vymyslet nový plán, ale nic mě nenapadá.

Leda zavolat vrátnému, aby ho nepouštěl nahoru, ale to už slyším cinknutí výtahu

a uvědomím si, že vrátný ho musel poznat z toho večera minulý týden, kdy mě přivezl domů.

Rozhodnu se, že není nutné odkládat nevyhnutelné. Otevřu dveře, zrovna když vystoupí z výtahu. Zadívá se přímo na mě, zaboří do mě svůj pohled, kterým jako by dokázal proniknout do mých myšlenek. Chodbou ke dveřím do svého bytu projde jedna z mých sousedek s manželem.

„Ach, zdravím vás, Melanie. Je trochu chladno.” Nesouhlasně se zadívá na moje bílé hedvábné šortky a téměř průsvitnou košilku, které mám na sobě, a jde dál.

Greyson jde za ní a zastaví se na krok od mého prahu, samý sval a krása a testosteron a, bože, přísahám, bože, přísahám ti, že je stejně ničivý jako jaderná bomba. Moje

kolena, ach, bože, moje kolena. Moje srdce. Moje oči. Tělo mám lehké jako peříčko a zároveň těžké jako tank. Jak je to možné? Bere mi dech tak, že se nedokážu ani pohnout. Nebo zamrkat. Sotva dokážu stát; musím se opřít o zárubně.

Jsem střízlivá. Toho možná budu litovat. Už ho neobestírá mlhavá aura způsobená deštěm a vodkou a mými pitomými představami o princi na bílém koni.

Muž, který tu přede mnou stojí, je skutečný. Obrovský a opálený, s okouzlujícím úsměvem. Nedá se popsat, jak tu přede mnou stojí, temné oči se mu třpytí, lícní kosti má vysoké, bradu dokonale oholenou, rty tak krásné a v koutcích rošťácky povytažené.

Na sobě má oblek, který mu dokonale padne, a vlasy tak rozcuchané, že mu do nich chci zabloudit prsty. A je tu přede mnou, dívá se na mě, jako by čekal, až ho pozvu dál.

Vzpomenu si, jak mě odvezl domů. Jak rozbolavělá jsem byla, protože se mnou promiloval celou noc. A vzpomenu si i na tu modřinku, kterou jsem následujícího rána našla za uchem.

Můj pud sebezáchovy mě přinutí dveře jen pootevřít, on je ale jednou velkou silnou rukou chytí.

„Pozvi mě dál,” přikáže mi tiše a dveře nepustí.

„Moje auto nepotřebuje znovu vyčistit, ale i tak díky,” prohlásím a zatlačím do dveří. On je však bez námahy rozrazí a vejde dovnitř. Štve mě, že mu v tom nedokážu zabránit.

A teď je uvnitř a zavírá za sebou, jako by mu to tu patřilo. „Tahle budova má šachtu na prádlo?”

„Tak na tuhle hlášku ty balíš holky?”

Dojde k oknům a zatáhne žaluzie, pak přelétne pokoj pohledem, při kterém se uvnitř celá rozechvěju.

Skoro jako by si chtěl být jistý, že tu není žádný další muž. Přece nežárlí, nebo snad ano?

A teď??teď, když si je jistý, že tu jsem sama, vykročí ke mně a pohled upírá na má

ústa. Couvám před ním, protože na mě pud sebezáchovy křičí, že od něj musím co nejdál.

„Přišel jsi. Ale co tak najednou? Nějaká ti na poslední chvíli zrušila rande?” pustím se do něj.

„Rande si chci teprve domluvit. S tebou.” Svraští obočí nad těma nádhernýma, dravčíma očima. „Nejsi tak ráda, že mě vidíš, jak jsem doufal.”

„Možná jsem si už začala myslet, že jsi byl jen opilecká halucinace. Možná jsem v to začala i doufat.”

Couvám do kuchyňského koutu, on mě ale uvězní ve své náruči, jeho oči jsou hladové, skoro zoufalé. Pak vezme můj obličej do dlaní a políbí mě, jako by se - mylně - domníval, že mu patřím.

„To nejsem,” opáčí tiše a znovu mě políbí, tak hluboce, až zapomenu, co jsem si to vlastně myslela, dokud znovu nepromluví. „Halucinace. Jestli chceš, moc rád ti připomenu, jaké je cítit na sobě můj jazyk a jaké je mít můj penis hluboko v sobě. A jak moc se ti to líbilo.”

Skloní se ke mně, jako by mě chtěl znovu políbit. Hlas se mi třese, když se odvrátím.

„Ne, Greysone.”

„Nelíbí se mi slovo ‚ne’,” zachraptí. „Ale líbí se mi, jak mi říkáš‚Greysone’.”

Špičkou ukazováku mi pootočí hlavu a zadívá se na mě, jako by se mu líbilo, co vidí.

Zvednu jednu jeho paži a on mi to dovolí. Pomalu se osvobodím z jeho sevření, ale ne z vězení jeho pohledu. Tu první noc se mi díval do očí, jako by ode mě nedokázal

odtrhnout pohled, ale nyní, nyní se dívá, jako by mě opravdu viděl. Mám šortky a košilku, ale přesto mám tělo v jednom ohni.

„Dala jsem ti šanci a tys ji promarnil,” vydechnu.

„Chci další.”

Zavrtím hlavou, ale toho podivného, rozechvělého pocitu kolem žaludku se nedokážu zbavit. Najednou celý byt voní kůží a lesem a tím ztraceným Greysonem Kingem, který tu stojí a vypadá, jak vypadá, sebevědomý, sebejistý. A přitahuje k sobě mou pozornost.

„Proč jsi přišel?”

Pokývne na televizi, v níž můj milovaný, dokonalý Westley šeptá princezně Buttercup:

„Jak si přeješ,” pak se zas obrátí ke mně a usměje se jakoby pro sebe. „Díváš se na film?”

„Teď ne. Teď se dívám na tebe.”

Usmívá se, tak sexy, skoro otravně sebevědomě se zakření a posadí se do jednoho

z křesel, jako by byl nějaký všemocný král. Cítím, že se mračím, protože jeho přítomností jako by se můj byt zmenšil. Žaludek se mi sevře. Posadím se na pohovku. Nemyslím

na nic, nemyslím na Westleyho, nemyslím na Buttercup, nemyslím na nic, kromě NĚJ.

Čekám.

„Jak se máš?” zeptá se tiše a pokývne mi. „Jak asi myslíš?” opáčím naštvaně.

„Jak to vidím já, tak všechno dobrý.”

„Vždycky se chováš jako doma tam, kde tě nechtějí?”

Jeho smích mě pohladí jako peříčko, na pažích mi naskočí husí kůže. Opře se, založí si paže za hlavou a zadívá se na mě vědoucíma očima. „Přišel jsem ti dokázat, že ne, Melanie, nepředstavovala sis mě.”

Jeho smyslný hlas v kombinaci s těma inteligentníma, přimhouřenýma očima mi prozrazuje, že my oba víme moc dobře, že ho tu chci. V břiše se mi rozletí motýlci. Kruci, ten chlap mě vzrušuje.

„Kvůli tobě jsem se už chystala sníst tak deset kilo čokolády,” postěžuju si.

Vstane a pak se zas posadí, tentokrát na gauč vedle mě. „No, teď tu máš sto kilo mě.”

„My dva už spolu znovu spát nebudeme.”

„Vzhledem k tomu, že jsem už byl v tobě, měla bys mi dovolit tě alespoň obejmout, zatímco se díváme na??Na co že se to vlastně díváme?”

„Na Princeznu nevěstu. Je to můj nejoblíbenější film.”

„Aha.”

Natáhne si paže na opěradle gauče. Srdce mi buší jako šílené.

„Buttercup je zasnoubená s princem Humperdinckem, ale její skutečná láska Westley?” Usměje se a já sklapnu, když si všimnu, jak vesele se tváří. Jako bych ho pobavila??já.

Je to sexy. A taky mě to štve.

Zašeptám: „S ženami si jen pohráváš. To je poznat.”

„Nic o mně nevíš.”

Protočím panenky. „Vím, jak se jmenuješ. Greyson.”

„Klidně si ze mě utahuj, jak chceš, oči se ti ale třpytí a já vím, že se ti moje jméno líbí.

A o to víc tě chci mít zas pod sebou a slyšet, jak sténáš.” Přitáhne si k sobě mou tvář.

„Poznám, když lžeš, protože mě už od dětství učili, jak poznat lháře. To se naučí každý, komu jeho otec bez ustání lže,” vydechne, a když pocítím na rtech jeho horký dech, sevře se mi žaludek. „Myslím na tebe, Melanie. V každé ženě vidím tebe. Přiletěl jsem sem, jen abych tě viděl. Komunikace. Vztahy. V tom moc dobrý nejsem. Umím ale jiné věci. Třeba

tě dokážu přimět sténat. Vidím, jak se ti rozšiřují zorničky. Pořád se díváš na mě, místo na ten svůj oblíbený film. A já mám co dělat, abych nám nedal to, co oba tak moc chceme. Uplynul sice týden, ale pokud jde o mě,” uchopí mě za zátylek a palcem mě pohladí po spodním rtu, „čekal jsem celý život, než do tebe znovu proniknu.”

Přitiskne si mě blíž. Celé tělo mě bolí. Bojím se. Jeho, toho mezi námi, té touhy zabořit mu nehty do kůže a přitisknout rty na jeho čelist, dotknout se jeho hustých hedvábných vlasů.

„Pusť mě. Chci se dodívat na film,” ohradím se.

Když se zachechtá, jeho dech mi načechrá několik uvolněných vlasů na spánku. „Pokud opravdu chceš, abych odešel, měla by ses o mě přestat třít bradavkami a neměla by ses

ke mně tak naklánět, když mi přitom říkáš, abych tě pustil,” zašeptá a otře se nosem

o můj. Je tak blízko, pohlcuje mě jeho vůně, vůně lesa, jeho teplý dech. Jeho rty jsou tak blízko, že bych je mohla ochutnat. Mezi stehny se mi tělo svírá touhou, jsem tak rozpálená, až to bolí.

Zalapám po dechu, když se skoro políbíme, a on zasténá a vzápětí se odtáhne, snad abych se mohla nadechnout. Zvedne hlavu a já vidím, jak si mě prohlíží, jako si znalec umění měří krásný šperk. Proč se na mě takhle dívá? Proč TAKHLE? Jako by toužil být ve mně stejně silně, jako ho v sobě chci cítit já. Jako by chtěl víc než mé tělo. Jako by toužil vypít mou krev, pohltit mou duši a pak se ke mně modlit jako k bohyni.

Mlčky zavřu oči. Snažím se předstírat, že spolu pouze randíme, že jsme se spolu nikdy nevyspali a prostě se díváme na film. Silou vůle uvolním svaly a přinutím se zadívat

na televizi, pak ucítím, že se i on uvolnil. Natáhne své dlouhé tělo na gauči a přitiskne si mě k sobě. Ach, bože. Nesnáším, jak nade mnou a vším, co se mě týká, přebírá kontrolu, ale taky se mi to líbí.

Cítím na sobě jeho pohled. Předstírám, že sleduju film, a pohrávám si přitom s jeho

vlasy. Pak si obtočím jeho paži kolem sebe s výmluvou: „Tvůj loket mě dloube do žeber.”

Uchechtne se - nedokážu ani popsat, jak moc se mi ten zvuk líbí - a prozradí mi tak, že ví moc dobře, že takhle je mi to pohodlnější. A to také je.

„Lepší?” zeptá se a přesune se tak, abych na tom jeho dlouhém, štíhlém, tvrdém těle le

žela.

„Pšš. Mám ráda ty scény, kde bojuje se Španělem.”

Předstírám, že se dívám, ale ve skutečnosti vzdoruju touze dát mu druhou šanci. Co když se však zklamu? Co když se mi to vymkne z rukou, a nejenže se do něj zamiluju, ale úplně mu propadnu?

Ta noc s ním?

Ta byla úžasná. On byl úžasný. A stále voní a zní a je úžasný.

Svaly se mu napnou a já se bojím, že se odtáhne, ale neudělá to. Přitáhne si mě k sobě ještě blíž, obejme mě pažemi. Vychutnávám si ten naprosto nádherný pocit spokojenosti, opájím se pocitem bezpečí, který mi dává, a konečně se poddám touze položit si tvářna jeho hruď.

„To je tak příjemný,” zašeptám. Víc než příjemný.

Najednou mi to přijde tak správné. Že ležím na gauči. S tímto mužem. Jeho uklidňující kořeněná vůně je pro mě jako droga. Nemůžu si pomoct, pomalu a zhluboka ji do sebe nasávám.

„Princezno,” zašeptá mi spiklenecky do ucha.

Rozechvěju se, zavřu oči. „Ano?” „Neměl jsem v úmyslu zavolat.”

„To vím, blbečku. Proč jsi teda zavolal?”

Westley a Španěl se do sebe pustili kordy, ale jako by se to důležité odehrávalo na tomhle gauči, když mi zašeptá: „Potřebuješ mě.”

Odfrknu si a posadím se, abych ho propálila pohledem. „Nepotřebuju tě.” Taky si sedne a oči se mu vyzývavě lesknou. „Možná já potřebuju tebe.”

Když mlčím a jen ho pozoruju, roztomile, trochu domýšlivě, ale hlavně smutně se pousměje. „Víš, jaké to je, cítit se celý život jako chodící mrtvola? Jako bys jen čekala, ažpřijde tvůj čas, protože se nemůžeš dočkat smrti?” Čeká, jestli odpovím, já ale nevím, co říct. „Žiju pro chvíle, kdy jsem s tebou. Žiju ve lži, ale tohle není lež. To, že se teď s tebou dívám na ten stupidní film.”

„Stupidní!” vykřiknu rozhořčeně.

Zasměje se, vstane a dodá: „Až vyjdu, zamkni za mnou. Vrátím se s jídlem.”

„Jestli usnu, budu moc unavená na to, abych vstala,” varuju ho, ale ve skutečnosti prostě nechci, aby odešel!

„Dokážu ti vylomit zámek, aniž by ses probudila,” opáčí zlehka, pak se vrátí a ruku v rukavici vsune pod mou košilku. „Ale stejně se zamkni.”

„Jsi pěkně panovačný.”

„A ty jsi v tom, co máš teď na sobě, zatraceně sexy.” Palcem mě pohladí po spodní straněňadra. Dech se mi roztřese, když se naše oči střetnou. V jeho očích se zračí čirá pravda. A co v nich spatřím, mě zasáhne. Bouře, která v hlubinách jeho očí zuří, městrhne s sebou.

„Prý mám fotografickou paměť. Na některé věci se mi stačí jednou podívat a už si je až do smrti dokážu vybavit čistě a jasně??Ale tu noc, Melanie, tu noc si pamatuju jasněji nežjakýkoli jiný okamžik svého života.” Uchopí mě svou velkou dlaní za týl a jemně stiskne.

„Tvoje červená tanga. Ty tvoje malé růžové bradavky. To, jak ses na mě podívala a řekla mi, že tvé jméno je Melanie. To si pamatuju moc dobře.”

Na okamžik se do té noci přenesu. Vše je zamlžené vášní a touhou, cítím zuby, jazyk, ruce. Bolí to, ale nechci být jen jeho hračkou. Nechci být někdo, komu zavolá, když ho svrbí. Hrdlo mě bolí, když ho chytnu za ruku, odtáhnu ji ze svého krku a zamířím s ním ke dveřím.

„Myslím??Greysone, myslím, že bys měl odejít. Když jsi se mnou, nedokážu myslet.

Nevím, co ode mě chceš, ale já s tebou tyhle hry hrát nebudu??S tebou ne?” Když dojdeme ke dveřím, zadívá se na mě, skoro jako by chtěl, abych ho vykopla.

Skoro jako by chtěl, abych to byla JÁ, kdo mu poví, že už ho nikdy nechce znovu vidět. Uleví se mu? No, to by nemělo! Nedokážu ani vypovědět, jak moc mu to zlatavé opálení sluší. Nedokážu vypovědět, jak moc mě přitahují rysy jeho tváře. A jak dlouho jsem čekala, než pocítím to něco, jiskru, mravenčení. To, co cítím s ním.

„Moje nejlepší kamarádka se za dva týdny vdává,” zašeptám, pak mu povím, v kterém kostele, a pak už ho vytlačím ze dveří a ani na okamžik od něj neodvrátím zrak. Jeho pohled je žhoucí, hladový. Je to TEN pohled. „Jestli chceš druhou šanci, jestli to se mnou myslíš vážně, přijď tam,” povím mu, zvednu se na špičky a políbím ho na rty, na ty měkké rty. Slyším jeho hrdelní sten. Pak ustoupím dovnitř a zavřu za sebou dveře.

Opřu se o ně, pevně stisknu oči a snažím se vzpomenout si, jak mám dýchat. Bože, ten polibek nebyl ani nic moc, a přesto se mi chvěje celé tělo.

Po chvíli slyším, jak si na opačné straně dveří uleví: „Do hajzlu.” To i jemu trvalo tak dlouho, než se z toho polibku vzpamatoval? A najednou mám pocit, jako by se i on o ty dveře opíral. Zavřu oči a pomalu se nadechnu.

Pak slyším zašeptání: „Melanie.” Ozývá se přesně v tom místě, kde opírám tvářo dveře. Chvěju se, dokonce i hlas se mi třese, když odpovím.

„Ano?”

„Budu tam.”

O dobrou chvíli později slyším cinknutí výtahu. Přitisknu dlaň na dveře a vůbec poprvé se bojím se s ním znovu setkat, s tím mužem, na kterého jsem čekala celý život.

Náhle jako by mi každá buňka mého těla, každý atom říkal, že tohle je ten muž. Že on je ten muž.

Ten, který mě zničí. Ublíží mi. Zdrtí mě. Ten, který z dívky, kterou jsem, udělá ženu, kterou se mám stát. Nikdy na něj nezapomenu, vždy si vzpomínku na něj ponesu v nitru a už navždy to bude právě ON, o kom jsem snila.

Až na to, že bych se od něj měla držet co nejdál.

Vzrušuje mě, ale zároveň vím, že bych se před ním měla mít na pozoru.

V hnědých očích má temnotu, jejich jiskra mě ale k sobě vábí, stejně jako jeho vůně.

Kůže a kov a les a nebezpečí?

Vzpomenu si na mámu a na to, že jsem vždy toužila po tom, aby na mě byla hrdá.

Vzpomenu si na svou nejlepší kamarádku a na to, jak ji Uragán doslova smetl. Greysonovi

se sice Uragán neříká, ale má stejnou moc a stejnou sílu jako tsunami, orkán, hurikán. Něco stvořené přírodou a člověkem nezastavitelné.

Přemýšlím, jestli se na té svatbě objeví. Jestli je vůči té přitažlivosti mezi námi stejně bezmocný jako já.

Sednu si zpátky k filmu a obejmu polštář, myšlenkami jsem ale na hony vzdálená té nejkrásnější pohádce, jaká kdy byla napsaná.

Do ticha pokoje zašeptám: „Prosím, jestli mi chceš ublížit, prosím, prosím, prosím, nechoď na Broočinu svatbu.”

9

NEKLID

Co to kurva dělám?

Greyson

Obrazovky se záběry z bezpečnostních kamer se rozsvítí. Vrátil jsem se domů po dnech plných práce a lovu cílů, stěhování z města do města, z místa na místo. Dům je tichý.

Otec, chlapi, všichni odpočívají. Stáhnu si jednu rukavici, pak i druhou a na stůl si přenesu chleba, sklenici burákového másla a nůž.

Ke všem vchodům, východům a oknům domu jsme nainstalovali bezpečnostní kamery.

Na několika stolech leží jeden počítač vedle druhého, nad změtí drátů svítí monitory. Namažu si krajíc chleba burákovým máslem, připlácnu na to druhý krajíc a pomalu jím, zatímco prohledávám krabice plné nahrávek. Pak vytáhnu kartu z minulého roku, s nálepkou s datem zápasu.

Myslel jsem na ni. Každou vteřinu každého dne jsem na ni myslel. Jak zmoklá a zranitelná byla v tom dešti.

A jak vlhká a teplá pak byla v mém náručí. Jak mi řekla, že se jmenuje Melanie.

A jak mě pozvala na svatbu své kamarádky.

Každá synapse mého mozku myslí jenom na ni, na její smích, tak jedinečný smích, kterým se nesměje nikdo jiný??Na to, jak se ke mně tiskla, když jsme se dívali na ten

film??Jak mě tlačila ke dveřím, protože už nemohla vystát ani pohled na mě, a jak si měpak k sobě přitáhla a políbila mě.

Stál jsem tam a jak nějaký ubožák se opíral o její dveře, srdce mi v hrudi bušilo a já jen

čekal, až mi zas otevře. Krucinál, chtěl jsem ty dveře vyrazit z pantů.

Namísto toho jsem odešel, půjčil si smoking a začal hledat nějaký byt v okolí.

Jsem pro ni nebezpečný. Ne, to ona je nebezpečná pro mě. Nesmím dovolit, aby mě rozptylovala.

Tak co to kurva dělám?

Kartu s nahrávkou vložím do slotu a pustím záznam. Oči mám na stopkách, hledám ji, mou denní dávku Melanie. Musím ji vidět.

„A nyní, dámy a pánové?,” začne moderátor jako obvykle, „Remington Tate, váš jediný

a jedinečný URAGÁN! URAGÁN! Přivítejte ho, tady je. VÁÁÁÁÁŠ URAGÁÁÁN!” Jeden z našich zápasníků míří k ringu, do záběru kamery. Je to Uragán.

Není pouze dobrý. Je to ten nejlepší boxer, jakýho jsem kdy viděl. Můj otec nikdy v Undergroundu nesponzoroval nikoho lepšího - a jak taky všichni doufáme, bude ho sponzorovat i nadále, protože nám díky svým neuvěřitelným výkonům přinesl víc nežslušný zisk.

„Uragán! Uragán!” slyším z reproduktorů skandování diváků.

Napiju se limonády, ale oči ani na okamžik neodtrhnu od obrazovky. Čekám, až se

na okraji záběru objeví jistá blondýnka. Melanie. Už ji co nevidět spatřím, jak poskakuje jako obvykle, a jsem celý napjatý nedočkavostí??když obrazovka najednou zamrzne, poté zčerná a najednou tam naskočí záběr jiného zápasu.

Praštím do monitoru. Nic. Zamračím se, vrátím nahrávku o pár vteřin zpátky a zas záznam pustím. A stane se to samý. Vypiju zbytek limonády, odhodím plechovku do koše a frustrovaně si přejedu dlaní přes obličej. Pak dojdu k Wyattově ložnici a rozsvítím. „Kdo

si kurva hrál s nahrávkami?”

„Cože?”

„To tys přehrával karty s loňskými nahrávkami, Wyatte?”

„Sám říkáš, že jsou z loňska. Proč jsou tak důležitý? Co na nich na rozdíl od ostatních vidíš, he? Co si můj otec myslí, že na rozdíl od nás dokážeš?”

„Chce mě zlomit. To je jasný. A ty máš zasraný štěstí, že ti nechce udělat to samý.

Zítra chci celou nahrávku. Je mi jedno, co pro to budeš muset udělat.” Zhasnu, vrátím se do svýho pokoje a zadívám se na telefon.

Co to kurva dělám? Popadnu nůž. Převažuju ho v ruce, nějak mě to uspokojuje.

Odložím pistoli, vezmu několik nožů, zastrčím je do pouzder na nohou, dohromady šest čepelí, potom je začnu jeden po druhým vrhat na terč, znovu a znovu, každý z nich tucetkrát letí vzduchem tak rychle, že byste okem nepostřehli, jestli se vůbec otáčí, až se nože jeden po druhém zaboří do zdi. Vytahuju je z pouzder, co vteřinu, to jeden nůž. Jedna. Dva. Tři. Čtyři??pět, šest, sedm, osm, devět. Desetjedenáctdvanáct.

Mám půjčený smoking. Našel jsem si v Seattlu byt a koupil letenku. Cítím podivné nutkání, které nese jméno Melanie.

Zazvoní mi telefon. „Jo?”

„Dorazila domů. Živá a zdravá.”

Pohledem zatěkám na hodinky. 23:34. Tak pozdě? „C. C. tě zítra přijede vystřídat.

Pracuju na dalším jménu a pak letím pryč. Proč se vrátila tak pozdě?”

„Dobře, šéfe.”

„Jesama?”

Čekám na Derekovu odpověď. „Je sama. Šla na večeři s kamarádkou a tím blonďákem, co se s nimi tahá. A ne, neseděl u ní moc blízko.”

„Co-”

„Měla na sobě nějaký zatracený šaty. Květovaný.”

„Ajakou-”

„Byly růžový, šéfe. Měla ještěžlutý tenisky, vlasy měla rozpuštěný a na rukou spoustu náramků.”

Vidím ji před sebou. Prudce oddechuju a mým tělem se rozlévá podivná směs úlevy a touhy. Svaly se mi napínají a zase povolují.

„Nespouštěj ji z očí.” Ukončím hovor a zadívám se na její jméno v adresáři. Nejsem podělanej puberťák, abych psal holce textovku. Nenechávám za sebou žádný stopy.

Musím si ten zkurvenej telefon vyměnit.

Protřu si tvář. Jestli se můj otec domákne, že ji sleduju, netuším, co udělá. Ani co udělá Erik. Přes ni se ke mně může dostat kdokoli, po kom jsem kdy šel.

Tak ji nech být?

Vytáhnu nože, zastrkám je zpátky do pouzder a znovu s nimi vrhám.

„Nemůžu,” pronesu nahlas. Nemůžu ji nechat být. Ani to kurva nechci.

S ní se cítím, jako bych nebyl pouhý stroj. S ní se cítím jako muž z masa a kostí, a ne jako někdo, kdo ani není. Ne jako jen to, co dělám??Ne jako zrůda, hajzl??Duch.

10

OČEKÁVÁNÍ

Melanie To nejhorší není celé dva týdny uvažovat, jestli budu mít na svatbu doprovod. Není to ani

to neustálé kontrolování mobilu, jestli mi nepřišla textovka. Ani to není dotírání kámošky z

kanclu, co že to najednou pořád mlčím a jestli mi zlomil, nebo nezlomil srdce. Nic z toho na tom celém není to nejhorší.

Vždycky mě dokáže překvapit, jak si lidi myslí, že se už hůř cítit nemůžou, a pak zjistí, že to byl jen začátek. No a co, tak chci vypadat dobře, jasný? Chci vypadat božsky. Jestli - ne jestli, Melanie, ale až - se Greyson King objeví, chci, aby kvůli mně ztratil hlavu.

Chci, aby mě ten muž chtěl, jako bych byla jeho snídaně, oběd i večeře. Kruci, chci, aby po mně toužil, jako bych byla ztělesněná hostina. A chci, aby si mě vzal jako zvíře.

Takže si nechám udělat brazilský vosk. Zajdu si na masáž, pak na manikúru i pedikúru a moje nehty jsou teď krásné a zářivě rudé. Nikdy dřív jsem tak dobře nevoněla, takže už teď jsem připravená jít s tím mužem s oříškovýma očima do postele. A nechci ani pomyslet na to, co bych dělala, kdyby na tu svatbu nepřišel.

Řekl, že dorazí, a mě nevyděsilo, jak odhodlaně to přislíbil, ale to, že doufám, že přijde, protože chce totéž co já.

To ale na tom není to nejhorší??To nejhorší je, že jsem připravená, ale

doteďnedorazily z čistírny šaty pro družičku, a to se svatba koná už zítra.

Čekám v malém krámku, zatímco se zaměstnanci snaží na stojanu najít moje šaty,

a začínám být stále nervóznější. Bubnuju prsty o pult a sleduju, jak ze stojanů vytahují jeden obal na šaty za druhým.

A pokaždé, když mi nějaké ukážou, zavrtím hlavou. „To nejsou ony. To nejsou družičkovské šaty, pane, a já tu už začínám trochu panikařit. To poslední, po čem toužím, je zavolat kamarádce a říct jí, že jsem ztratila své šaty. Prosím! Jsou červené! Bez ramínek. Mohl byste se podívat znovu? Prosím.”

„Madam. Madam!” Zpoza stojanu se vynoří další muž a v ruce drží lístek od mých šatů.

„Velmi se omlouvám, ale zkontrolovali jsme to a doručili jsme šaty na špatnou adresu.”

„Cože? Na jakou adresu, sakra!” Vytáhnu telefon a zapíšu si ulici a číslo domu, pak si to dám vyhledat na mapě. Je to odtud jenom pár bloků. „Máte tu ještě jejich věci, abych to mohla vyměnit?”

Muž přikývne. „Ale můžu z toho mít problémy.”

„Můj milý, vy už jeden problém máte a já vám přidělám celou kopu dalších, jestli mi nedáte ty jejich věci, abych mohla dostat svoje šaty. Zavolejte jim a řekněte, že jsem na cestě. Prosím!”

Váhavě mi podá oblek a květované šaty v obalech. Vezmu je a vykročím z obchodu, vydám se ulicí, pak vyjdu pár schodů, zaklepu na dveře a muži, který mi otevře, řeknu:

„Omlouvám se, ale v Greenověčistírně došlo k omylu. Tohle podle všeho patří vám a vy

máte něco, co patří mně, a já to zítra nutně potřebuji.”

Stojí přede mnou, v ruce pivo, a prohlíží si mě, jako bych byla nějaká šlapka, co si ji objednal.

Zopakuju slovo od slova, co jsem mu právěřekla, a abych to zdůraznila, přidržím před sebou ty jeho zatracený věci, hlavně proto, aby mi přestal zírat na nohy.

„Mně je tohle ukradený, tyhle věci vobstarává moje žena, a ta není doma.”

„Prosím vás, mohl byste ty věci zkontrolovat, jestli jsou opravdu vaše, a pak se podívat do skříně, jestli vám tam nevisí vyčištěné červené šaty? Jsou vám tyhle věci povědomé?”

Po předlouhém dohadování s tím podezíravým mužem z něj konečně vymámím svoje šaty a úlevou vydechnu, když spatřím, že jsou stále v obalu. Díkybohu.

Zamířím zpátky dva bloky ke svému autu. V těchhle úzkých uličkách se parkovat nedá.

Přeskakuju kaluže, dávám si pozor na boty. Pak ale před sebou uslyším zahvízdání. Zastavím se a vzhlédnu. Před sebou, přesně uprostřed uličky, spatřím muže. Je široce rozkročený a působí hrozivě. Nejdřív povytáhnu jedno obočí, pak i druhé.

Co to?

Srdce se mi rozbuší nervozitou a strachem. Za sebou uslyším kroky a otočím se. Spatřím dva muže. Žaludek se mi stáhne úzkostí, rozhlížím se kolem sebe. Na konci uličky, kam jsem měla namířeno, stojí černý vůz. Zdá se mi, jako by za volantem někdo seděl, a dveře spolujezdce jsou pootevřené, jako by ten chlap přede mnou zrovna vystoupil z auta.

Nějaký můj šestý smysl se probudí k životu a rozbuší mi srdce silněji. Šaty, boty?

Najednou jediné, co mi přijde důležité, je dostat se odtud. Skloním hlavu a jdu dál, louže jsou mi už ukradené, akorát v ruce svírám ramínko, které bych mohla případně použít? k čemu? Divoká zvířata loví svou kořist, která před nimi utíká, a nad těmihle muži visí výstražná cedule: Dravci, Melanie!

Strach ve mně pulzuje jako živoucí bytost. Každý krok, který mě přibližuje k tomu osamělému muži v ústí odlehlé uličky, mi ubírá na sebevědomí.

Jsem už u něj, chci kolem něj projít, on ale udělá krok vpřed. Slabounce zašeptám:

„S dovolením.”

Chytne mě za paži, pevně, jako bych ji měla ve svěráku. „Nic ti nedovolím,” zavrčí.

Trhnu sebou a o krok ustoupím, když v jeho tváři spatřím hrozivý výraz, on mnou ale smýkne. Cítím z něj pot a cigarety, když s očima podlitýma krví zopakuje: „Nic ti nedovolím, čubko.”

Hrdlo mi dusí panika, jakou jsem nikdy dřív necítila. Máchnu šaty ve snaze zabodnout mu konec drátu ramínka do obličeje, než ale stihnu dokončit výpad, bolestivě mě chytne za druhou paži další pár rukou a silou mi zvrátí lokty za záda.

„Ne!” vykřiknu a šaty mi vypadnou z rukou. Najednou jsem ve vzduchu, to mě třetí chlap chytne za nohy. Druhý mi pořád drží lokty a společně mě nesou k autu. Srdce mi svírá ledový strach. Svíjím se, lapám po dechu a dusím se hrůzou, protože se nedokážu osvobodit. Jejich prsty se mi zarývají do zápěstí a lýtek.

Za volantem sedí chlap, který jim přikáže: „Umlčte tu čubku,” protože se jim pořád vzpínám. Jeden z nich se mi pokusí zakrýt pusu a já okamžitě kopnu volnou nohou do jeho kolene. „NE!” ječím. „Ne! NE!” Na nos mi přitisknou nějaký hadr a já okamžitě

zadržím dech, protože vím, že ten hadr je napuštěný něčím, co mě má uspat. S posledním zbytkem vzduchu v plicích nepřestávám bojovat. Kopnu ho do koulí a slyším, jak vyjekne, pak mě ale strčí na zadní sedačku. „POMOC!” řvu, když mi přetáhnou přes hlavu těžký pytel,

a najednou mě obklopí černočerná tma.

Šokovaná se nedokážu nadechnout. Zabouchnou za mnou dveře. Cítím, jak jeden z nich přitiskne pytel na můj krk, aby mi nespadl. V uších mi zní můj roztřesený dech. Nevidím vůbec nic. Pomalu si začínám uvědomovat, co se stalo. Oči mě začnou pálit. Najednou mě začnou na prsou mačkat ruce, další ruku ucítím pod šaty. Znovu se začnu zmítat, křičím,

ale mé výkřiky tlumí vak, který mám přehozený přes hlavu. Neslyším, co říkají. Něco šeptají, ale já dál kopu nohama a máchám rukama, chňapnu zuby v zoufalé snaze jim jakkoli ublížit.

„??divoška??Co se s ní trochu pobavit, než ji dovezeme?”

Šaty mám vytažené nad pas. Kopu a svíjím se, ale to už startují auto. Zavzlykám, když mě jejich odporné ruce chytnou za stehna a roztáhnou mi je.

„Jeď. Někde po cestě zastavíme a vystřídáme se.”

Auto se rozjede, ale vzápětí se skoro okamžitě zastaví.

„KURVA.”

To slovo slyším jasně.

„Coje?”

Jasně slyším i poplašený tón té otázky.

„KURVA!”

Ruce se mě přestanou dotýkat. Ztuhnu. Vycítím, že se něco děje.

„Kdo to kurva je? Jeden ze Zabijákových lidí?”

„Jsoudva.”

Než na to stihne kdokoli zareagovat, uslyším zvuk, jako když nůž probodne pneumatiku, a pak pískot unikajícího vzduchu. Slyším tři výstřely, pak další napravo ode mě. Jako by se kulka zavrtala do kliky dveří. Ozve se skřípot, jako by dveře někdo násilím rozevřel.

Poslední ruka, kterou cítím na svém prsu, nehybná, najednou zmizí. Slyším vyděšené vyjeknutí a pak odporný zvuk, jako když se lámou kosti.

„No do prdele, to seš fakt ty!”

Pak další křupnutí, zasténání a pak zvuk, jako by těžké tělo dopadlo na zem.

„Odvezu ho někam do tepla, abychom si mohli popovídat,” ozve se kus ode mě hlas s texaským přízvukem.

Zpanikařím. Šmátrám kolem sebe, ale zrovna když v kapse džín nehybného těla vedle sebe najdu něco tvrdého a na omak kovového, chytnou mě cizí ruce. Když mě sevřou, zvedne se ve mně další vlna adrenalinu. To, co držím v ruce, je střenka nože. Sevřu ji

a máchnu a, světe, div se, cítím, jak se boří do masa. Nad sebou uslyším zavrčení. Pustí mě, aby si nůž vytrhl z těla. Plazím se co nejdál, vydrápu se z auta. Jakmile pod nohama ucítím pevnou zem, rozběhnu se. Uslyším, jak nůž dopadne na zem. Snažím se rozvázat uzly na vaku, který mám na hlavě, a doufám, že běžím pryč od nově příchozích.

„Postarej se o ni, Duchu,” zavrčí ten Texasan.

Vyjeknu, když si uvědomím, že běžím přímo k němu, a smýknu sebou, když mě chytnou dvě silné mužské paže. Okamžitě se začnu zmítat, ale ten chlap se jen tak nenechá.

Zavrčí, když ho kopnu do rozkroku, pak mi rychle sváže ruce i nohy nějakým provazem. Jsem v pasti. Snažím se kopat, ale je silný a hbitý. Bylo potřeba několik chlapů, aby měpřemohli, tenhle to ale dokáže sám, a ani ne za minutu.

Sváže mi kotníky a zápěstí, pak mi k sobě přiváže i kolena a lokty. Tiskne si mě

k široké, tvrdé hrudi a někam mě nese. Tělo mi zaplavuje adrenalin. Celá se třesu, když si uvědomím, že jsem v háji a nemám jak se osvobodit.

Myslím na to, že jsem ho bodla a teď na mě stéká jeho krev. S poslední zoufalou snahou se osvobodit sebou zazmítám, ale teď už i brečím a zvuk mého pláče se odráží v záhybech vaku.

A najednou vím, o co jde. O ten dluh.

Je to skutečný. Ti muži jsou až příliš skuteční. Chtějí svoje peníze. Ale přece mi zbývá ještě měsíc a půl. Začali být netrpěliví? Mají v plánu mě zabít nebo jen zneužít? Chtěli mě odvézt za tím jednookým a tím hubeným, kterého jsem požádala o trochu času navíc,

a on mi řekl, ať mu ho na oplátku vykouřím?

„Já??já ty peníze seženu,” vyhrknu a hrdlo se mi stáhne pláčem.

Nejspíš upadám do šoku. Už s ním nedokážu dál bojovat, rvát se o svůj život, protože se neovladatelně třesu. Bolí mě stehna a lýtka, na holé kůži zad cítím koženou rukavici. Zavzlykám. Jsem v takovém šoku, že si okamžitě vzpomenu na Greysona a na můj brazilský vosk a na můj den plný rozmazlování. Teď smrdím jako prase. Páchnu krví

a všemi těmi muži. Začínám se dusit svými vzlyky a nedokážu uvěřit, že se to opravdu všechno děje.

„M-moje auto?”

Jde dál a já ani nedokážu mluvit, protože lapám po dechu a popotahuju.

„Mo-moje šaty?”

Zastaví se, uslyším šustění igelitu a vzápětí si uvědomím, že ze země zvedl ty šaty. Kdo ví, v jakém jsou stavu?

„Děkuju,” zašeptám chraplavě. Pak si uvědomím, že on patří k těm zlým, nechce mi pomoct! Kdyby ano, nechal by mě jít.

Neovladatelně se třesu, zuby mi drkotají. Připoutá mě na zadním sedadle auta,

v kterém to voní jako sáček s levandulí, který jsem si dala do auta potom, co se z něj stal skoro člun. Slyším skřípání pneumatik a poté už jedeme.

Po chvíli zastavíme. Cítím pohyb, pak chvíli nic, pak další pohyb, jako by se při chůzi zastavoval, snad jestli ho nikdo nevidí. Vyjdeme schody, uslyším skřípění okna. Jdeme. Pak se ozve šumění vody.

Posadí mě na něco měkkého, mám pocit, že je to postel, a rozváže mi zápěstí. Prsty v rukavici promne místo, kde mi pod kůží pulzují žíly. Zavřu oči a předstírám, že je to jiná

rukavice a jiný muž, který mě utěšuje, ale skutečnost, že to není ten, koho bych tu chtěla mít, mé zoufalství jen znásobí.

Úspornými pohyby mi rozváže nohy, pak mi promne i kotníky.

„P-prosím, neubližujte mi!” vykřiknu a vykopnu nohama, pak se ale uklidním, protože ten muž se mě nedotýká. „Je to kvůli těm penězům? Seženu je, seženu vám ty peníze,” vyhrknu. „Dala jsem inzerát na svoje auto. Jen mi zatím nikdo nezavolal a ani není napůl doplacené, tak budu potřebovat ještě trochu?”

Udělá něco nečekaného. Chytne mě za ruku a stiskne ji. Ne naštvaně, ale jako by se

mě snažil uklidnit. Okamžitě ztichnu. Srdce mi buší a on drží mou ruku ještě o chvíli déle, jako by si chtěl být jistý, že správně dýchám. Potom mě pustí. Slyším kroky, poté skřípění okna. A pak si překotně stáhnu pytel z hlavy.

Jsem ve svém bytě. V koupelně je puštěná sprcha. Odešel??balkónem a po požárním

schodišti?

Mám na sobě krev. Jsem celá od krve. Oblečená si stoupnu do vany a začnu se drhnout. Tiše vzlykám. Šla jsem za těmi strašnými lidmi a prosila je o trochu času a oni mi ho dali, ale teď už mi čas znovu dochází. Proč jsem si myslela, že můžu uzavřít tu hloupou sázku

a nezaplést se přitom s takovými lidmi? Napadne mě, že bych mohla někoho požádat

o pomoc, ale na to jsem příliš hrdá. Jsem moc hrdá, než abych o tom řekla své nejlepší kamarádce, svým přátelům, příliš hrdá, než abych se obrátila na své rodiče, kteří si myslí, že jsem dokonalá a všechno se mi daří. A Greyson?? Pomyšlení na něj mě rozesmutní ještě víc. S ním se cítím v bezpečí, jako by mě dokázal ochránit před celým světem.

Dokonce i před lidmi, jako byli ti v uličce.

Ale jsem příliš hrdá, než abych o tom všem řekla jedinému muži, ke kterému poprvé v životě něco opravdu cítím. Jenže on mě nejspíš stejně nemá doopravdy rád. Ne. Nikdy měžádný z nich neměl doopravdy rád. Tiše vzlykám a cítím se tak špinavá, že už nikdy nechci z té vany vylézt.

11

TOUHA VRAŽDIT

„KURVAAAA!”

Takže ti parchanti si chtějí hrát? Chtějí mít to, co patří mně? Tak by se všichni.

Greyson

Do jednoho. Měli kurva připravit. Na smrt. Ať už je pro ni poslal kdokoli, ať už je povolal kdokoli, jsou mrtví. A co se týče toho hajzla, co ho C. C. přivezl do skladiště? Zabiju toho sráče. Roztrhám ho. Kus po kusu.

Zasyčím bolestí, když si krvácející paži strčím pod proud vody. Oči mě pálí zuřivostí, bezmocí, bolestí z vědomí, co se chystali Melanii dneska provést.

Ani jsem s ní nemohl mluvit, do hajzlu. Ani jsem jí nemohl říct, že všechno bude

v pořádku. Kvůli tomu seznamu, kvůli Duchovi, kvůli tomu, že ho nesmí znát nikdo, kdo nepatří k Undergroundu. Tak jsem ji jen držel v náručí a naslouchal jejím vzlykům.

Ještěnikdy jsem neobjímal plačící ženu. A slyšet její úpěnlivé prosby, abych jí neubližoval, jen

přikládalo pod už tak vroucí kotel mýho vzteku. Chtěli?

Sakra, ani na to nedokážu pomyslet.

Zadívám se z okna umývárny zaprášeného skladiště. Chřípí se mi chvěje, tvář mám pobledlou ztrátou krve, v očích se mi ale leskne příslib smrti. Vypadám nepříčetně. Cítím se tak. Otevřu skříňku nad umyvadlem, jestli v ní nejsou obvazy. Na zem spadnou nějaké krámy, ale obvaz nenajdu žádný.

Přitisknu k ráně ručník a pokusím se paži ovázat. Snažím se uklidnit zběsilou touhu vraždit, která mi proudí žilami.

Od chvíle, kdy mě moje matka opustila, jsem se necítil jako skutečný člověk. Ale navzdory všemu, co jsem prožil, jsem chtěl strhnout Melanii ten špinavý vak z hlavy, setřít jí slzy z tváří, zadívat se jí do očí a přikázat, aby přestala plakat, protože mě to ničí. A říct

jí, aby se přestala třást, protože mě to přivádí k zuřivosti. A slíbit jí, že všechno bude

dobré a že až se jí někdo dotkne příště, bude to muž, který jí chce přinést víc rozkoše nežsám sobě. To nejsměšnější na tom je, že někde v hloubi mé zvrácené mysli jsem ten mužjá.

Do umývárny malého překladiště, kam jsme přivezli přeživšího naší malé potyčky, vejde

C. C.

„Kde do hajzlu je?” zavrčím.

„No, už jsi vypadal i líp. Musíme tě zašít, kámo.”

Vyjdu ven, kde postává pár holek, co jsou C. C. věčně v patách.

„Sežeň jehlu,” přikážu první, kterou uvidím, pak od plastového stolu odkopnu židli, sednu si a nakloním se k C. C., aby nás žádná z holek neslyšela. „Vyklopil alespoň všechno?”

C. C. se zamračí. „Vypadá to, že netuší, kdo ho najal.”

„Co ostatní?”

„Uklidil jsem těla. Jedinýho šťastnýho přeživšího čeká tvoje návštěva.”

„Za šťastnýho se teda považovat nebude.” Rozhlédnu se. Přemýšlím, kdo po ní jde a proč.

Můj otec, Erik, kterejkoli z chlapů. Má snad na čele terč? Jede si otec po vlastní ose,

i když mi dal svoje slovo? Nebo mi snad některý z mých „věrných” bratří ve zbrani poslal varování?

Paži mám znecitlivělou, ale kůži mám zalitou potem a teplou krví a jsem tak nasranej, že bych nejradši do něčeho kopl.

Přísahám při všem, co je na tomhle světě svatý, že jestli je za tím můj otec, zabiju ho.

Mám co dělat, abych udržel emoce na uzdě, když se ke mně vrátí bruneta s jehlou, aby mě zašila. Nese i láhev alkoholu.

„No, podívejme, vypadá to, že se tě nakonec přece jen dotknu,” zavrní. „Copak to tu máme?

“

Natáhnu paži, zatímco otevírá láhev s alkoholem.

„To mi udělala moje holka,” zavrčím. „Nemá ráda, když se jí neozývám.” Nechci myslet na její pláč a na to, jak moc jsem jí chtěl strhnout ten pytel a??a co? Odhalit se jí? To nejde.

Holka mi nalije alkohol na ránu. Musím zatnout zuby, abych potlačil řev. „Ať je ta jizva rovná a malá.” Utrhnu kus z trika a kousnu do látky. Dívám se, jak mě zašívá, a užnevydám ani hlásku.

„To se jí povedlo. Na princeznu,” poznamená C. C.

Kurevsky to bolí a ještě jsem nasranej. Zatnu zuby do látky.

Zatímco mě holka zašívá, její zrzavá kamarádka se mi posadí na klín. „Ach, tolik jsme se o tebe báli.” Olízne si rty. „Copak bys rád?”

„Mindy,” vyplivnu látku z pusy. „Jmenuješ se tak, ne?” Dychtivě přikývne.

„Mindy, učil jsem svoji přítelkyni střílet. Nemyslím, že by ocenila, kde právě sedíš.”

„Ach.” Okamžitě se ze mě zvedne.

„Pojď sem, drahoušku, já tě už zaměstnám.” C. C. rozevře nohy, aby si mezi ně mohla Mindy stoupnout, a hodí po mně očima. „Tak přítelkyně, jo? A ví to vůbec?”

„Zítra jí to oznámím.” Otočím se na svého nejlepšího přítele. „C. C.??za tohle možná

může někdo z Undergroundu. Možná to má něco společnýho s tím zkurveným dluhem.” Uvážu si obvaz kolem rány ještě pevněji. „Musím ji z toho seznamu co nejrychleji smazat a myslím, že vím jak.”

„No, myslím, že Zabijáka znáš dost dobře, takže víš, že ji nemůžeš jen tak vykoupit.

Vyjebal by s tebou, kámo. Zmizela by stejně jako Lana.”

„Nemyslíš, že tohle do prdele vím? Ne. Musím zařídit, aby měla prostředky na zaplacení toho dluhu, aniž by měla nějaké podezření.”

Zajdu k baru, naliju si na dva prsty whiskey a vypiju to, pohledem sleduju cestičku krve, která se za mnou táhne po zemi. Na tohle je příliš dobrý člověk, jenže teď už jsem v tom vězela až po uši. Už není jenom další jméno na mém seznamu. Je na něčí černé listině, a to mě kurevsky sere.

„Ať je za tím kdokoli, vybrali si špatnou holku.” Hodím do sebe zbytek whiskey a ještě

pár tablet vicodinu.

„No, ten tvůj výraz se mi ani trochu nelíbí. Skoro toho, kdo za tím je, začínám litovat.”

„Vezmi mě k němu.” Cestou ještě požádám C. C., aby mi obstaral na brzy ráno letenku do Washingtonu, kde mám svůj byt. „Ať jsem zpátky do šesti. Chci stihnout tu svatbu.”

Jsou tři typy vrhacích nožů. Těžší čepel. Těžší rukojeť. Nebo vyvážený. Nejdůležitější je správný úchop a úhel. Při vrhu na delší vzdálenost nesmíte moc ohýbat zápěstí, aby se nůž ve vzduchu příliš netočil. Můj se sotva pootočí, letí přímo rovně. Trénoval jsem

na krabicích od cereálií, pak na vrbě, bříze, desce z borovicového dřeva zavěšené

ve vzduchu. Teď mám před sebou muže a vím přesně, jak přesunout váhu ze své silnější nohy na druhou, abych vytvořil moment, jak při vrhu mrsknout předloktím, loktem napřed. Nejde o sílu, ale o přesnost. Síla není potřeba. Nůž si ji získá sám.

Pokud vrháte za rukojeť, nemusíte do toho dát víc síly, jen podle postoje upravíte rychlost rotace. Já mám svou techniku postavenou na vědeckých podkladech a ještě nikdy jsem se tolik netěšil, až si zas zacvičím.

Je přivázaný k židli v malé rohové místnosti ve skladišti. Nad hlavou mu svítí žárovka.

Krvácí, ale pohled na jeho krev mě neuspokojí.

Dívá se na mě, já se dívám na něj.

Roztřese se ještě víc a to mi udělá radost. Nepředstavitelnou. Vykročím k němu a tichým hlasem na něj promluvím. „Kdo tě najal?”

„Ni-nic ti neřeknu. To už jsem řekl tvýmu ka-kamarádíčkovi.”

Mrštím po něm nůž a říznu ho do spánku. Vyjekne a já vrhám další a další nože, které se zabodávají do zdi za ním kolem jeho hlavy. Pak zamířím na jeho stehno. A neminu.

„Do prdele. Další magor? Myslel jsem, že ty seš ten hodnej!”

„Mrzí mě, že jsem tě zklamal, ale s tím hodným z nás dvou ses už setkal.” Úsměv ani nepředstírám, tenhle sráč je mi u prdele. Nelituju ho. Vytáhnu další nůž a vyzkouším špičku jeho čepele. „To s mojí holkou jste se chtěli pobavit, takže to bude extra bolestivé. Uřežu ti kůži, hezky kousek po kousku. Nejdřív kus tvý koule, pak kus tvýho ptáka. Budu to protahovat, bude to pomalý a bude tě to sakra bolet. Dokud mi neřekneš, kdo tě najal.”

Zasáhnu ho do špičky prstu a připíchnu mu tak ruku ke zdi. Zařve. Usměju se a vytáhnu další nůž.

„Sledovali jste ji?” zeptám se.

Hodně vytipovaných lidí se nechává jen sledovat, pak to ale někdy dopadá úplně jinak.

Zasáhnu ho do druhého prstu. Zařve a pochčije se.

„Chtěli jste ji unést kvůli výkupnému?”

Dusí se vzlyky. Zvenku sem doléhají zvuky projíždějících aut. Před sebou vidím jen ji, její velké zelené zasněné oči, jak pláčou pod tím zasraným černým pytlem. Zatnu zuby a další nůž pošlu přímo do jeho dlaně. „KDO JE TVŮJ ŠÉF?” zařvu.

Krvácí, ale já nepřestanu, dokud z něj krom krve nevyjdou i slova. Když chlápek odpadne otupělý bolestí, tiše přikážu C. C.: „Hudbu, prosím. Dneska v noci se nevyspíme.”

O čtyři hodiny později

Pořád jsem z něj nedostal jméno.

Mám za sebou záchvaty zuřivosti, záchvaty čirý frustrace, žádný spánek. Tolik bolesti a

žádný zkurvený jméno.

Nevíme, kdo jí namaloval na záda ten terč. Musím ji smazat z toho seznamu, a to rychle.

Jak by to tvoje hrdost unesla, kdybych ti ty peníze dal, princezno? Hodila bys mi je do tváře?

Hodila? Nebo ne? Zatraceně, vím, že jo?

Vejdu do svýho bytu. Pořád nemůžu z hlavy dostat vzpomínku na to, jak ležela na posteli, polštáře z obou stran, když jsem jí věšel na dveře ty její šaty.

Byla tak nádherná. Zranitelná. Stál jsem nad ní a krev se mi v těle bouřila, v ptáku mi tepalo stejně jako v té zraněné ruce a v celé levé části těla.

Otevřu sejf a přitom mu skoro urvu kliku. Někteří lidé nám dluží tolik, že splácejí

v cennostech. Hodinky, zlato, šperky. Někdy si tyhle „cetky” necháváme na podplácení poldů nebo kohokoli, kdo by nám někdy mohl působit potíže. Občas můj otec ale cetky brát nechce, a já proto musím do zastaváren a na černý trh, abych přinesl hotovost.

Ze sejfu vezmu diamantový náhrdelník, který mi dal jako splátku dluhu jeden politik. Kdysi jsem si myslel, že by se mohl líbit mojí matce. Teď doufám, že ho Melanie prodá.

Mám tu holku pod kůží, i když je to s ní docela komplikovaný. Nejspíš ji nikdy ani nenapadlo, že by mohla tu sázku prohrát. Nejspíš si už představovala, jak si za vyhrané peníze kupuje nové boty a šaty a možná i doplatí svoje auto. Namísto toho dluží svůj život Undergroundu. Mému otci. Mně. Máme vyškolené týmy, které se starají o sázky

a vybírají platby, organizují zápasy, prodávají vstupenky. „Vedení Undergroundové ligy” řeší vstupenky a zápasy. Slaterovi se ale starají o sázení a financování - vybírají peníze a dělají mnoho dalších věcí, o kterých by se nikdo nikdy neměl dozvědět.

Pokud je Melanie jako ostatní ženy, které znám, přijme od svého nápadníka dar a pak raději řekne, že jí ho někdo ukradl, než aby přiznala pravdu. Že ho prodala, aby splatila dluh. A tak to má být, jen ať o tom klidně lže. Já jí taky lžu. Budeme si kvit. Zaplatí svůj dluh, poučí se a nikdy nezjistí, že ve skutečnosti jsem její noční můrou.

A nikdy neuvidím, jak se na mě dívá s hrůzou v zelených očích, jako na mě kdysi hleděla má matka.

12

SVATBA

Melanie

Probudím se a první, co vidím, jsou moje červené šaty, které visí na klice dveří do mé ložnice. Zamrkám a pak se mi žaludek stáhne hrůzou, když si uvědomím, že tu byl. V mé ložnici.

„Je tu někdo?” křiknu a přitáhnu si deku až ke krku.

Nic. Vstanu z postele, přikradu se ke dveřím a prudce je rozevřu - pro případ, že se

za nimi někdo ukrývá. Pak se opřu o zeď a zadívám se na ty šaty. Jsou dokonalé. Nejsou ani pomačkané. Ještě pořád na sobě mají cedulku z čistírny. Ruka se mi třese, když se dotknu hedvábí, a před očima vidím záblesky předchozí noci. Ruce. Krev. Slzy. Přežily jsme - mé šaty i já. Ale radši umřu, než abych dneska v noci spala doma. Nějak zaonačím, aby mi Pandora navrhla, že bych mohla pár dní přespat u ní, nebo půjdu

do hotelu. Sama.

Bože, jak já nechci být sama.

Chci další noc s Greysonem. Dva týdny jsem ležela v posteli a vzpomínala na tu noc, kterou jsme strávili spolu. To, co k němu cítím, není pouhá touha. Potřebuju ho. Hladovím po něm. Chci na sobě cítit jeho ruce a ústa. Toužím po jeho teple a chci, aby mě pohled jeho očí přinutil zapomenout, že mám modřiny na stehnech, raněnou hrdost a bolavé srdce.

S povzdechem zamířím do koupelny, zamknu se, napustím si vanu a připomenu si, že se moje nejlepší kamarádka dneska vdává.

Po koupeli se natřu kokosovomandlovým olejem, obleču si ty nejhladší kalhotky, červené šaty, nazuju tyrkysové lodičky, nasadím silný žlutý náramek - takže mám na sobě tři barvy, to mi pokaždé zlepší náladu - a vyrazím k Brooke. Cestou se

napomínám, abych nemyslela na to, jestli budu mít doprovod, jestli někdy splatím svůj

dluh a jestli se v noci ještě někdy klidně vyspím. Dnes se moje nejlepší kamarádka vdává a já si tenhle den užiju.

Snila jsem o tomhle dni, doufala jsem, že se ho Brooke někdy dočká, ještě dřív, než po tom sama zatoužila, a v té chvíli, kdy Remington Tate seskočil z ringu Undergroundu

a požádal o její číslo, jsem cítila v břiše stejné motýlky, jaké musela cítit ona, a dala jsem mu její číslo. Brooke by mu ho nejspíš nikdy sama nedala.

A teď je zamilovaná tak, jak jsem v to nikdy ani nedoufala. Je celá v bílém a právě jsem všechny chlapy vyhnala, aby se vydali do kostela - protože ani náhodou nedovolím, aby Remy a Brooke vykročili do manželství se smůlou na patách. Ženich přece nesmí

vidět nevěstu ještě před svatbou.

S reptáním odešli, ačkoli Remington z toho nevypadal nijak nadšený. A teď s báječnou Josephine, osobní strážkyní a chůvou v jednom, zasazujeme Brooke do vlasů poslední křišťálové květiny.

„Kdo je na řadě, aby choval Racera? Právě mi poslintal šaty a nechci, aby je pozvracel i mně,” postěžuje si Nora a poukáže na malou tmavou skvrnu na živůtku Broočiných šatů.

Brooke se zadívá na skvrnu, protře ji palcem a ve tváři se jí objeví zklamání.

„Brooke, ten tvůj mužskej si té skvrnky ani nevšimne, za to ti ručím! Podej mi Racera!” přikážu, vezmu prcka a posadím si ho do klína, pak ho políbím na vršek jeho kulaté maličké hlavičky. Voní pudrem a plácá ručkama do vzduchu.

Brooke pořád píše ženichovi a dívá se z okna. „Ta zatracená doprava,” zavrčí.

„Neboj, on ti neuteče,” zakřením se na ni, pak Racera podám jeho babičce, která je

do něj celá blázen. Přesednu si vedle Brooke a pokusím se ji obejmout, přestože objemná sukně jejích šatů nám to ztěžuje. „Brookinko, Remy na tebe čekal celý život! Těch deset minut počká taky, věř mi.”

Brooke na mě ukáže prstem. „Nic neříkej, nebo se rozbrečím,” varuje mě a osuší si kapesníkem koutky očí.

Se širokým úsměvem přikývnu, ale krk se mi svírá, když ji vezmu za ruku a stisknu ji. Brooke je moje nejlepší kamarádka. A já jsem jedináček.

Mám samozřejmě také Pandoru, kamarádku gotičku, která je můj přesný opak - negativní, sarkastická, věčně naštvaná. Zbožňuju ji. Ale Brooke je Brooke, žádná jiná po světě nechodí. V Seattlu však nezůstane, protože její manžel bude během sezóny na cestách a ona pojede s ním. Tento okamžik je pro mě proto důležitý. Když se žena

vdává, na její nejlepší kamarádku nikdo nemyslí. Jsem sice šťastná tak, až mám pocit, že snad vybuchnu, ale zároveň je mi mizerně. Za prvé proto, že mi bude chybět, a za druhé proto, že už od chvíle, kdy jsem byla malá holka, jsem chtěla být v bílé a mít ženicha, který na měčeká u oltáře, k zešílení mě miluje a chce mě ochraňovat a strávit se mnou zbytek života.

Namísto toho jsem nikdy neměla vztah, který by trval víc než měsíc. Namísto toho mě včera večer??Bože, teď na to nemysli.

Brooke vystoupí z auta a já jsem vděčná, že ji musím upravit, protože je to pro mě rozptýlení. Řekla jsem jí, že když je Remyho osobní asistent Pete také jeho svědek

a navíc Nořin přítel, pak by měla požádat svou sestru, aby jí šla za svědkyni. Kdo by taky chtěl, aby se na něj Nora mračila až do konce života? Já rozhodně ne.

Takže teď jdu za družičku spolu s Pandorou, která je také v červené. Nejspíš má tuhle barvu na sobě vůbec poprvé v životě. Ne že by se z toho zdála nadšená, ale to není žádná novinka.

Když vejdu za Brooke do kostela, spatřím ho. Stojí u dveří. Nohy pode mnou podklesnou.

Greyson. Má na sobě pěkný černý oblek, který nosí se stejným sebevědomím jako cokoli jiného. Bože.

Jako by mě k němu přitahovala pouhá jeho přítomnost. Neví, že jen tím, že stojí

u vchodu do kostela, tak mocný a sebevědomý, mě zachraňuje před mými vlastními myšlenkami, mým strachem a osamělostí. Po pětadvaceti letech života s pocitem, že nejsem dost dobrá, v očích tohoto muže jsem. Jsem žádoucí. A stojím za to. To, co cítím, je zvláštní a vzrušující. Surové a neopracované, jemné a křehké. Neví, že při pohledu

na něj se mi v břiše třepotají motýlci a tělem se mi rozlévá teplo až do těch nejtajnějších

míst a můj strach mizí. Náhle myslím jen na jediné.

Přišel.

A podle toho, co se mu zračí v těch oříškových očích, když je na mě upře, nemá v úmyslu odejít. Ne beze??mě.

Během obřadu se rozpláču. Nečekám to, ale strach z předchozího večera a vědomí, že se mi splnilo mé toužebné přání a muž, kterého jsem tu chtěla mít, opravdu přišel, se mísí s tichými, chraplavými slovy přítele mé nejlepší kamarádky, který právě do jejích dlaní vložil svůj život.

Protiví se mi, že si nejspíš ničím make-up, ale dál tu stojím a poslouchám, jak má nejlepší kamarádka odříkává svůj slib jednomu z nejstarostlivějších, nejrajcovnějších

a nejhodnějších mužů, jaké znám, a myslím na to, že jsem to byla já, kdo jí řekl: UDĚLEJ TO! Jdi za ním! Myslím na to, že jsem to byla já, kdo jí řekl, aby se vydala

za dobrodružstvím, žila svůj život, Brooke, no tak, vždyť je to REMINGTON TATE! Tomu nikdo neřekne ne!

A teď na sobě cítím ty oříškové oči. Pokradmu se na něj zadívám. Tak majetnicky by se snad nedokázal tvářit ani sám ďábel. Srdce se mi sevře. Snažím se utišit svůj pláč, opakuju si, že alespoň dnes v noci budu v bezpečí. Cítím se v bezpečí. Protože on nevypadá, jako by mi dovolil se od něj vzdálit byť jen na krok.

Bože, včera jsem mohla zemřít. Můžu zemřít už zítra.

Vždy jsem žila okamžikem, ale také jsem si vždy plánovala dokonalou budoucnost

a čekala, až přijde. Co kdyžžádnou nemám? Je mi jedno, proč přišel, a najednou nezáleží vůbec na ničem, krom toho, jak bych chtěla strávit dnešní noc.

Popotáhnu a setřu si slzy, pak se na něj téměř prosebně zadívám a mezi nohama se mi to sevře, když mi pohled oplatí a v jeho očích spatřím vzkaz, který mi říká mnohem víc než prosté: Dneska v noci budeš moje. Vidím v jeho očích obavy, ale také oheň, doutná pod povrchem a slibuje, že mě sežehne tím nejkrásnějším plamenem. Je tu, protože mě chce. Touží po mně a já toužím po něm. Chci toho muže, kterého jsem potkala za té deštivé noci, toho, který nedovolil, abych promokla, a pak si se mnou celou noc mezi polibky povídal. Chci toho muže, který se za mnou vrátil a požádal o druhou šanci.

Přitahuje mě k sobě tak jako nikdo jiný.

A tak zatímco si snoubenci vyměňují sliby, já si také něco slíbím. Slíbím si, že ať se mezi ním a mnou stane cokoli - i kdyby se z toho vyvrbila jen krátká aféra nebo katastrofa a to nejhorší rozhodnutí mého života - dnes si to užiju. Udělám ten krok, poslechnu svůj instinkt a dám svému tělu to, po čem touží, jinak se sakra nejmenuju Melanie.

13

DNES V NOCI

Obřad trvá snad zkurvenej milion let.

Greyson

Mám u sebe svůj poloautomatický SIG, něco přes kilo železa, ale mám pocit, že můj pták váží snad dvakrát tak víc a moje hruď je snad desetkrát těžší. Cítím se jak týden stará mršina. Vidět ji včera večer plakat mě dorazilo. A teď se v její tváři nezračí vůbec žádná emoce, když mě v davu vyhledá pohledem, a já ani nedokážu popsat, jak se cítím.

V okamžiku, kdy spolu s nevěstou vystoupila z limuzíny, jsem při pohledu na ni málem zasténal. Můj instinkt mi říká, abych k ní došel, dotkl se jí, přivoněl k ní.

Melanie je v těch družičkovských šatech úplná změť protikladů. Je samý úsměv, ale štěká příkazy jako generál. Pozoruju ji, jak narovnává nevěstě vlečku, aby „vypadala hezky”, zatímco tmavovlasá dívka, která se nepřestává mračit, podává nevěstě kytici. Melanie se na mě ani nepodívala. Možná schválně, možná ne.

A teď, když je po obřadu, neklidně rázuju po chodníku před kostelem sem a tam. Všude kolem se baví lidi, ale já i v tom halasu slyším její smích. Otočím hlavu a vidím, že jí kněz právěříká něco, co ji pobavilo. Bože, chci ten smích umlčet svým polibkem. A chci udělat cokoli, co ji zas rozesměje, aby mi ten smích zněl v ústech. Chci ho ochutnat, chci si s ním hrát.

Když se u limuzíny zastaví skupinka lidí, nemarním ani vteřinu. Dojdu k Melanii, zastavím se sotva na deset čísel od ní a vychutnávám si ten pohled: rozpuštěné vlasy se jí rozlévají po ramenou, upnuté červené šaty jí spadají až ke kotníkům, na zádech má výstřih skoro až k tomu svému kulatému zadečku.

„To mě ignoruješ schválně?” zašeptám jí do ucha a obejmu ji kolem pasu.

„Ne.” Usměje se na procházející a zastrčí si pramen vlasů za ucho.

Skloním se, až se mé rty jejího ucha skoro dotýkají. „Dobře, protože já nejsem někdo, koho bys měla ignorovat.” Paží, kterou ji objímám kolem pasu, si ji k sobě přitáhnu.

Zkouším, co mi dovolí, a jsem rád, že namísto protestů se o mě opře.

Zatraceně dobrý znamení, Kingu.

Do hajzlu, teď ji chci ještě víc. Vezmu ji za loket a odvedu ji pryč od lidí, k výklenku kus od dveří do kostela.

Dýchá ztěžka, to je snad ještě lepší znamení. Taky tě chce, chce tě stejně, jako ty chceš

ji.

Zvednu ji a opřu o zeď. Její prsa se mi tisknou k hrudi, její stehna cítím na svých

stehnech. Z hrdla se mi vydere tiché zavrčení, když ji políbím na oční víčka. Že jsem vyhladovělej, je jen slaběřečeno. Kéž bych měl alespoň deset rukou - dvě nestačí, když jí přejíždím dlaněmi po těle, do dlaní vezmu její zadek a pak ji přitisknu ke svým bokům, abych ji cítil, živou a dokonalou, v bezpečí a nedotčenou.

Tře se tváří o můj krk, zhluboka se nadechuje, jako by toužila po mý vůni. Přitisknu si ji

k sobě a cítím, jak se v mé náruči chvěje.

Jsem vycvičenej.

Vycítím strach, nervozitu i vzrušení.

Ale ta směsice vůní, která vyzařuje z ní, mě omamuje víc než co jinýho. Přitisknu si ji k sobě ještě blíž. Tiše zalapá po dechu a já mám co dělat, abych nesklonil hlavu a ty rty si nevzal. Ne. Až políbím ty rudé rty, nepřestanu, dokud pode mnou nebude nahá a já nebudu hluboko v ní.

Dnes v noci, slíbím si.

Zalovím v kapse a vytáhnu náhrdelník.

„Co je to?” zadívá se na mou sevřenou pěst.

Nechám ji, ať mi ruku rozevře, a pak v mé dlani spatří ten šperk. Tvoří ho jediná řada diamantů, je prostý, ale neobyčejný. Jako ona. „Dárek pro mou dívku,” prozradím tiše.

„Tvou dívku?”

Zvednu náhrdelník a zapnu jí ho kolem krku.

„To je příliš, Greysone, nemůžu ho přijmout,” namítne.

„Vrátit ho nemůžu a moje velikost to není.” Přejedu jí klouby po hrdle, je teplé a hebké.

„Mimoto je to náhrdelník pro královny, pro princezny.”

Upravím třpytící se řetízek, aby spočíval na její klíční kosti těsně pod místem, kde jí pod kůží pulzuje krev. Mám chuť sklonit se a to místo polaskat jazykem. Zatraceně, mám chuť udělat mnohem víc. Namísto toho se toho místa dotknu špičkou prstu a pak k ní zvednu

oči. „Melanie, až budeščekat na mé zavolání,” přejedu palcem po řadě diamantů,

„zadívej se na tyhle kameny. Pak budeš vědět, že ten telefon zazvoní.”

„Kdo jsi?” zeptá se tiše a snad ani nedýchá údivem.

Cynicky se pousměju. „Jsem taková zvrácená verze tvého??Westleyho,” odpovím, aniž bych odvrátil pohled od jejích očí.

Najednou slyšíme výkřiky, nevěsta právě hodila kyticí. Melanie se rozběhne pryč a mětu nechá stát. Mám co dělat, abych se ovládl. Všech jejích sto šedesát centimetrů je tak plných života a probouzí ve mně věci, které jsem nikdy necítil, natož vůbec chtěl.

Jsem totálně v prdeli.

Jdu za ní a zastavím se přímo za jejími zády, přitisknu se k ní a shlédnu na ni. Nosní dírky se jí chvějí. Znovu nasává mou vůni. Zůstanu stát a nechám ji, aby si na měpřivykla. Na mé tělo, mou vůni, mou výšku??na mě. Rukou v rukavici ji pohladím

po vlasech a ona se rozechvěje. Ukročím, abych stál vedle ní, a hřbetem ruky jí přejedu

po paži. Dýchá stále rychleji a pak najednou dýchat přestane, když propletu prsty s jejími a mlčky jí tak řeknu: Dnes večer budeš moje.

Díváme se, jak ženich s nevěstou odjíždějí ve své limuzíně, a Melanie jim volnou rukou mává. Když auto zmizí v dálce, zvedne ke mně svou krásnou tvář.

Diamantový náhrdelník jí tak sluší, že na vteřinu zapomenu, že jsem jí ho nedal, aby jí zdobil hrdlo. Jenže ty kameny na mě promlouvají. Křičí: Je tvoje, tvoje, tvoje.

„Vypadá to, že nemám odvoz,” oznámí mi.

Zatraceně, zbožňuju, když tak špulí rty. „Bez obav, jedeš se mnou,” přislíbím.

„Mel! Máme tvoje klíčky!” křikne naším směrem muž a mává klíčky ve vzduchu. Dojde k nám a já ho poznám, je to ten blonďatej čahoun, co z ní nespustil oči od chvíle, kdy

jsem přijel. Mlčky si mě měří. Oplatím mu to stejně upřeným pohledem. Jen dál zírej, vole, jenže dneska v noci bude spát v mojí posteli.

Melaniina tmavovlasá kamarádka ho chytne za loket. „Riley, co kdybyste jeli Meliným autem? Ona a její přítel můžou jet se mnou a Kylem,” navrhne. Varovně se na mě zadívá, jako bych si snad měl začít dávat pozor. Sice mě nijak nezastrašila, ale přesto přikývnu.

Jakmile sedíme na zadních sedačkách auta, ta holka znovu promluví. „Super blejskátko, co máš na krku, Melanie.”

„Já vím!” Se širokým úsměvem na tváři na mě ukáže palcem.

„Ten náhrdelník ti dal on?” Její kamarádka se na mě s šokovaným výrazem ohlédne.

„Ano! A jmenuje se Greyson, Pandoro.”

„No, Greysone, zaplatíš mi operaci očí, až mi ten třpyt vypálí díru do sítnice?” zeptá se.

„Pošli mi pak účet,” odpovím s úsměvem.

„Co přijde příště? Svazování a stopky a tak dál?”

Zasměju se. „Ne, žádný slovo na světě přede mnou nikoho neochrání.”

„Ha ha. Jsem ráda, že se tvůj přítel baví,” ušklíbne se Pandora na Melanii a slovo

„přítel” vysloví tak, jak jiní vyslovují „výkal”. Pak se zas obrátí na mě. „Na naši Mel dáváme pozor. Věřila na Santu Klause mnohem, mnohem déle než my. Tak nám o sobě něco pověz. Jsi jako Gatsby, spousta peněz, ale tajemná minulost. S Kylem jsme si tě chtěli vygooglit, ale nic moc jsme nenašli. Jaké máš s naší kámoškou úmysly?”

„Pandoro!” Melanie zezadu kopne do Pandořina sedadla. „Nevšímej si jí, Greysone,” poradí mi.

Jenže její kamarádka nemá v úmyslu si mě nevšímat. Pořád se na mě ohlíží. „Jsi rád, že Melanie nechytila tu kytici?”

„Proč by měl být?”

„Holka, soudě podle té tretky se tenhle chlap nemá v úmyslu ženit. Ten má v úmyslu si s tebou jen zašukat.”

„Pandoro!”

Zasměju se; baví mě, jakou starost tahle holka o Melanii má. A vůbec nepochybuju, že taková je kvůli nějakýmu volovi, který ji musel kdysi hodně zklamat.

Úplně se v sedadle otočí dozadu. „Máš manželku?” nenechá se odbýt.

„Cože?”

„Jsi ženatý? Jsi gay? Co máš sakra za problém?”

No, tak se na to podívejme. V tuhle chvíli jediný, kdo tu má problém, je ona. Mohl bych ji sice zpražit pohledem, ale proč se dívat na tuhle zahořklou holku, když vedle mě sedí princezna?

„Pandoro, kazíš mi celý večer!” Melanie jí znovu kopne do sedačky a pak se na měotočí.

Vypadá nádherně, celá v rudé. A já jsem jako ten vlk. Před očima mám jen ty

červené rty, co vybízejí k polibkům, a ty nebezpečně nevinné zelené oči. „Má pravdu? Jen to na mě hraješ?” zeptá se zvědavě.

Nevím, co to na ní je, ale z jejího pohledu mi začne tvrdnout. Moje obvyklá reakce na její blízkost. Mohl bych tomu zabránit asi stejně, jako bych včera večer mohl zabránit tomu, abych kvůli ní zabíjel, což znamená vůbec. Bez ohledu na to, jakou máte moc, svoje instinkty neovládnete. Někdy ovládnou ony vás.

Doteď jsem v životě zabíjel pouze kvůli jednomu jedinému člověku.

Rozdíl je v tom, že včera v noci jsem zabíjel bez výčitek. To, co jsem pro Melanii včera večer udělal, bych ani na okamžik nezměnil. Udělal bych to znovu, první tři bych zabil

stejně rychle, čtvrtého bych znovu pomalu mučil. Do hajzlu, možná bych mu tu zábavu

ještě prodloužil. Bože, zase mi to připomnělo ty tiché bezmocné vzlyky, které jsem slyšel zpod pytle, a v hrudi se mi pomalu otáčí nůž zuřivosti.

Ruka, kterou ji objímám, se mi sevře v pěst. Přitáhnu si ji blíž a zašeptám jí do ucha:

„Nehraju to na tebe.” Kriste.

Myslím to vážně.

Stejně vážně jako cokoli ve svém životě. „Buď

upřímný,” zašeptá mi.

„Nehraju to na tebe,” zopakuju.

Ti dva vpředu nás pozorují, ale na to kašlu. Jediným pohybem si ji přitáhnu do klína a skloním se k ní. Voní tak zatraceně sladce, až do ní chci zabořit nos a najít to místo, odkud ta vůně vychází. Otřu se nosem o její ucho. Vzrušuje mě pouhá její blízkost, její tělo, vůně, ona samotná.

Chvěje se. Svaly se mi napnou.

Co mi to děláš, moje krásné, sladké číslo pět?

Palci ji přinutím zavřít oči, aby mě neviděla. Aby ke mně nevzhlížela těma zatracenýma zelenýma očima, které křičí: Chraň mě, podrž mě a udělej mě. Hlasem ochraptělým chtíčem jí zašeptám: „Když nejsem s tebou, myslím na to, kdy mi zas bude patřit každý centimetr tvého těla. Jsem hráč, hraju nesmlouvavě a hraju falešně, ale kdybys ty byla hra, princezno, tak bys byla zatraceně první hra, která by mě obehrála.”

Otevře oči. Ty oči, co křičí: UDĚLEJ MĚ a MILUJ MĚ.

Její kamarádka Pandora mlčí a vzduch kolem nás praská napětím a přitažlivostí mezi mnou a Melanií.

Sakra, byl jsem na její kamarády milej dost dlouho, ale už to dýl nevydržím. Prostě to v sobě nemám.

Plácnu do střechy auta. „Tady nám zastav.”

„Tady? Vždyť jsme uprostřed ničeho.”

„Jen zastav.”

S dramatickým povzdechem kluk zastaví u krajnice vedle prázdného parkoviště

u obytné budovy, která se topí ve tmě. Pomůžu Melanii vystoupit, nezraněnou rukou se chytnu za střechu auta a skloním se, abych Pandoře řekl: „Jsem rád, že o ni její kamarádi mají starost. Nejsem dokonalej, ale máte moje slovo, že když je se mnou, nikdo jí neublíží.”

Mlčky po mně střelí pohledem a pak už její kamarádi odjedou.

„Nic si z ní nedělej, ona prostě nenávidí mužský.” Melanie se mě snaží utěšit. Zakření se na mě a přejede rukou po mé košili. Chytnu ji za zápěstí. Je to reflex, jsem zvyklej držet si lidi dál od těla.

„Věř mi, že ona je moje poslední starost. Máš hlad?” Stisknu jí zápěstí a všimnu si, jak drobné a úzké je v mých prstech, a pak si uvědomím, že ona je to jediné, čeho jsem

ochotný se dotýkat bez rukavic. Je tak příjemná. Skutečná. Teplá. Jak to, že mě tak silně přitahuje někdo tak zkurveně zranitelnej? Chci se jí dotýkat, od klíční kosti vzhůru

po hrdle, chci vzít tu krásnou, rozzářenou tvář do dlaní a líbat ji, až bude sotva popadat dech. Hlas mám chraplavý, když zašeptám: „Nemusíš si okusovat ret, někam tě vezmu.”

Okamžitě ret pustí a já pomalu osvobodím její zápěstí. Pak tu stojíme, díváme se

na sebe a kolem nás nejsou ani žádné pořádné pouliční lampy. Diamanty na jejím krku se třpytí stejně jako její oči. Obejme se rukama a já z ní nespouštím pohled, zatímco píšu Derekovi textovku. Potom se vydáme na roh ulice, aniž bych od ní odtrhl zrak. Neumím mluvit se ženami - zašukám si, zaplatím a pak se jich zbavím. Tak to dělám. S ní si ale chci povídat a zároveň chci od ní utéct co nejdál.

Tiše se zasměju, protože mě nikdy ani nenapadlo, že bych se někdy ocitl v takovéhle situaci. Obleču jí svoje sako. Není chladno, ale ty šaty mě vybízejí, abych je z ní strhal. Derek pro nás přijede ve stříbrném SUV, poté nás vyloží u jednoho z těch nonstop bister, v kterých nabízejí mizerné snídaně, hrozné obědy a ještě horší večeře, ale nic jiného poblíž očividně není.

Zavedu Melanii k zadnímu boxu, kde si nemusím hlídat záda a vidím na vstupní dveře.

Sundá si sako a odloží ho na sedačku naproti mně.

Jsme si tak blízko. Ale ne dost blízko.

Zatímco si vybíráme z jídelních lístků, nemůžu si pomoct. Skloním ruku pod stůl

a položím ji na její stehno. Dívá se do svého lístku, já ale poznám, že se jí dech zrychlil, když jí po stehně vyjedu o něco výš.

„Co ráda jíš?” zeptám se. Znovu se kousne do rtu.

„Mám ráda všechno nezdravé. To asi každý, ne? Dám si ráda trochu alkoholu. Trochu čokolády s oříšky. Ale hlídám si, abych jedla hodně zeleniny. Chci vyvážit všechno to nezdravé něčím zdravým. Vyvážit negativní pozitivním??tak nějak.” Vzhlédne ke mně,

v jejích očích tančí ohýnky. „A ty? Co bys rád?”

Rád bych tebe a nahou, abych mohl ochutnat tvoje ústa, tvoje prsa i tvoji kundičku a ten tvůj zatracenej ret, co ho mučíš svými zuby, které bych nejradši cítil na svým ptákovi.

„Mám rád mezinárodní kuchyni. Jím vlastně všechno. Thajsko, čínu, mexická jídla, japonská. Mám rád různé chutě. A rád se nechám??překvapit, co se přede mnou objeví na talíři. Mám rád koření.”

„Jezdíš do města za prací?”

„Občas.”

„Čím se živíš?” Ptá se s upřímným zájmem v očích a já se o to víc cítím jako naprostej hajzl.

„Dělám v oblasti bezpečnosti.” Zavřu jídelní lístek. „Ve firmě svého otce.”

„Vážně? To je zajímavé! Netipovala bych tě na někoho, kdo by pracoval se svým otcem. Nebo s kýmkoli, když to tak vezmu.”

Pobaveně se pousměju, kývnu na servírku a tázavě povytáhnu obočí. „Takže podle tebe nejsem někdo, kdo by uměl vycházet s lidmi?”

„Působíš prostě jako někdo, kdo rád jede sólo.”

„Vážně?”

Už to zase dělá, zase si kouše ten ret. „Je to prostě zajímavé.”

„Ty zas působíš tak energicky, plná života, ale přitom je v tobě něco uklidňujícího. To naopak přijde zajímavé mně.”

Zakření se, tak nějak rozpačitě, ale ten úsměv přede mnou neschová, jak se jí ty smaragdově zelené oči zaplavily spokojeností a potěšením. Možná se nekřením jako ona, ale věřte mi, že když jsem s ní, jsem stejně spokojenej. Když si objednáme, zadívá se na mě a pohrává si přitom s tím svým žlutým náramkem.

„Moje práce je moje vášeň. Jsem posedlá barvami. Nemůžu vyjít z domu, pokud

na sobě nemám alespoň tři různé barvy. Dvě jsou málo. A jedna by byla moc fádní a já nechci být fádní.”

Už se zase směju. S ní mi to přijde tak přirozené. „Ty ani náhodou nemůžeš být fádní.

Vlastně se teď vedle tebe cítím fádní já. Nuda a šeď.”

Zářivě se usměje a pak se bavíme, dokud nám nepřinesou objednané pití. Ze svého pije brčkem.

„Tohle je fajn,” řekne poté, co si dlouze a spokojeně povzdechne a uvolněně se opře do opěradla. „Přijde mi to jako skutečné rande. Mám pocit, jako by uplynula snad celá věčnost, co jsem na nějakém byla.”

Periferním viděním spatřím, že si blízko nás sedl Derek, hned naproti C. C.

„Je to rande. Pozvalas mě na svatbu své kamarádky. To já považuju za rande.”

„Já tě ale nepozvala. Řekla jsem, že můžeš přijít?”

„A my oba víme, jak rádi jsme, že jsem přišel.”

Znovu se široce usměje. To moji chuť na ni nijak neuklidní. Je mi jasný, že se jí zamlouvá, že si nedám všechno líbit. Hodný hoši jí nic neříkají.

Sakra, princezno, ty nevíš, s čím si zahráváš, pomyslím si a pak si hned uvědomím: Do hajzlu, já nejsem jenom zlej hoch. Jsem špatnej člověk!

To mi na dobré náladě nepřidá, když si připomenu, že by se mnou být neměla.

„No tak, přiznej to,” vybídnu ji, když mě hravé jiskřičky v jejích očích vysvobodí z těch temných myšlenek. „Přišel jsem, zvítězil jsem - pokud tedy to, že jsem tě vzal na večeři, se dá považovat za vítězství - a pak jsem přežil setkání s tvou tmavovlasou vzteklou kamarádkou.”

„Pandora.” Zasměje se. „Ale má pravdu, tohle,” přejede si rukou po náhrdelníku, „je prostě víc, než za co stojím.”

Varovně zašeptám: „Melanie.”

„Greysone?”

Zatraceně, ta její kámoška do ní zasela semínka pochyb a ta jí teď v hlavě vyklíčila.

Promluvím tiše, ale důrazně:

„Dělej si s tím náhrdelníkem, co budeš chtít. Ale nevracej mi ho.”

Bože, kdybych tak mohl poslat téhle holce telepatický vzkaz, aby udělala to, co by kvůli přežití udělala každá chytrá ženská.

Možná počká, ale až jí vyprší čas, udělá to. Nic jinýho nečekám. Do hajzlu, za nějakou dobu mě bude mít dost a bude se chtít zbavit všeho, co by mě připomínalo. A pak prodá i ten náhrdelník rychleji, než by řekla Greyson.

Z toho pomyšlení se ve mně zvedne vlna vzteku.

Rukou jí po stehně vyjedu ještě výš. Ta touha se jí dotýkat mě zevnitř sžírá. Vždycky nosím rukavice, ale dneska jsou moje rukavice v kapse saka a ruce mám holé??a nemůžu se nabažit toho, jaká je její kůže na dotek, pod mými prsty a pod mou dlaní.

Otáčí brčkem, jako by potřebovala něco dělat, ale nejdůležitější je, že ví přesně, kde mám ruku, a nesnaží se mě zastavit.

„Moje nejlepší kamarádka, ta, co se teď vdala??Když jsme byly malé, hrávaly jsme si spolu

a já jsem byla Barbie a ona byla Skipper. Vždycky jsem dostala Kena. Přišlo mi, že ona o něj ani nemá zájem, takže jsem ho měla jenom pro sebe. Nikdy se ani nechtěla

zamilovat. Já jsem vždycky chtěla být šťastná, bezstarostná, vždycky jsem si říkala, že se jednoho dne zamiluju, a ona chtěla na olympiádu. Jenže teď je to ona, kdo se zamiloval, víš? Doopravdy. A do skvělýho chlapa. Opravdu moc jí to přeju, nic menšího si ani nezaslouží. Ale ty se na mě díváš stejně, jako se na ni dívá její manžel?” Zvedne ke mně oči a bezděčně si tře růžově nalakovaný nehet na palci o svoji sklenici. „Jenže nejsi můj manžel, ani mě nemiluješ. Tak co ode mě chceš?” Nespouští ze mě pohled. „Pandora má pravdu, něco takového se nedává jen tak někomu. Muži dávají diamanty ženám, které si chtějí koupit. Nebo zatajit.”

„A přesto tu sedíme všem na očích. Nikdy bych neskrýval něco tak krásného, jako jsi ty.”

Bříškem prstu se dotkne okraje sklenice. Přejedu očima po její štíhlé, opálené paži, po jejím těle, a s každou vteřinou ji toužím chránit o to víc. „V těch šatech vypadáš nádherně, princezno.”

Tváře jí zrůžoví. „Děkuju. Skoro jsem si je ani nechtěla vzít.”

„Sluší ti. I to, jak máš natočené vlasy. Nemůžu z tebe spustit oči a nemůžu se dočkat, až z tebe ty šaty svléknu.”

Sklopí pohled na stůl a potlačí úsměv.

Nakloním se k ní. Testuju svoje hranice??a posouvám je. „Spali jsme spolu. Nosíš můj náhrdelník. Ruku mám na tvém stehně. Tví kamarádi mě skoro ugrilovali svými otázkami. Tak proč se teď stydíš?” Když se konečně pousměje, prstem pod bradou jí zvednu hlavu.

„Myslela jsi na mě?”

„Myslíš, jestli jsem se trápila kvůli tomu chlapovi, který mi nezavolal?”

Povytáhnu obočí. „Ten chlap v kostele, co čekal, až mu hodíš kost? To jsem byl já.”

„No, páni, díky, žes mi to objasnil!” Rozesměje se a mně ihned ztvrdne na kámen.

Vyjedu jí dlaní po stehně ještě výš a odtáhnu měkkou látku jejích šatů, abych se mohl dotknout co nejvíce její holé kůže. Právě se ji chystám políbit, když do bistra vejde povědomá tvář. Okamžitě na něj sjedu pohledem a uvolním se, jakmile mi C. C. úsečným gestem naznačí, že se o to postará.

Do prdele, teď nemám na svoji práci náladu. Nespal jsem skoro čtyřicet osm hodin. Ta rána po noži v mým bicepsu pálí jak čert a jedu už jen na výpary. Počkám, dokud mi C. C. nenaznačí, že je vzduch čistý. Melanie se pustí do svého salátu. Znovu se mě zmocní ten dobře známý pocit, že do tohohle světa nepatřím.

„Díky, žes přišel na svatbu,” řekne tiše. „Bylo mi potěšením,” odpovím.

Najednou mám pocit, jako by se mezi námi objevila snad třímetrová trhlina a ztěžovala jakoukoli komunikaci.

„Proč jsi to udělal?”

Povytáhnu obočí. „Proč jsem přišel?”

Přikývne a mě nenapadá nic jinýho, nežže prostě chci být s ní. Jakkoli. Prostředníkem ji hladím po vnitřní straně stehna a úkosem se dívám, jak nově příchozí odchází. „Přišel jsem pro tebe, Melanie.”

„Za svůj život jsem měla snad tisíc chlapů na jednu noc, Greysone.”

„Já měl zas tisíc a jednu ženu.”

„Včetně mě?”

„Ne, princezno. Až to uděláme znovu??zapíšu tě na úplně jiný seznam.”

Díváme se na sebe, ani jeden z nás se neusmívá. Mlčky pozoruju její podezíravý výraz a opájím se pohledem na její dlouhé zlatavé vlasy, krásná kulatá prsa pod tenkou látkou jejích šatů, hebkou křivku jejího ramene, a bože, chci ji teď víc, než se kdy dozví.

Položí dlaň na moje stehno. „Jaký seznam?” Nakloní hlavu na stranu a upřeně se na mě zadívá. „Co se z toho vlastně vyvine?”

Ten nečekaný dotek její ruky na mém stehně mi rozlije do žil čirý žár. V jednu chvíli si povídáme, v další už držím její obličej a dívám se do těch jejích zelených očí, na ten její maličký nos a plné rty.

„Pro mě je tohle sen. Ty jsi sen. Pro tebe je tohle velká chyba. Velká, ale moc příjemná chyba.” Dívám se, jak jí oči potemní. Nikdy jsem svoje slova nepřikrašloval. „Budu všechno, co jsi kdy nechtěla,” varuju ji chraplavě. „Nic, co bys ve svém životě

potřebovala.” Jednou rukou jí vyjedu po stehně. „Někdy mě moje práce odvolá pryč a já nezavolám a naštvu tě tím.” Hřbetem prostředníku ji pohladím tam, kde se skrývá to její tajné místečko. „Budu sobec. Vezmu si, co budu chtít a kdykoli to budu chtít. Nejsem ztělesněním tvých tajných snů, Melanie. Jsem tvoje nejhorší noční můra.”

Její oči se zamlží. Zastaví mou ruku a přitiskne mi rty na ucho. „Já nejsem žádná zatracená hračka.”

Chytím ji za ramena a přitáhnu si ji k sobě. „Ale dovolíš mi, abych si s tebou hrál.”

„Kdybych chtěla jen sex, stačilo by mi lusknout prsty.”

„Jenže bys nedostala takový sex jako se mnou.” Strčím jí palec do pusy, chci, aby mě ochutnala. A její jazyk teď cítí celý moje tělo. „A ty to budeš chtít. Napíšu ti, až se budu vracet do města. Než se objevím u tvých dveří, budeš celá vlhká a rozbolavělá vzrušením.”

Kousne mě a to mě skoro přivede k šílenství. Mám chuť se hned teď vrhnout na ty její rty. Do hajzlu.

Nikdy v životě jsem po nikom doopravdy netoužil.

Ale teď můžu mít tuhle ženu, můžu mít její tělo a přinést mu žhavou rozkoš. Můžu to mít.

A vezmu si to. Ještě dneska.

Nakloním se a skoro se nemůžu dočkat, až mě zas kousne a přitiskne na mě své rty, které mě celou dobu dohánějí k šílenství, když najednou vstane.

„Jsi vůl,” zašeptá. Dech se jí tají. „Vezmi mě někam. Jen na dnešní noc. Vezmi mě někam.”

Z balíčku v kapse vytáhnu stodolarovku, hodím ji na stůl, pak jí obleču svoje sako a odvedu ji ze dveří.

14

VÍKEND

Vjíždíme do čtvrti tak luxusní, že by se všichni moji kolegové klidně přerazili, jen aby mohli některý ze zdejších bytů zařídit. Obytný dům se nachází za vysokou bránou,

Melanie

s ostrahou u všech vjezdů a výjezdů. Byt samotný má vysoká okna, vápencovou dlažbu a

několik kamenných krbů.

S vykulenýma očima se rozhlížím po prostorném a z většiny prázdném bytě a pusu mám dokořán. „To ses právě nastěhoval?”

Podám mu jeho sako, a když vcházím dovnitř, cítím na sobě jeho pohled.

„Líbí se ti tu?” Z jeho hlasu nic nevyčtu, jeho oči mi ale prozrazují, že chce, aby se mi tu líbilo.

Jediným kusem nábytku je masivní široká postel, která stojí uprostřed pokoje, a při pohledu na čistě bílé povlečení a načechrané polštáře se mi zatají dech. My dva. V té posteli. Dotýkáme se, líbáme, sténáme?

Za okny spatřím dům, v kterém mám byt já, a hlavou mi probleskne, jestli o tom ví, že jeho okna jsou na stejné straně jako okna mého bytu.

„Je to tak nádherný byt, ale strašně prázdný!” rozhodím rukama. „Úplně v hlavě vidím, co by kde bylo. Řekla bych, že sis sem přivedl tu správnou ženu.”

„Ovšem já tvé designérské služby potřebovat nebudu. Mám rád prostor.” A přesto se zdá, že ho moje nabídka pobavila - na rtech mu pohrává přesně ten pobavený úsměv, který jsem na jeho tváři spatřila už tolikrát.

Bože, vzrušuje mě i jen pohled na tohohle sexy chlapa, který mě přitom umí pořádně naštvat. Chci mu nafackovat a zároveň na něj skočit, žádný jiný ve mně ještě něco takového nevyvolal!

„Jak jsi věděl, že jsem interiérová designérka?”

Založí si paže, k tomu přidejte ten jeho sexy úšklebek, a už skoro lapám po dechu.

„Nejsi jediná, kdo umí používat Google.”

„To Pandora si tě vygooglila, já ne.”

„Pravda,” uzná.

Zasměju se, protože mě má prokouknutou, pak přiznám: „Nenašla jsem nic. Vůbec nic.”

„Já o tobě pár zmínek našel.”

„No, stačilo by mi lusknout prsty a tenhle byt by úplně ožil! Jsem jako designérská verze Mary Poppinsové!”

„Princezno, tenhle byt ožil jen tvou přítomností.”

Jeho kompliment mě překvapí. Vrátím se k němu. Pouhý jeho postoj křičí do daleka, že je někdo, někdo silný, někdo, s kým si není radno zahrávat, někdo, koho chcete mít

na své straně. Tmavé oblečení neschovává tvrdé svaly pod nimi, ani ladnost jeho pohybů.

Sotva se něj zvládám dívat, jak se mnou pohled na něj mává. Přecházím po pokoji

a přemýšlím, jestli se mi přitom dívá na zadek.

Schválně pohupuju boky o něco víc než obvykle a zamířím halou dál; on na mě ale zapíská.

„Tam je vstup zakázán.”

„Cože? Jak to myslíš?” Dojde ke mně a položí mi dlaň na prohlubeň zad - při tom lehounkém doteku se mi tělem šíří pocit bezpečí. „Je ti jasné, že říct mi, že něco nesmím, mě naopak povzbudí, abych vylomila zámek a zjistila, co je uvnitř?” zeptám se.

„Tenhle zámek nevylomíš. Mám tam všechno možný, hlavně bordel, nic pro holku.”

To moji zvědavost ještě víc vybudí. Otočím se a zacloumám koulí na dveřích. Dveře se ale ani nepohnou, jako by to byl bankovní sejf.

„Melanie,” napomene mě Greyson varovně.

Zasměju se a odstoupím. „Dobře, chápu. Je to tvoje chlapský doupě, nemám tam co dělat. Nemusíš se bát.”

„Nebojím se. Ty dveře bys neotevřela ani motorovou pilou. Jen mi dělá trochu starosti tvoje odhodlání dělat všechno, co ti řeknu, abys nedělala.”

„Jsem jenom zvědavá!” opáčím se smíchem. Můj smích??Nedokážu to vysvětlit, ale

jako by ho ten zvuk dostal. Náhle jako by se nemohl dočkat, až mě utiší svými ústy. Když si olízne rty a zamračí se na mě, náhle mi před očima probleskne vzpomínka na to, jaké bylo cítit na sobě jeho rty a na bradavce jeho jazyk, a na páteři mě zamrazí očekáváním.

„Nevadilo by ti, kdybych se trochu osvěžila?” vyhrknu.

„Zlato, ty jsi ztělesněním svěžesti, ale běž.”

Zavřu za sebou dveře od koupelny a opřu se o umyvadlo. Sotva dýchám, celá se třesu, od hlavy až po paty. Přitom je to jenom další blbeček, co otevřeně přiznal, že mě možná využije, a já mu měla správně jednu vrazit. Namísto toho se s ním vyspím, protože mě rozčiluje. Protože kvůli němu mi teď tělo mezi nohama pulzuje touhou. Celé týdny jsem přemýšlela, jestli mě chce a jestli dnes večer přijde.

Bez ohledu na to, co říká, se však na mě tak zvláštně dívá - a ten jeho pohled mi prozrazuje přesný opak toho, co mi sdělil slovy. Že mě chce. Že po mně zoufale touží, baží, možná mě potřebuje??Jak mi to nedávno řekl u mě doma.

Nikdy jsem si na sebe nevzala nic, co mi nějaký muž dal. Teď mé hrdlo ale zdobí něžný řetízek z diamantů - a mě nikdy ani nenapadlo, že by podobné gesto dokázalo tak ovládnout mou mysl, mé srdce i tělo.

Chce mě dnes v noci využít jen na sex? Pak i já využiju jeho, protože mě to ničí. To, jak se na mě dívá, mě ničí. To, jak voní, jak chodí, jak zní jeho hlas.

Bez ohledu na to, co se stane, dnes v noci nebudu spát sama.

Rychle si umyju ruce, opláchnu si podpaží, pak nadzvednu šaty a smutně pohlédnu na modřiny na stehnech. Z kabelky vytáhnu kosmetickou taštičku a make-upem se pokusím ty fialové skvrnky zamaskovat.

Když mám hotovo, všimnu si rudých skvrn na ručníku a přemýšlím, jestli se pořezal.

Možná při holení? Samotnou mě zaskočí, jak velkou mám o něj náhle starost. Je

v pořádku? Ale jistěže je, Melanie. Ten chlap je stejně neproniknutelný jako jeho ocelové dveře.

Vezmu za kliku a snažím se nevnímat neustávající pulzování mezi nohama. Když však

dveře otevřu a potichu se vydám k posteli, srdce mi buší jako splašené.

Ještě nikdy jsem nebyla v tak luxusním a tak prázdném bytě. Jako kdyby vyrostl ve Spartě, nemá skoro nic. V jeho skříni jsem zahlédla asi tři košile, tři stejná saka, tři

stejné páry bot. Jako by byl nějaký superhrdina??nebo jako by neměl v plánu se zdržet moc

dlouho.

Ta myšlenka mě zabolí, ale rychle ji zaplaší příval touhy, kterou ucítím, jakmile ho spatřím. Opírá se o čelo postele, jednu paži má za hlavou a dívá se z okna.

Bože, proč se mi to tak líbí? Protože se dívá na dům, ve kterém bydlíš.

Vědomí, že mě odtud může vidět, ve mně vzbuzuje pocit, že jsem v bezpečí, i kdyby už nikdy nezavolal. I kdyby se na mě už nikdy znovu nepodíval. Potřebuju se cítit v bezpečí, lnu k tomu.

„Vidíš odtud můj byt?” zeptám se. Začnu si rozepínat šaty. Otočí se ke mně a v jeho očích se odráží světlo měsíce, když se dívá, jak se k němu blížím. Srdce mi buší. Je to mohutný, sebevědomý muž s takovou autoritou, až se mi roztřesou kolena. Je silný.

Přitažlivý. Plný života. A až po okraj mě naplňuje šílenou, zběsilou touhou.

„Jo. Proto jsem si taky tenhle byt pořídil.”

Vím, že vtipkuje, ale ta slova zní vážně - dívá se mi přímo do očí. „Člověk by myslel, že chlap jako ty, co může mít na každém prstu deset žen, má na práci příjemnější věci nežhlídat u okna, jestli mě nezahlédne,” škádlím ho.

„Já ale nejen hlídám, princezno. Dělám víc věcí a ty zahrnují i sundání rukavic.” Ten parchant.

Ten zatracený, nádherný parchant.

Být s ním je jako jet na motorce v plné rychlosti. On je ten stroj, ta rychlost??vítr? Zastavím se v nohách postele a pocítím příval vzrušení, když spatřím pohled, kterým

mě pozoruje, a záři v jeho očích.

„Svlékni mě, nebo svlékni sebe. Vyber si.” Hlas má klidný, úsečný, a ani se nepokusí mě k sobě přitáhnout.

Jako vážně? To si je tak jistý tím, jak silně, mocně a nepopiratelně mě přitahuje? Přejedu pohledem po jeho nohách, přes tu vybouleninu, z které tak šílím, a přes hruď,

která mu dokonale vypíná sněhově bílou látku košile. Je mi horko, tep mi burácí v žilách. Osedlám si ho a on na mě mlčky, zvědavě pohlédne.

„Jsi pěkný zmetek. Ale v tom obleku jsi tak sexy?,” zašeptám, když mu začnu rozepínat

opasek kalhot. Klečím nad ním a stačilo by, abych klesla boky, a na tom nejbolavějším místě svého těla bych ucítila tu pevnou, nádhernou vybouleninu v jeho klíně. „A chci tě ošukat, protože jsem si myslela, že jsi lepší. Myslela jsem si, že mě chceš na víc než na to jedno. Hajzle,” dodám.

Rozepnu mu pásek a on mi ho vyškubne z ruky, odhodí a pak mě rychlostí blesku převalí na záda a uvězní mi paže nad hlavou. Zalapám po dechu a on se usměje: „A mám tě,” zašeptá chraplavě a pohladí mě po vnitřní straně paže. Je tak příjemné cítit na sobětíhu jeho těla. Roztřeseně se nadechnu a vysvobodím jednu ruku z jeho sevření, vytáhnu mu košili z kalhot a začnu ji odspodu co nejrychleji rozepínat.

Pustí mě a pomalu mi stáhne šaty k bokům. „Co kdybych se ti do té tvé nestydaté pusinky udělal, aby další zvuk, co z ní vyjde, bylo polykání?”

„Možná by pak další zvuk, co vyjde z tebe, byl jekot, až bych tě do toho tvýho ptáka kousla,” vydechnu.

Moje myšlenky se rozutečou, když zavrčí: „Mlč už,” a políbí mě. Tvrdě a nádherně.

Následujícími zvuky, které se nesou pokojem, jsou jen vzdychání, vlhké zvuky polibků a šustění oblečení, když mi vytáhne šaty výš. Rozpadám se pod dotykem jeho úst, tak horkých a mocných a chtivějších než jakákoli jiná ústa, která se kdy střetla s mými??A já

mám náhle pocit, že nezáleží na ničem, co jsme řekli, protože jediné, na čem záleží, je to, co děláme nyní.

Obklopí mě jeho vůně a teplo, když mi vyhrne šaty k pasu a odhalí černá krajková tanga. V další vteřině už svírá mé půlky v rukách.

„Jsi už ráda, že mě vidíš, Melanie?” zašeptá hluboce a zastřeně, když mě k sobě za můj zadek přitáhne.

Vzlyknu, tak moc jsem vzrušená. „Zatím ne,” zalžu. Otře se svými rty o mé, škádlí mě. „Určitě?”

A pak znovu na svých rtech ucítím ty jeho, teplé a hedvábné.

Krev se mi v žilách vaří. Najednou nemyslím na nic než na tenhle polibek. Muži jako on to ale nikdy nesmím prozradit, jinak mě zničí.

„Určitě,” zalžu znovu a držím se ho za zátylek, jazykem mu přejedu přes spodní ret. A to jako by rozhodlo.

Zavrčí a jazykem obkrouží můj, jeho rty se pevně přitisknou na ty mé. Oba se rozechvějeme. Jako bychom oba sténali zároveň a naše polibky se mění od pomalých a smyslných po rychlé, divoké. Rozepnu mu zbylé knoflíky košile, ruce se mi třesou, jak spěchám, aby to už bylo. Popadne mě za vršek šatů a strhne mi je k pasu, odhalí tak každou část mého těla, až na tu, kde mé boky stále halí hedvábí šatů.

Když se odtáhne, aby se zadíval na má nepříliš velká ňadra, skoro se zalknu náhlým studem.

Nepotrvá však dlouho a vezme má prsa do dlaní, tak něžně, jako by v nich svíral drahé kameny, a zaměří svou pozornost na jejich pevné, tvrdé vrcholky. Tře je palci, mučí je al aská.

„Ty možná ne,” zašeptá mi do ucha, „ale tyhle dvě krásky jsou blahem bez sebe, že mě vidí. Blahem??bez sebe.” Pak jeden vrcholek vezme do úst a mým tělem okamžitě

projede vlna žáru. Hlava mi padne do polštáře a já zasténám, hluboce, hrdelně. Pohne boky, aby mě potrápil svou erekcí. Mučí mě, trápí, ničí, stravuje. Rozechvěju se a vyjdu mu vstříc. Bože, tohle bude nádherné utrpení, vím to.

Přetáhne mi šaty přes hlavu, pak mi vyjede dlaněmi po stehnech, přes mé ploché břicho až k bradavkám. Mezi nohama cítím žár, když mu rozevřu košili a přejedu mu přes teplou, vyrýsovanou hruď.

Pohladím ho po jizvě, pak palcem a ukazovákem zatahám za jeho bradavku. Celé jeho tělo se zachvěje rozkoší. Hladovýma rukama mu přejíždím po hrudi a každý sval se mým dotekem napne.

„Líbí se ti to?” zašeptám.

Ani mu nedám čas na odpověď, protože ho znovu divoce políbím, převalím ho na záda a osedlám si ho. A tentokrát na něj dosednu, chci mezi nohama cítit jeho erekci, tak

horkou a pevnou, vypínající jeho zip. Bože. Skloním se, políbím ho na jeho piercing a zachvěju se, když mi sjede rukou po těle??a zaboří prsty pod krajkové kalhotky.

„Pojď sem, maličká,” zašeptá, vezme mě za temeno a přitáhne si moje rty.

V okamžiku, kdy mi mezi rty pronikne jazykem, vklouzne prstem do mého těla. Sevřu ho v sobě a tiše zasténám. Zhoupnu boky, potřebuju cítit tvrdost jeho těla na klitorisu, zatímco mě mučí prstem.

Přirazí boky, jako by to také potřeboval, a když vezme moje ňadro do ruky,

na bradavce ucítím jizvu v jeho dlani. „Lahodná kundička, lahodná prsa, lahodná princezna.”

Když olízne bradavku, vyklenu záda a zvrátím hlavu, zalapám po dechu v nádherné agonii. Instinktivně nadzvednu boky, chci víc. Okusuje a saje mě, olízne mi bradavku a já mu vjedu rukama do vlasů a pak mu strhnu košili z jeho širokých, svalnatých ramen.

Vytáhne ze mě prst a zastaví mě. „Nech mi ji,” zašeptá, pak mě převalí na záda a znovu mi zvedne ruce nad hlavu.

„Ale já se tě chci dotýkat,” vydechnu a zvednu boky, chci na nich cítit jeho tíhu. Drží mé ruce v jedné své, druhou si sundá kravatu a pak mi ji ováže kolem zápěstí.

„Dnes se budu dotýkat jenom já.”

„Proč?”

„Protože jsem to řekl.”

Nedokážu potlačit záchvěv vzrušení, když mi strhne kalhotky. Skloní se ke mně a při každém jeho polibku jako by mi tělo olízl plamen. Zvednu boky a on zaboří jazyk do mého pupíku. Zalapám po dechu. Mé tělo po něm touží jako po cukru, jako po čokoládě??jako po sexu. „Ach, prosím?”

Zašeptá ššš, prsty rozhrne záhyby mezi mýma nohama a začne hodovat. Zvrátím hlavu a bezmocně sténám, když pronikne jazykem do mého těla a laská mě tak, až se mé tělo zmítá čirou rozkoší. „Bože, s tebou se přestávám ovládat,” vydechne a znovu mě ochutná.

Zachvěju se, vyklenu záda. Rozevírám stehna a toužím po jeho doteku, jeho jazyku, jeho blízkosti. „Greysone,” vydechnu roztřeseně. Je jako připomínka všech kluků,

s kterými jsem se tajně líbala pod přikrývkami, všech kluků, které jsem chtěla, ale oni nechtěli mě, všech, kteří mi byli zapovězeni. Zasténám, když obkrouží jazykem můj klitoris. „Ach, bože! Grey??Greysone??Prosím??Ty mě?”

Dech se mi zadrhne v hrdle, když zvedne hlavu a já v jeho očích spatřím nepopiratelný chtíč. Políbí mé rozbolavělé bradavky, pak se na mě zadívá, jak ležím v jeho posteli, svázaná. Zvednu nohy a obejmu ho kolem boků, snažím se ho přitáhnout zpět k sobě.

„Ještě nikdy jsem neprosila, ale teď tě prosím. Dotkni se mě.”

„O co prosíš, Melanie? To já bych měl prosit, abych se tě směl dotknout.”

Cítím jeho dlaně na bocích. Vjemy jsou tak intenzivní, každý dotek jeho prstů ve mně podněcuje požár. Mé svaly se zatínají a pnou, mé tělo žhne a nejvíce v místě, kde mědokáže utišit jen on, pouze on dokáže zahnat tu fyzickou bolest??jenže zároveň s tím získá moc roztrhnout mou duši vedví.

Zavřu oči, protože cítím, jak mě v nich pálí slzy. Ruce mám nad hlavou, svázané jeho kravatou, a on si palcem pohrává s mým klitorisem.

A nepřestává. Naše oči se střetnou. Prudce mě políbí a zašeptá: „To já nikdy o nic

neprosil. A teď sakra žadoním o tu tvoji kundičku,” zašeptá chraplavě, zatímco mě připravuje svými prsty, protože je velký a je potřeba, abych byla vlhká a připravená?Bože, jsem připravená.

„Ano?,” vydechnu a sama slyším, jak se mi v hlasu ozývá blížící se orgasmus. A pak už mě opět líbá, naše jazyky se proplétají a on mě dál tře, jeho dlaňžhne, když mi ji přitiskne mezi nohy a pronikne prstem ještě hlouběji do mého těla. Vyjdu mu vstříc,

toužím po jeho dotecích. A když už co nevidět vybuchnu, odtáhne se a rozepne si kalhoty.

Vidění se mi zamlží, tak moc to chci. Ani si neskopne kalhoty. Jen si je stáhne ke kolenům a odhalí svou erekci a silná, mocná stehna.

Naše ústa se střetnou a on na mě nalehne.

„Bože!” vydechnu a obejmu ho svázanýma rukama kolem krku, abych si ho k sobě přitáhla ještě blíž. Mé rty zaplavují jeho obličej polibky. Včera v noci, kdy jsem byla vystrašená, špinavá a zranitelná, byl to jediné, co jsem chtěla. Byl vším, co jsem chtěla.

„Tolik tě chci. Tak MOC tě chci.” Zalapám po dechu a třesu se touhou. Potřebuju ho.

Hladově olíznu bradavku s kroužkem a on mi odpoví tichým zavrčením. Přinutí mě znovu si lehnout. „Jsi trochu netrpělivá, ty moje hladová holčičko.” Vezme svýho ptáka do ruky a nasadí si kondom. Vypadá stejně zoufale jako já, když ke mně penis přitiskne.

„Tohle chceš?”

Zvrátím oči rozkoší a vykřiknu: „Ano. Chci to všechno.” Zavrčí, jakmile spatří, jak se mi po tváři koulí slza, a když vezme můj obličej do dlaní, jako by chtěl ty slzy setřít, a vstoupí do mě, mé tělo se spojí s jeho. Celý svět se smrskne jen v něj. Jen v něj. Jen a pouze v něj.

Pronikne hluboko do mě a to měžene k vrcholu, stále výš a výš. Na bradavkách cítím látku jeho košile, na tváři horký dech, na sobě jeho tělo - a nic víc nevnímám. Svět venku za okny neexistuje. Nechce pustit mé tváře, drží mě při každém tvrdém, rychlém přírazu.

„Tak je to správně. Přesně tak. Poddej se tomu, Melanie. Poddej se tomu. Jsem tu s tebou,” šeptá mi a hladově mě líbá na hrdlo.

Prsa mám rozbolavělá, vrcholky citlivé, jak se o ně tře látka jeho košile??A já to miluju.

Miluju jeho vůni, ruce, hlas.

„Ano,” zalapám po dechu, když znovu přirazí, a zcela se podvolím jeho rytmu. Chci jen jeho, jen a pouze jeho, a chci ho CELÉHO. „Ano, ano.”

Zařve, zvrátí hlavu, žíly na jeho krku se napnou rozkoší, když vybuchne, a já rozevřu nohy ještě víc. Popadne mě za boky a přirazí hlouběji do mě, a pak už jen padám.

Zasténám, když konečně dosáhnu vrcholu. Cítím na sobě jeho pohled a vzápětí se roztříštím na milion kousků.

Až po chvíli se mlha kolem mě rozptýlí a cítím, jak mě jednou rukou hladí po vlhké tváři a druhou po modřinách na stehnech. Ten dotek mě zasáhne hluboko v nitru, kde mě bolí

jen si vzpomenout na ten večer, ale teď, v jeho náruči, cítím mír a spokojenost. A to samé vyzařuje i z něj. Jako by se mu líbilo stírat mi slzy.

S povzdechem, když mě políbí na spánek, ho obejmu kolem krku a přitisknu se k němu.

„Nikdo neposouvá mé hranice tak jako ty,” přiznám tiše.

„To proto, že nejsem hodný člověk,” řekne. Vyjede mi dlaní po paži až ke svázaným zápěstím.

„A nepřinesu,” políbí mě na jedno víčko, „ti nic dobrého.” Políbí mě i na druhé, potom na má ústa a pak si jeho prsty opět začnou pohrávat s tím místečkem mezi mými stehny. Mé tělo mě překvapí, protože okamžitě zareaguje, i když jsem si ani nemyslela, že je to možné.

„Připravena na druhé kolo?” Přikývnu.

Nedokážu pojmenovat, co cítím, když je ve mně, tak se o to ani nesnažím. Dá se to vůbec pojmenovat? To spojení dvou lidských bytostí. Ženy a muže, toho zatraceného z metka.

Podívám se na něj a on mě už neděsí. Okouzluje mě.

Pokouší mě, povzbuzuje mě. Probouzí ve mně touhu si ho vzít, jako si beru zpět tu část sebe sama, o níž jsem si myslela, že je už navěky ztracená.

Probouzí ve mně touhu ho zkrotit. A dovolit mu, aby zkrotil on mě.

Nasadí si na mohutný penis další kondom a zvedne se na kolena. Cítím se zranitelná a obnažená, ale nechci se skrývat. Otevřeně mu dokážu svůj hlad a olíznu ho a políbím na silném hrdle. Chytne mě kolem pasu a pronikne do mě. Neovladatelně se rozechvěju, když mě naplní až po okraj, a kousnu ho do provazce svalů, který se mu vyrýsuje na hrdle.

Zavrnění, které vyloudí z hrdla, mi prozradí, že se mu to líbí. Líbí se ti, když jsem tak divoká? Otevřu oči a spatřím ho nad sebou, pozoruje mě tak nespoutaně, hladově, divoce a zároveň něžně a váhavě. Tentokrát je to pomalé, beze spěchu. Naše těla se pohybují

v naprostém souladu, dokud opět nepocítím, jak se blížím vrcholu, a kolem mě se nerozžehnou tisíce hvězd.

„Do toho, kousej mě, jak chceš, koťátko.” Skloní se ke mně a dívá se mi do očí, kdyžuposlechnu a olíznu ho, ochutnám ho. „Chceš mít v té své pusince mého ptáka?” slyším

jeho chraplavý šepot, na tváři cítím horký dech. „Chceš ho sát? Chceš se do něj zakousnout?”

Zalapám po dechu, protože ve mně opět probudí hlad. „Když kousnu, kousnu tvrdě.” S rukama kolem jeho krku mu zabořím prsty do vlasů a vyklenu boky, abych ho vybídla k ještě rychlejšímu tempu.

Zasměje se, temně, smyslně, intimně. Vlhkým palcem mě pohladí po rtech a postel pod námi zaskřípe. „Jestli si myslíš, že se bojím stisku těch tvých drobných zoubků, tak mě ještě dost dobře neznáš, princezno.” A nato mě kousne do spodního rtu, vsaje ho do svých úst a přirazí tak tvrdě, až zasténám.

Kousnutí mu oplatím a on zasténá, tak sexy a hrdelně. Mé vlhké, nenasytné tělo ho v sobě pevně svírá, chci ho mít v sobě tak dlouho, jak jen to půjde, ale rozkoš je tak ničivá, než aby to vydrželo tak dlouho, jak bych si přála, přestože oba chceme, aby to ještě chvíli trvalo.

Matrace se pod námi zhoupne, při každém jeho přírazu se prohne víc a víc. Vím, že křičím, a Greyson? I on vydává tiché, mužné steny rozkoše.

„Připrav se, princezno, už budu,” varuje mě.

„Pojď,” prosím. Nemá tušení, jak moc toužím po tom cítit ho v sobě, cítit, jak vyvrcholí

zároveň se mnou.

Čeká na okamžik, kdy ho v sobě pevně sevřu. A pak, v okamžiku, kdy sama dosáhnu orgasmu, i on vyvrcholí. Orgasmus ho strhne plnou silou, jeho tělo se vypne jako luk a pak už jen cítím, jak ve mně pulzuje, jeho ruce mě svírají v bocích a hluboko ve mně

vybuchne rozkoš tak silná, až se zmítám tak prudce, že ani nedokážu udržet oči otevřené.

Ach.Můj. Bože.

Ležím a sotva popadám dech, vzdáleně vnímám, že mě Greyson rozvazuje. Tře mi bříšky palců zápěstí, pak se převalí na záda a zadívá se do stropu. Hruď se mu zvedá, kroužek v jeho bradavce se mihotá v paprscích slunce.

Slunce už vychází. Nechci to, protože odtud nechci odejít.

Mlčky si dojdu do koupelny, a když se vrátím do postele, on se dívá oknem na město a vypadá spokojeně a vyčerpaně. Košili má zmačkanou, vlasy rozcuchané, krásné rty napuchlé po mých polibcích. Měla bych jít. Nejspíš bych už měla jít. Namísto toho ho ale pozoruju a přemýšlím, kolik žen už ta ústa políbila.

Hodně, Melanie.

Varoval mě, ale já to jako varování neberu. Spíš to na mě působí, jako by mi jenom kecal. Proč by mi jinak dával ten náhrdelník? Proč bych jinak v jeho očích pořád viděla TEN pohled?

Vím, že bych měla jít. Vrátím se proto k té velké posteli a očima pátrám po podlaze, přestože z pomyšlení na to, že bych se teď měla sama vrátit do svého bytu, se mi svírá žaludek. Mohla bych zavolat Pandoře, ale to by znamenalo připravit se na její poznámky a kritizování.

„Nevidíš někde moje šaty?” zašeptám.

Jeho hlas zní unaveně, oči má přivřené, když pro mě odhrne roh přikrývky.

„Odložil jsem je stranou, aby se nepomačkaly. Pojď sem a prospi se.”

Ach, bože, nechci odejít, ale nechci ani, aby tušil, jak moc tu chci dneska spát. Takže zůstanu stát, nahá a nejistá.

„Nemusím tu zůstávat,” poznamenám, ale jemu se v očích objeví ten pohled - jako by mi dával jasný rozkaz. Je to zvláštní. Ještě nikdy jsem se nesetkala s nikým, kdo by měl moc ovládnout mě jediným pohledem.

Podvolím se a tiše k němu přistoupím. Pousměje se a nadzvedne přikrývku, takže vidím na jeho nádherné nahé tělo.

Cítím se zvláštně, když vklouznu do postele. Nejprve se posadím, abych si zapletla vlasy - jinak bych neusnula. Nesnáším, když se probudím a mám je na obličeji.

Vycítím na sobě jeho zvědavý pohled, a když si povzdechnu a položím se na bok, čelem ke krbu na opačném konci pokoje, zasměje se. „Ty vážně chceš spát takový kus ode mě?”

„Nechci tě rušit.” Nervózně se zasměju. „Obvykle na noc nezůstávám.”

„Takže si jen zašukáš a vypadneš. Jak chceš, princezno. Jenže já s tebou ještě neskončil.”

Chytne mě za cop a přinutí mě se k němu přisunout, a když nic nenamítnu, naopak se podvolím, protože chci cítit jeho teplo, tiše vydechne.

„Jsi výjimečná,” zašeptá a tahá mě za cop, dokud se k němu nepřekulím. Pak přitiskne své čelo na mé. „Dnes možná i usnu; utahalas mě.”

„Co tím myslíš?” Vzhlédnu k němu a všimnu si, že zaťal čelist. „Ty nespíš?” „Moc dobře ne, ale dneska usnu, pokud usneš i ty,” zašeptá. „Tak půjdeme spát,” řeknu s úsměvem.

Několik dlouhých minut zůstaneme, jak jsme, on s tím nenápadným úsměvem na tváři, zatímco já se usmívám zeširoka, a díváme se navzájem do očí. Nemám tušení, co vidí v těch mých, ale ani já se od těch jeho nedokážu odtrhnout. Je tak blízko a tak záhadný

zároveň, v jeho očích vidím syrovost, jako bych mu mohla dát něco, po čem zoufale touží.

Ne něco. Sebe.

„Pojď sem,” zašeptá. Pohne se první, obejme mě paží a přitáhne si mě k sobě. Přivinu se k jeho mohutnému tělu. Jsem nejprve napjatá, ale zároveň jsem si vědoma každého centimetru, kde se naše těla dotýkají. Kde se má prsa tisknou k jeho žebrům, má tvářk jeho hrudi, mé nohy propletené s jeho.

Bože, nic intimnějšího jsem s mužem nikdy nezažila. Nedokážu se uvolnit, nedokážu dýchat, nedokážu zformulovat ani tu nejjednodušší myšlenku.

Jeho dech se prohloubí a??ou. Aha. Usnul.

Usnul se mnou v náručí, s paží kolem mých ramen, a já nedokážu pochopit, proč mám pocit, jako by mi v břiše poletovali motýlci.

Na košili má krev, na paži, kterou mě objímá. Dotknu se té rudé skvrny, přemýšlím, jestli jsem ho poškrábala. Pak vzhlédnu k jeho nádherné mužné tváři a přemýšlím o něm.

Vůbec poprvé v životě chci ležet v posteli vedle muže a naslouchat jeho dechu, pomalému a hlubokému. A nechápu, proč mé tělo na něj reaguje tak divoce.

Na toho muže s tajnou místností. Kdo proboha mívá v bytě tajnou místnost?

Tento muž. Který ve mně probouzí zvědavost. Dívám se do jeho tváře a připomínám si,

že můžu spát, až budu sama??Tak se dotknu jeho bradavky a dívám se na něj, jak leží v tom svém velkém prázdném bytě a spí s jednou rukou kolem mě, a přemýšlím, jaká tajemství přede mnou skrývá.

Telefon zvoní a zvoní a zvoní. Zasténám, převalím se a pocítím něco horkého a tvrdého, co rozhodně není polštář. „Co je to za zvuk?”

Pak se na mě zadívají ospalé oříškové oči a mé plíce vypovědí službu. Opravdu jsem

usnula v náruči tohoto muže? Toho muže, který mi řekl, že se stane mou nejhorší noční můrou? Posadí se, protáhne si krk, poté paže, až se každý sval napne a povolí, pak zakleje, protože ten přístroj nepřestává zvonit. Popadne ho, vstane z postele a nahý vyjde na balkón. Dívám se na jeho zadek a cítím, jak mi těžkne žaludek. Co je dneska za den? Sobota? Neděle?

Brooke. Remy. Svatba, připomenu si. Ty a Greyson. Chtíč.

Setřesu ze sebe spánek a uvědomím si, že tu jsem už třicet šest hodin. Od sobotního rána??to už je opravdu neděle?

Protáhnu se, celé tělo mám bolavé. Vzpomenu si na včerejšek. Jedla jsem s ním

na podlaze, udělali jsme si piknik. Povalovali jsme se v posteli, škádlili se. Dívali jsme se na Kokain. Bože. O tak nádherném víkendu se mi nikdy ani nesnilo.

Včera v noci se mě zeptal, jaké mám představy.

Zasmála jsem se. „No, jedna věc by tu byla, ale to ti nepovím,” zašeptala jsem mu do ucha škádlivě a pak jsem na něj upřela své oči. „Co ty?”

„Představy jsou pro lidi, kteří nedělají, co chtějí.”

„Takže už jsi udělal úplně všechno?”

„Všechno, co jsem chtěl.”

„Včetně mě.”

Zasmál se. „Včetně tebe. Několikrát.” „Co trojka?” navrhla jsem.

„Samozřejmě.”

„Vážně?” To ve mně probudilo zvědavost. Opřela jsem se bradou o jeho hruď. „Je to dobrý?”

Palcem mě pohladil po páteři a usmál se na mě. „Pro chlapy ano. Holky ale při tom

často zapomínají, že to není soutěž.”

„Byl jsi v trojce jenom s holkama?” zeptala jsem se. „To je tak šovinistický.”

„Zlato, já se s ostatníma chlapama o své ženy nedělím. Tečka.”

„No, já bych se o tebe taky nedokázala dělit s jinou ženou. To bych ji okamžitě vykopla z postele. Chci na sobě cítit obě tvoje ruce, nejen jednu. Tečka.”

Zvrátil hlavu a rozesmál se, tak hluboce a chraplavě, ohryzek mu poskakoval. „Ty sama bys stačila každému chlapovi, věř mi.”

Sálala z něj taková smyslnost, až jsem ho zatoužila olíznout. To, jak do mě pronikal?

Nedokázala jsem to vysvětlit. Ještě nikdy jsem necítila takové spojení, ještě nikdy jsem si nebyla žádného muže tak vědoma a ještě nikdy jsem s žádným mužem tak silně

nevnímala, že jsem?žena. „Co anální sex?”

Bože, tentokrát se zasmál tak temně a svůdně. „No jasně. To je vždycky fajn.” Zadíval se na mě, v jeho očích se objevilo porozumění, pak se ale opět rozzářily, skoro až příliš jasně, a vzápětí mě svou teplou rukou chytnul za zadek. „Pojď sem, Melanie.”

Srdce se mi rozbušilo, protože hlas měl zastřený chtíčem. Sex miluju. Sex byl pro mě dosud jediný způsob, jak se spojit s opačným pohlavím, ale nikdy to nebylo takové. Nikdy jsem nedělala nic, při čem bych se necítila bezpečně. Nic, kdy bych musela muži

plnědůvěřovat, že mi neublíží.

„Chceš vyzkoušet, jaké to je, cítit v zadečku moje prsty, princezno?” zašeptal mi do ucha a mně se okamžitě rozbouřila krev, když jsem ucítila, jak mi po mezeře mezi

půlkami sjel jeho prst. Celá jsem se okamžitě napjala, když zamířil k tomu jednomu místu.

„Greyi!” vykřikla jsem a tváře mi zahořely, když mě prstem zlehka, dotykem lehounkým jako peříčko, pohladil.

„Je to příjemné, princezno?” Díval se na mě očima v barvě tekuté whiskey a já se musela kousnout do rtu, abych nevydala žádný prostopášný zvuk, za který bych se leda styděla. Byla jsem však už vlhká a mezi nohama jsem ucítila jeho prst, kterým pak navlhčil cestičku zpět mezi mé půlky.

„Ráda bych to někdy vyzkoušela,” přiznala jsem s pohledem upřeným hluboko do jeho očí. „Ale jen s někým, komu věřím. Komu záleží na mně i na mém bezpečí.”

„Pojď sem,” vybídl mě a položil mě na sebe. „Udělám to zatím jen jedním prstem. Už teď se třeseš.”

„Líbí se mi to, je to tak vzrušující, ale??nevím, Greysone?”

„Ššš.” Zlehka mě políbil na rty, aby mě utišil. Byl tak tvrdý. Líbilo se mu dotýkat se mě, šeptat mi a líbat mě, dokud jsem se neuvolnila. Pomalu pronikl palcem do mého zadečku, a když jsem zasténala, zvedl mi hlavu a pomalu mě líbal. „Uvolni se. Pusť mě dovnitř.” Mučil mě svým prstem, pomalým jako nikdy dřív, pronikal dovnitř a ven, a já se třásla

ještě víc, pohybovala se nad ním, až jsem na podbřišku ucítila kapku, která unikla z jeho penisu.

Převalil mě na břicho. Mlčky se sklonil a kousl mě do jedné půlky, druhou vzal do ruky a znovu prstem pronikl mezi ně.

„Slož nohy pod sebe, Melanie.” Pohladil mě po páteři a já udělala, co nařídil, a tiše vzlykla touhou.

„Greysone, to je tak?”

„Podvol se tomu, princezno. Dej mi to. Sakra, chci tě zas vidět, jak se rozpadneš na kousky.”

Jednou rukou mě hladil po zádech, druhou do mě pronikal palcem. Jen jsem se poddala víru pocitů. Zasténala jsem, zavřela oči a nechala se unášet tím, co jeho opojný dotek

dělal s mým tělem. Kousal mě do druhé půlky a třikrát pronikl palcem do mého zadečku, a já náhle, když do mě vklouzl ještě prostředníkem, dosáhla orgasmu. A znovu. A znovu.

Přitiskl se ke mně penisem a pokoušel mě, tvrdý, pulzující. Hlas měl zastřený vzrušením, když se sklonil k mému týlu a odsunul mi cop stranou.

„Přesně tak, holčičko,” zavrněl a štípl mě do bradavky, a když stahy vyvrcholení ustoupily, obkroužil mi vstup do zadečku prstem.

„To bylo??neuvěřitelné.”

Otočila jsem se a on se převalil na záda a složil si ruce pod hlavou, zatímco já měla co dělat, abych vůbec popadla dech. Jenže bylo těžké dýchat, když byl vzduch ztěžklý chtíčem, touhou, animální chemickou přitažlivostí, kterou jsem nikdy předtím s nikým nepocítila. Chtěla jsem v sobě jeho ptáka, chtěla jsem to s ním udělat, ale byl by vůči mně opatrný?

Jeho tělo vyzařovalo napětí, svaly se mu napínaly, jeho penis byl už opět připravený.

„Měl jsi hodně milenek?” zašeptala jsem a sevřela ho v dlani. Náhle jsem pocítila velkou žárlivost.

„Milenek ne. Jen holky na pár šuků.” Vzal můj obličej do dlaně a pevně mi stiskl tváře.

„Ale nikdy jsem neošukal tak kouzelnou pusinku, jako máš ty. Tak otevři, princezno.”

Byla jsem už zas vlhká, když poklekl a zvedl mě za cop. A když mě naplnil, zvedla jsem k němu oči a on ty své ze mě nespustil. Sledoval každý pohyb mého jazyka, díval se, jak olizuju každý centimetr, cítil každý závan mého dechu.

„Do hajzlu,” ucedil a přirážel, budoval svou rozkoš. Obkroužila jsem ho jazykem a naše pohledy se do sebe zaklesly jako dva magnety. „Tobě se to líbí, co?” šeptal sladce. I jen to, jak na mě mluvil, mě vzrušovalo. Kdyby se mě v tu chvíli dotkl, znovu bych se udělala. Málem jsem vklouzla rukou mezi vlastní nohy a dotkla jsem se. Namísto toho jsem ho uchopila za kořen penisu, protože jsem chtěla, aby si na tenhle orál vzpomněl, kdykoli by

ho napadlo odejít?

Vyvrcholil. U jiných mužů jsem se obvykle v tu chvíli odtáhla, ale když jsem pocítila, jak se napjal, a chtěla se odtáhnout, přikázal: „Je to tvoje, až do poslední kapky, Melanie.” Chytil mě za cop, jeho oči přikazovaly a vybízely mě, a já ho najednou chtěla potěšit, chtěla jsem ho ochutnat. A ochutnala jsem.

Nakrátko zavřu oči a při vzpomínce na včerejšek vydechnu. Když oči znovu otevřu, stojí pořád na balkóně, telefon u ucha. Nohy má silné jako kmeny stromů a nyní rozkročené, dlouhé a svalnaté a jen zlehka poprášené chloupky. Lýtka má vytvarovaná a mocná, zlatavě opálená, zadek naprosto dokonalý, boky úzké a ramena široká. A právě teď stojí na balkóně nahý, vystavený na odiv kohokoli, kdo by na něj namířil dalekohled.

Bůh sexu.

Když Greyson dveře otevře, ještě stále telefonuje. Vrátí se do pokoje a zavěsí a já si všimnu, že má nadloktí ovázané.

Dojde ke mně a já zvednu přikrývky, protože toužím po jeho teple a blízkosti, po vůni jeho pokožky.

„Někdo z práce?” zeptám se.

„Dalo by se to tak říct,” odpoví, když vklouzne ke mně pod přikrývku. Zatajím dech, protože jeho tvrdý penis mi napoví, že mě také chce. Políbím ho na hrdlo a pak ho sevřu v ruce. Zbožňuju, jak je tvrdý. Probudil se mu, než hovor přijal, ale teď už je úplně

v pozoru. No, vážně z toho chlapa nemůžu spustit oči. Co jen to při sexu šeptá?

Pokožka mě mravenčí, když si vzpomenu.

Zadívá se na mě ospalýma očima a já zatajím dech. A když se tak smyslně usměje, cítím, jak uvnitř téměř umírám.

Nečekaně stáhne přikrývku z mého těla. Oknem sem proniká sluneční světlo, a kdyžodhodí deku, aby se na mě podíval, zavrtím se.

„Ne,” namítnu a pokusím se deku zas vytáhnout. Je mi trapně.

„Ale ano,” opáčí okamžitě. Vezme deku a odhodí ji, pak mě uvězní na zádech.

Okamžitě pomyslím na jizvy po transplantaci. „Nejsem zvyklá, že by mě někdo takhle viděl.”

„Tak si zvykej na to, že já tě takhle vidět chci,” prohlásí něžně.

Ačkoli musím být rudá jako rajče, on mě uchvátí natolik, že znehybním a ztěžka dýchám, zatímco se na mě dívá. V jeho očích je TEN pohled, který mě hladí, jako by to byl skutečný dotek. Proplouvá po mém těle, od hlavy až po paty, a celou mě rozechvívá.

Nikdy mě nenapadlo, že by pouhý pohled mohl mít takovou moc. Díky němu zapomínám na své jizvy i na bolest.

Možná se domníváte, že když jsem podstoupila transplantaci jako miminko, bude jizva maličká. Není. Mám ji napravo na podbřišku a během let rostla spolu s mým tělem. Sice vybledla a umím ji zcela zakrýt make-upem, ale ten je nyní už setřený.

A Greyson ji vidí.

Přejede po jizvěšpičkou prstu a přitiskne mou ruku na svou vlastní jizvu. Tím gestem si mě nakloní ještě víc. Protože i on má jizvy, ale nestydí se za ně.

Skloní se a přitiskne rty na mou jizvu a mně vhrknou slzy do očí. „Co se ti stalo?” zeptá se tiše.

Nevím, proč jsem tak naměkko, ale zaženu slzy a přejedu po jeho hrudi dolů k jeho jizvě. „Co se ti stalo?” opáčím sevřeným hlasem.

„Dámy mají přednost,” řekne něžně a odtáhne se, pozoruje mě očima, které už nejsou ospalé a přimhouřené, ale potemnělé a trpělivé.

Nevím, jestli chci, aby věděl, že jedna z mých ledvin není moje. Že jsem podstoupila transplantaci. Že potřebuju brát léky, aby mé tělo neodmítlo ledvinu od dárce. Že za pár let nejspíš budu potřebovat vyměnit transplantovanou ledvinu za novou, pokud přestane fungovat.

Není to nic, co byste prozradili muži, s kterým jste právě začali chodit nebo spát nebo cokoli, co to spolu děláme my dva. V televizi dávají jeden pořad, jmenuje se Dohazovačka milionářů, a já nikdy nezapomenu, jak se moderátorka Patty pustila

do jedné holčiny, co si chudákovi dohazovanému chlapovi vylila srdíčko a řekla mu o soběspoustu hodně závažných věcí.

Tohle dělat nemůžeš!

Chlapům na takových věcech nezáleží, pokud jim upřímně nezáleží především na vás!

Namísto odpovědi se mlčky dotknu Greysonova piercingu v bradavce a uslyším, jak zatají dech, když za ni zatahám, a pak se usměju a pohlédnu do těch jeho temných hladových očí a řeknu: „Měla bych si taky nechat propíchnout bradavku.”

Zasměje se, potom zvážní a potřese hlavou. „Ne, na to zapomeň.”

„Pročne?”

Pohladí mě po zadku. „Na to sakra zapomeň. Nikdo se ani nepřiblíží k tomu, co je moje.”

Všimnu si, že obvaz na paži mu prosakuje krví, tak se posadím. „Co se ti to stalo?

Poškrábala jsem tě?”

Sotva se pousměje a obvaz upevní. „Na to, abych krvácel, je potřeba něco ostřejšího než kočičí drápky.”

„Pomůžu ti.”

Přisunu se k němu, vezmu obvaz a opatrně mu ho ovazuju kolem mohutné paže.

„Dobrý?” zeptám se.

„Jo,” vydechne skoro lhostejně.

Když dokončím zavazování, impulzivně ho na zranění políbím. Pomalu položím rty na obvaz a zavřu oči něhou, která mě ovládne. Je zvláštní, že ve mně nějaký mužtakovou něhu probudil. Muži jsou pro mě obvykle jen??no, chlapi. Ani ne lidé.

Spíšnepřátelé, s kterými je nutné pracovat v rukavičkách. Nebo obvykle jen využít.

Ale

v životě jsem k nikomu necítila nic, co k tomuto muži. Skoro jako bych ho už odněkud znala. Snad z minulého života??snad ze svých snů?

Než zvednu hlavu, ucítím na uchu jeho nos, a musím se pousmát, když mě zalechtá jeho dech.

Přejede mi rukou po zádech a zastaví se až v jejich prohlubni. Tenhle muž dokáže divy se spodní částí mého těla, ale ani ta horní se nenudí, jen se zeptejte mého srdce, které už třicet šest hodin nezabušilo pravidelně. A dívá se na mě TÍM pohledem? Zvednu hlavu, celá se třesu. Usmívá se, líně, ospale, až mě to dojme.

„To je příjemné,” poznamená tiše.

„Co?”

„Sestřička Melanie,” zašeptá.

V hrudi mě něco bodne a já zasténám, protože měštve, jak hloupě a okamžitě na něj mé tělo reaguje. Zvednu hlavu a přitáhnu si ho k sobě, protože ho chci políbit. Přejede svými rty po mých a škádlí mě úsměvem.

Zasténám na protest, když můj telefon začne řvát jak pominutý a já si uvědomím, že je neděle??Opravdu je už neděle!

„Ufff. Jsem s rodiči domluvená na pozdní snídani.” Když se nezdá, že by mě chtěl pustit z objetí, zatahám za jeho zápěstí. „Pane, musím jít.”

„Navrhuju, abys to zrušila,” prohlásí líně.

„Nemůžu. To já chodím za nimi, vždycky v neděli snídáme společně.” Začnu sbírat svoje věci a hledat šaty. „Můžeš přijít, jestli chceš,” vyhrknu. Když si ale všimnu jeho zachmuřeného výrazu, dodám: „Bez závazků. No, jde jen o snídani.”

„Ne, myslím, že spíš ne.”

Pořád leží v posteli a vypadá ospale. Protáhne se a zkontroluje si telefon, nejprve jeden, pak vytáhne i druhý. „Mohla bych se osprchovat? Jen se rychle opláchnu,” zeptám se nervózně.

„Posluž si, jak je libo.”

Znovu cítím ten zvláštní stud??Nevím, proč mi to dělá. Obvykle jsem to já, kdo je při jednorázovce na koni, a kdybych chtěla, tak si toho nebožáka omotám kolem prstu. Ale na tohoto muže to neplatí. Když se vydám do koupelny, cítím na svém zadku jeho pohled. V koupelně pustím teplou vodu a vejdu do sprchového koutu. Pomalu vydechnu, když mi horká voda dopadne na hlavu.

Greyson vejde do koupelny, zrovna když vycházím zpod sprchy, na hlavě bílý ručník, kolem těla omotaný druhý. Pustí sprchu a za minutu už je zas venku.

Je to zvláštní, být s mužem v koupelně. Brooke mi jednou řekla, že když Remy docvičí, společně se osprchují a vlítnou na to jako šílení. Mně to ale přijde trochu rušivé. Lépe řečeno vůbec při tom nemůžu myslet. Nebo spíš při tom myslím jen na to jedno.

Nakonec mi mozek úplně vypoví službu a prostě tu stojím a pozoruju ho, jak si nahý osušuje vlasy. Jak mu pracují ramena a napínají se břišáky nad jeho nádherným ptákem, který je i v klidovém stavu vážně velký?

„Jeli jsme celou noc. Ale dáma, zdá se, stále nemá dost.”

Okamžitě k němu zvednu oči. Usmívá se tak, až mě z toho bodne u srdce. Právě si odmotává igelitovou fólii, kterou si obalil obvaz, aby ránu ochránil před vodou.

„Hlavněže ty jsi v tom nevinně. Vůbec mě schválně nepokoušíš,” opáčím s úšklebkem a sotva si stíhám utírat sliny, protože nemůžu odtrhnout pohled od jeho zadku, když se vydá ke skříni.

„Vážně s tebou nemám počítat?” zeptám se.

„Ne, nepočítej se mnou.” Vrátí se s pár kusy oblečení v jedné ruce a s úsměvem se přede mnou zastaví. „Potřebuju se po týhle noci trochu zregenerovat.”

„Blbečku. Ale to jsem o tobě věděla, už když jsem sem přišla.” Opřu se o skříňku a začnu si nanášet make-up.

„Nemyslelas to vážně. To pozvání. Že ne, princezno?” zeptá se a vypadá náhle vážně.

Zamračím se. „Jen si povídáme a jíme. Neplánujeme celosvětový převrat, ani se nebavíme o ničem tajném, co bys nemohl vyslechnout. Neber to tak, že tě nutně chci představit rodičům. Uch, nebo víš co, zapomeň na to. Tváříš se moc divně.”

Začnu si rukama rozčesávat vlasy, když ke mně přistoupí, zezadu mě obejme

a v zrcadle se na mě zadívá. Vezme mě za tvář a otočí mě k sobě, pak skloní rty k mému uchu. Hlas má zastřený a já na podbřišku cítím jeho penis.

„Jediný, co chci, je odtáhnout tě zpátky do postele a vzít si tě zezadu, zboku a zepředu, aby ti mě bolavé svaly připomněly, kdykoli se dneska pohneš. Při každém nádechu, při každém kroku. Chci tě cítit, chci na tobě hodovat. Chci tě olízat, od hlavy až po paty, chci tě omýt pod sprchou, namydlit tě a laskat každý centimetr tvého těla a pak tě naplnit

svým ptákem. Chci tě vytáhnout ze sprchy, osušit tě a pohrát si s tvými nádhernými prsy. Chci tě otočit a dlouho a pomalu ti to udělat do toho tvého kulatého zadečku, protože jsi na to tak dlouho čekala.”

Krev se mi slije ze všech orgánů mezi nohy. Pokusím se od něj odtáhnout a nevšímat si jeho pozornosti. „Prosím, teď ne.”

„Chceš mě tam, Melanie?” Vezme lalůček mého ucha do rtů a okamžitě mě tím rozechvěje. Vezme mě za zadek, jako by to byl jeho majetek, a přejede mi palcem

po škvíře mezi půlkami. A pak zas. A znovu. „Tady, zlato. Chceš mě tu? Velkýho. Tvrdýho. Chci být první, komu to dovolíš.”

„Kvůli tobě přijdu pozdě a to mě naštve!” vykřiknu, plácnu ho po ruce a rychle se otočím k zrcadlu, abych si nanesla trochu lesku na rty.

„Naštveš se?” Jeho tichý smích mě pohladí po kůži a potom mě znovu chytne za boky a zadívá se na mě v zrcadle. „Vědělas, že mě berou naštvané princezny? Vzrušuje mě to.”

„Tak se přestěhuj do Evropy.”

Masíruje mi zadek. „Začínáš se zlobit. Ukaž mi trochu toho svého ohně, rajcuje mě to,” pokračuje tím hlubokým, chraplavým hlasem.

„Tys mě naštvanou ještě neviděl,” ujistím ho a otočím se. „Já něco vydržím, než se opravdu naštvu, ale když se to stane, je to pohled pro bohy. Žádný pevný předmět v mé blízkosti nepřežije.”

„Cože?”

„Boty lítají vzduchem??nebo lampy??cokoli??a pak to skončí rozbité??mrtvé.”

„Opravdu?” zeptá se a v očích se mu třpytí pobavení.

„Opravdu. Trvá hodně dlouho, než mě něco dostane do varu, ale když se to stane, má to grády!”

Přinutím se nazout si boty, on je však stále nahý, a než si stihnu zapnout šaty, přitiskne mě k zrcadlu na zdi, jeho hruď mi drtí ňadra.

Nervy mám napjaté k prasknutí, když mě lehce políbí. Položím mu ruku na hruď, abych ho odtlačila, jenže prsty mě neposlouchají, leží roztažené na jeho pevné, tvrdé, vypracované hrudi a nasávají do sebe jeho teplo.

„Musím jít,” zašeptám a palcem si hraju s kroužkem v jeho bradavce.

V očích se mu zatřpytí rošťácké jiskřičky, když mě znovu zlehka políbí. „Víš, kudy ven.” Olízne mi spodní ret.

„Opravdu už musím jít.” Obejmu ho kolem krku. Chci ho rychle políbit, on má ale

v plánu něco jiného, pomalejšího, hlubšího.

A je po jeho.

Jeho ruka mi vjede do vlhkých vlasů. Skloní ke mně hlavu a políbí mě. Naše ústa chutnají po zubní pastě, mé tělo se vyklene, aby mu bylo co nejblíž, zatímco on jen stojí, horký a tvrdý, a drží mě a já se propadám do jeho polibku.

„Greysone?,” vydechnu na protest.

Prohrábne mi vlasy a políbí z jiného úhlu. „Nikdo tě tu nedrží, Melanie.”

Pootočím hlavou, abych měla lepší přístup k jeho rtům, jazykem tančím s jeho jazykem, bradavkami se otírám o jeho hruď. „Bože, jsi nebezpečný, Greysone.”

„To nemáš ani tušení, princezno.” Jeho jazyk si bere má ústa, tvrdě, nesmlouvavě. Při hlubokých, líných polibcích slyším náš dech i vlhké zvuky našich rtů.

„Řekla bych, že mě máš v plánu svázat a přinutit mě vybrat si nějaké slovo jako stopku,” vydechnu mezi línými, hladovými útoky jeho jazyka.

„Tak do toho.”

Tiše zasténám, když mě jeho rty polaskají po hrdle, a mě napadne jediné slovo:

„Šourek.”

Jeho smích vystřelí vlnu touhy mezi mé nohy. Klitoris mám po téhle noci výjimečněcitlivý a náhle velmi, velmi rozbolavělý. „Tu tvoji nezbednou pusinku musíme umlčet,”

varuje mě chraplavě. „Ale abys věděla, tak slovo, které chci slyšet z tvých rtů příště, bude Greyson. Tohle slovo chci slyšet, až si tě vezmu zezadu?”

„To??to dělat nebudeme.” Skoro ve svém hlasu cítím, jak se mi chvěje žaludek, a pokusím se mu vymanit.

Pohladí mě po zádech, ale nepustí mě. „Ale budeme. A brzy,” ujistí mě tiše.

„Nebudeme! Na to ti prostě nevěřím.”

Zvedne mi bradu a zadívá se mi přímo do očí, v nichž se zračí bohorovná trpělivost, jako by mluvil s naprostým idiotem. „V jednom mi věřit můžeš?Že nedovolím, aby se jakýkoli chlap??jen přiblížil k tomu tvému sladkému, drobnému tělu??natož k tvému zadečku - tím si buď sakra jistá.”

Zasténám. „Proč sis mě vůbec vybral?”

„Ze stejného důvodu, proč ty si necháváš vyšukat mozek z hlavy od nějakýho týpka z baru, který ti jen ublíží, a dál pak hledáš, po čem toužíš. Jsou tři věci, který mi moc nejdou. Důvěřovat někomu. Nechat si poroučet - toho si dost užiju od otce. A odpírat si, co chci.”

„A chceš mě?”

Ztuhnu, když přitiskne horké rty na mé hrdlo, vyjede mi s nimi k uchu, do kterého mi varovně zašeptá: „To je slaběřečeno, ale ano. Chci tě.” Odstoupí. „Chci tě jako nic

jinýho, Melanie. Ale věř, že já nejsem žádný tvůj princ na bílým koni.” Ta slova mě zasáhnou. Přímo do srdce.

Zasáhnou mě tak, až mi vezmou vítr z plachet.

„I kdybych si to myslela, teď jsi mi tu představu zničil,” obrátím oči v sloup. „Měj se, Greysone.”

Proklínám ticho, které mě vyprovází?

15

KAM MÍŘÍM

Greyson

„A za chvíli začneš každou podělanou neděli chodit do kostela a zpívat ve sboru,” chechtá se Derek, když mě veze k domu Melaniiných rodičů.

Proč mě veze k jejím rodičům, ptáte se? Protože

s nimi jdu podle všeho posnídat. „Drž hubu,” zavrčím.

Derek se uchechtne a potřese hlavou. Rozmrzele se zadívám z okna.

„Aaaach, bože, nemůžu tomu uvěřit,” zasténám, když si protřu tvář a zadívám se

na svoje čisté oblečení. Zariskoval jsem a nevzal jsem si s sebou zbraně. Mám pocit, jako bych byl nahej - a pěkně pitomej. Cítím se jak puberťák, co jede vyzvednout svoji partnerku na maturitní ples.

Jsou věci, o kterých už v první vteřině víte, jestli jsou dobré, nebo špatné. A já vím, že sedět v neděli u snídaně s rodiči jakékoli ženy rozhodně není nic pro mě.

Svetr měškrábe. Vztekle si ho popotahuju, ještě když kráčím k jejich domu. Vím

přesně, kde bydlí, protože jsem se naboural do Melaniina počítače i mobilu a přečetl jsem si o ní každou stránku, zmínku a článek, kde se vyskytovalo její jméno. Jako bych byl mor, co se plazí k jejich domu - přesně takhle nepatřičně se cítím, když klepu na dveře.

V záhonech kvetou kytky. Voní tu čerstvě posekaný trávník. Vzpomínám si, jak mě máma před třinácti lety učila jezdit se sekačkou. V domě, jako je tenhle. Už je to třináct let, co jsem odešel z domu ve čtvrti, jako je tahle. Sem už kurva dávno nepatřím.

Derek mi z auta zamává. Ukážu mu prostředník a houknu na něj: „Přinesu ti výslužku.”

Nezaváhá a taky mi ukáže prostředník. „Dal jsem si na benzínce bagetu. Dneska seš úplný ztělesnění dobrý nálady, šéfe.”

Ignoruju ho - jasněže jsem nebyl při cestě sem celej rozzářenej. Vždyť to kurva nejsem nikdy - a potřetí zaklepu na dveře.

Nejsem si jistej, jak Melaniini rodiče přijmou, že tu jsem, ale zahraju to tak, jako že vím, že bude zblázněná radostí, že mě vidí. Tečka.

Dveře mi otevře hospodyně. „Ano?”

Sjede mě pohledem, jako by si nemohla pomoct, pak za ní uslyším hlas hodně podobný Melaniinu. „Kdo je to, Marie?”

„Děkuji, cestu už najdu.” Vejdu do domu a zamířím za zvukem. Odhodlaně vejdu do jídelny.

Melaniin otec se zvedne ze židle, překvapený, ale ne vyplašený. Vlasy má prošedivělé a jeho tvář je jedna z těch, co z nich nikdy nemizí úsměv. Melaniina matka naopak

zůstane sedět a s vytřeštěnýma očima mě pozoruje. Je to krásná žena s bledou, jemnou tváří a očima barvy skoro stejné jako Melaniiny.

„Melanie?” podívá se na Melanii tázavě její otec. Zadívám se na ni, a když se naše

pohledy setkají, vidím, jak si lehounce tahá za pramen vlasů. Nervózněčeká

na vysvětlení. Cože? Takže ona mě v tom nechá vymáchat? Vnímám, jak mezi námi jiskří napětí, a cítím, jak na ni moje tělo reaguje.

„Pane a paní Meyersovi,” pozdravím její rodiče. „Omlouvám se za zpoždění.”

„Mami, tati, tohle je Greyson. Byl se mnou na svatbě Brooke a Remyho. Je to?” Zvedne ke mně tvář, jako by chtěla, abych jí pomohl. Oči má široké a zářivé, a bože,

jen při pohledu na ni mi zkratuje mozek. Před očima mi problesknou vzpomínky na ni - na tu energickou ženu, sirénu, v kterou se mění v mé posteli, na ošetřovatelku, která mě ovázala a potom mě políbila, a cítím, jak se mi až do hlubin mojí duše propaluje oheň.

Tichým hlasem oznámím: „Jsem její nový přítel a je mi potěšením, že vás poznávám.”

S jejím otcem si potřeseme rukama a před jeho pohledem neucouvnu. Její matka se na mě vrhne a skoro se mi v náruči zhroutí. „Tak ráda vás poznávám!”

Její teplo, které mě ihned obklopí, mě znervózňuje. Vymaním se z jejího objetí

a zamířím k Melanii. Jen být s ní v jedný místnosti mi napíná tělo až skoro neúnosně. Jo, chtíč - ten znám.

„Není to můj přítel, jen kamarád,” zasměje se Melanie. Hraje před nimi svou roli.

S pobaveným úsměvem ke mně vzhlédne a špitne: „Změna plánů?” Posadím se na židli vedle ní. „Tak nějak.”

Její matka radostně zatleská. „Skvělé, teď máme čtvrtého hráče do šarády!” No. To. Mě. Podrž.

Za celý svůj život jsem nikdy nezažil takový rodinný posezení. Ani když jsem ještěžil se svojí matkou. Mí rodiče spolu nikdy neseděli u jednoho stolu. Nejím u stolu. Netrávím čass rodinami. V jejich domovech.

Nevím, proč jsem sem vůbec přišel. Kecy. Vím to moc dobře.

Melanie je moje oběť, ale nakonec jsem se stal její obětí já. Její rodiče trvají na tom, aby jim o mně Melanie všechno řekla, a mně někde hluboko v mysli začne tepat provinilostí, pocitem, který moc neznám. Zdám se jim jako slušnej chlap. Vypadám jako slušnej chlap. Domnívají se, že jestli mě má ráda, tak si ji asi zasloužím. Kurva, to bolí.

„Greyson King, hm??Přemýšlím, jestli nějaké Kingovy znám.” Její otec si mne bradu.

„Koneckoncůžijeme v King County. Máte něco společného s KING-5, tou televizní stanicí?”

„Ne, nejsem odtud.”

„Greysone, musím říct, že tady naše beruška není jen úžasná designérka, také umí výbornou domácí zmrzlinu. Vypomáhala nám, když jsme s Lucasem měli maličkou cukrárnu. A umí vařit! Ona ano!”

„Jen když mě k tomu donutí,” brání se Melanie s úsměvem.

No to mě podrž podruhý. Vypadá tak rozkošně, zranitelně a plná života zároveň. Chci ji. Mít.

Bránit. Ochraňovat.

Co to se mnou kurva je?

„Tak jak jste se vy dva seznámili?” chce vědět její matka.

Melanie si povzdechne. „Jednoho dne zachránil moje auto před deštěm.”

Její matka vykulí oči. „Tehdy, jak jsi zmokla?” zeptá se, jako by o té noci spolu už mluvily.

Melanie se začervená - jak jsem si mohl nevšimnout, že jí tak krásně rudnou tváře?

Oheň v mým břiše ještě zesílí, když si uvědomím, že o mně mluvila se svou matkou.

„Greysone, snad jsme na vás tím nadšením neudělali špatný dojem, ale Mel za celých dvacet pět let domů nikdy žádného chlapce nepřivedla. Dokonce ani žádného kamaráda nám nepředstavila.”

„Dvacet čtyři,” opraví ji Melanie.

„Za měsíc to bude dvacet pět,” prohlásí její matka, obrátí oči v sloup a pak na mě zamrká. „Naše Mel slaví narozeniny vždycky ve velkém,” prozradí mi a složí ruce pod bradu. „Nemůžeme se dočkat, až zjistíme, co naplánovala pro letošní rok!”

Vůbec poprvé jako by ta holka, co tak miluje večírky, ztratila slova. „Letos nebude asi nic, všechno je moc drahé.”

„Nesmysl. Dvacet pět je přelom!” prohlásí její otec.

Melaniino mlčení umocňuje smutek, který je už skoro hmatatelný. Najednou si uvědomím, že všichni tři na ni zíráme, zatímco ona upírá oči do talíře a kouše se do rtu. Prsty mě svrbí. Najednou mám o ni strach, protože je smutná, a její bolest ve mně probudí odhodlání to napravit.

Bože, vždyť ona dokáže rozzářit každou místnost. Když je smutná, jako by zhaslo i samotné slunce. Žil jsem celý život v temnotě a nedovolím, aby ta její záře uhasla.

„Dobře, takže šarády!” vykřikne její otec s až přehnaným nadšením.

Pod stolem potají pohladím Melanii po stehně, pomalým, uklidňujícím dotekem. Ještě nikdy jsem se takhle žádné ženy nedotýkal, ale ona to ve mně probouzí a já se pokaždé nemůžu dočkat, až jí tváře znovu zčervenají a ona se usměje a konečně zapomene na svůj smutek. A její úsměv mě pokaždé zasáhne jako úder blesku.

„Beruško, co bys řekla na pány proti dámám? A vy, Greysone?”

Za chvíli tu před námi Melanie natahuje krk, špulí rty, předklání se a naznačuje zobání. Je sexy, vtipná a bezstarostná a jen pohled na ni mi přesměrovává krev z těla do slabin.

Ke hře jsou očividně potřeba nějaké karty. Vybíráme si kategorie. Táta si vybral zvířata. A ona tu teď nějaké divoké zvíře předvádí.

„Tým, který toho uhádne nejvíc, vyhrává,” vysvětlí mi její otec a poplácá mě po paži.

„Nebojte se, naše beruška moc hádat neumí??Jeřáb!” vykřikne najednou.

„Ano!” přikývne Melanie.

„Jdete první, nebo mám jít já?” zeptá se mě pak její otec.

„Máte přednost, pane. Zatím se nehrnu do toho se tu před vámi ztrapnit.” Zasměje se, vytáhne kartu a já vidím, že je na ní medvěd.

Rozpřáhne ruce a začne se ploužit po pokoji.

„Gorila!” vykřikne Melanie. Její otec se na mě jenom zakření a zvedne ruce ještě výš. „Kůň!” navrhne paní Meyersová.

Její manžel po mně opět střelí pohledem a povytáhne obočí, jako by mi říkal: Vidíš? Ty

ženské jsou prostě beznadějné.

Dál předvádí zvíře, až se musím smát. Dívám se, jak hrají, a pak jsem najednou

na řadě. Rychle mrknu na okno, abych si byl jistý, že na mě není vidět - kdyby mě při tomhle přistihl Derek, s Duchem by byl konec. Po tomhle už by ke mně nikdo respekt necítil.

Vytáhnu si kartu, je na ní pes. Začnu vrčet a udělám první věc, která mě napadne - začnu okusovat roh nejbližšího polštáře.

„Vlk!” vykřikne její matka.

Vezmu polštář do zubů a začnu jím smýkat ze strany na stranu. „Ach, bože,” povzdechne si paní Meyersová.

Melanie se může uchechtat a já se cítím jako naprostej idiot. Zatraceně, chci, aby hádala, ale ani náhodou nebudu kňučet jak nějakej vořech.

Pustím polštář a vzdám to. To už se Melanie drží za břicho a směje se naplno. Je při

tom tak sexy. Dojde ke mně, vezme polštář a pak mi prohrábne vlasy. Teď už vím, že to, jaká je, měla po kom podědit.

„Moje babička říkávala,” řekne mi a naposledy mi rozcuchá vlasy, „že ti, kdo si spolu hrají, ti spolu zůstávají.”

Po celý její život ji její rodina chránila. Byla šťastná. Hrávala si. A teď září. Oni všichni září. Jsou tak směšní a hloupí, a já nikdy nechtěl být směšný a hloupý. Já ty směšné a hloupé zabíjím, vydírám a ničím.

„Ten, kdo si povede nejlépe, dostane poslední koláček!”

„No, synku,” obrátí se na mě po téhle výzvě její otec, „ať umíš cokoli, teď je načase toho využít. Ty koláčky za to stojí, to ti povídám.”

„Ty první, tati!” vybídne ho Melanie.

Pan Meyers začne tancovat kozáka a ještě si u toho prozpěvuje. Její matka předvede velmi realisticky gorilu. Melanie se na mě podívá, dá si ruce k ústům a začne hýkat jako osel. Pak se všichni otočí na mě.

Kurva. Jako vážně?

Tohle je tak kurevsky pitomý. Ale?

Líbí se mi, jak se na mě dívá, tak zvědavě, šťastně. Připomíná mi to, jaká je. A tak se rozhlédnu po jídelně, abych vymyslel, co sakra předvést. Na stole stojí váza s kopretinami. Jsou růžové - tak princeznovské.

Vezmu steakový nůž, ustoupím o pár kroků a pak nůž vrhnu těsně kolem nich. A jednu z kopretin za její střed přibodnu k protější zdi.

Rozhostí se ticho.

„Nevěřím vlastním očím!” vykřikne její otec. „To je neuvěřitelné!” vydechne její matka.

Když nůž i s kopretinou vytrhnu ze zdi, Melanie mi donese moji odměnu, a když mi koláček podá, já jí dám tu květinu.

„To se jen tak nevidí,” poznamená. Nespouští ze mě oči, ani když si přičichne ke kytce.

„To vás učí ve škole pro sekuriťáky?”

„To hýkání vás učí v lekcích designérství pro začátečníky?” Chci, aby se začervenala, a ono to funguje. Zasměje se.

Její smích je pro mě jako droga, okamžitě mi stoupne do hlavy.

„To bylo opravdu dobré,” slyším, jak její otec šeptá její matce, ale příliš se soustředím na tu přidrzlou princeznu před sebou, která stojí tak blízko, mělce dýchá a je tak nadšená a teplá a plná života a příslibů všeho, co jsem nikdy neměl.

Nabídnu jí svůj koláček a ona se do něj zakousne. Shrnu jí vlasy z čela, a když od ní odhlédnu, vidím, že nás její rodiče s úsměvem pozorují, jako by byli přímo nadšení z toho, že si jejich beruška konečně našla „kamaráda”.

A já v tu chvíli vím, čistě a jasně, že právě tohle mi Underground vzal.

16

DLUHY

Než odjel z města, pomilovali jsme se.

Melanie

Od mých rodičů mě zavezl přímo do mého bytu, vyjel se mnou výtahem, došel k mým dveřím. A já tam stála a chystala se říct sbohem. On mě ale prudce políbil, zvedl mě a odnesl mě do postele.

Hodil mě na ni a strhal mi oblečení a pak se svlékl sám. Tělo se mi chvělo, dech se mi třásl, když se nade mnou zvedl.

Jednou rukou mě chytil za rameno, druhou za bok a vrazil do mě. Křičela jsem a svíjela se,

škrábala ho po zádech.

„Podívej se na mě.”

Se zasténáním jsem se pokusila poslechnout.

Vyjel mi rukou po zádech, do vlasů a nadzvedl mi hlavu.

„Řekni, že se ti to líbí,” přikázal. „Řekni, že se ti to sakra líbí.”

„Líbí se mi to,” zasténala jsem.

Znovu mě tvrdě políbil, tak jako ještě nikdy v životě, a vzápětí do mě začal přirážet jako nikdo před ním. Když se pak ode mě odtrhl, zpomalil rytmus a znovu, chraplavěji, přikázal: „Podívej se na mě,” a pak do mě hluboko přirazil.

Vzhlédla jsem. Díval se na mě, tak nenasytně, neústupně. Neustával, pořád do měpronikal. Nedržel se zpátky. Každým pohybem mi říkal, že to potřebuje stejně jako já.

Orgasmus se přese mě převalil jako bouře. Při každém zachvění mého těla se zachvěl

i on a silněji, až jsme oba lapali po dechu. Sevřela jsem ho stehny a rukama, objímala jeho tvrdé, těžké tělo, aby ve mně zůstal ještě o chvíli déle.

Nechtěla jsem ho pustit. Tvář jsem měla zvlhlou potem, ale náhle i slzami. Bojím se, co ve mně probouzí a co se se mnou stane.

Bojím se, že si mého mustanga nikdo nekoupí a já nebudu mít čím splatit svůj dluh, a až mi tři dny po mých narozeninách vyprší čas, na mém prahu se objeví tucet naštvaných mafiánů a nikdo mi nepomůže. Nikdo je nebude schopný zastavit. Ani on.

Nevím, co udělám. Nevím, co mám vůbec dělat. Ale s nikým se necítím tak zranitelná a zároveň v takovém bezpečí jako v objetí tohoto muže.

Skutečnost, že se nečekaně objevil na snídani u mých rodičů, mi naznačila víc nežvšechna jeho varovná slova.

Vydechl, převalil nás do pohodlné polohy a dál si mě tiskl k sobě. Cítila jsem, jak se hluboko ve mně probouzí zvláštní pocit.

Nebuď chamtivá, pokárala jsem se, ale cítila jsem se jako podvodnice. Ještě pořád slyším svá tichá slova: „Všechno, co mí rodiče řekli??Nevěř tomu. Myslí si, že jsem dokonalá, ale já to jen předstírám.”

Odtáhla jsem se od něj a zabalila se do přikrývky.

Posadil se. „Já vím, co znamená předstírat.”

„Můj život je vykoupený velkou cenou a pro ně je těžké se s tím smířit.”

Okamžitě mi položil ruku na rameno a palcem mě pohladil. „Můj život, každý den mého života, je také vykoupený velkou cenou.” Odhrnul mi z tváře zbloudilý pramen vlasůa zadíval se mi do očí. „Tak dlouho jsem se snažil najít v tom všem nějaký zvrácený smysl?”

Jeho vyznání mi vzalo dech. Čekala jsem a čekala a čekala, jestli něco dodá. Viděla jsem to v jeho očích, ale on vstal a popadl svoje oblečení.

„Jsem rád, že mě tu chceš, Melanie,” řekl pak s úsměvem.

Když se začal oblékat, odvrátila jsem se k oknu a objala se kolem břicha, abych zahnala tu bolest. Ach, bože, nesnáším, že ode mě zas odchází. Nesnáším, že tenhle večer by mohl být poslední.

Chtěla jsem se ho zeptat, jestli ho znovu uvidím, ale než jsem stačila promluvit, ozval se ode dveří:

„Opatruj se, princezno.”

Přinutila jsem se odpovědět: „Měj se, Greysone.”

Jak toho jen můžu o někom vědět tak málo, a přesto ho tolik potřebovat? Nezavolal, ale v pondělí ráno mi zavolal někdo jiný, s nabídkou za můj mustang.

Když jsme se s Pandorou připravovaly v kanceláři na práci, zeptala jsem se jí: „Tak co myslíš? Je to dobrá nabídka?”

Místo odpovědi se mě zeptala, proč svoje auto prodávám.

Sakra. Snažila jsem se něco vymyslet, abych jí nemusela říct pravdu, že ho musím dát pryč. Navíc budu muset nejspíš prodat i všechno, co mám, do posledního trička, a i to možná bude málo, ale to jsem jí říct nemohla. „Je nepraktické.”

„Holka, vždyť ty žiješ nepraktičností.”

„Bylo úplně zatopené. Píská v něm.”

„Tak si můžeš pískat s ním.”

„Ach, bože, jsi úplně nemožná.”

„Melanie??přestaň kupovat krámy, pak bys nemusela prodat auto. Tahle košile? Dělám s ní něco, čemu se říká prát třikrát do týdne. Mám jen pár podobných a to je všechno. A boty? Beru je jako něco, co je pro mě charakteristický. Jiný nepotřebuju.”

„Tady nejde o to, že bych moc nakupovala. Mám úplně jiný problém.”

„Myslíš jako, že jsi na něčem závislá?” Starostí svraští obočí. „Chci to prostě prodat, to je všechno,” prohlásím.

„Chceš to prodat, nebo to potřebuješ prodat?” Měří si mě bystrýma tmavýma očima.

„Mám nápad. Prodej ten náhrdelník, co ti dal tvůj kluk.”

„Ha, no jasně. Ani náhodou,” odmávnu ten hloupý nápad, pak ale zvážním. „Chci prodat auto a potřebuju tvoji radu. Je to dobrá nabídka, Pan?”

„Jsem zatracená designérka, o autech vím prdlačku. Zeptej se svýho táty. Nebo se zeptej toho svýho přítele.”

„Víš co? Zeptám! Zeptám se ho třeba hned teď! Určitě mě moc rád uslyší.” Vytáhnu mobil. „V neděli přišel na snídani.”

„No páni, představilas ho rodičům. Zírám,” ucedí.

„Hele, trhni si, ty čarodějnice!” vykřiknu vztekle a mrštím po ní polštářem, který jsem nechávala pro jednoho svého klienta nově vypolstrovat.

Už jí nikdy nic neřeknu.

Nebudu jí vysvětlovat, proč a v čem je složité, že dva nezadaní lidé dělají??Co my děláme?

Spíme spolu, to děláme.

Ale já s ním nechci jenom spát.

Nevím, jaká tajemství Greyson ukrývá, ale má tajnou místnost a netelefonuje v mojí přítomnosti, což mi obojí přijde zvláštní. Ale i já mám tajemství, takže by nebylo fér mu cokoli vyčítat. Jenže o svém tajemství bych mu moc ráda řekla. Jenom jemu. Nechci to v budoucnu říkat ještě jinému muži.

Jak přiznat chlapovi, s kterým chodíte nebo spíte nebo cokoli jiného, chlapovi, který vás obdivuje a respektuje, že jste požádali - že jste žadonili - bandu mafiánů o trochu víc času, protože jim dlužíte víc peněz, než jste kdy měli? Jak mu říct, že vám nadzvedli sukni

a prohlásili, že jestli nezaplatím včas, tak se na mně vystřídají?

Chce se mi zvracet jen při vzpomínce na večer v té uličce. Ani o tom nebudu moct nikdy říct živé duši.

Zkontroluju si textovky. On mi psal jako poslední. Mám pocit, jako by uplynuly už celé věky, kdy mi napsal, abych byla doma, já se ho zeptala, kdo přijde, a on odpověděl: Já.

Jenže já už nechci znovu dumat a hádat, co se děje. Jestli mě chce, tak mě chce. Ne?

Jenže mám to svoje textovkové pravidlo. Dnešní vztahy jsou přece mnohem rovnocennější.

Pomalu vydechnu a napíšu mu:

Melanie: Budeš o víkendu ve městě?

A on k mému překvapení okamžitě odpoví.

Greyson: Ano.

Srdce mi buší, když mu napíšu:

Melanie: Máš už nějaké plány?

Greyson: Chtěl jsem zajít za svojí princeznou.

Aaach, to se mi líbí.

Melanie: Chtěla bych ti uvařit večeři. Dáš si?

Greyson: Dáš mi?

Nedá mi to, zakřením se. Ten nenasyta.

Melanie: Pátek osm večer?

Zářím štěstím, když o tom povím Pandoře, a trochu to nadnesu: „O víkendu přijede do města, aby se se mnou viděl.”

„Hurá.” Zní znuděně.

Během týdne se ponořím do práce a taky vyčlením všechny věci, které chci prodat přes internet, abych co nejrychleji získala další peníze. Moje skříň se mi najednou zdá obrovská, protože jsem si nechala jen jedny tenisky, jedny lodičky, jedny sandály, jedny válenky a jedny holínky. Taky jsem si nechala jen troje kalhoty, dvoje džíny, několik trik a jen ty nejzákladnější šaty. Nejhorší pro mě bylo probrat doplňky. Nechala jsem si ty nejbarevnější, abych na sobě měla každý den alespoň tři barvy, i kdyby to nejbarevnější na mně měly být doplňky.

V pátek ráno zamířím do obchodu se zdravou výživou, protože Greysonovi nechci uvařit něco laciného - to prostě udělat nemůžu. Takže domů přinesu tašku plnou zdravých

a čerstvých potravin, obleču si jedinou zástěru, kterou mám - žlutou, nařasenou, značky Anthropologie - a pustím se do přípravy večeře, protože mi to přijde jako moc pěkné gesto

„na uvítanou”.

Rozhodla jsem se pro rukolový salát s hruškami, kozím sýrem a jemnou octovou zálivkou, k tomu těstoviny podle mého vlastního receptu, bochník domácího chleba a jako dezert jablečné koláčky poprášené skořicí.

Vždycky se mi nejlépe přemýšlelo při vaření. Zatímco krájím a míchám, přemýšlím nad tím, jak si pomalu začínám uvědomovat svoje potřeby coby žena, potřeby, které mi nezajistilo spaní s desítkami různých mužů, potřeby, které naplní až ten, s kým se -

nevysvětlitelně, a přesto nepopiratelně - propojíte. A ten někdo je většinou ten, do koho byste to nikdy neřekli.

Greysonova tvář mě pronásleduje na každém rohu - zamyšlená, vážná, usměvavá. Nemůžu si pomoct, pořád si před očima připomínám všechny jeho úsměvy. Domýšlivý, smyslný, shovívavý, ospalý, ten prázdný, který věnoval Pandoře, i ten jen naznačený, jako by se tomu nedokázal úplně podvolit?

Ten mám ze všech nejradši.

Protože mi dává pocit, že ho vytahuju z jeho ulity, z které se mu nechce. Jako by mi tak dával něco, co není připravený dát.

„Tady něco moc hezky voní a vsadím se, že to jsi ty.”

V žilách mi okamžitě vzplane oheň, když rozpoznám ten krásný hluboký hlas. Greysonovi se nějak podařilo dostat dovnitř a k smrti mě vyděsit. Aniž by vydal sebemenší zvuk. Obejme mě kolem pasu, otočí a skloní svou metr osmdesát vysokou postavu tak, aby naše rty dělil jen zlomek milimetru. Smysly mám vybuzené, opájím se jeho blízkostí. Rychle mu vyjedu dlaněmi po silných pažích.

„Ahoj,” zalapám po dechu. „Já -” Líbá mě snad celou minutu. Minutu a půl.

Naše rty spolu tančí a moje kolena pode mnou podklesnou, protože jeho polibky jsou nádhernější než cokoli jiného, co jsem kdy zažila. Nemůžu myslet a ani nedokážu stát.

Odtáhne se a já cítím, jak se po jeho uvítání červenám.

„To je hezký,” zašeptá a ukáže na moji zástěru. V tu chvíli mám pocit, jako bych právě vyhrála cenu pro nejlepšího kuchaře roku - a to ani moje jídlo ještě neochutnal.

„Za chvíli se ti bude líbit ještě víc, až ti v ní přinesu zákusek,” zašeptám. Jeho chlípná mysl si to přebere po svém, protože v očích okamžitě zaplanou ohně. Se smíchem mu pokynu ke dvěma stoličkám u kuchyňského ostrůvku. „Ale no tak. Nebudu mít na sobě jenom tu zástěrku.”

„Sundáš si ji?” zatahá za šňůrku.

„Možná, jestli všechno sníš jako hodný chlapec.”

Uchechtne se, tak hluboce, tak spokojeně, a jeho úsměv je tak zničující, že skoro nedokážu myslet. „Tobě se ale líbí, když zlobím,” poznamená.

Potlačím úsměv, s pomocí chňapek vytáhnu z trouby pekáč s těstovinami, a jsem si při tom naprosto vědomá toho, že na sobě mám pod zástěrou šaty tak krátké, až je možná vidět, že nemám žádné kalhotky. To pomyšlení mě rozechvěje.

Nejdřív je ticho, pak židle zaskřípe o zem. Opře se, zuje a pozoruje mě, jak kraluju

v kuchyni. Mne si při tom bradu a potom zmateně, skoro pobaveně prohlásí: „Přemýšlel jsem, co vlastně celou tu dobu děláš.” Odmlčí se a pak hlasem hlubším a zastřenějším než kdy dřív dodá: „Chyběl jsem ti?”

„Co je to za otázku?”

Ušklíbne se. „Je to otázka, na kterou chci znát odpověď.”

Úšklebek mu oplatím a začnu nandávat na talíře. Když před něj postavím salát a těstoviny, chytne mě kolem pasu. „Chyběl?”

Naše oči se střetnou. Palcem mě pohladí po vnitřní straně zápěstí.

„Chyběl?” zeptá se tiše.

„Ano,” zašeptám. Volnou rukou ho pohladím po čelisti a vzápětí ho z čirého impulzu políbím na tvář. A do ucha mu zašeptám: „Moc.”

Vrátím se ke stoličce na opačné straně ostrůvku a celou cestu na sobě cítím jeho pohled.

Usmíváme se na sebe. Vždy se na sebe usmějeme zároveň, už od chvíle, kdy jsme se setkali, to tak je. Až teď si všimnu, že přinesl víno. Dívám se, jak otevírá láhev. Ve skříňce najde sklenice, vrátí se ke mně a nalije nejprve mně a pak i sobě.

S úsměvem si přiťukneme, a než se napije, řekne: „Na tebe, princezno.” „Ne, na tebe,” opáčím a pak se napiju.

„Moc ráda mi odporuješ, co?” zavrčí a točí se svou sklenicí.

To mě rozesměje a najednou se cítím jako ta nejsvůdnější žena na světě. Pustím se do jídla, ale jako by ho vzrušoval můj sebemenší pohyb.

Ani můj dech neunikne jeho pozornosti.

Cítím, jak pozoruje moje prsty, moje holé paže, odhalená ramena i mé rty. Naberu na vidličku trochu salátu a dívám se, jak trhá z krajíce sousto chleba a vkládá si ho do úst. Mlčky pijeme, díváme se na sebe, vychutnáváme si společnost toho druhého.

Pohled na toho druhého. Cítíme energii, která z nás sálá. Jsem interiérová designérka, která věří v moc feng šuej. Která věří v jin a jang. Ještě nikdy jsem v žádném muži nenašla jang ke svému jin. Nikdy.

„Chutná ti to?” zeptám se ho.

„Jsem první muž, pro kterého jsi kdy uvařila?”

Přimhouřím oči, pak se na kuráž napiju červeného vína, ale to nervozitu v mém žaludku

nepotlačí. „Po pravdě? Ano. Jsi. Takže si dobře promysli odpověď,” varuju ho.

„Každé sousto je stejně lahodné jako ty.”

Usměju se. „Vážně?” Nejistě se zadívám na jeho talíře a vidím, že oba vyjedl do čista.

Opře se do židle a jeho pohled sjede z mých očí přes má ramena na ňadra. „Teď bych si dal zákusek.”

„Počkat, pane, já ještě nedojedla. A abyste věděl, opravdu mám připravený zákusek,

a nejsem to já!” Rychle si naberu na vidličku těstoviny, sním je a pak si z koutku rtů slíznu kapku pesta.

Greyson mě pozoruje. Je tak obrovský, mohutný a sexy. „Jak ses celý týden měla?” zeptá se.

V hrudi mě bodne, když si vzpomenu na všechny ty noci, kdy jsem ležela v posteli, vyděšená víc, než bych si přála, a osamělejší než za celý svůj život. Možná proto, že teďuž vím, s kým chci být. Možná proto, že jsem zranitelná a vyděšená.

„Docela dobře,” zalžu. „Chtěla jsem se tě na něco zeptat. Dostala jsem nabídku na svoje auto.”

„Ty prodáváš auto?”

Beznadějně se na něj zadívám a všimnu si, že mu koutky rtů poklesly. „Ano, prodávám ho.” Vstanu, dojdu pro jeho prázdné talíře a pak mu prozradím, kolik mi nabídli. „Myslíš, že je to dobrá cena?”

Mlčí, zatímco nesu talíře do dřezu, a sleduje mě pohledem. Pak se zeptá: „Proč ho prodáváš?”

Nemůžu si pomoct, přijde mi, že se za jeho otázkou skrývá víc než zvědavost. Snad odhodlání.

Takže se to pokusím zlehčit a s lhostejným pokrčením ramen vysvětlím: „Vyhlédla jsem si něco jiného.”

Povytáhne jedno obočí, pak i druhé, a potom se pomalu, rozvážně zeptá: „Jiné auto?” Neuvěřil mi.

Snažím se narychlo vymyslet, co říct, aby to vyznělo věrohodně, ale on s povzdechem, jako by ze mě byl unavený, prohlásí: „Chtějí tě ožebračit. Princezno, neprodávej to zatracený auto. Za tu cenu ne. Vůbec ne.”

„Pročne?”

„Protože,” ucedí, „to auto potřebuješ.”

„Na cestu do práce ne,” opáčím zlehka, „a na víkendové výlety se můžu domluvit s přáteli.”

Když se ani poté netváří spokojeněji, začne ve mně hlodat podezření. „Proč ti na mém autě tak záleží, Greysone?”

Mlčí, a když pak pochopím, srdce mi dojetím zaplesá a odpovím za něj: „Protože díky tomu zatracenýmu autu jsme se poznali.”

Naštvaně pokrčí ramenem. „Je to tvoje auto. Nemělo by patřit nikomu jinýmu.”

Jsem dojatá, že mu na mém autě tak záleží, protože jsme se díky němu dali dohromady, ale jsem taky smutná, protože mu nemůžu říct, že bez ohledu na to, jak moc

mám to auto ráda, sebe mám radši. „Zájemce je osmnáctiletá holka. Užije si s ním stejně jako já.”

Když znovu promluví, v jeho hlasu zní nový podtón, skoro příkaz. „Nikdo si neumí užívat tak jako ty. Ty jsi ztělesnění zábavy, Melanie. A života. A stejně tak ten tvůj šílený modrý mustang.”

Zvednu ruku, abych potlačila uchechtnutí, protože mě baví, jak je milý a ochranitelský.

Když se zamračí, prozradím mu: „To je od tebe tak roztomilý, Greysone.”

„Na mně není nic roztomilýho, princezno.”

„Je to roztomilý. Ty jsi roztomilý.”

Zvedne se, jako by se chystal mě za to vytrestat. Se smíchem se rozběhnu ke své ložnici a ode dveří prohlásím: „Greysone, vím, že ti to asi zlomí tvé něžné srdce, ale já to auto musím prodat. Takže si řeknu o tisícovku víc. Co myslíš teď? Bože, ty se i roztomile mračíš.”

Nato zvrátí hlavu a rozesměje se - tak hluboce a sytě - a když si uvědomím, že nikdy nepochopí, jak důležité to pro mě je, omluvím se, zavřu se v ložnici a zavolám zájemkyni, že chci o tisíc dolarů víc.

Holka mi odpoví, že si o tom promluví se svým tátou a dá mi vědět. Když vyjdu ven, Greyson tam stojí s rukama založenýma a dívá se na mě tak, jak se muž dívá kdykoli, kdy netuší, co s vámi má sakra dělat.

„Zavolala jsem té zájemkyni,” vysvětlím, a když si otráveně zajede rukou do vlasů, v hlavě se mi znovu ozve slovíčko „roztomilý”.

„Bože, princezno. Vážně? Nemůžu ani?” Nakonec jen potřese hlavou.

„Greysone, na tom nesejde!” vykřiknu. „Víš, i bez toho auta budeš už navždycky ten, kdo zachránil mě i mého mustanga.”

Chci si ho usmířit - vždyť z něj ta jeho energie sálá, jako kdyby se mi bytem prohnalo tornádo. Dojdu k němu, prohrábnu mu ty rozcuchané vlasy a pak se je pokusím uhladit. Líbí se mi jejich měkkost a hebkost. Nic jiného na té jeho tvrdé hlavě měkké není. Zavrčí a chytne mě za zápěstí. Překvapí mě, když skloní hlavu, zaboří nos mezi má prsa a s nekonečnou něhou mě políbí do výstřihu.

„Když mě stejně nehodláš poslechnout,” řekne, ale jeho hlas je ztlumený zástěrou,

„proč se mě vůbec ptáš?”

„Ráda bych znala tvůj názor.”

„Tak mi to dokaž tím, že mě poslechneš, Melanie.”

„Omlouvám se,” zašeptám a znovu mu rozcuchám vlasy. Chci, aby se zas usmál. Ráda lidi rozveseluju a on teď nijak veselý není. A to nesnesu. Ne u něj. „Vynahradím ti to.”

„Hmm.” Oči se mu náhle rozzáří. „Vynahraď mi to tím, že mi povíš, jak bys ráda strávila své dvacáté páté narozeniny,” navrhne.

Zaváhám. Co by řekl, kdybych mu prozradila, že bych ten den nejradši strávila s ním? A celý den nedělala nic než nemravnosti? Co kdybych mu řekla, že chci, aby mi vyprávěl

o svém životě, o své rodině? A že prostě chci jen být s ním, protože tak jsem nejšťastnější?

Vytrhnu se mu a přinutím ho se posadit. Přinesu jablečný koláč se skořicí a pak se vyhoupnu na ostrůvek hned vedle jeho stoličky. Bosé nohy si opřu o jeho stehna, do klína si položím talíř a vezmu lžičku, abych ho nakrmila zákuskem.

„Jak jsi strávil dvacáté páté narozeniny ty?” zeptám se a dám mu lžičku s kouskem

koláče do úst.

Sní všechno, co mu dám. Není to tak sexy a rajcovní, jak jsem si to představovala; je to ještě desetkrát rajcovnější. To díky těm jeho očím. Díky tomu, jak mě pozorují, když ho krmím, jako by byl predátor, který vyčkává, až nadejde čas na skutečnou hostinu.

„Nejspíš jsem se opil. Nic, co by stálo za zapamatování. Ty si ty vlasy splétáš i na vaření?” zeptá se chraplavě, a když mu dám další sousto, zatahá mě za cop.

Něco mezi námi proběhne, něco neuvěřitelně intimního. S každou další vteřinou mi odemyká srdce i duši a není možné, abych zvládla zastavit ten příval emocí, které měpřemáhají. Touha, něha, chtíč, hlad, potřeba, strach, pocit štěstí.

„To aby mi vlasy zůstaly na hlavě a nepopadaly do jídla,” prozradím mu.

„Áha,” vydechne a oči mu září, když mu k ústům zvednu další sousto koláče. Dívám se, jak jazykem podebere lžíci, probouzí to všechny moje smysly. Stehna se mi rozechvějí, když sleduju, jak se jeho rty uzavírají kolem lžíce, jak vychutnává to sousto a dívá se

na mě, zatímco jí koláč a v očích mu plane oheň, jako by ten parchant věděl, že jsem vlhká a připravená. Jako by si mě připravoval tak, jako nám moje trouba připravila ten koláč. Sní poslední sousto, chytne mě za cop, přejede po celé jeho délce až na můj krk až??do výstřihu.

Okamžitě mě zaplaví příval touhy, mezi nohama se mi tělo sevře, jak moc ho chci zas cítit v sobě. Proč jen musí být tak k zešílení sexy? Srdce mi divoce buší a můj mozek křičí: Dotkni se ho! Polib ho! Vrhni se na něj a ukaž mu, že ho chceš! Ukaž mu, že chceš, aby tě také chtěl. Ukaž mu, že chceš, aby ZŮSTAL!

Ale nepohnu se, protože zároveň chci, potřebuju, aby to byl on, kdo udělá první krok.

Takže seskočím z ostrůvku a zašeptám: „Měla bych uklidit.”

S tichým nečekaným zavrčením mi sevře ruce a přitiskne je na svůj rozkrok - kde cítím, jak mu pulzuje erekce, tvrdší než kdy dřív - a pak mě rychle, drsně políbí. Z jeho rtů cítím skořici, jablka a jeho. „Princezno, takhle to mám už celý hodiny. Hodiny! Od chvíle, kdy jsem nastoupil do letadla za tebou?”

„Jestli to takhle máš už tak dlouho, pak mi dej deset minut, abych uklidila. Pak budu mít celou noc jen na tebe,” zašeptám svůdně a šťastně se zachechtám, když hlasem ztěžklým chtíčem zavrčí: „Máš pět minut.”

„Není to závod,” opáčím a naschvál, jen abych ho vyprovokovala, vykročím velmi pomalu. Sleduje každý můj pohyb, miluje se se mnou očima, zatímco pozoruje, jak sklízím nádobí. Jemně ho plácnu po ruce, když se mě pokusí chytit za zadek. Uchechtne se. Nesu právě talíře do dřezu a ten sytý zvuk na mě tak zapůsobí, že cítím, jak se mi svírá tělo a touží po jeho prstech, rtech, zubech i jazyku. Je na mě připravený už kolik hodin, ale netuší, že já jsem na něj připravená stejně dlouho.

Odnese se mnou zbytek nádobí do dřezu a to gesto, spolu s jeho blízkostí, mě nenechává klidnou. Když je vše sklizeno, začnu s mytím. Naše prsty se o sebe otírají, naše těla se dotýkají na tolika místech a každé z nich mě mravenčí.

Když omyju poslední talíř, stoupne si za mě. Jeho tělo je jako pevná zeď. Vezme do dlaně můj zadek a začne mě líbat zezadu na krk, až mi tím bere dech.

„Mám pocit, jako bych se dnes poprvý po dlouhý době vrátil domů, Melanie,” zašeptá a já v jeho hlasu slyším vděk.

„Žádná holka pro tebe nikdy neuvařila?”

Směju se a otočím se, ale když vzhlédnu k jeho tváři, smích mě opustí. Jeho oči jsou vážné a zračí se v nich tolik něhy.

Zatíná čelist, snad aby ovládl svůj hlas, zvedne ruku a začne mi rozvazovat zástěru za krkem. Když mi spadne k pasu, rozváže mi i uzel na zádech.

„Posledních třináct let pro mě nikdo neuvařil,” řekne a to, co spatřím v jeho očích, mi vezme dech. Spatřím v nich hlad, ale ne fyzický. Hlad po něze. Touží, aby ho někdo přijal. Aby se o něj staral.

Já ten hlad znám. Hladovím po tom samém.

Dívá se na mě, jako bych byla jediný člověk na světě, kdo ho kdy přijal. Vezme mě za ruce a vede mě do ložnice.

Srdce mi divoce buší, když mě dovede dovnitř a palci mě pohladí po tvářích. Když mě políbí, jeho polibek je jako samet a já mám pocit, že bych snad dokázala i létat. Jeho tělo se tiskne k mému, naplňuje mě touhou. Zavřu oči, když mi zaboří prsty do vlasů a pomalu

je rozplete. Potřesu hlavou, prohrábnu si vlasy a on do nich opět zaboří ruce, jako by byl zvědavý, jak to dělám. Cítím, jak nešikovně, ale velmi něžně mi svými prsty rozplétá vla sy.

Chtěli jste někdy, aby se na vás někdo podíval a viděl ve vás jen dobro? To jsem já, s ním. Nechci, aby viděl, jaký chaos v sobě někdy mám. Snažím se být dokonalá

přítelkyně. A vím, že on se stejně tak snaží být dokonalý přítel. Nejspíš to není fér. Chci, aby ve mně viděl jen to dobré, ale já ho chci poznat celého. I to špatné. Chvíli se líbáme, povídáme si přitom o jeho dětství, vypráví mi o strýčku Erikovi, o tom, jak v Texasu

na ranči chodili každou chvíli na lov. Povídáme si o lekcích baletu, které jsem brala jako malá, i o tom, jak trapně mi bylo, když jsem při svém prvním představení upadla.

Povídáme si. Chci o něm vědět co nejvíc. Chci znát každý dílek, který tvoří jeho skládačku.

Prozradí mi, co na mně má rád a jak moc mě chce. A já přesto chci vědět víc, ale naše polibky brzy zesílí tak, až skoro nemůžu dýchat. Svlékl si košili a je teď jen v kalhotách, zatímco já vedle něj ležím v těch krátkých šatech.

Saju mu piercing v jeho bradavce. Bože, jak já tu bradavku s kroužkem zbožňuju. A on zasténá. Líbí se mi, jak mu ztuhne i jeho druhá bradavka, kterou laskám prsty.

„Máš jizvu, a přesto si nedovedu představit, že bys někdy mohl být zraněný,” zašeptám a dlaněmi mu přejíždím po svalech jeho hrudi, zvláštní pozornost věnuju dlouhé, hrbolaté jizvě. Jizev si cením. Cením si příběhů, které vyprávějí. Významů, které mají.

„Moje jizva?,” začnu, pak zaváhám, ale pokračuju: „Víš, proč ji mám? To proto, že

jsem jako malá potřebovala ledvinu.”

Moje vyznání mě samotnou překvapí. Odtáhnu se a obejmu se.

„Melanie, pojď sem,” přikáže a v očích mu podivně zajiskří. Potom mi svlékne šaty z ramen. Spadnou mi k pasu a pak na zem.

Jsem tak odhalená?

Dívám se do země a cítím, jak rudnu. Nemám kalhotky, a tak není nic, co by mou jizvu zakrývalo.

Greyson vydechne, dlouze a pomalu, prohlíží si mé nahé tělo. Vzápětí mě chytne kolem pasu, přitáhne si mě k sobě a tichým chraplavým hlasem řekne: „Princezno, jsi dokonalá.”

„Uvědomuješ si, že jsem o tom ještě nikdy s nikým nemluvila?” zašeptám.

Pak na jizvě na boku ucítím jeho prsty, špičkou prstu ji objede. „Viděl jsem ty léky, co je bereš každé ráno.”

„Ty jsou na to, aby moje tělo orgán neodmítlo. Ale protože ho mám od svého identického dvojčete, beru menší dávky. Moje tělo??ho přijalo, jako by byl můj.”

Impulzivně se skloním a políbím ho na hlubokou, rozšklebenou jizvu nízko na žebrech.

„Jak jsi přišel k tomuhle?”

„To už je dávno.” Pohladí mě po vlasech. „Můj bratr??můj nevlastní bratr se dostal do rvačky. Musel jsem ho z ní dostat a odnesl jsem si tenhle suvenýr. O nic nešlo.”

Přejedu rty od jeho jizvy k jeho silnému krku. Líbí se mi silné provazce svalů i jeho ohryzek, díky kterému mu hlas tak smyslně burácí. Vezme mě za bradu, zvedne mi hlavu a zadívá se na mě. Cítím jeho oči na svých prsou, na břiše i na dokonale oholeném rozkroku a to, jak se na mě dívá, jako by si mě ukládal do paměti, mě celou rozechvívá.

„Chci být v tobě. Chci se v tobě ztratit.”

Sálá z něj stejná horkost jako za letní bouře, když mě začne líbat a po dlouhé minuty vychutnává mé rty.

A pak se mě začne dotýkat. Kdykoli se dotkne mých bradavek kdykoli do dlaně vezme mé pohlaví, jako bych zapomněla dýchat. Zasténám, když se jeho rty otřou o ty mé?Potom ucítím, jak mě pohladí po zadku.

„Ach, bože, Greyi,” vydechnu, když mi volnou rukou sklouzne po břiše níž, ještě níž, zatímco jeho jazyk tančí s mým. S povzdechem rozevřu nohy a on mezi ně okamžitě vklouzne rukou a pak už vše kolem zmizí. Můj dluh. Mé sny. Má práce. Seznam úkolů. Všechno je pryč, na ničem z toho nezáleží, protože jediné, co je v tuhle chvíli důležité,

jsou Greyova ústa, ruce a jemné strniště, které měškrábe na tváři. Dýchá tak rychle jako já.

„Voníš stejně dobře, jako chutnáš,” zašeptá mi chraplavě do úst. Celý se třese uvězněnou energií. Vidím to, vidím pod povrchem jeho temnou, surovou, neopracovanou krásu. Líbí se mi, jak se jeho zdi bortí, kdykoli do mě pronikne. Jak i ze mě strhává jednu vrstvu po druhé, až před ním zůstanu obnažená a zranitelná. A jak ho to, co dělá, pohltí stejně jako mě.

„Řekni něco ošklivého, co mi dokáže, že to není skutečné,” zašeptám.

„Na to zapomeň. Nechci dnešní večer ničím zkazit.” Jeho hlas se třese vášní, když se na mě podívá, a oči se mu třpytí touhou.

„Chci to tvrdě.” Zalapám po dechu, když mi vlhkým jazykem přejede přes kůži. A pak mi prstem pronikne mezi nohy a polaská mě.

„Jsi tak vlhká, tak těsná a připravená,” zachraptí. Pronikne do mě dvěma prsty, a kdyžzasténám, tiše se uchechtne.

Toužím po něm tak, až se mi chvěje každý nerv v těle, třese se mi každý sval. Srdce mi v hrudi divoce buší, když vezme mou bradavku do rtů a saje ji zároveň s tím, jak do měproniká prsty. Rozkoš je tak nesnesitelná, až vykřiknu.

Vzpínám se proti jeho ruce, bořím mu prsty do vlasů, mé tělo v sobě svírá jeho prsty, jako by se bálo, že je ztratí.

„Řekni, že chceš, abych tě ošukal. Dlouho, tvrdě a všude,” přikáže a tvář má napjatou

rozkoší.

„Chci tě. Chci, abys mě ošukal. A chci to všude,” prosím. „Jen tebe. Prosím.”

„Tady?” Tvář má syrovou touhou, když mě polaská po zadečku a pak do něj pronikne

špičkou prstu.

Potlačím výkřik rozkoše. „Greysone, chci to.” Olíznu si rty. Tělo se mi napíná, oba jsme zalití potem a tak horcí. „Víš, jak moc to chci. S tebou.”

„To nás posune, Melanie. Posune nás to daleko za hranice. Jsi na to připravená?” varuje mě a olízne mi ucho. Sotva popadám dech, a když sklouzne rty o něco níž a začne sát má prsa, už jen lapám po dechu a tiše žadoním. Potom sjede ještě níž, přes horoucí bříško až mezi mé nohy. „Nejdřív tě chci ochutnat. Chci, abys byla připravená, princezno.”

Vsaje do úst můj klitoris a já zasténám čirou rozkoší. „Bože můj.”

„Bůh ti nepomůže, zlato. Ale já ano.” Pak mi lehounce na to místečko foukne. „Chci tu tvoji sladkou kundičku líbat, vychutnat si ji, sát ji.” Jemně stiskne klitoris zuby a pak ho vsaje do úst. V žilách mi zahoří oheň, když mi rozevře stehna a odhalí mě svému pohledu. Svému jazyku.

„Greysone?,” vykřiknu, když mi v žilách vzplane rozkoš a mé tělo se otevře jeho

polibkům. V rukách sevřu prostěradlo.

Jako by mě chtěl odměnit za to, že jsem mu uvařila. Ale také si za to něco ode mě bere. Bere si mě. Každý centimetr mého těla. Když pak do mě, tam, znovu pronikne jeho

prst, nedokážu dát dohromady jedinou souvislou myšlenku, jen sténám, křičím, vzlykám a prosím a mé boky se proti němu vzpínají.

„Jsi na to připravená, Melanie?” Zorničky má rozšířené, ale pohled jasný a odhodlaný, když na mě shlédne.

Pevně stisknu víčka a ucedím mezi zaťatými zuby: „Ano! Prosím!”

Hluboko v hrudi zavrčí a skloní se ke mně. Olízne mi klitoris, jazykem sjede níž

a pronikne do mě. A mé smysly se rozevřou jako stavidla. Špička jeho prstu vklouzne do mého zadečku, pomalu a hluboko, dráždí mě tak, jak jsem ani netušila, že je možné.

Tělo se mi chvěje šokem, když si pohrává s mým zadečkem, prstem ho něžně mučí, zatímco druhou rukou mě drží za bok a zcela mě ovládá. Jsme si tak blízko. Rty se mu lesknou mou vlhkostí, chutnají po mém pohlaví a každá buňka mého těla po něm touží víc než po čemkoli jiném na celém světě.

Jen po něm. Po něm. Po něm.

Když zvedne hlavu a na rtech se mu zaleskne vlhkost mého těla, je v tu chvíli to nejkrásnější, co jsem kdy viděla.

„Chci tě cítit,” zašeptá a pronikavě se na mě zadívá. Pak do mě vstoupí dvěma prsty

a rozevře mě. „Chci si tě vzít bez kondomu. Chci tě cítit a chci, abys ty cítila mě, Melanie.” Mít ho v sobě bez jakékoli překážky? Tělo na tělo? Nic mezi tím?

Hrdlo mě bolí a mám pocit, jako by celou mou bytostí protékala rozžhavená láva.

Odhodlaně přikývnu. „Vždycky jsem myslela na svoje bezpečí?”

Spatřím v jeho očích temný, zmučený záblesk. „Se mnou nejsi v bezpečí, princezno, ale jsem zdravý a chci tě cítit po celém těle. Můžu ti přinést lékařskou zprávu, aby sis byla

jistá. Ovlivnila by hormonální antikoncepce účinek tvých léků?”

„Já??Ne, Greyi.”

„Jsi si jistá?”

Jeho upřímná starost ve mně probudí o to větší touhu. „Ano. Můj doktor jednou mluvil o tom, že kdybych chtěla, může mi předepsat antikoncepci s nižší dávkou hormonů.”

V jeho tváři se objeví nové odhodlání, jako by sám sobě právě něco slíbil. Cítím, že mě potřebuje, že si mě musí vzít tak divoce, jak si nikdy ještěžádnou jinou ženu nevzal.

„Pojď sem,” vybídne mě a chytne mě za vlasy. „Chci tě teď tvrdě políbit, ale ještě tvrději ošukat.” Pak prudce přitiskne rty na má ústa a zašeptá: „Ale nejdřív jedno po druhém.”

Téměř vzlyknu, když se naše těla střetnou. Vyjedu mu dlaněmi po obličeji a zajedu prsty do jeho hebkých, hustých vlasů. Slyším se, jak znovu a znovu šeptám jeho jméno.

Jeho tělo se rozechvěje neovladatelnou silou. „Řekni to ještě jednou.”

„Greysone.”

„Chci tě na všech čtyřech,” přikáže mi chraplavým šepotem. Bože můj??ono se to opravdu stane.

Tělem mi otřásají záchvěvy horka. Žádnému jinému muži jsem nikdy nevěřila natolik, abych to s ním udělala. S žádným jiným mužem jsem to ani nikdy udělat nechtěla. A teď chci, aby si tenhle muž vzal každou část mojí bytosti, pronikl svým penisem, prsty

a jazykem do každé části mého těla. Polaská mě mezi nohama a poté vlhké prsty přesune k mému zadečku.

„Čím vlhčí budeš, tím snadnější pro mě bude do tebe proniknout.”

„Jsem tak rozpálená. Bože, Greyi, když se na mě podíváš, je to pro mě jako ta nejvášnivější předehra.”

„Melanie, podívej se, co se mnou děláš.” Otře se mohutnou erekcí mezi mými půlkami

a pak je přitiskne k sobě, abych poznala, jak je velký. Cítím, jak mu silný pták pulzuje, jak je tvrdý a nedočkavý. Svou hlavičkou roztírá vlhkost po mezeře zadečku, škádlí měa

mučí. Klečím před ním na všech čtyřech a chvěju se. Třesu se jako osika ve větru.

„Greysone?,” zasténám. To očekávání mě ničí. Cítím ho tak blízko, a přesto tak daleko.

Omamuje mě jeho vůně, ale nevidím ho a sžírá mě hlad.

„Ššš, zlato, chci to víc než ty,” ozve se za mnou jeho chraplavý hlas, když mě pohladí po páteři. „Představoval jsem si to. Snil jsem o tom, jak to s tebou dělám. Jak ti to dělám.”

Slyším, jak trhá obal kondomu. Navlhčím si rty a nevidomé oči upírám do zdi před sebou. Mé tělo se chvěje nedočkavostí, mezi nohama mi tělo pulzuje žárlivostí.

„Bude to bolet?” Dýchám rychle a mělce, když se přitiskne na zadní vstup do mého těla.

„Možná?,” škádlí mě a špičkami prstů mi vyjede po páteři. Chytne mě za vlasy, zvrátí

mi hlavu a do ucha mi zašeptá: „A možná ne. Jak jde o nás dva, není nic jisté. Neexistují žádná pravidla. Jen to, co chceme. A já chci tebe. Chci tě celou. Chci to, co jsi nikdy nikomu nedala. A vezmu si to.” Uchopí do dlaně mé ňadro a stiskne citlivou bradavku.

Okamžitě mnou projedou záblesky rozkoše a zamíří do mého rozkroku a i tam, kam se teprve chystá proniknout.

„Tak si to už vezmi, Greyi,” vydechnu.

Jeho sevřený hlas je jako pohlazení. „To se sakra vsaď, že si ho vezmu, princezno.

Neříkej chlapovi, že chceš jeho dlouhýho, velkýho ptáka ve svým krásným malým zadečku, pokud to doopravdy nechceš. Uvolni se, připravím tě.”

Zasténám, když do mě pronikne palcem, a pak??něčím silnějším, mnohem větším,

mnohem tvrdším. Je obrovský a snaží se proniknout do mého těla.

„Zatlač, zlato, přesně tak. Bože, to je tak příjemný, princezno,” ucedí tiše skrze zaťaté zuby a postupuje do mě, centimetr po centimetru, a pak rukou zabloudí mezi moje nohy.

„Ach, bože, Greyi!” vykřiknu a musím se kousnout do ruky, abych potlačila steny.

Roztahuje mě tak, až to skoro bolí, ale zároveň je to moc příjemné, než aby to bolelo. A mně se to líbí. Líbí se mi, jak pomalu na to jde, jak mě laská mezi nohama, jak mě připravuje. Jak se ke mně sklání a zuby měškrábe po zátylku. Jako by mě chtěl kousnout divoký vlkodlak.

Ještě nikdy jsem se necítila tak plná, tak vzrušená a zároveň tak odhalená a zranitelná.

Lapám po dechu, abych vůbec mohla promluvit: „Prosím, Greysone. Pohni se. Vezmi si mě.”

Chytne mě za boky a pomalu se stáhne. A pak řekne něco, co mě zaplaví novou vlnou

žáru, jako by mnou projel blesk. „Jak si přeješ.” Jak si přeješ.

Můj oblíbený film??a on to ví.

Pro Westleyho v tom filmu ta slova mnoho znamenala. A on je zašeptal právě teď, když jsem mu splnila jeho sen.

Když se konečně začne pomalu, opatrně pohybovat, jsem emočně rozjitřená a fyzicky zničená. Po tvářích mi stékají slzy, slzy rozkoše, štěstí i celé škály pocitů, kterými měnaplňuje on.

Někdo zabuší na dveře a já se okamžitě napnu a zpozorním. Třesu se, čekám a snažím se nehýbat. On ale neustává a dál přiráží. Když je ve mně, cítím, jak pulzuje. S každým přírazem se pohybuje stále snadněji. Na bocích cítím, jak se mu třesou ruce. Cítím, jak napjatá jsou naše těla, jak trhavě vychází dech z našich plic.

„Hej, Romeo, zvedni ten zasranej telefon!”

Ať už za dveřmi řve kdokoli, řve sakra NAHLAS.

Greyson tiše zasténá, ale nepřestane. V žilách mi duní vlastní tep, srdce hrozí výbuchem. Bože, prosím, teď ne.

„Hej!ROMEO!”

Greyson do mě zaboří prsty a na uchu cítím jeho trhavý dech, když zašeptá: „Derekovi neodpovím, dokud se neuděláš. Nevystoupím z tebe, dokud se neuděláš. Hned teď. Co mi povíš, když ti přikážu, aby ses udělala, Melanie?”

Zasténám, když mě jeho hlas pohladí po těle. Rozkoš je tak mocná, až nemůžu dýchat, nemůžu myslet??Cítím se tak plná, tak zničená, tak ovládnutá, tak jeho.

„Nevím,” zasténám.

„Co mi povíš, princezno?”

Znovu přirazí, tentokrát jemněji, a lehounce obkrouží můj klitoris dvěma prsty. Vzlyknu tiše: „Jak si přeješ?” A když pootočím hlavou a on mě hluboce políbí, vyvrcholím, tak prudce a tak silně, až se roztříštím na kousky. Mé tělo, mysl, duše, srdce, to vše teď

pláče, když ucítím, jak se ve mně mocně otřásl. Obejme mě kolem pasu, přitiskne ke svému tělu a prudce vydechne, když i jeho zachvátí orgasmus.

Když je po všem, ani jeden z nás se nepohne.

Polštář je mokrý a já tiše vzlykám. Greyson stále ještě pulzuje hluboko v mém těle a já

o něj nechci přijít. Je ve mně. Celý tak nádherně tepe. A stále je tvrdý. Zasténám, když ze mě vystoupí a převalí se na záda. Vezme mou tvář do dlaně a pátravě se na mě zadívá, snad hledá nějakou známku nespokojenosti.

„Ty slzy? Dobré znamení, nebo špatné? Dobré, nebo špatné, zlato?”

„Dobré,” vydechnu chraplavě a otřu slzy do jeho dlaně. „A ty? Líbilo se ti to?”

„Bože, líbilo to ani nevystihuje,” zašeptá něžně a zbytek mých slz slíbá. Oči má jako tekuté hnědavé zlato, když mě políbí na nos a na ústa. Vyzařuje z něj takový podivný, ryze mužský vděk za to, že jsem mu to dovolila. Za to, co jsme spolu udělali.

Slabě se třesu a on zašeptá: „Zůstaň tu, princezno.” Zbaví se kondomu a očistí se, pak se vrátí, přivine si mě k sobě a políbí mě do vlasů, těsně za ucho. Schová mě ve své náruči. „Bylo to takové, jak sis představovala?”

Moje hruď je tak plná, až mám pocit, že snad vybuchnu. „Ani ve svých nejdivočejších snech jsem si nepředstavovala muže jako ty, ani to, jaké pocity ve mně probudí.”

„Princezno, to, co je mezi námi, není ani zdaleka normální.” Na vteřinu pevně stiskne rty a jeho oči potemní. „Občas se až bojím toho, jak často na tebe myslím, Melanie.

Vzhledem k mojí práci si rozptylování nemůžu dovolit.”

„Takže tohle pro tebe jsem?”

„Rozptýlení? Ne, ty jsi moje posedlost. Nejsi už ani jen prchavý sen. Ty budeš moje smrt, princezno, a mně je to naprosto u prdele. Já jen nechci být tvoje smrt.”

Jeho divoký, pronikavý pohled uvězní moje oči, zatímco se snažím jeho slova pochopit.

Někdo ale znovu zabuší na dveře. „Hej, šéfíku. Kód sto čtyři. Opakuju. Kód jedna nula

čtyři.”

Zatne čelist a mně je hned jasné, že ví, co to znamená. Zamračeně vstane a najednou praští pěstí do zdi.

Polknu a převalím se na záda. Hruď se mi ztěžka zvedá, jak se snažím vzpamatovat.

„Je to Derek? Je opilý?”

Greyson popadne svoje oblečení, a když znovu praští pěstí do zdi, frustrovaně zařve. Když vyjde z koupelny a obleče si kalhoty a čistou bílou košili, ani se nezdržuje s jejím zapínáním a zamíří ke dveřím. Zabouchne za sebou dveře a já tu pořád ještě ležím, třesu se a

sotva popadám dech.

Co jsme udělali, bylo??Bože můj.

Zvednu se z postele a jdu do koupelny. Omyju se, opláchnu si obličej, pak se navleču do něčeho staršího, co mě vždy utěší. Do trička, které nosím vždycky, když je mi mizerně.

Můj šestý smysl, zdá se, nelhal.

Grey se vrátí, chytne mě za týl a krátce mě políbí na čelo. Pak se na mě podívá těma tekutýma oříškovýma očima, tak vřelýma a omluvnýma, a políbí mě na oční víčka. „Jdi spát. Vrátím se, jak jen to bude možný. Derek tu zůstane, takže kdybys něco potřebovala, řekni mu. Odveze tě kamkoli a dohlédne na tebe.”

Jen tuším, že jsem asi pouze lhostejně pohodila hlavou, ale když odejde, zařvu do polštáře zklamáním z toho, jak náš večer skončil.

Nemám hlad, ale vždycky, když jsem nervózní, jím, takže si nasypu do misky vločky a pustím si televizi, zatímco se snažím uklidnit rozjitřené smysly. Přerovnám zásuvky.

Dokonce zkontroluju, jestli jsou všechna okna zavřená a dveře zamčené. Pak se ale ke mně začne pomalu vkrádat povědomý strach. Je už pozdě, když konečně usnu na posteli, zatímco čekám, až se vrátí.

Jenže ráno mi Greyson zavolá a oznámí, že se musí postarat o pár věcí a že se v nejbližší době nevrátí.

Pandora je z toho šílená blahem; věděla jsem, že to před ní nemám vytahovat v kanceláři.

„Takže zmizí, kdykoli mu někdo zavolá,” shrne moji situaci, když s kelímky ze Starbucks

míříme do práce, „v podstatě na druhém rande ti dal diamanty. Kdo tohle dělá? Chlapi, co si vydržují milenky. Chlapi, kteří se nechtějí se svými přítelkyněmi promenádovat

po městě, protože by to mohly zjistit jejich manželky.”

„Páni, ty umíš povzbudit, holka.”

„Představ si, co když má milenku! Vždyť jsi s ním právě měla anální sex!”

„A ani za nic na světě bych to nezměnila.” Upiju svojí kávy. Je tak horká, že si skoro spálím rty. Zafoukám do mezery ve víčku. „Sice musel odjet, ale já vím, že se vrátí. Vím to.”

„A kdy? Narozeniny máš už tenhle víkend.”

„No a? Komu sejde na narozeninách, když?” Hlas se mi zlomí. Zašeptám: „On je ten Pravý. Když jsem s ním, vím, že je ten Pravý. Nejradši bych se v jednom kuse štípala do ruky, jestli je to všechno skutečné. A přesto, Pandoro, ses ze mě ani jednou neradovala. Proč? Proč musíš lidem v jednom kuse ničit dobrou náladu?”

Pandora se okamžitě zastaví a zírá na mě.

Takže se vrátím, protože vím, že tohle musím rozvést.

„Nic z toho, cos mi doteďřekla, nebylo zrovna povzbudivý. Něco z toho bylo vyloženě ošklivý,” připomenu jí. „Chceš, abych ti o všem říkala, a chceš tu pro mě být, ale víš co? Zatím jediný, čeho jsi dosáhla, je, že se mi už nechce říkat ti vůbec nic, protože všechny ihned odsuzuješ a kritizuješ, Pandoro. A nikdo nechce být s lidmi jako ty.”

Zamrká, zamračí se a znovu vykročí. Omluvně prohlásí: „Mrzí mě, že nejsem jako Brooke.”

„Já nechci, abys byla jako Brooke. Chci jen, abys ze mě měla radost,” upřesním. „Nebo abys byla, já nevím, jen z poloviny tak zlá!”

„Kecy! Chceš, abych byla jako Brooke, ale víš co?” Zastaví se a chytne mě, abych se taky zastavila, a potom se na mě zadívá očima, v kterých září odhodlání. „Mrzí mě, že nemůžu být jako tvoje nejlepší kamarádka, ale ona je do háje pryč, Mel. Napiš jí, co jí

chcešříct, a pak si počkej dvě hodiny, než ti odpoví, protože ona je teď se svým chlapem, s dítětem a žije si svůj život! Já jsem jediná kamarádka, kterou teď máš, a sakra se snažím dávat na tebe pozor!”

„Díky, že na mě dáváš pozor, ale tím, co mi říkáš, mi ubližuješ, a ani si to neuvědomuješ. Ničíš veškeré moje naděje, které mám vůči nám - vůči mně a jemu. Tušíš

vůbec, jak mizerně se každé pondělí cítím, protože ode mě odchází? Víš to? Mám pokaždé takový divný pocit, jako bych ho už nikdy neměla vidět, a každé pondělí se pak v práci cítím kvůli tobě ještě hůř. Jako bych snad ani nestála za to, aby se vrátil.”

Čekám, jestli mi na to něco poví, ale ona mlčí, tak pokračuju: „Chápu, že se mě snažíš chránit, ale na to už je pozdě, Pan. Pomalu ho začínám mil-”

„Ne, mlč! Tohle neříkej!”

Prohrábnu si vlasy a mám co dělat, abych si je nezačala rvát. „Bože, prosím, už kvůli sobě mi řekni, kvůli kterému chlapovi jsi taková!” vykřiknu.

Zaváhá, pak se zamračeně zadívá na zem. „Můžeš ho najít v Guinnessově knize rekordů, na stránce o Největším parchantovi na světě,” prohlásí.

„Tak už mi řekni, jak se jmenuje. Pak mu můžeme třeba ušít voodoo panenku nebo něco takového!” navrhnu.

Zasténá a stiskne si břicho. „Nemůžu. Nemůžu ti jeho jméno říct.”

„Proč?”

„Protože ho sakra můžeš vidět na každém rohu a mě to přivádí k šílenství. Šílím z toho.

Neřeknu to. Nikdy to jméno nevyslovím.”

„Pan,” začnu tiše, ona ale zavrtí hlavou.

„Podívej, mrzí mě, že ti ničím tvoje představy, ale jsem realistka a ty na to jdeš až moc rychle, Melanie. Potkalas ho a on ti už cpe šperky. Řekl ti, že tě jeho řidič odveze kamkoli, a ten chlap tě sleduje -” Poukáže na auto, v kterém Derek právě objíždí blok. „Užijete si báječný sex a on pak zmizí. A ty se ani neptáš proč? Jen prostě sedíš doma a čekáš, až zavolá? Kde je ta Melanie, kterou znám? Melanie, kterou znám, nedokáže chvíli sedět

na jednom místě. A nenechá si rozkazovat od chlapa, kterého právě poznala. Za dva dny máš narozeniny. A poprvé za celý svůj život nechystášžádnou oslavu. Musíš to oslavit.

Tečka.”

„Tenhle rok vynechám, jasné? Příští rok klidně zbořím dům, ale letos chci mít klid, tak už to nech plavat.”

Obě zatvrzele mlčíme, ještě když vyjedeme výtahem do našeho patra a zamíříme

ke svým stolům. Po chvíli ale Pandora tím svým typickým monotónním hlasem prohlásí:

„Přečti si textovku. Tvojí nejlepší kámošce se nelíbí, že bys letos neslavila. Právě nám poslala letenky.”

„Cože?” Zmateně vydoluju z kabelky telefon a vidím, že tam mám zprávu od Brooke.

Brooke: Mel!!! Přijeď do Denveru. Máš 25, chci tě vidět. Pete pro tebe a Pan koupil letenky.

Zalapám po dechu, třikrát zamrkám a obrátím se na otočné židli na Pandoru. Usmívá se, vlastně se skoro kření.

„Brooke nám poslala letenky. LETENKY! Uvidíme Brooke!” vykřiknu.

„Přesně tak,” prohlásí Pandora a přikývne. Křením se jak blázen, když Brooke odepíšu:

Melanie: No nekééééé! Děkuju! Moc a moc! Strašně mi chybíš!

Brooke: Chybí mi moje kámoška. Pan mi řekla, že máš problémy s chlapem -

Melanie: Tak trochu :-( Jsem jen zmatená a jsem na něm závislá a bojím se, že on ne. Potřebuju tě! Nemůžu se dočkat, až se uvidíme!

Uklidím telefon a zašklebím se na Pandoru. „Jo, já vím, zbožňuješ mě,” zamumlá.

„No, to jo,” přiznám. „Obě vás s Brooke zbožňuju. Půjdeme na zápas?”

„No jasně, ty hloupá! Kdo si myslíš, že zaplatil letenky?”

Pořád se usmívám, když se otočím zpátky k počítači a bezmyšlenkovitě pohladím diamantový náhrdelník??A najednou, když ucítím pod prsty ty drahokamy od Greysona, se mi srdce sevře novou vlnou bolesti. Hrudí se mi ale rozlije naděje, když si v duchu připomenu jeho slova.

Melanie, až budeščekat na mé zavolání, zadívej se na tyhle kameny. Pak budeš vědět, že ten telefon zazvoní.

17

NĚCO VÍC

Vevnitř celej vřu, když se ohlédnu na svého nevlastního bratra Wyatta.

Greyson

Vůbec bych tu neměl bejt. Mám na práci jiný věci než ho hlídat a z pomyšlení na to, že jsme s C. C. posledních dvacet čtyři hodin jezdili po městě a hledali mého „ztraceného” bratra, když jsem přitom mohl víkend strávit v Seattlu, mám chuť někoho zmlátit.

Dupnu na brzdy, zastavím, otočím se a vrazím pěst do Wyattova ksichtu.

„Au!” vykřikne.

Pak vystoupím, vytáhnu ho z auta a hodím ho proti zdi staré skladištní budovy, ve které se dnes budou konat zápasy Undergroundu.

„S našimi zápasníky se NEBUDEŠ poflakovat. A už vůbec ne s tím zvráceným sráčem Škorpiónem,” zavrčím, zatímco z auta vystoupí i C. C. a jde za námi. „My se s nimi nekamarádíme - jde čistě o obchod. Je ti to jasný, Wyatte?”

„Je mi jasný, že seš zasranej vůl, Greyi,” ucedí a z nosu mu teče krev.

„Tady nejsme na základce. Buď se sebereš, nebo táhni. C. C. tě už z žádných průserů tahat nebude - a ani já. Mám dost jiných věcí na práci.”

„Jo, co si tak promluvit o tom, protože seš náladovější nežženská se zkurveným PMS!” Mrkne na mě. „Takže? Jak se jmenuje, he?”

Popadnu ho za košili a zvednu ho, abychom měli oči ve stejný úrovni. Pomalu mi s ním dochází trpělivost. „Nemůžeš zmlátit syna náčelníka policie kvůli kohoutímu zápasu! Byl opilej, ty taky a Škorpión byl úplně mimo. Makáme tu na něčem mnohem větším, Wyatte, a kvůli tobě se to proflákne.” Pustím ho, otevřu dveře a Wyatt vpadne dovnitř.

„Ani ty zasraný kohouti nebyli moji. Jen jsem pomáhal připevňovat jim ostruhy.” „To je zvrácený, Wyatte,” ozve se ode dveří C. C.

„Mně je u prdele, co si myslíš, C. C.,” odsekne Wyatt.

Zadívám se na svého nevlastního bratra. Ovázanej. Lehkomyslnej. Neopatrnej. Kdyby mu C. C. nezachraňoval prdel během těch let, co jsem byl pryč, Wyatt by byl teď pod drnem nebo za katrem.

„Už mám po krk toho, jak se tu pořád snažíš něco dokázat,” zavrčím na něj a vztekle do něj strčím. „Teď jdi něco dělat, než se o tom dozví náš otec.”

„Ty mu to neřekneš?”

Zatnu zuby a vztekle, ale mlčky zavrtím hlavou. Bůh ví, že bych mu to říct měl. Měl bych mu to říct. Ale dívat se, jak krutě by ho otec za něco takovýho potrestal, by mi nedělalo žádnou radost.

„Neříkej to ani Erikovi. Ten starej hajzl mě k smrti nenávidí. Ani sakra nevím proč, když to zatracený oko jsi mu vypíchl ty.”

Díváme se za ním a pak se ke mně C. C. otočí. „Promiň, že jsem volal, ale napadlo mě, že už potřebuje jasný ultimátum. Buď od tebe, nebo od Erika. Ale ten má plný ruce práce

s tvým otcem.”

Vydám se zapsat peníze od svých posledních cílů do účetních knih, které schováváme

v trezoru. A pak odtud chci co nejrychleji vypadnout a pustit se do některého z posledních jmen.

Potřebuju mít už hotovo. Včera bylo pozdě.

Před dlouhým sálem, v kterém se to dneska bude konat, se mísí skřípání kovových rour lešení tažených po zemi s hlasy mužů, kteří to tu mají pod palcem. Sezóna zápasů Undergroundu právě začala. Dva nebo tři zápasy týdně, každý v jiném městě.

Než odletím do Portlandu, kde žije jeden z mých posledních cílů, zajdu za svými lidmi. Wyatt sedí před monitory bezpečnostních kamer. Jedna z nich zabírá půl tuctu chlapů,

kteří v prostředku sálu montují ring.

Na jedné z obrazovek vidím Leona, který kontroluje, jestli jsou tribuny pevné.

U vchodu do sálu pak uvidím Zedda, který ověřuje, jestli jsou únikové dveře odemčené. Harley jí pizzu.

Chodbou se nese Thomasův hlas a s ním i několik ženských hlasů, asi má s sebou nějaké svoje fanynky.

V jedné z největších místností tiše sedí otec, kolem něj všechny ty přístroje. Když kolem procházím, zpomalím. Sestra ho právě krmí. Otec vypadá hubenější než kdy dřív.

Žaludek se mi sevře nenávistí. Přemýšlím, jestli tenhle muž - muž, který mučil a zabíjel, ale také mě chránil - opravdu umírá. Zastavím se ve dveřích a Erik vstane. Celé dny byl mému otci po boku a vypadá zničeně.

„Tebe jsem tu nečekal.”

„Jakje mu?”

Proč se kurva ptám?

Proč mi na tom kurva záleží?

„Je zesláblý. Ale drží se. Moc si přeje vidět tě uspět,” dodá.

Cítím, jak se mi zatíná čelist, protože já Underground nechci. Chci vědět, kde najdu svoji matku. Ale jdu dovnitř a sám překvapený soucitem, který slyším ve svém hlase, soucitem, kterému mě on naprosto jistě nenaučil, řeknu: „Už jsem skoro hotový, otče. Zbývají už jen čtyři jména a pak budou všechny dluhy vůči tobě splaceny. A já čekám, že mi povíš o mé matce.”

Zesláble se pousměje. „Tohle místo je tvůj domov. Žijeme jako potulní cikáni, ale je to tvůj domov. Sním o tom, že mi dokážeš?že jsi muž dost silný, aby ti to tu patřilo. Už jsi dokázal, že jsi můj syn??ale jsi také syn své matky, že? Proto na to Wyatt nemá. Jen ty.”

V jeho očích opět spatřím ten zatracený respekt a zatnu zuby.

„Až ti ten seznam přinesu, bude každý jméno na něm odškrtnuto,” přísahám.

Kohoutí zápasy, tahání se s jedním z našich nejpochybnějších, nejpodlejších zápasníků, kvůli kterýmu Wyatt zmlátil syna policejního náčelníka? To přece není Wyattovi ani trochu podobný.

Můj bratr pořád kouká do monitorů. Nejspíš spolu nikdy nebudeme vycházet. Když mě

sem přivedli, byl ještě mladší a otec si z něj udělal svoji hračku. Pak se ale rozhodl, že bude větší zábava pohrávat si se mnou. Kdybych mu dovolil, aby mě zlomil, možná by

měnechal být, ale když jsem mu odolal, stal se úplně posedlým. Wyatt netuší, jaký štěstí

měl

- prostě to nechápe.

„Zastavila se tu Tina,” zamručí. „Něco pro tebe má, ale nechtěla mi to tu nechat.”

„Ozvu se jí, ale teď nemůžu. Udělej mi laskavost a buď užitečný.” Chci, aby šel něco dělat a jen tak se tu nepoflakoval a neutápěl se v nenávisti. „Domluv mi s ní na tenhle víkend schůzku, aby mi donesla, co potřebuju.”

Dlouze se na mě zadívá a přikývne.

Harleymu šlohnu díl studený pizzy a naláduju to do sebe, zatímco dohlížím, aby si to Wyatt napsal.

„Dobře, díky,” řeknu a poplácám ho po zádech. „Dej si na to led,” poukážu na jeho nos.

„Táhni.”

„Dobře, Wyatte, ať je po tvým.” Natáhnu si rukavice a vyrazím na letiště.

O jeden let později, zrovna když se slunce pomalu chystá zapadnout za obzor, nasednu do taxíku a po cestě koukám z okna a přemýšlím, jak se moje princezna má. A najednou mám před očima ten den, kdy unesli moji matku, a pak Melaniinu tvář, a znovu zuřím.

Musím se vrátit. Musím dokončit práci a vrátit se. Derek je dobrej, Melanii ochrání. Jenže není já. A teď se mě začal Wyatt vyptávat, proč jsem tak vynervovanej - jak se jmenuje? Brzy to zjistí. Všichni to zjistí.

Vytáhnu dva své telefony, do toho nejnovějšího uložím její číslo, a než se toho starého zbavím, napíšu jí:

Greyson: Mám nové číslo. Zavolám v 9.

Vypnu starý telefon, z nového Derekovi napíšu číselný kód, aby věděl, že jsem to já

a že to je moje nový číslo. Odpoví mi jiným kódem. Tím mi sdělí, že je všechno v pohoděa Melanie je v práci.

Když taxík zastaví na udané adrese, vystoupím, přetáhnu si přes hlavu kapuci, pilotky si zavěsím do mikiny a zamířím do budovy. Harley a Wyatt jsou zatraceně schopný hackeři. Pod jménem jednoho ze známých mého cíle mě dostali na seznam povolených návštěv.

Moje cíle? Nesnášejí, když se objevíte u nich doma nebo v kancelářích. Cítí se pak zranitelní a ohrožení, že se někdo jako vy dostal tam, kde se mají cítit v bezpečí.

A právě proto to musíte udělat: musíte zařídit, aby se nikde necítili bezpečně. Aby pochopili, že se před vámi nikde neukryjí. Že vám kvůli prachům, co vám dluží, nikam neutečou.

Vrátnému sdělím své falešné jméno. Když mi povolí vstup, nasadím si brýle a zamířím nahoru. Vím, že tu jsou všude kamery. Mám rukavice, nové tenisky, čisté oblečení, tělo jsem si vydrhl a vlasy mám pod kapucí. Nezůstane po mně ani stopa, jako bych byl?duch. Klíčem je mít hlavu skloněnou, abyste na žádný kameře neukázali svůj obličej.

Vyjdu z výtahu a recepční v desátém patře zopakuju falešné jméno. Když vejdu do okázalé kanceláře svého cíle, za počítačem se usmívá, protože si myslí, že jsem spolužák jeho syna z vysoké, který se přichází ucházet o stáž.

Zvedne hlavu a vstane. „Danieli,” pozdraví mě zvesela a napřáhne paži.

Vezmu do ruky svůj SIG. „Je mi líto, Daniel se zdržel. Ani to nezkoušej.” Pistoli namířím

na jeho lebku. „Věř mi, starochu. Kvůli tomuhle umřít nechceš.”

Okamžitě zbledne. Pomalu pohne rukou, kterou už začal šátrat pod stolem. „Kdo sakra jste?”

„Posaďte se, klid,” povím mu.

Posadí se za stůl, ztuhlý jak prkno. Usadím se do jednoho ze dvou pohodlných křesel před stolem, pistoli na koleni a namířenou přímo na jeho srdce.

„Kdo jste?” zeptá se se směsicí hrůzy a strachu.

„Nikdo, kdo by vás měl zajímat. Ale tohle?” Vytáhnu kopii smlouvy s jeho podpisem a pošlu mu ji přes desku stolu. „Tohle je důvod, proč jsem tu. Je to papír, kterej vlastní

mí zaměstnavatelé. Papír, na kterém jim - a mně - slibujete velkou sumu peněz. Dvě stě tisíc, abych byl přesný. Dnes jsem přišel vybrat váš dluh. Za poslední dva měsíce jste dostal několik oznámení, takže doufám, že jste připravený zaplatit.”

Muž mlčí.

A do placení se taky nijak nehrne.

S povzdechem vytáhnu jednu ze svých videokamer. „Nebo bych mohl zveřejnit tohle krátké video.” Vytáhnu malý čip z pera se zabudovanou kamerou a přehraju mu video, na kterém mu ho kouří někdo, kdo s naprostou jistotou není jeho mladá manželka.

„Tohle je vaše třetí manželství, je to tak? Věřím, že vaše třetí žena se poučila a nechala vás podepsat předmanželskou smlouvu, je to tak?”

K mužově hrůze video stále běží. Chytne si hlavu do dlaní a zasténá.

Mlčky vyndám kartu a pošlu mu ji přes stůl. „Můžete si to nechat. Mám kopii.”

Vytáhne šekovou knížku, napíše na ni sumu a třesoucí se rukou mi papír podá. „Jestli to uvidí někdo další, zničí mě to. Chápete? Zničí,” zašeptá a v obočí se mu perlí pot.

Vezmu si šek. „Nemám v úmyslu vás zničit. Vašich obchodů si vážíme. Ale jestli mě bude někdo sledovat? Jestli se někdo dozví o tom, že jsem tu byl? Pak se tohle video objeví na internetu. Šek nešek.”

Ke dveřím mě doprovází zádumčivé ticho.

Nechápou to. Tihle bohatí pánové to nechápou. Myslí si, že jsou nedotknutelní. Že proto, kdo jsou a koho znají, se jich pravidla netýkají.

Nechápou, že Underground vyhraje. Underground vždycky vyhraje.

Pod novým falešným jménem se zapíšu v laciným motelu. Zítra měčeká další let, další cíl a pak už budu skoro hotovej.

Do hajzlu, jsem utahanej. Svaly mám unavený, krk ztuhlej. Cestovní vak hodím na zem

vedle postele, pod polštář strčím pistoli, pod matraci zastrkám nože, pak si lehnu na záda, vydechnu a zadívám se do stropu.

Vzpomínám na to, jak mi uvařila. Na to, jak se mi vzdala.

Na to, jak se moje tělo pohroužilo do jejího a ona mě v sobě sevřela a chtěla ještě víc. A pak??myslím na to, jak zkurveně mizerně jsem se cítil, když jsem musel odejít. Jako

by mě někdo praštil do žaludku a odskákala to za mě moje holka.

Underground byl celej můj život. Underground je můj život a taky způsob, jak najít svoji matku. Splynul jsem s jeho temnými stíny. Nikdo mi nemusí říkat - mně, králi celýho zasranýho Undergroundu - že Underground není místo pro princezny. Já. To. Kurva. VÍM.

Bože, jenže ji chci u sebe.

Po tý holce jsem toužil celý měsíce, ale nevracím se k ní, protože ji chci. Někde hluboko v sobě cítím, že je pro mě jako zrozená. Kdysi, možná dávno předtím, než jsem se vůbec narodil nebo než jsem poprvý zabil, než jsem pošpinil a roztříštil svoji duši, mi byl určen tenhle anděl a já bych vsadil všechno, co mám a co jsem, že mi byla určená, abych ji chránil. Je pro mě určená a já jsem určenej pro ni. Nikdy v životě jsem neměl přítelkyni, ani jsem o žádnou neměl zájem. Chtěl jsem jen sex a na to mi stačily kurvy a holky, co se daly sbalit po barech. Nic, co by trvalo dýl než těch pár hodin, kdy jsem si s nimi užil. Jako by nějaká moje část věděla, že pouze odpočítávám čas, než v dešti potkám tuhle holku

s těma obrovskýma očima - a pak už nebude na ničem ani zdaleka záležet tolik jako na ní.

Za dvě minuty bude devět, a ačkoli mám rád přesnost, než si stačím uvědomit, co

dělám, popadnu svůj nový telefon a vytočím její číslo. Jedno zazvonění, dvě, a pak už to trochu udýchaná zvedne. Žaludek se mi sevře, když uslyším její hlas.

„Ano?” zeptá se.

„Nikdy nezvedej cizí číslo, pokud ti předtím nedám echo.”

Slyším v jejím hlase smích, když přísným tónem odpoví: „Tak mi nevolej z cizích čísel, blbečku.”

Uchechtnu se. „Musel jsem vyměnit mobil.”

„Proč? Nemáš jich dost?”

Zavřu oči a svaly se mi poprvý za celý dny uvolní. Bože, ona je výjimečná. Je zrozená přímo pro mě.

Vyrostli jsme v jiných světech, ale na tom nesejde. Ona se učila hrát hry a já se učil, jak si zahrávat s životy.

A přesto jsme tam, kde jsme. Jsem jí posedlej a jsem si jistej, že ona na tom není jinak. A teď je na mně, abych náš vztah pozvedl na vyšší úroveň. Je na mně, abych jí důvěřoval a respektoval ji natolik, abych jí řekl, že nejsem obyčejný člověk. Kurva.

Ty to doopravdy nechceš udělat, Kingu. Řekneš jí pravdu a bude po všem. TEČKA. Ne. Zatraceně, nechci, aby to skončilo.

„Takže. Voláš jen proto, abys mě slyšel dýchat?” vyzvídá.

„Ne. Vůbec ne.” Když jsem naposledy slyšel její hlas, uvařila pro mě a pak se mi dala tak jako žádnýmu jinýmu přede mnou. Přivítala mě ve svém domově, rozcuchala mi vlasy,

usmála se na mě. Chtěla mě a dala mi vše, po čem jsem se ani neodvažoval toužit, a teďpo ní prahnu jak hladovej pes.

„Zlobíš se, že jsem nezavolal?” zeptám se chraplavě a ztiším hlas, kdybych musel začít vysvětlovat.

„Ani jsem si toho nevšimla!”

„Takže se zlobíš. Princezno, nechtěl jsem od tebe odejít. Takhle ne.” Odmlčím se, protože se mi hruď stáhne lítostí. Zadívám se zaprášeným oknem ven a pomyslím na svůj

nový byt v Seattlu. Chci tam být. Chci svoji postel s povlečením za tisíc dolarů a chci vedle sebe mít holku za milion.

„Kotě, mluv se mnou,” slyším se, jak prosím.

„O čem?”

„Prostě mluv.” Vydechnu, přitisknu si sluchátko těsněji k uchu a zaposlouchám se

do jejího hlasu. Jako bych v něm slyšel samo slunce. Svírá se mi z něj srdce, žaludek

a i koule. Potřebuju její hlas slyšet, abych si připomněl, že to, co jsem dneska udělal, byla jen práce. Role. Přetvářka. Ne já. Ona je jediná, kdo ví, jaký doopravdy jsem.

„Nevím, co říct,” zašeptá nakonec. „Chci vědět, proč jsi odešel, jak jsi odešel.” Její

něžný tón ve mně probouzí pocity, které hrozí přerůst v hurikán. Dlouze vydechnu nosem a pokusím se přinutit krev, aby se mi nenahrnula do ptáka.

„Měl jsem práci, ale teď už je to vyřízený,” vysvětlím. „No tak, princezno, mluv se mnou.”

„Dobře. Ležím v posteli jen v kalhotkách a podprsence.”

Mozek mi vybuchne. Do prdele s tím. Srdce mi v hrudi buší, pták v džínách tepe.

Okamžitě ji před sebou vidím: na posteli, zadek v kalhotkách, oči přivřený. A najednou jsem v té posteli s ní a držím ji za vlasy, zatímco ji líbám na ty sladké žhavé rty.

„Proto jsi přece zavolal, ne? Nejsi nadrženej?” zeptá se, když nereaguju.

Zvrátím hlavu a rozesměju se. Za ty měsíce s ní jsem se nasmál víc než za všechny roky před ní. „Princezno, jsem nadrženej z pomyšlení na cokoli, co mi tě připomíná, ale proto ti nevolám.”

„Aha. Tak proč teda?”

Pořád si ji představuju v tý posteli. A sebe hned vedle ní. „Máš vlasy zapletený do copu?” Musím to vědět. Pořád nevím, jak se jí daří zaplétat tolik pramenů vlasů

do jednoho dokonalého copu ze zlatavého hedvábí, který jí spadá podél štíhlého bílého hrdla.

„Ano, mám.”

„Koušeš si ret?”

Tiše se zasměje. „Ano.”

Spokojeně se usměju. „Chci ti ten ret sát, zlato, ale ještě víc bych si přál být s tebou, líbat tě, až nebudeš moct dýchat, a pak si tě vzít bez kondomu. Nechám si udělat testy, takže příště, až budu v tobě, už nás nic nebude dělit. Líbilo by se ti to?”

„Ano. Prosím jednoho Greysona bez kondomu a mohl by sis s tou objednávkou pospíšit?”

Hruď se mi stáhne něhou z toho, jak hravá ta holka je. „Ano, zlato, pospíším si, ale nevolal jsem proto, abych slyšel svůj hlas. Chci slyšet tvůj. Tak se mnou mluv, princezno.”

„O čem?”

„O čem asi? O tobě, zlato.”

„Dobře. Takže ta holka, jak ode mě chtěla koupit mustanga? Zvedla to o tisícovku a já na to kývla.”

Zasténám a plácnu se do čela, pak si dlaní promnu tvář. „Princezno, říkám ti??prodej

něco jiného. Ne svoje auto. Potřebuješ ho.”

„Nemám co jiného prodat, Greyi.”

„Jsi si tím jistá?”

„Ano, jsem si jistá. Můžu prodat jenom svoje auto.”

„A co ten náhrdelník, co jsem ti dal? Ten se prodat nedá?” navrhnu na rovinu.

„Ne.”

„Ne?Pročne?”

„Protože je to to jediný, co mi tě připomíná!”

Srdce se mi po tom doznání zastaví a vzápětí mi začne v hrudi divoce bušit, protože jí chci z očí do očí říct, že to tak není. „Ale to přece není pravda.”

„Je to všechno, co mám, Greysone. Jsem tu sama celé dny a jediné, co mi připomíná,

že žiješ a že mi zavoláš, jsou ty drahokamy. Jsou moje jediná památka na tebe.”

„Máš mě, princezno. Ježíši! Copak nevidíš, co se mnou děláš? Máš mě, Melanie, nepotřebuješ mít něco na moji památku. Když nejsem s tebou, cítím se, jako kdyby mi chyběla půlka sebe. Mám pocit, že něco zničím, jestli tě brzy neuvidím před sebou?” Odmlčím se.

Co to kurva dělám? Jsem snad u zpovědi? Přitisknu si dlaň na čelo a vydechnu. Sklapni, sklapni, ty zatracenej zmetku!

Ztiší hlas, jako by pochopila. „Greysone, kdy se vracíš domů?” Domů. Bože, jak já zbožňuju, že chvílím, kdy jsme spolu, říká „domov”.

„Zatím nevím. Ještě tu mám něco na práci,” odpovím tiše a promnu si hruď, kde mě bolí prázdnotou.

„Ale kdy se ke mně vrátíš?”

Dobrý bože, ona bude můj konec. „Brzy, zlato,” ujistím ji. Na tvoje narozeniny. Kdy už mezi námi nebude nic stát, žádné lži. „Brzy se domů vrátím, a až budu muset odejít příště, ty půjdeš se mnou,” zašeptám chraplavě. „Jen mi pověz jedno. Jsi moje holka?”

„Nejdřív mi řekni, jestli jsi můj chlap.” Chybím jí.

Slyším to v jejím hlasu.

„Ano, jsem, takže ty jsi oficiálně moje děvče. A Melanie?” Na druhé straně telefonu slyším její dech.

Tichým, ale nekompromisním hlasem přislíbím: „Až přijedu, budeš moje. Protože dokud dýchám, budeš mojí princeznou.”

„Dobře, Greyi, tak ty jsi můj král,” zašeptá.

Jo, ona rozhodně bude můj konec. „Už jsem ti přece jednou řekl: žádné vtipy na královský majestát.”

„To ale nebyl vtip,” opáčí. Pak dodá: „Greyi?”

„Jo?”

„Věděla jsem, že zavoláš. Proto ten náhrdelník nikdy neprodám.”

„Vždycky zavolám, s tím nemá náhrdelník nic společného. Prodej ho, zlato, a já ti dám něco krásnějšího.”

Zavěsím. Musím se sebrat, ale i z pouhého hovoru s ní mi krev v žilách přímo bouří.

Vzpomínám si na ten první den, kdy jsem ji viděl v Undergroundu, jak ječí, aby povzbudila Uragána. Poskakovala tam, celá divá z jiného chlapa, a já tam stál a poslouchal tichý hlas ve své hlavě, kterej mi říkal: Ta bude moje. Věděl jsem, že jsem to měl spočítané, stejnějako poznám, když mám svůj cíl v kapse a dluh vyřízenej. Věděl jsem to.

A jestli mě chce, celýho, jenom část, nebo cokoli, co bude chtít, jsem její. Měl jsem to perfektně naplánovaný.

Už jen dva cíle??krom mojí princezny. V Denveru vyzvednu důkazy proti tomu předposlednímu a pak se o něj postarám, zatímco můj tým zajistí, aby při zápasech

v aréně Undergroundu nedošlo k žádným zádrhelům. A potom odletím do Seattlu, abych s ní oslavil její narozeniny. Překvapím ji. A povím jí, že ne, nejsem zplozencem ďábla.

Naopak. Brzy tě představím svojí matce?

Zasténám, když mě v hrudi poprvé po letech bodne první osten naděje, a převalím se. Chci zkusit usnout, i když vím, že mě spánek nečeká. Ne, dokud nebudou oběženy mého života v bezpečí a se mnou.

18

V PODSVĚTÍ

Underground je přesně takový, jaký si ho pamatuju.

Přelidněný. Hlučný.

Smradlavý.

Melanie

Jsem nervózní, že tu potkám některého z těch zlých lidí, ale zároveň jsem nadšená, protože na nás čeká Brooke. Táhnu Pandoru k našim sedadlům v první řadě a tam ji také zahlédnu.

Svou nejlepší kamarádku. Tmavé vlasy má v culíku, na sobě upnuté džíny a tílko.

Sleduje, jak do sebe v ringu dva zápasníci mlátí až na hranici kolapsu.

„BROOKE!” vykřiknu a rozběhnu se k ní a ona vyskočí ze sedadla.

Je mojí nejlepší kamarádkou od doby, kdy jsme byly obě dost staré na to, abychom nosily na řetízku každá půlku přívěsku s nápisem „nejlepší kamarádky”. Svoji půlku mám v krabici pod postelí, Broočina polovina jí ale z krku spadla během jednoho závodu a užjsme ji nenašly. Což nevadí, protože naše přátelství jen tak něco nezlomí. Nikdy jsem se s nikým tolik nehádala, neměla nikoho tak moc ráda, ani si s nikým neužila tolik zábavy

jako se svou nejlepší kamarádkou, takže samozřejmě když se po měsících odloučení konečně vidíme, pořádně si při tom zaječíme.

Po objetí od sebe odstoupíme, abychom si jedna druhou dobře prohlédly. Chci si být jistá, že se pan Uragán o moji kámošku dobře stará, ale, pane jo, Brooke vypadá?Nevím, jak popsat záři, která vychází z jejích očí, vlasů i z jejího úsměvu.

„No to se na tebe podívejme!” vyjeknu. No jasněže se o ni dobře stará. Ten chlap zbožňuje i zem, po které Brooke chodí.

„Ne, podívejme se na tebe!” opáčí, pak obejme Pandoru, přestože ta objetí nevyhledává tak jako já.

Když se posadíme, objeví se u nás Pete a pozdraví se s námi. Pak se s Pandorou zapovídá o svém vztahu s Broočinou sestrou Norou. Já Noru nenávidím, takže jsem ráda, že je ta mrcha na vysoké a co nejdál od Brooke. Pete má na ni sice dobrý vliv, já ale tajně doufám, že se zamiluje do někoho milejšího, hodnějšího a chytřejšího a s Norou se nadobro rozejde. Nora bývala přítelkyní jednoho z nejodpornějších zápasníků Undergroundu, toho se štírem vytetovaným na jeho odporný hlavě - víc ani říkat netřeba.

Stisknu Brooke ruku, aby mě už zahrnula všemi novinkami, na které si vzpomene. „Jak se má Racer? Uvidím ho dneska večer, nebo je už moc pozdě?” zeptám se.

„Ale jasněže tě vezmu do našeho hotelu! Je už tak velký, Mel. Ale pověz mi -” Pak ale zmlkne a vytřeští oči, protože z reproduktorů zazní: „URAGÁÁÁÁN!”

A aréna ví, že nastal čas. Uragán. Remington Tate. Broočin manžel. Bůh sexu - pokud vám to nestačí, pak dodám s naprostou jistotou, že všem ženským v sále právě zvlhly

kalhotky.

Zápasy Undergroundu nikdy nedoprovází takový ryk diváků a napětí ve vzduchu, jako když vstoupí do arény on - prostě to v sobě má. Sálá z něj něco, co diváci cítí. Vzrušení, napětí, surová síla, chlapecká rozpustilost.

„Asi jsem se právě udělala,” zamumlá vedle mě Pandora.

Brooke vyskočí na nohy, když Remington „Uragán” Tate vstoupí do ringu a strhne si rudý župan??A já jsem tak nadšená, že tu jsem, že to vidím, že na chvíli zapomenu

na ten děsivý pocit nejistoty, na svůj dluh. Nedokážu si pomoct, nedokážu tomu zabránit, nedokážu zastavit své hlasivky??Zakřičím.

„Remmyyyy!” To už vyskočím na nohy stejně jako Brooke, objímám ji a zároveň ji

z legrace strčím do ramene. „Ty ženská proradná, nemůžu uvěřit, že na něčem takovým rajtuješ každou noc!”

Taky do mě strčí a vykřikne: „Několikrát za noc!” A právě v tu chvíli na ni z ringu mrkne.

Okamžitě přestane jančit a pohled mu oplatí - v tu chvíli vidí jenom jeho. Svého muže.

Který čeká na svého soupeře, usmívá se a ty své jasně modré oči upírá pouze na ni. A jeho pohled? Tím jasněříká: Jsi moje, ale zároveň je tak něžný, až cítím, jak se sama uvnitř rozplývám. Greyson??Greyson??Greyson??Najednou na něj myslím, na to, jak se

na mě podobně zadíval. Jen jeho pohled nebyl tak něžný, byl o něco ostražitější, mnohem syrovější a temnější, jako by v nitru cítil bolest, která se ozvala s ještě větší silou, kdyžsvůj pohled upřel do mých očí. Při vzpomínce na něj??při vzpomínce na nás mám pocit, jako by se mi v nitru objevila temná propast.

„Ach, bože, vy dva mě asi brzy zničíte,” prohlásím směrem k Brooke, ale pak vidím, jak do ringu vstoupí jeho protivník, který víc než co jiného připomíná obra. Když zápas začne, mám o Remyho trochu obavy, ale pak??BUM! Najednou převezme nad bojem kontrolu s takovým sebevědomím, že už o něj strach vůbec nemám.

„SEŠ BŮH, REMINGTONE!” zakřičím a pak si k sobě přitáhnu Broočinu tvář. „Podívej se na sebe. Manželka a matka. Holka, on tě miluje tak moc, že to ani nedokážu snést!”

„Ach, Mel?” Povzdechne si a opře se o mě, jako by k tomu muži cítila tolik lásky, že další už

nedokáže ani unést.

Za chvíli Uragánovi přivedou dalšího soupeře. Mám pocit, že ti chlapi jsou každou sezónou větší a větší.

„Remy!” zařvu znovu, když se do sebe muži v ringu pustí.

Brooke mi stiskne ruku a já jí to oplatím, pak ruce zvedneme do vzduchu, aniž bychom obě spustily pohled z jejich zápasu. „Remy! Tvoje žena je na tebe nadržená, Remy!” zakřičím.

Brooke byla z nás dvou vždycky ta rezervovanější, styděla se říct, co cítí, ale já vím, že je ráda, když to tu vykřičím místo ní.

„Remingtone! Jsi tak zatraceně sexy!” zakřičím kvůli ní.

A vzápětí mě Brooke naprosto překvapí, když vyskočí na nohy, zvedne ruce k ústům, aby se její hlas nesl ještě dál, a začne křičet se mnou: „JSI TAK ZATRACENĚ SEXY, REMY! ZNIČ HO, LÁSKO!”

A on okamžitě uposlechne.

Diváci propuknou v ještě větší jásot, když jeho protivník padne k zemi, a já jen zaraženě zírám na svoji kamarádku. „Bože můj, ty jsi opravdu právě zakřičela? A jak sis pana Uragána dobře vychovala, že okamžitě uposlechne na slovo.”

Pokračovala bych, ale Brooke se na Remyho šťastně kření a on se na ni usmívá stejněširoce, celý zpocený a sexy. Odmlčím se, protože mi pohled na něj sevře srdce.

Teď už nejsem ta, za kterou Brooke přijde, kdykoli se jí chce plakat nebo se vymluvit nebo si vybít vztek nebo si zaběhat. Moje kamarádka je hluboce, šíleně zamilovaná

do tohoto muže, který by kvůli ní prošel i samotným peklem. Vím to, protože to už udělal.

Takže by se dalo říct, že moje nejlepší kamarádka má už nového nejlepšího kamaráda. A zároveň manžela, otce svého dítěte a milence.

Ale já? Můj chlap si se mnou leda tak rád zašuká. Říká, že mi nepřinese nic dobrého, ale já cítím, že mě potřebuje. Cítím, že mu chybím. Jenže našeptává mi to můj instinkt, nebo to jsou plané naděje? Vím jistě jen to, že se do něj pomalu zamilovávám a jsem

v tom tak po uši, že bude asi těžké se z toho vymanit. Propadám mu stále víc, propadám se stále hlouběji do těch temných, neznámých, děsivých vod.

Bože, jsem v háji.

Brooke si všimne, že nějak mlčím, mně ale chvíli trvá, než zaregistruju, že mě pozoruje.

„Chceš si o něm popovídat?” zeptá se tiše a pozoruje mě s takovou láskou a vnímavostí v očích, jak to dokážou jen nejlepší přátelé.

Přikývnu. Musím se k ní naklonit, aby mě v ryku davu slyšela. „Až nebudu muset překřikovat ty magory tady!”

Když zápasy pro dnešní den skončí, s Pandorou si vezmeme taxíka a dojedeme

do našeho hotelu, v kterém ale, bohužel, Tateovi nebydlí - jejich hotel je mnohem dražší. Pandora odmítla být „případem pro charitu” a já jsem sama na mizině, takže jsme si zarezervovaly pokoj v jednom tříhvězdičkovém hotelu několik bloků od hotelu Brooke a Remyho.

Pandora nicméně prohlásí, že za Brooke nezajde.

„Proč?” ptám se a na zadní sedačce taxíku do ní šťouchnu. „No tak, bude to zábava. Chci vidět Racera! Když jsem ho viděla naposledy, na hlavičce mu začal rašit chomáček vlásků, voněl po pudru a usmíval se na mě s tím svým jedním dolíčkem ve tváři, kterým jednoho dne srazí na kolena zástupy žen. No tak!”

„Ne, jsem unavená. A vy dvě si toho máte hodně co říct. Pustím si televizi a počkám na tebe.”

„Určitě nechceš jet?” Řidič začíná být netrpělivý, takže otevřu dveře, ale stejně se ještěna vteřinu zarazím.

„Ano, jsem si jistá. Navíc víš přece, že bych se radši pomazlila se psem než s miminem.”

Pomalu přikývnu, protože to začínám chápat. Znám ji lépe, než sama tuší. Myslí si, že protože se ráda bavím, vlastně nemám žádné starosti, nic nechci, ani neberu nic vážně. Já své bolesti skrývám smíchem. Ona hněvem. A vím, že ji bolí vidět Brooke, protože i ona byla kdysi zamilovaná.

Napadá mě jen, že ho nejspíš milovala až moc.

„Pan?,” povzdechnu si tiše, „ten chlap, co ti tak ublížil??není jediný, koho kdy budeš

milovat.”

Nevím, co k tomu ještěříct, protože sama nejsem na takové city odbornice??Sama sotva dokážu pomyslet na to, co cítím ke Greysonovi, a bojím se tomu říkat láska. Pořád

ještě rozpačitě sedím s otevřenými dveřmi, když se řidič ozve: „Dámo, tak vystupujete, nebo ne?” Takže rychle vystoupím a ještě za Pan křiknu: „Uvidíme se později. A pusť si

nějakou komedii!”

Jakmile se taxík rozjede pryč, Pan mi ukáže prostředníček. Usměju se a zamávám jí. Když ale nastoupím do výtahu, začnu pochybovat. Vím jen to, že ještě před pár měsíci jsem Greysona Kinga ani neznala. Tak jak to, že mi teď tak chybí?

Mám tě v krvi, ty parchante.

V jednu chvíli jsi ve mně, v další jsi pryč. Vezmeš si mě, pak zmizíš a já pořád čekám a třesu se nedočkavostí, kdy se už konečně vrátíš a uděláš to zas.

Uch. Kdy se vrátíš?

Dveře do pokoje mi otevře Brooke a spustí: „Chci všechny detaily a chci je hned!” Zatáhne mě do nejbližší ložnice, pryč od mužů, kteří sedí v obývacím pokoji.

Posadí mě na postel a pak si dá ruce v bok jako nějaká přísná učitelka, oči jí ale září nedočkavostí. „Tak spusť. Pověz mi o něm úplně všechno!”

Zasměju se, ale vzápětí zasténám a bodnu ji prstem do hrudi. „Mám takový pocit déj? vu, až na to, že ta ubožačka, co se zamilovala do chlapa, který jí možná nemusel přinést nic dobrého, jsi tehdy byla ty.”

„Panebože, ty ho miluješ, Mel?”

Nemůžu uvěřit, jak těžké pro mě je mluvit o něm, byť se svou nejlepší kamarádkou.

S povzdechem se posunu dál na postel a poplácám matraci vedle sebe, aby si sedla.

Nečekala jsem, že když se zamiluju, bude to takovéhle. Lásku jsem si představovala jako něco vzrušujícího a nádherného, ne děsivého a nečekaného.

Ležíme s Brooke na posteli tváří k sobě, jako jsme to dělaly od dětství snad tisíckrát, když jsme si chtěly sdělit svá tajemství a sny.

„Brooke, myslíš, že mě může mít někdo opravdu rád? Víš, až do smrti? Chlapům jsem dobrá leda tak na pobavení, ale myslíš??Někdy mám takový pocit, že Greyson nechce, abych poznala všechny aspekty jeho života. Přemýšlím, jestli jsem mu dobrá jen

do postele jako všem ostatním chlapům, ale kdykoli mi zavolá, nebo když mi dal tohle?,” dotknu se diamantového náhrdelníku, který mám schovaný pod hedvábnou halenkou,

„dívá se na mě tak??Já nevím, nedokážu ani popsat, jak se na mě dívá. Ale podobně se na tebe

dívá Remy. Je to TEN pohled. Rozpaluje mě, a kdykoli se na mě tak zadívá, jako by se mi v břiše rozletěli motýlci. A kdybys ho viděla s mými rodiči??Jako každou neděli

po snídani jsme hráli hry a on se tak smál??Prostě jen nechci, aby to pro něj nic neznamenalo??abych pro něj já nic neznamenala, víš? Říká mi, že jsem jeho holka.”

Brooke se zasměje, posadí se a krátce mě obejme. „Mel, jsi vtipná a nádherná, oddaná a upřímná. Máš v sobě tolik lásky na rozdávání. Máš ráda všechny, i úplně cizí lidi. Jsi můj malý mazlík. Ten chlap má štěstí nejen proto, že se s ním miluješ, ale taky že ho

miluješ.” Nadšením přimhouří oči, když mě pevně obejme. „Melanie, našla jsi svého

prince. A nejen prince. Našla jsi svého krále. Uvědomuješ si, že o tom Pravém mluvíš už od sedmi?”

„Holka, celý život jsem čekala, až něco takového pocítím, a teď, když to cítím, to nechci. Cítím se tak zranitelná, obnažená??Jsem šťastná, a přitom se bojím, že to nevydrží.”

„Ne! Ne, ne, ne, na to nesmíš myslet. To ti Pandora nalévá do hlavy svůj jed? Mel, PŘIJMI TO. Přijmi, co cítíš. Pověz mu to. Jdi za ním. Jdi si za tím, co chceš. Hledala jsi to celý život??Přece se k tomu neobrátíš zády, když jsi to konečně našla!”

„To říkáš teď, protože sis za tím sama šla. Víš, že tě Remington miluje. Víš, že tě miluje tak, že tě nikdy nenechá odejít. Jestli se něco stane, vyřešíte to, a vy oba to víte. Bude za tebe bojovat a ty budeš bojovat za něj. Ale já? Ani nevím, co Greyson cítí. Chce se mnou být, ale pak zmizí na celé dny. Nevím, co to mezi námi je, může to být skutečné, a může to být pomíjivé jako -”

„Chtíč,” ozve se ode dveří hlas.

Zvednu hlavu a na prahu spatřím Rileyho Colea. Asistent Remingtonova trenéra snad ještě nikdy nevypadal tak dobře. Jsme s Rileym dobří přátelé. Když jsme se po Uragánovězápasu seznámili, dlouho jsme si spolu užívali, ale nejen sexuálně.

Je to muž, který stráží mnohá tajemství. Vím to, protože když Remington usiloval

o mou nejlepší kamarádku s neodbytností pitbulla, snažila jsem se z Rileyho dostat o něm co nejvíc informací. Ten mi ale jenom řekl, že nikdy neviděl, aby Remington prahl po nějaké ženě tak jako po Brooke.

Takže Riley rozhodně ví, jak udržet tajemství pod pokličkou. Včetně, díkybohu, toho mého.

Brooke o něm vždycky říkala, že vypadá jako smutný surfař, a má pravdu. Ale tak nějak to k němu patří. Dneska však víc než co jiného působí jako Pandořino naštvané blonďaté dvojče. Mračí se na mě stejně jako v den, kdy jsme se poznali.

„Co je ti?” zeptám se a zamračím se na něj úplně stejně.

„Jestli ti ten tvůj chlap někdy ublíží, postaráme se o něj.” Prokřupne si prsty, ale místo abych se začala bát o Greysonovo bezpečí, ten zvuk mě rozesměje.

„Myslíš tím, že se o něj postaráš ty, nebo Remy?” poznamenám, když vstanu, a on se tiše uchechne.

„Dobře, dostalas mě. Možná s sebou vezmu Rema, aby ten chlap dostal strach,” prohlásí z legrace, ale pak zvážní. „Nikdo ti neublíží, Melanie. Nebo ho praštím. Je mi jedno, kolikrát ho budu muset praštit, aby začal krvácet, ale nakonec bude krvácet.”

Zasměju se, ale to už mě Brooke táhne do obýváku, abych se podívala na jejího nádherného synka.

„Barbínám nikdo ublížit nedokáže, nezapomeň. A neboj se,” hodím přes rameno, když procházíme kolem Rileyho. Když jsme se poznali, začal mi říkat Barbína, a nemyslel to

jako kompliment, takže když to teď použiju proti němu, úplně vidím, jak to v něm začíná vřít.

Pak ale uslyším dětské zafňukání, které okamžitě všechny chmury rozežene. Racera spatřím v náručí Josephine, osobní strážkyně a chůvy v jednom. Jenže jemu se to nelíbí. Natahuje ručky k tátovi, který dopíjí láhev nějakého modrého pití pro sportovce, když ale spatří svého syna, odhodí prázdnou láhev do dřezu a převezme si ho od Josephine.

Zvedne Racera do vzduchu a pak si ho uloží do ohbí paže. Brooke vedle mě zasténá.

„Remingtone, takhle vyzvrací večeři,” postěžuje si.

„Áha,” poznamená jen a to slovo zní tak hrdě. Přehodí synka do sedu a možné katastrofě tak zabrání. Zadívá se na Brooke, usměje se tak, že se mu ve tvářích objeví ty dva jeho dolíčky, a ona mu okamžitě odpustí. Přísahám, že z těch dvou umřu.

A pak se Racer zasměje a v jeho tvářičce se objeví jediný dolíček.

„Ach, bože, vy dva mě jednoho dne zničíte,” postěžuju si. „Remingtone, chci to mimčo a chci ho hned!” Převezmu od něj Racera a přivinu si ho k sobě. Pobroukávám mu a objímám ho kolem kulatého bříška.

On ale vydá zvuk, jako by se mu to ani za mák nezamlouvalo, a zadívá se na svou mámu, pak na tátu a nakonec na Petea. Až teď si všimnu, že má maličký dolíček i na bradičce.

„On mě nemá rád?” Racer se znovu ohlédne na svou maminku, pak na svého tátu a zašklebí se tak, až se mu dolík v bradičce prohloubí. „Panebože, já ho rozbrečela!”

Podám ho Brooke. „Tak tohle se mi nepovedlo,” poznamenám se smíchem.

„Vedeš si dobře,” utěšuje mě Remington z křesla, kam se posadil. Jednou paží si stáhne Brooke do klína, v druhé stiskne Racerovu pískací hračku.

Racer se podívá na hračku, okamžitě přestane plakat a radostně vypískne. Remy se

na něj usměje, potom stočí pohled na Brooke, a když ji políbí na temeno, je to gesto tak láskyplné, až mě to skoro rozpláče.

Tohle je ta pravá, skutečná láska, o jaké jsem odmala snila. Láska, kterou k sobě cítí jen ti, kteří by za svého milovaného klidně i zemřeli.

„Mel,” uslyším za sebou, a když se za tím hlasem otočím, uvědomím si, že mě Riley celou dobu pozoroval. Přistoupí ke mně a zašeptá mi do ucha: „Můžu s tebou mluvit?”

Přikývnu. V jeho očích vidím touhu, o tom není pochyb. Cítím, že mě chce, tedy nejen

že si se mnou chce promluvit. Ta stará Mel by nechtěla nic víc než strávit s ním noc. Přitažlivým mužům, kteří po mně touží, jsem málokdy řekla ne, ale to teď neplatí. Teď mé tělo touží po jediném muži.

Přesto ale Rileymu přikývnu, protože on je jediný, s kým můžu mluvit o tom, kolem

čeho se točí mé myšlenky - tedy krom Greysona Kinga.

„Ne.” Sedíme s Rileym u kulatého stolku poblíž baru v jedné restauraci jen blok od hotelu. A Riley mi právě podává šek.

„Šetřil jsem,” vysvětlí.

„Ne!” zalapám po dechu. „Riley, nebuď směšný. To nemůžu přijmout!” Odstrčím šek a nervózně sleduju číšnici, která nám právě na stolek staví naše nápoje. Čekám, ažodejde, a pak šeptem namítnu: „Bylo to moje rozhodnutí. Já se rozhodla to udělat, jasné?”

„Ale já jsem ten idiot, co ti to navrhl,” opáčí stejně tiše. Je z toho stále tak otřesený, že neustále vrtí hlavou. „Remington nikdy neprohrává, Melanie. Nikdy. Kdybych věděl, že zahodí zápas kvůli -”

„Uch, aby zachránil tu pitomou nánu Noru, protože příliš miluje Brooke, než aby to neudělal. Ale i kdybys mi řekl, že prohraje, stejně bych na Škorpióna nevsadila. NIKDY.”

„Tak mi dovol, abych ti pomohl ten dluh splatit.”

Nevšímám si jeho úpěnlivého pohledu a znovu mu šek vrátím. Zavrtím hlavou.

„Tak mě alespoň nech, abych o tom řekl Removi,” naléhá. „Kdyby to věděl, hned to za tebe zaplatí. Kdybych ti nedal slovo, že to nikomu neřeknu?”

„Riley, kdybys o tom někomu řekl, zabila bych tě. Byli jsme opilí. Sám sis vsadil, já

do toho začala šťourat a vyptávat se a pak jsem dostala ten úžasný nápad si taky vsadit, zvlášť když to vypadalo na jasnou výhru! A pak jsme šli do tvého pokoje a oslavili to tím, že jsme spolu vlezli do postele. Cítím se kvůli tomu hloupě. Nevím, co jsem si myslela!” Pomyslím na ten nádherný byt - byt, který jsem si vysnila - a na to, že bych splatila půjčku za auto, a dodám: „No, vlastně vím. Doufala jsem, že bych si mohla koupit byt

a možná sebrat odvahu a otevřít si vlastní designérskou firmu.”

„Tak mi dovol, ať ti s tím pomůžu, Mel.”

Zadívám se na šek a jedna moje část mi v mozku křičí: Ber to! Ber to, Melanie! Prosím, zachraň se před těma zrůdama!

Ale co by Riley očekával na oplátku? Jak bych mohla přijmout peníze od jednoho muže, když miluju jiného? „Je to od tebe moc milé, ale ne. Vážně.”

Povytáhne jedno obočí. „A co ten tvůj nový přítel? Ten by ti nemohl trochu vypomoct?” Hruď se mi sevře, když pomyslím na něj a na všechny důvody, proč nesmím dovolit,

aby se to Greyson dozvěděl. Napiju se a přiznám: „Myslím, že??kdybych měla někoho

požádat o pomoc??on by byl ten poslední, za kým bych šla.”

„Proč?”

„Protože nechci, aby věděl, jak jsem pitomá! Už tak ví, že je se mnou kupa problémů.

Riley, poznali jsme se tak, že jsem za deště nechala svůj kabriolet zaparkovaný se staženou střechou - víc snad ani říkat nemusím. Je zázrak, že mě po tom chtěl vůbec poznat. Nechci, aby??mě přestal respektovat. Nechci, aby si o mně myslel něco hrozného.”

Riley se s každým mým slovem mračí stále víc. „Dává ti diamanty, jo?” pokývne na náhrdelník, který mi vykukuje z výstřihu. „Víš, muži to dělají, aby si koupili ženy, s kterými spí. Vůbec to neznamená, že mu na tobě záleží.”

„Ale ano, záleží mu na mně,” opáčím. „Udělal si čas, aby našel něco krásného, co by se mi mohlo líbit.”

„Mohla bys tím náhrdelníkem splatit dluh, Melanie. Jen mu pověz, že jsi ho ztratila nebo tak něco, a zbav se dluhu. Ti chlapi zabíjí i pro pět babek - jsou to zasraný mafiáni! I ten

chlap, co s ním jedná Pete, jmenuje se Erik, chodí sice v obleku, ale je ostrej a nedá se mu věřit. Removi leze do prdele, protože jim Rem vydělává nejvíc peněz, ale všichni vědí, že vedle jeho šéfa Slatera vypadá Škorpión jako plyšový medvěd. Říká se, že má vykonavatele, kterýho sem poslalo snad samo peklo a který si za tebou přijde pro peníze, ať chceš, nebo ne!”

Ostražitě se rozhlédne, pak se ke mně přes stolek nakloní a ztiší hlas. „Pete říká, že jediný z těch chlapů, kdo měl trochu rozumu, byl Slaterův nejstarší syn, ale že tomu je jeho taťka ukradený a že podle všeho už před lety zmizel. Ani jeho syn nechce mít se

Slaterem nic společného??Mel, já nemůžu ani spát z pomyšlení, že takovým lidem dlužíš

peníze.”

Srdce mi v hrudi buší znovuprobuzeným strachem. Zvednu ruce, abych ho uklidnila.

„Riley, požádala jsem je ještě o trochu času. Prostě??uvidíme.”

„Cože? Co mi to tu vykládáš? Kdy jsi je požádala o víc času?”

„Když jsem posledně jela za Brooke. Ale je to domluvené. Prodala jsem auto a možná by mi dali ještě trochu času, kdybych jim splatila třeba půlku.”

„Ne, na to sakra zapomeň. Jen tak vzbudíš jejich zvědavost, a než dojdeš ke dveřím, řeknou, že chtějí plnou částku. Nechci, abys za těmi lidmi šla znovu sama. Bože, věř mi, zbav se jich, Mel. Zaplatil jsem svůj dluh a chci splatit i ten tvůj. A jestli mě nenecháš, alespoň mi slib, že požádáš o pomoc svého přítele. Jestli jsi moc hrdá, než abys to udělala, tak prostě prodej ty diamanty a zbav se toho dluhu. Věř mi.”

Asi vypadám tak bezmocně, jak se cítím, protože dodá, tentokrát výhrůžněji:

„Přísahám, Melanie, že jestli se toho dluhu nezbavíš, než odjedeš, povím o tom Tateovi a pak se o to my dva, on a já, postaráme.”

Pobouřeně zalapám po dechu. „Nedovolím, abyste se do toho ty nebo manžel mé nejlepší kamarádky motali, jasný? A nedovolím, aby se do toho pletl můj přítel. Ten náhrdelník je pro mě důležitý.” Dotknu se kamenů, hruď se mi ale stáhne zničujícím pocitem, když mě napadne: Je tohle jediný způsob, jak se můžu osvobodit? Musím se zbavit toho jediného dárku od muže, kterého chci z celého svého srdce?

„Riley,” zašeptám naléhavě, „já nejsem holka, co vydyndá od svého přítele drahé dárky, aby je pak mohla vyměnit za peníze.”

Zadívá se na můj drahocenný náhrdelník a mně se žaludek stáhne bolestí z pomyšlení na to, že bych se zbavila čehokoli, co má něco společného s Greysonem.

„Ten dárek ale pro něj neznamená totéž, co pro tebe, to tě ujišťuju,” prohlásí Riley a je si tím až otravně jistý. „Nikdy jsem neviděl chlapa zamilovanějšího, než je Remington,

a on nerozhazuje tisíce dolarů, aby to Brooke dokázal.”

„No, tak Grey je jiný, a co? Výsledek je stejný. Rozmazluje mě a stará se o mě a mně se líbí, jak se na mě dívá, když vidí, že nosím jeho dárek.”

Nesnesu, aby Greysona kritizoval další člověk, který je mi blízký! Takže ho propálím pohledem, a aby alespoň trochu pochopil, jak hluboké jsou mé city k tomu muži, dodám:

„Když se na mě tak zadívá, mám pocit, že je najednou všechno tak dokonalé, až z toho někdy mívám noční můry, protože se bojím, že jsem si to jen vysnila a že je moc dokonalý, než aby to byla pravda.”

„Ale ono to tak možná je, Melanie. Možná se tahá ještě s jinou, zatímco na něj čekáš

doma. Možná je právě teď s nějakou jinou ženou.”

„No jasně!” Napiju se. „Je to workoholik. Jediný, s kým mě podvádí, je milenka jménem Náročná práce.”

Riley se usměje, tak chladně a odtažitě, a pak pokývne ke dveřím restaurace. Otočím se, abych se podívala??a právě v tu chvíli spatřím vejít dovnitř jeho. Jeho. Toho parchanta Greysona Kinga.

Vytřeštím oči, nejdřív nevěřícně, pak radostí, a nakonec vztekem smíšeným se skoro oslepujícím chtíčem.

Jako by z něj vyzařovala silná energie. V okamžiku, kdy vejde do restaurace, se napětí ve vzduchu změní. Přes metr osmdesát čiré dokonalosti. Greyson King. Tělo se mi okamžitě probudí. Dívám se, jak jde dál, následuje uvaděčku a oči upírá ke stolu na druhé

straně restaurace.

Nemůžu tomu uvěřit. Přejedu po něm očima. Nedokážu slovy popsat, jak se Greyson pohybuje, ruku v kapse, tvář napjatou. Vysoké lícní kosti, bradu hladce oholenou, dokonalá ústa a tmavé vlasy lehce rozcuchané - vlasy jsou na něm snad to jediné uvolněné. Ale jinak je vážný. Dokonalá napodobenina Jamese Bonda. I ty zelenohnědé oči má lehce přimhouřené a působí tak sebevědomě a nepřístupně. Vídáme se sice už dva měsíce, stále ale cítím, že to nejzásadnější mi o sobě neprozradil. Přesto věřím, že náš vztah může být dokonalý, a jsem odhodlaná ho s ním vybudovat. Greyson a Melanie, kteří spolu žijí šťastně až navěky.

A pak uvidím u stolu tu ženu. Zrzku, která očividněčeká právě na něj. Srdce mi poklesne, když se Greyson skloní, aby ji políbil na tvář. Riley i já jen zíráme.

Jsem si ale jistá, že to přece nemůže být on. Je v práci??někde. Nemůže to být on.

Jenže jako on vypadá.

Je celý v černém, vlasy mu pod světly lustru září. Posadí se ke stolu, opře se, jak to dělává, a pak s tou zrzkou začne mluvit a ještě jim u toho plápolá zatracená svíčka!

Ta žena je starší a v její tváři se nic nezračí. Slečna Botoxová.

BOŽE MŮJ!

To přece nemůže být Greyson!

Nikdy mě nikdo nepodváděl. To se mnou lidé podvádějí.

Žaludek se mi sevře vztekem. Snažím se dýchat, přinutit své plíce fungovat. Rozhlédnu se kolem, abych našla něco, co bych po něm mohla vrhnout, ale nejradši bych se na tu couru vrhla sama.

Vidění se mi rozpije a bolest je tak strašná, až se mi chce plakat. Je skoro půlnoc.

Za patnáct minut mi bude dvacet pět a můj přítel sedí ve stejném podniku u jiného stolu s cizí ženou. Vážně moc se mi teď chce brečet.

Ne. Přece mu nedovolím, aby mě viděl řvát jak malou holku! Přemýšlím, jak bych tu bolest mohla zahnat. Jak to ale udělat, když toho muže máte v žilách? Jak?! Zasměju se,

hlasitě a nevesele, a vezmu Rileyho za ruku, ale Greyson se ani nezadívá mým směrem, je mimo doslech. Jsou s tou postarší děvkou tak zabráni do rozhovoru, že nevnímají nic kolem, jsou ve svém vlastním světě. Ve světě, kde Melanie neexistuje. Pořád nemůžu uvěřit, že by mi to udělal.

Pak mě něco napadne. Vezmu telefon a pošlu mu naštvaného smajlíka. Rileymu povím:

„Jestli je to on, tak se minimálně na ten mobil zadívá. Je na něm závislý.”

A jako na povel se muž u stolu odtáhne, rukou v rukavici zaloví v kapse, zvedne telefon, dlouze, předlouze se na něj zadívá, pak ho uloží zpátky do kapsy a pokračuje v rozhovoru s tou zrzkou.

Srdce se mi zastaví.

Nevím, jak dlouho tu sedíme. Riley už vztekle odfrkává a neklidně poposedává. Setkali se spolu krátce na Broočině svatbě a mně okamžitě bylo jasné, že si do oka nepadli.

A teď Rileymu naskakují na krku žíly. „Půjdu tam a -”

„A co?” Chytnu ho za rukáv saka a zastavím ho. „Může to být jeho klientka. Vlastně mi

ani neřekl, kde tenhle týden bude?”

Hlas se mi vytratí, když mu přes stůl podá ruku a on ji za ni vezme i s tím, co v té ruce svírala. Potom jí podá krabičku s mašlí na víku. Modrou krabičku. Nakoukne do ní, potěšeně se usměje, on jí úsměv oplatí a oba se napijí vína.

„Slečno!” křiknu na servírku. „Dám si ještě jedno!”

Než Greyson zaplatí a i s tou ženskou vstane od stolu, vypiju ještě několik koktejlů. Riley také vstane. Neobratně se pootočím a srdce mi buší, když se dívám, jak Greyson s tou ženou zamíří ke dveřím.

A právě v tu chvíli mě uvidí.

Jako by mnou projel blesk, když se zadívá na Rileyho a na mě. Tváří se mu mihne myriáda protichůdných emocí. Okamžitě se ale ovládne, otočí se na ženu, něco jí tiše poví a pak s ní vykročí ke dveřím, aniž by se na mě znovu podíval.

Celou tu dobu mi lhal.

Celou tu dobu se nejspíš smál, jak jsem pitomá.

Když ji vyprovází ven, postřehnu, jak lehounce pootočí hlavou. Zadívá se přímo na mě a naše oči se střetnou. Zapátrá v mé tváři a v jeho očích se na kratičkou chvíli mihne? žárlivost? A pak jako by mnou projel elektrický proud, když jeho oči potemní??zuřivostí?

Kůže mě pod jeho pohledem mravenčí a vzápětí je po všem. Jen ten jediný krátký pohled a je pryč. Je přesně půlnoc a on vede pryč JI - úplně cizí ženu.

Všechno nejlepší, Melanie?

Riley vedle mě zůstane stát a pak se na mě zaraženě zadívá. „Tvůj přítel -”

„Bývalý,” opravím ho a najednou se mi hruď sevře šíleným zármutkem. „Bývalý přítel.

Bože, ani s textovkou se neobtěžoval. Ani??Riley, prosím, pojďme odtud. Prosím, prosím, pojďme pryč.”

Vytrysknou mi slzy, byť s nimi bojuju ze všech sil a nechci plakat. Než si Riley stihne znovu sednout, popadnu ho. „Prosím, dostaň mě odtud. Vezmi mě k sobě, prosím?Prosím, vraťme se zpátky do tvého hotelu. Prosím,” zašeptám.

Zaplatí za nás a vyvede mě z restaurace. Vydáme se zpátky do hotelu. Je mi zima, mrazí mě až v kostech. Vejdeme do výtahu a já jsem vděčná, že jsme v kabině sami. Hrdlo mě pálí a jsem naštvaná sama na sebe za to, jaký jsem byla blázen. A náhrdelník - náhrdelník od něj - váží snad tunu a dusí mě jeho lží. Strhnu si ho z krku a podám ho Rileymu. „Nemůžu se na něj ani podívat. Udělej to. Prodej to, zbav se toho. Prosím.”

Hrdlo mě pálí, když si vzpomenu, jak se na mě Grey podíval??a odešel. Podíval se na mě??a odešel??jako bych nic neznamenala. Jako by náš vztah

neznamenal vůbec nic.

„Myslíš, že má ženu? Rodinu?” Hlas se mi zlomí a já už se nedokážu na nic ptát.

„Holka, já ani nevím, co si myslet. Nevypadal nadšeně, když tě tam uviděl, to ti povím.”

Cestou do jeho pokoje dál bojuju se slzami, svírám ruce v pěst a celá se třesu. „Ať táhne i s tou svojí courou. K čertu s tím zasraným lhářem??Doufám, že od ní chytne filcky.”

Riley mi otevře dveře a zavře za námi. Cítím se tak zničeně, tak zrazeně. Ještě nikdy

jsem se takhle necítila. Nikdy. Chci, aby ta bolest zmizela. Chci, aby se vzpomínka na to, jak Greyson odešel s cizí ženou, rozplynula.

Mrkáním zaženu slzy, popadnu Rileyho za košili a přitáhnu si ho k sobě. „Riley,” prosím.

Vytřeští oči, když přitisknu rty na jeho ústa.

„Mel,” protestuje, ale já to nechci slyšet a políbím ho ještě naléhavěji.

„Prosím, neříkej ne,”žadoním. „Neříkej mi ne. Kéž by každýho děvkaře vykastrovali.

Řekl jsi, že když mi ublíží, ublížíš ty jemu. A on mi ublížil, Riley. Tak zatraceně to bolí. Ale je po všem. Skončila jsem s ním.”

Políbím ho. A on mi to oplatí a pohladí mě přitom po pažích. Má teplé dlaně. Přitiskne si mě k sobě a je to tak příjemné. Cítím se v bezpečí. Políbím ho a přemýšlím, jestli je tohle

důvod, proč jsem dobrá jen na jednu noc. Protože se s tím nedokážu vyrovnat. Příliš to bolí. A vždycky se objeví někdo nový a muži o mě ihned ztratí zájem. A teď o mě ztratil zájem Greyson. Ztratila jsem ho.

Ne. Vždyť jsem ho nikdy doopravdy neměla.

Když si to uvědomím, skoro mě to zničí. Znovu políbím Rileyho a on mi to dovolí. Jeho paže nejsou tak mohutné, jeho rty nejsou tak tvrdé, ale stejně je potřebuju. Potřebuju cokoli, co mi zabrání myslet na??na Greye, jak bere do úst mou bradavku??jak ji laská?

sajeji?

Někdo zabuší na dveře, a když mě Riley pustí, zaprotestuju.

„Může mě potřebovat Pete,” vysvětlí a já mlčky sleduju, jak míří ke dveřím, ale vidění mám rozmazané slzami.

Rozepnu si jednu botu a setřu slzy. Jedna noc s Rileym a ráno mi už tak mizerně nebude. Připomenu si, že Greyson King není jediný muž na světě. Srdce budu mít sice stále zlomené, ale pomalu ho zase slepím, tak jako vždycky. A pak budu znovu šťastná.

Budu znovu šťastná.

Popotáhnu a začnu si rychle rozepínat halenku, pak ale uslyším známý hluboký hlas.

„Kdeje?”

Ještě nikdy v životě jsem neslyšela nikoho promluvit tak tiše a tak naštvaně zároveň. Naskočí mi husí kůže a pohledem střelím ke dveřím.

Na prahu stojí Greyson, vysoký, štíhlý, celý v černé, a já se nenávidím za to, jak na něj moje tělo okamžitě reaguje.

Stojím uprostřed místnosti napůl svlečená. Opilá. Vlasy mám rozcuchané. Na tváři rozmazaný make-up a slzy. Nemůžu dýchat vztekem a bolestí.

A on ke mně vykročí.

Popadnu botu, kterou jsem si právě zula, a hodím ji po něm. „Vypadni odtud!” zakřičím.

Skloní se, bota narazí do zdi a s tupým žuchnutím spadne na koberec. Pak se pomalu narovná, dojde ke mně, chytne mě za paže a přitiskne k sobě. Cítím ho na každém centimetru svého těla. Dívá se na mě tak zuřivě jako nikdy předtím. Začne mi zapínat halenku a ani na okamžik ze mě nespustí oči. Žaludek mám těžký jako kámen. Sundá si sako, přehodí mi ho přes ramena, vsune mi ruce do rukávů a pak mi zapne i to sako, které je obrovské. Poté se shýbne, aby ze země zvedl moji botu. Než ho stihnu zastavit, nazuje mi ji, zapne pásek a tichým, mrazivým hlasem mi přikáže: „Chytni se mě.”

„Kde máš tu svoji zrzku?” opáčím.

„Řekl jsem, chytni se mě.” Neposlechnu.

Je mu to jedno.

Zvedne mě do náruče a já nemám jinou možnost než ho obejmout kolem krku. A pak náhle ucítím jeho vůni. Cítím tu vůni ze saka, které mi oblékl, z jeho vlasů i pokožky. Les, kůže a máta. Srdce se mi znovu sevře tou sžíravou bolestí a oči mě začnou pálit.

Když procházíme kolem Rileyho, ucedí na něj: „Ani se k ní nepřibližuj.” „Jestli jí ublížíš -,” začne Riley, ale Greyson ho utne.

„Ne. Jestli se jí ještě někdy dotkneš, zabiju tě.”

Jeho slova - jestli se jí ještě někdy dotkneš, zabiju tě - mě rozechvějí.

Riley k němu vykročí, ale zvednu ruku, abych ho zastavila, a divoce zavrtím hlavou.

Nechci, aby kvůli mně Riley riskoval, protože jsem Greysona nikdy - NIKDY - neviděla v tomhle stavu. Z jeho těla sálá napětí, které sotva drží na řetězu, když mě nese

k servisním výtahům. Jednou rukou mě drží, do druhé vezme telefon a zavrčí do něj:

„Zadní vchod.” Pak si uklidí telefon do kapsy kalhot a přitiskne si mě k sobě ještě pevněji.

Pevněji než kdy dřív.

Jsme ve výtahu sami, a přestože mlčí, na tváři má výraz, jaký jsem na něm ještě nikdy neviděla.

Myslím, že budu zvracet.

Vystoupíme do podzemního parkoviště. Nohy a tváře mi ovane chladný vzduch. Zavřu oči a odvrátím se od toho chladu. Je mi mizerně. Pak mě ale zalije teplo sálající z jeho těla. Přemítám, jestli olizovala jeho kůži. Jestli mu zabořila ruce do vlasů. Jestli jí také říká princezno?

Jen vzdáleně zaregistruju, že jedno auto poblíž nás nastartovalo, a když vzhlédnu, spatřím, že se na mě Greyson dívá. Když se naše pohledy střetnou, zatají se mi dech. Moje tělo na mě křičí, abych každé ženě dala jasně najevo, že tohle je můj muž??Ne.

Greyson možná přivádí k šílenství mé tělo, ale teď už vím, že on nikdy, nikdy nebude mužpro mě.

Je to podvodník. Alhář.

A právě teď je sakra nasranej.

Před námi zastaví auto, on prudce rozevře zadní dveře a usadí mě na sedadlo. Jsem zmatená a alkohol, který mám v sobě, mi s tím nijak nepomáhá.

Nastoupí za mnou, posadí se hned vedle mě, zabouchne dveře, pak mě rukou v rukavici vezme za obličej a přinutí mě se na něj zadívat. Zatíná čelist, jako by potlačoval frustraci.

„Někdy ti o své práci neřeknu všechno. Ale dělám to, abych tě ochránil.”

„Táhni k čertu! Viděla jsem, jak jsi ji držel za ruku. Viděla jsem -”

„Viděla jsi mě při práci, Melanie. Nic víc.”

„Viděla jsem, žes jí dal dárek, ty hajzle! Co sakra tvoje práce obnáší, že rozdáváš dárky courám, hm?” Odtáhnu se od něj a on zakleje. „Cítíš se jako velkej chlap? Když po tobě jede tolik ženských? Nalháváš všem, že jsou pro tebe výjimečné?”

„Ježíši, poslouchej, co říkáš!”

„Přesně tak, poslouchej, co říkám, a poslouchej dobře, Greysone, protože tohle je naposledy, co jsi ze mě udělal blázna. Slyšíš!” Zabouchám do střechy auta a doufám, že mě Derek slyší. Jenže nezastaví.

Greyson se nevěřícně rozesměje. Pak si prohrábne vlasy a zadívá se z okna, ruce

v pěst. Dívám se na míjející světla lamp, ale nic z toho nevidím. Jen dál pěním vztekem a vlastním pocitem nejistoty.

„Chci znát pravdu, Greysone. Co je v té tajné místnosti za těmi těžkými dveřmi? Porno?

Chodíš si tam telefonovat s??Co to sakra bylo za ženskou?”

Tichým hlasem mě přeruší: „Viděl jsem tvoji rtěnku na ústech jiného muže. Pořád se tam můžu vrátit a vyrazit mu zuby. Nejradši bych tě přinutil dívat se, jak mu ty zuby vyrazím, abys konečně jednou pro vždy pochopila, že jsi moje a že jediný chlap, který na tebe kdy sáhne, budu já.”

„Byla!” opravím ho opile. „Byla jsem tvoje.”

Tiše se zasměje. „Patříš mi tak, jak sama ani netušíš, že mi patříš,” prohlásí děsivě tiše a já, protože jsem ještě pořád opilá, si až teď uvědomím, že se celý třese potlačovanou zuřivostí. Je mu jedno, že jsem ho právě přistihla při nevěře. To on sám teďžárlí a nic

jiného nevnímá. Ale já si ani nevzpomínám, co se to vlastně u Rileyho stalo, myslím jen na Greysona a na tu zrzavou čůzu.

„Prošel jsi kolem mě, jako bys mě ani neznal!” vykřiknu a praštím ho do hrudi.

Chytne mě za zápěstí a sevře ho. „Protože nechci, aby těžena, jako je ona, použila

proti mně - kdokoli by tě mohl použít proti mně! Chápeš? Už tomu rozumíš, zlato?” zeptá se tiše, skoro něžně, prosebně.

„Chápu jenom to, že jsi lhář a podvodník a že jsi nechtěl, aby se ONA dozvěděla, že kromě ní máš ještě MĚ!”

„Do prdele! Vážně? Byla jsi v pokoji cizího chlapa a svlíkala ses pro něj! Chtěla jsi měsnad dohnat k šílenství?” Najednou je bolest, která se mu zračí v očích, skutečná. Bolest v jeho hlasu je skutečná, tak skutečná, až se ve mně něco zlomí. „Opravdu jsi to chtěla udělat? Opravdu jsi chtěla tomu sráčovi dovolit, aby si tě vzal?” zeptá se hlasem stejnězlomeným, jako je mé nitro.

„ANO!” vykřiknu.

Rozechvěje se, jako by se uvnitř něj něco zlomilo, a já se rozpláču.

Pustí mě, jako by ode mě chtěl být co nejdál, a hlas se mu třese, tentokrát nejen vztekem. Třese se mu bolestí a to mě ničí. „Myslíš si, že stačí někoho vojet, abys na mě zapomněla? Myslíš si, že s ním se budeš cítit stejně jako se mnou? Copak pro tebe nic neznamenám, Melanie? Opravdu jsi schopná se zamilovat do každého vola, s kterým se vyspíš?”

Po tváři mi steče slza.

Praští pěstí do okna a zakleje. „Do hajzlu s tím.”

„Bolí to,” vzlyknu a mluvím spíš pro sebe než na něj, když spustím ruce. „Ublížil jsi mi tak, jako mi ještě nikdo nikdy neublížil, Greysone! Nemůžu na to přestat myslet. I jí říkáš princezno? S ní trávíš všední dny a se mnou víkendy?”

Mlčí a dívá se z okna. Pak odpoví: „Žádné jiné princezno neříkám??Jsi jediná žena,

s kterou jsem. Zatraceně, když pracuju, myslím jen na to, kdy se zas vrátím za tebou.”

„Tak proč jsi tam byl s ní? Víš, já jen tak druhé šance nedávám. Ale tobě jsem jich dala několik jen proto, že jsi to chtěl!” vykřiknu.

„Ona pro mě nic neznamená.” Vezme mou tvář do dlaně a pak skrz zuby ucedí: „Ona je

pouze pracovní kontakt. Nic víc. Ty jsi moje všechno. Byla jsi moje všechno od chvíle, kdy jsem tě spatřil, jak křičíš na Uragána. Neviděla jsi mě. Neviděla jsi mě, Melanie, ale já těod té chvíle sledoval. Jsi moje všechno. Můžeš to samé říct o mně? Můžeš totéžříct o tom chlapovi z pokoje - že pro tebe nic neznamená?”

Vteřinu na něj hledím. „Nic neznamená. Je to jen kamarád, přísahám. Občas, když jsem zajela za Brooke, jsme se spolu vyspali, ale nic to neznamenalo!”

Zadívá se na své ruce. „Ale dotkl se tě.”

Najednou jsem si až příliš vědomá svých prsou. Jsou mnohem menší, než měla ta zrzka. „Co to bylo za ženu? Jak se jmenuje? Odkud ji znáš?”

Oběma dlaněmi si protře obličej. „Je to někdo, kdo mi občas vypomáhá s prací. Sežene špínu na lidi, s kterými musím jednat. Nikdy jsem s ní neměl žádný vztah. Spal jsem s hromadou žen, ale ona mezi ně nepatří. Posledních několik týdnů spím jen s tebou.” Zadívá se z okna a zakleje a já si setřu slzy.

Dívám se na jeho tvář a vzpomínám si, jak se na ni usmál, a žaludek se mi stáhne

žárlivostí. „Chtěla jsem jí vyškubat vlasy.”

„Chci mu vyrvat vnitřnosti!” Chytne mě za ramena. „Čemu na tom, že jsi moje, jsi nerozuměla?”

„Nechci být tvoje, když ty nejsi můj. Jestli chceššukat s jinými, já budu taky šukat s jinými - oko za oko!”

„Přestaň omílat pořád dokola to samý a poslouchej mě! Já tě nepodvedl - ale ty mě ano.”

Mlčím.

„Podvedlas mě?”

„My dva jsme spolu skončili v okamžiku, kdy jsi prošel kolem mě a já si uvědomila, žes mi lhal,” vykřiknu a znovu popotáhnu.

„Pojď sem,” vybídne mě chraplavě.

„Proč?”

Když se k němu poposunu, rozevře náruč a mně se oči zamlží slzami, když pomyslím na to, že bych mu měla říct o svém tajemství, o kterém ví jen Riley. „Omlouvám se, Melanie. Tak zatraceně moc mě to mrzí,” vydechne.

Přitáhne si mě k sobě a v tu chvíli teplo a útěcha, které mi přináší jeho objetí, neočekávaně zvednou stavidla mých slz.

„Taky se omlouvám, Greyi,” zašeptám.

Rozpláču se ještě víc a on mě skoro zoufale políbí do vlasů a sevře mě tak, až málem nemůžu dýchat. Potom řekne: „Všechno bude dobré. Už nikdy nebudeš muset utéct

za jiným mužem, protože já tu pro tebe vždycky budu. Budu tu pro tebe, pokud mě budeš chtít i po tom, co ti musím říct.”

Setřu si slzy a zadívám se mu do očí. „Cítím se teď, jako by ses za mě styděl. Jako bys náš vztah tajil. Nevím, kdo jsi, nevím nic o tvých rodičích a rodině. Nevím o tobě vůbec nic. Prosím, chci tě poznat. Copak nechápeš, jak moc tě chci znát?” vzlyknu.

V očích má utrápený pohled, když se na mě zadívá. „Tajím náš vztah, abych tě ochránil, protože jsi moje princezna.” Pohladí měšpičkou prstu po nose. „Všechno ti o sobě povím.

Ale nejdřív si chci zapamatovat, jaké je hledět ti do očí.”

Skoro zoufale mě políbí na vlhká oční víčka. Jako by mi naznačoval, že to, co mi poví, je hodně, hodně zlé, a jako by se domníval, že až mi to poví, už s ním nebudu chtít být.

Rozpláču se ještě víc. Zvykla jsem si na jeho dotek. Je tak jedinečný, tak něžný.

Dotýkal se mě osm týdnů. Já ale od začátku věděla, že mi jednoho dne ublíží.

19

ZTRACENÝ

Greyson Melanie mě vezme kolem pasu a zaboří mi obličej do košile. Strhnu si rukavice a zastrčím

je do kapsy, abych ji mohl palci pohladit po tvářích a setřít jí slzy.

Mír.

Je to ta nejneklidnější žena na světě, ale když jsem s ní, cítím mír.

Všechno bylo dokonale naplánované. Melanie byla v Seattlu. Já byl v Denveru a dával dohromady důkazy proti svému předposlednímu cíli. Měl jsem v plánu zajít v noci k němu domů, vydírat ho a zastrašit, aby mi zaplatil, abych se hned druhý den mohl vrátit k ní.

Ale před několika hodinami mi Derek napsal, že je Mel na letišti. Než ovšem ten neschopnej zmetek stihl zaparkovat, prošla bezpečnostní kontrolou, za kterou se už za ní nedostal. Vyštěkl jsem něj, ať koupí jakoukoli letenku, projde kontrolou a najde ji. Koupil letenku, ale už ji nenašel. Takže jsem řekl C. C., ať prohledá letové záznamy, zatímco já dořeším věci s Tinou.

Jenže potom se Melanie objevila přímo tady, v tý samý zatracený restauraci, ve stejnou chvíli, kdy jsem se měl setkat s Tinou Glassovou, a viděla mě. Nemohl jsem dovolit, aby

se o mně a Melanii dozvěděl někdo jako Tina Glassová, která se neštítí ničeho, protože pak by se Mel ocitla ve světě Ducha, kde by byla příliš zranitelná.

Bože, ta bolest v jejích očích? Jestli mě na kolena nesrazila ta, tak se jí to podařilo v okamžiku, kdy jsem ji spatřil v pokoji toho parchanta.

Nemůžete ženě jako Mel ublížit a předpokládat, že to nechá být. Nemůžete čekat, že se nepokusí zbavit se bolesti, aby se z ní opět mohla stát dívka, jakou všichni znají.

Bál jsem se, že jsem ji ztratil.

Bál jsem se odhodlání v jejích očích, když se dveře do toho pokoje otevřely a já ji uviděl.

A spatřil jsem v jejích očích tu bolest.

Byl jsem naštvanej, nasranej doběla, ale to nejbolavější, nejpřekvapivější, nejděsivější, co jsem v tu chvíli cítil, byl strach.

Strach, že znovu neochutnám její rty, že už na sobě neucítím její pohled, nebudu s ní hrát ty hloupé hry??Jediné chvíle, kdy jsem se cítil dobře, byly ty s ní. Můžu být dobrý

v zabíjení, vydírání a všem, co mě naučili, kvůli tomu se ale dobře necítím. Dobře mi je jenom s ní.

Pohne se a mně se v žilách zažehne oheň, když se mi její vlasy otřou o krk. Křivky jejího těla perfektně zapadají do mého. Sedí mi na klíně, můj pták se jí opírá do boku. Když se pohne, tiše zasténám do koruny jejích vlasů. Svaly se mi napnou. Mám pocit, jako by mě z toho pouhého doteku zaplavila žhavá láva.

Chci ji ošukat. Tvrdě. Chci ji potrestat za to, že pomyslela na jinýho chlapa.

Vlasy má rozcuchané, jako by právě vylezla z postele toho parchanta, ale já vím, že

nikdy nebude plně uspokojená, pokud postel, z které vyleze, nebude moje.

Oči má zalité slzami.

Každý sval mého těla se napne. Odhrnu jí vlasy a políbím ji za ucho. „Chci ochutnat tvou kůži. Zoufale po tom toužím,” zašeptám.

Vykasá mi košili z kalhot a pak vklouzne rukou pod látku, vyjede dlaní na moje srdce a dotkne se kroužku v bradavce. Chvíli tak zůstaneme. Oči má zavřené, leží mi na hrudi. Mám pocit, jako by pouhá její blízkost odhalovala moje nitro.

Zvednu hlavu a ona zatají dech, jako by se modlila, ať to udělám. Pak mi vyjde vstříc a políbíme se. Naše rty se lehce dotknou. Pták se mi okamžitě napne, tep se mi zrychlí, když na jazyku ucítím její chuť. Můj hlad po ní se skoro vymkne kontrole, když jí rozevřu rty a proniknu do nich, pomalu, ale hluboko.

S každým pohybem jejího jazyka po ní toužím stále víc, stále divočeji a hluboko ve mněse o slovo hlásí ta prastará touha.

Odtáhne se a já na ni shlédnu. Vychutnávám si její dotek, když ke mně pomalu zvedne svoje oči, čistě, sytě zelené. Mám pocit, jako by se mi rozevřela hruď a ona sevřela mé srdce v těch drobných bílých ručkách. K téhle ženě cítím víc, než jsem za celý svůj život cítil ke komukoli jinému. Nikdy mě ani nenapadlo, že bych toho byl vůbec schopen. Jako

příliš mladý jsem ztratil něco, co jsem miloval. Vybudoval jsem si kolem sebe pevnost a nikdy si nedovolil cokoli cítit.

Jenže to, co cítím k ní?

Nikdo nikdy neměl takovou moc mi ublížit, jako má nyní ona. Od okamžiku, kdy má matka zmizela, pro mě nic nebylo doopravdy důležité. Nedovolil jsem, aby mi na čemkoli a komkoli skutečně záleželo. Můj otec, můj strýc nebo bratr, ti všichni jsou mi ukradení.

A teď je tu tahle dívka, které její otec říká beruško a která má moc mě zlomit vedví - mě, zasranýho zločince, který za celý život poznal jen samotu. A kdyby o ní kdokoli z mých nepřátel věděl, ve vteřině by ji využili, aby se dostali k Duchovi.

Nyní jsme se dostali až moc daleko, než aby pro ni bylo bezpečné zůstávat se mnou v temnotě. Potřebuju vědět, jestli mě doopravdy miluje nebo jestli se zamilovala jen do představy o mně.

Opustí tě. Zřekne se tě. Odmítne tě.

Už teď mě mrzí, že jsem ji ztratil, i když je tu zatím se mnou a právě sjíždí rukou k zipu mých kalhot. Jen z lehounkého doteku jejích prstů mi pták okamžitě ztvrdne, zatímco moje hruď se sevře bolestí z její ztráty.

Už dávno jsem ji kurva ztratil.

Zasténám a zavřu oči, bojuju s nutkáním vzít si ji hned teď a tady; namísto toho ale zastavím její ruku a políbím ji. Chci jí rukou vklouznout pod sukni, odsunout kalhotky a proniknout do ní prstem. Už teď lapá po dechu a visí mi na krku, hlavu zvrácenou rozkoší. Jenže je opilá a já nasranej a žárlím a chci víc než jen její tělo. Chci kurva její duši a chci, aby mi ji dala, až bude vědět, kdo jsem.

Hlupáku, ona ti ji nikdy nedá.

Zasténám bolestí. Skloním se k jejím ústům a ona mě tvrdě políbí.

Vydechne moje jméno a já slyším sám sebe, jak jí šeptám, že je andělem, kterého jsem našel v dešti??Jediná žena, s kterou jsem kdy strávil noc, vzal ji k sobě domů a pak

ji následoval jako pes, abych ji mohl jen na vteřinu zase spatřit?

Po tváři jí znovu steče slza, ale to já jsem z nás ten zlomený. Otřese mnou, s jakou něhou se ke mně přivine, když pláče.

Políbím ji na temeno. Nemůžu si pomoct, znovu a znovu ji políbím do vlasů a s každou vteřinou se nenávidím stále víc.

Už pouze jedno jméno. Mám důkazy, abych ho mohl skřípnout. A pak jí už jen musím zašeptat, aby mi dala ten zatracenej náhrdelník, protože jí místo něj dám jiný, krásnější, a tenhle se postará o její dluh.

Ovládnu Underground. Budu chytřejší než otec, přeorganizuju ho. Pak se postarám o to, aby moje matka byla v bezpečí, a pokud jde o Melanii?

Stisknu tlačítko ve střeše auta a přepážka za řidičem sjede dolů. „Pojedeme vyzvednout tu její kamarádku. Tu rozenou optimistku,” dodám sarkasticky.

Ona ale zamumlá něco na protest a zavrtí hlavou. „Ne. Nechoď nikam. Tak dlouho jsem o tobě snila.”

„A zavolej jednoho z chlapů,” přikážu Derekovi. „Chci, abys zůstal s princeznou.

Na letiště mě odveze někdo jiný.” Pak nechám přepážku vyjet zas nahoru a povzdechnu si.

„Neříkej to,” zašeptám.

Chytne mě za ruku a přitiskne ji na svá prsa. „Když tě vidím, bolí mě prsa.”

Bože. Je opilá. Pod obraz. „Až vystřízlivíš, řeknu ti pár věcí, které se ti nebudou líbit,” varuju ji tiše. „Teď nic neříkej.”

„Greysone?”

„Chci ti říct o sobě pár věcí, ale nechci, aby ses mě snažila napravit. Mě napravit nejde. Buď mě přijmeš takovýho, jaký jsem, nebo mi řekneš, ať odejdu, a já ti dávám své slovo, že pokud mě o to požádáš, pak tě nechám jít.”

Zarazí se, zamrká, a když promluví, hlas má sevřený emocemi. „Jako bys mi říkal, že být s tebou je špatný nápad.”

„To je.” Vyhlédnu z okna a zatnu zuby. Obejmu ji o něco pevněji, protože tohle může být naposledy, kdy ji vůbec smím objímat.

„To přece není pravda. To, co jsi pro mě udělal tehdy v dešti, bylo to nejhezčí, co pro mě kdy kdo udělal.”

„Zatraceně, už to neříkej. Už jednou jsi mi to řekla a mě to jenom nasralo.”

„Proč?”

„Protože bys měla být obklopená lidmi, kteří pro tebe dělají spoustu hezkých věcí.”

Usměje se. „Mně se ale nelíbí, když pro mě ostatní dělají hezké věci. Líbí se mi, když se mnou dělají ty špatné věci. Jako ty.”

Zasměju se. „Jasně. Jsi opilá. Před chvílí jsi mě chtěla zabít. Pak mě vojet. A teď mě tu budeš blahořečit?”

„Protože jsi mizera, ale taky jsi dobrý člověk a já tě sakra mi-”

Přeruším ji polibkem, protože už to dál nesnesu. Nesnesu její upřímnost, pomyšlení

na to, že mi odpustila. Ale vím, že to vezme zpátky, až jí povím, co dělám. A to pomyšlení také nesnesu. Nedokážu vypovědět, co k ní cítím. Nedokážu slovy popsat, jak ji

respektuju, jak ji mám rád a obdivuju, jak moc chci, aby byla šťastná, a jak mě mučí vědomí, že s každou vteřinou, kdy jsem s ní, riskuju její život. A to nejde. Musím jí to říct.

A Greyson King se pak stane pouhým přízrakem. Jen duchem její minulosti.

Už spí, když Derek přivede tu její kamarádku, která přímo funí vztekem, a uloží její a Melaniin kufr dozadu.

Nasedne do auta. „Co jsi jí sakra udělal?” Ukáže na Melaniin krk. „Ten zatracenej

náhrdelník si nikdy nesundává. Vždycky ho má pod košilí a dneska si ho pořád ohmatávala. Takže? Co jsi jí udělal?”

Vůbec poprvé si toho všimnu. Melanie si sundala náhrdelník.

Žaludek se mi stáhne, mám pocit, že se topím, když jí špičkami prstů přejedu po hrdle.

Přece jsem chtěl, aby ho použila, ne? Chtěl jsem, aby ho prodala. Nemělo by to tak bolet. Nemělo by na tom sakra vůbec záležet.

„Zařídil jsem vám apartmá v lepším a bezpečnějším hotelu,” prohlásím odměřeně, ale nespustím z Melanie oči. „Ocenil bych, kdybys jí dělala společnost, dokud se nevrátím.”

„Udělám to, ale jen kvůli ní, protože má narozeniny. Ne proto, žes mě o to požádal, ty zmetku.”

20

ZMATENÁ

Melanie Probudím se dezorientovaná a pak, jako kdyby mi někdo namířil lampu přímo do obličeje,

se mi rozsvítí.

Jsem pořád opilá.

Nebo spíš teda už mám pořádnou kocovinu.

Ve spáncích mně buší tak, že musím zavřít oči, zatímco přemýšlím, kde jsem. Zasténám

a převalím se na posteli. Pak si uvědomím, že mám vlasy v copu, ale nevzpomínám si, že bych si ho upletla. Hruď se mi sevře pomyšlením, že to Greyson mi česal vlasy.

Zvednu se a rozhlédnu se kolem sebe. Jsou tři ráno. Copak jsem v tom autě usnula?

Z pokoje vedou dveře do rozlehlé koupelny. Rozhlédnu se po pokoji??a spatřím svůj

kufr. Rychle si sundám oblečení, vytáhnu triko a bavlněné šortky a obleču si je, pak se znovu rozhlédnu, protože mám sucho v puse. Na stolku vedle postele uvidím láhev vody. Ihned ji celou vypiju.

Nikdy jsem v tak velkém pokoji nebyla. Je vkusně zařízený a velmi útulný. Na zdi visí fotografie divočiny a dřevěný bumerang.

Zeď obývací části pokrývá knihovna plná knih a hned vedle ní jsou zavřené dveře. U baru spatřím Pandořiny boty a zmateně se zamračím.

Zpoza třetích dveří slyším zvuky. Nakouknu dovnitř a tam ho uvidím. Zatím mě nespatřil.

Po posteli má rozložené nějaké stříbrné věci. Vypadá, že právě vyšel ze sprchy, na sobě má košili a černé kalhoty mu visí nízko na bocích.

Noční lampy na stolcích vedle postele jsou z onyxu, žárovky v nich svítí a černý kámen tak nádherně ozařují. Jeho kůže je ve světle lamp zlatavá, světlo se mu odráží od vlasů.

Pohled na něj mi připomene mnoho jiných rán. V tom jeho obrovském prázdném bytě.

Kdy jsme si užívali jeden druhého, párkrát se spolu vysprchovali. Tehdy jsem měla pocit, že mi patří.

Jenže se ukázalo, že to tak není.

Znovu se ve mně probudí bolest, když pomyslím na něj a tu ženu. A pak si vzpomenu na Rileyho. Na naši hádku.

Co dalšího se ještě stalo?

Příliš se zaberu do luštění, co to má vyskládané na posteli, že si teprve po chvíli uvědomím, že mě mlčky, přimhouřenýma očima pozoruje. Něco mu přelétne přes tvář, něco tak podobného touze, až se v to ani neodvažuju doufat.

„Kde jsme?” zeptám se ochraptěle.

„V hotelu.”

„To není ten můj hotel.”

„Teď už ano.”

Zvedne se a začne si zapínat košili. Světlo lamp se odráží od kovového kroužku v jeho bradavce, jako by mě tiše vybízelo. Chci ho ochutnat. Toužím za něj zatahat a hrát si s ním. Chci, aby mě ošukal a aby mě miloval. Jenže on mě nikdy nebude milovat.

„Duch?,” zašeptám. „Když jsem usínala, slyšela jsem, jak to někdo pořád opakuje. Co

to znamená? Řekl jsi Derekovi, aby zavolal někomu, kdo tě vyzvedne na letišti, a on několikrát řekl slovo duch??Co to znamená?”

Povzdechne si, pak rozpaží a ostražitě se na mě zadívá. „To jsem já.”

„Duch?” Skoro se tím slovem udusím. „Jmenuješ se vůbec Greyson?” Vyčkává.

Což mě ještě víc zmate. Víc otráví.

„Duch?” zopakuju. „Co to má znamenat? Nejsi duch, jsi z masa a kostí. Sakra, já myslela, že tě znám!”

„Myslela sis, že mě znáš?” Zařve tak, až se snad otřesou i okenní tabule. „Já myslel, že to já znám tebe! Co sis sakra myslela, Melanie? Tvůj náhrdelník zmizel. Našel jsem tě

v pokoji s cizím chlapem! To ty mi řekni, co se sakra děje. To v tobě se nedá vyznat! Já nejsem z nás dvou jediný, kdo lhal!”

Někdo zaklepe, pak do dveří strčí hlavu nějaký chlap. „Jsem připravenej, stačí říct.

Derek tu zůstane na stráži. Tvoje rezervace -”

„Leone, dej mi sakra chvíli,” přeruší ho Greyson, přejde přes pokoj, zabouchne tomu chlapovi před obličejem, ale ne dost rychle. Ne dřív, než ho uvidím. Než ho poznám, toho vysokého hubeného chlapa.

Kterého jsem viděla, když jsem zajela tehdy za Brooke a zašla za lidmi, co řídí Underground, a požádala je o trochu času navíc.

Ještě trochu času? Není problém, dámo. Vykuř mi ho a můžeme se dohodnout.

Ohlédnu se na Greye a vyděsím se, když si uvědomím, co se děje. Když to konečně pochopím.

Greyson, ten hubeňour, co mu říkal Leon, a ta banda chlapů, co se mi smála, když jsem je požádala o odklad, to všichni jsou bohové a vládci Undergroundu. Bohové a vládci podsvětí.

Ten čahoun vzhlížel ke Greysonovi, jako by to byl sám Všemohoucí, a přitom to byl on, kdo mi navrhl, že když si s ním zašukám, dluh mi odpustí. Že tím ten svůj dluh splatím. Zalapám po dechu, když to konečně celé pochopím, a žaludek se mi sevře tak, až mám pocit, že se brzy pozvracím.

„Panebože, ty jsi jeden z nich.”

Střelí pohledem k zavřeným dveřím, pak ke mně, a řekne: „Jestli se tě dotkne jen jedním prstem, useknu mu ho, to přísahám. Useknu mu prsty jeden po druhým -”

„Panebože!”

Přitisknu si dlaň na ústa. Zhroutím se na kraj postele, protože mě nohy zradí. Držím se za břicho a kolébám se, protože si uvědomím, že není jen lhář. Je to?

Je to?

Ani nevím, co a kdo vlastně je.

Najednou si vzpomenu na ten večer, kdy jsme se poznali??Bože, sledoval mě?

A co ti muži? Byl to on??ten muž, který mě odvezl domů a nechal mě tam, celou pokrytou jeho krví?

Nemůžu??Nemůžu. Nemůžu.

Pevně se objímám kolem břicha, jak se úpěnlivě snažím nezvracet.

„Bože můj.”

„Princezno,” zašeptá skoro zbožně, když ke mně vykročí. Ten hajzl!

Vyskočím na nohy a zvednu ruku, abych ho zarazila. „Ne! Stůj! Zůstaň tam, kde jsi.

Neopovažuj se mě dotknout. Jen mi pověz jedno?” Před očima mi naskakuje jedna vzpomínka za druhou a násobí mou bolest.

Lži??Lži??Všechno to byly lži?

Sotva vůbec dokážu promluvit. „Vybíral sis svůj dluh?” Oči se mi zalijí slzami, když se na něj podívám, jako bych se kvůli tomu parchantovi nenabrečela už dost. „Přišel jsi tehdy za mnou, abys vybral, co dlužím?”

„Tak to si myslíš?” zeptá se tiše. Stojí pár kroků ode mě a sálá z něj potlačovaná energie, jako by v něm zuřilo tornádo.

Přetáhnu si triko přes hlavu. Jediné, co cítím, je čirý vztek. „Tak do toho!” Strhnu si

šortky a odkopnu je - směrem k němu. „Dluhy se musí splácet, ne? Tak ať je ta sázka

za námi. Určitě jsi obdržel část platby za všechny ty noci, kdy jsme spolu šukali.” Začnu si stahovat kalhotky. „Takže kolik ještě zbývá? Kolik? Hm?” Odkopnu kalhotky a stojím před ním nahá. „No tak, Greysone?”

Ztuhne jako socha, oči se mu lesknou, když zvednu svoje triko a hodím ho po něm. „No tak! Ať už je to za námi. Tak mi řekni, kolikrát si s tebou ještě musím zašukat.”

Chytne moje triko, ve vteřině překoná vzdálenost mezi námi, přitiskne mi ho na hruď a klidným hlasem prohlásí: „Obleč se. O všem si dneska promluvíme. Zbývá poslední jméno a nemám už moc času, Melanie. Můj otec je hodně nemocný?”

„Nemáme o čem mluvit.”

„Tak už si to obleč! Prosím!” zahřmí.

Ještě pořád vzteklá, ale náhle i vyděšená, se nasoukám do trika, zatímco přejde k oknu a mlčky se zadívá ke vzdálené zelené hoře.

Ticho je hořké a ohlušující. Mám pocit?že mi zlomil srdce.

Ani už nemám vztek. Spíš jako by vzal všechny moje sny, všechny moje naděje a city a strčil je do mixéru, kde se smíchaly dohromady a už nikdy je nikdo nedokáže dát dohromady, ani kousek po kousku. Zmizely.

„Kdo jsi?” zeptám se poraženě. V hrdle mě pálí, jako by v něm hořel oheň. „Alespoň to mi teď pověz, Greysone.”

„Duch je jen přezdívka. Protože?,” otočí se a rozpřáhne paže, v jejichž objetí jsem se

vždy cítila v bezpečí, aby obsáhl celý pokoj, „mě nikdo nikdy nenajde.” Rozhostí se mezi námi ticho.

Odvrátí pohled, pak něco zamumlá, jako by to snad ani nechtěl říct, ale nějaká jeho

část ho k tomu nutí. „Nechal jsem toho, ale teď pomáhám s výběrem peněz, které mému

otci dluží několik lidí. Bylo jich čtyřicet osm. Stačí vybrat peníze od čtyřiceti osmi lidí

a můžu zas zmizet. Zbývá už jen poslední??a ty??a pak s tím skončím. A on mi potom poví, kde je moje matka.”

A ty, v duchu si opakuju.

„Jak se doopravdy jmenuješ?” zeptám se tiše.

„Moje jméno už znáš,” odpoví chraplavě, v očích se mu ale objeví jiskra něhy. „To jméno jsi sténala. Křičela. Šeptala. Je to Greyson, Melanie.” Vykročí ke mně, jako by náhle zatoužil po mém doteku, já ale nesnesu ani pomyšlení na to, že by se ke mně měl přiblížit. Odstoupím a zavrtím hlavou.

„Takže jsi jedním z jejich šéfů. Šéfuješ mafii, která řídí Underground,” poznamenám. Nedokážu popsat, co se mu zračí v očích. „Jestli tomu tak chcešříkat, tak ano.”

„Můj náhrdelník. Ty jsi ho nekoupil, že?” Sotva dokážu mluvit, hrdlo mám sevřené, hlas zastřený bolestí.

„Občas lidé zaplatí v cennostech. A my si je necháváme při ruce, abychom je mohli později prodat - takže ne, princezno, dalo by se říct, že jsem ho nekoupil.”

„Páni, takže měli pravdu. Nic to pro tebe neznamenalo.”

„Kdo měl pravdu? Ten chlap, co jsi ho včera v noci líbala? Kde máš ten náhrdelník, Melanie?” Znovu ke mně vykročí a já začnu couvat, až narazím do zdi. Přitiskne se ke mně, ten obrovský muž s očima, kterým stačí se na mě podívat, a v tu chvíli mu patřím.

Chytne mě za krk. Touží po mně, cítím jeho hlad. Z jeho blízkosti se mi podlomí kolena. Ta jeho vůně??Bože, tolik mi chyběl??Nenávidím se za to, ale chyběl mi.

Stojí přímo přede mnou, a stále mi chybí. Toužím po něm. Chci ho.

„Zabíjíš lidi,” zašeptám.

Bříškem palce mě pohladí po hrdle až k místu, kde mi pod kůží pulzuje tep. Sklopí zrak a zadívá se na mé rty. „Někdy,” zašeptá tak tiše a chraplavě, že ho málem neslyším.

„Mučíš je?”

Ani nedýchám.

Nedýchám a tělo mě bolí. Proč ho nemůžu přestat milovat? Proč se jen nemůžu odmilovat?

„Dělám, co musím,” zašeptá. Hladí mě palcem po krku a shlíží na mě, hladově pozoruje mé rty, až si je nervózně olíznu, jeho oči však potemní ještě víc. Hladoví po mně o to víc.

Můj dech už není jen můj. Přesto se snažím nasávat vzduch do plic, protože všechny emoce, které mi svírají hruď, moc bolí, než abych je v sobě dusila. „Blbá blondýna. Proto sis mě vybral?” zeptám se stísněným hlasem.

„Vybral? Kdybych si měl vybrat ženu, tebe bych si nikdy nevybral.” Kloubem ukazováku mi přejede přes rty, z kterých nespouští zrak. „Na to jsi příliš nevinná, Melanie,” zachraptí.

„Jsi sexy a nevinná a já bych se nikdy dobrovolně nepřipoutal k někomu tak vtipnému

a nevinnému, tak plnému života, jako jsi ty. Nevybral jsem si tě, ale je teď sakra jasný, že se od tebe nedokážu odpoutat. Jsi jako démon, co posedl moje myšlenky a moje srdce.”

„K čertu s tebou!” Odstrčím ho od sebe, on mě ale chytí za zápěstí a zvedne mi ruce nad hlavu. Tělo se mi automaticky vyklene, mé bradavky se otřou o jeho hruď. V tom okamžiku ve mně zaplane vzrušení a já se za to okamžitě prokleju.

„Využít,” ucedím a snažím se z jeho sevření vyvléknout, „a odkopnout. Takový byl plán, ne? Ošukat, a pak klidně znovu. Užít si s blondýnou, která moc nepřemýšlí a nebude se

ani moc vyptávat. A který je snadný se zbavit!”

„Vypadám snad jako někdo, kdo se tě snaží zbavit?” zavrčí, sevře má zápěstí ještě pevněji a přitiskne se ke mně tvrdým penisem. „Chci tě stejně, jako chci začít nový život, Melanie!” Odmlčí se. „Mám složku plnou jmen všech tvých chlapů. Vím o tvém dluhu. O tvém dvojčeti jsem věděl dřív, než jsi mi to řekla, Melanie.”

Skoro se zalknu, když se zmíní o Lauren. Oči se mi zalijí slzami, když tiše pokračuje, aniž by na vteřinu pustil má zápěstí, a pomalu mi přejede dlaní po jemné kůži na vnitřní straně paží. „Vím, že si vyčítáš, že o ni tví rodiče přišli a ty jsi přežila. Nebo se mýlím?”

Oheň mě už nepálí jen v hrdle, ale i v očích a v srdci.

„Takže ses celý svůj život snažila jim to vynahradit, protože máš pocit, žes jim ji vzala.

Dělala jsi, co jsi mohla, aby byli šťastní. Aby byli všichni kolem tebe šťastní, protože někde hluboko uvnitř možná ani nevěříš, že si zasloužíššanci, kterou tvá sestra nikdy nedostala.”

„Mlč,” zašeptám, ale po tvářích mi stékají slzy, protože ještě nikdy nikdo do mě neviděl tak jasně jako on, a já se bojím.

Chytne mě za ramena a v jeho oříškových očích spatřím něhu a hlad, když dodá: „Vím, že jsi využívala sex jako prostředek k tomu, aby ses necítila osamělá, Melanie. A vím, že máš tu nejkrásnější duši, jakou jsem kdy v někom spatřil. Vždycky se ze všeho snažíš vzít jen to dobré. Dáváššanci každému žabákovi, protože i ty jsi dostala šanci, je to tak? Tak

proč bys měla někomu tu šanci odpírat? I kdyby to měl být takový grázl jako já?”

Vezme můj obličej do dlaně a pohladí mě po tváři tak něžně, jak to umí jen on. Cítím ten dotek hluboko pod kůží, v krvi, v kostech.

„Vím, že jsi na jeden semestr přerušila studium na vysoké, abys byla u své kamarádky, když se zranila,” pokračuje, „a nikdy jsi jí neřekla, že sis kvůli ní musela studium

prodloužit jen proto, abys jí dělala společnost. Vím, že jsi ten typ ženy, která si koupí mustanga do města, kde prší skoro každý den v roce, protože stojí za to jet těch pár dní, kdy svítí slunce, se staženou střechou. Znám tě, Melanie. Zatraceně, vím o tobě víc, nežbych si sám přál, protože tím nezměním nic??ani jediné slovo??z té tlusté složky, kterou

o tobě mám??na svém stole.”

S tichým vzlyknutím od něj odtrhnu zrak a on mi zvrátí hlavu a přinutí mě se mu zadívat do očí, které na mě sebejistě, pronikavě hledí. „Ta tvoje image holky, co má všechno

na háku? Líbí se mi. Znám ji. Ale poznal jsem i tebe, Melanie. Tu skutečnou Melanii. Tu, která se bojí. Tu, která nechce být nikdy sama. Tu zranitelnou dívku, která chce, abych jí řekl, že tu pro ni jsem. Tak tady to máš. Jsem tu pro tebe, princezno.”

„Víš toho o mně tolik, a já o tobě nevím vůbec nic!” vykřiknu.

„Ale ano, víš,” opáčí a pak mě prudce políbí. Jeho hlad se šíří mým tělem a zapaluje v něm oheň.

Horoucí rty. Ta chuť. Není z nás dvou jediný, kdo po té chuti touží. Já po ní taky

prahnu.

Prosím, prosím, vezmi rozum do hrsti, Melanie! Odejdi, Melanie!

„Bože,” zavrčí, když mě mé tělo neuposlechne. Mé rty jako by měly vlastní vůli

a najednou zjistím, že se ho držím za pevné paže. „Učili mě, jak podvádět a krást, jak vydírat a lhát, abych získal to, co chci.”

Jeho horké rty ve mně rozpalují žár, mé tělo se mu vyklene vstříc, když mě vezme kolem pasu.

„A já chci tebe. Chci ta tvá nádherná malá ňadra. Chci je vzít do úst.” Jednou rukou měchytne za zadek, v druhé sevře mé prso. „Líbí se mi, jak ti pokaždé ztuhnou bradavky. Ztuhnou, sotva uslyšíš můj hlas. Sotva se na tebe podívám. Zbožňuju tvůj zadek. Miluju tvoje rty.” Jako by zešílel, dotýká se mě snad všude. Drží mě za zadek. Laská mi ňadro.

Bere si mé rty. Pak mě políbí na krk a jemně ho olízne, aby ochutnal mou kůži, a já se celá rozechvěju. Bože. Jsem v extázi. V agonii. V obojím naráz.

„‚Duch’??Víš, co dělá, princezno?” zašeptá a smyslně mě kousne do spodního rtu.

Odtáhne se a zadívá se na mě přimhouřenýma očima. „Najde slabinu a využije ji, zničí oběť a donutí ji platit.”

Jeho smyslný, chraplavý hlas mě celou rozechvívá. Zašeptám: „To je lituju.”

„Hmm. To bys měla.” Otře se rty o mé ucho. Na krku ucítím jeho horoucí dech a mezi nohama tvrdost jeho erekce. „Myslím, že vím, jaká je tvoje slabina, Melanie. Myslím, že vím. Tvoje slabina??jsem já.”

„Přestaň.”

„Přestal bych, kdybys to myslela vážně. Tak to mysli vážně!” přikáže, vezme mou tvář do dlaní a zadívá se na mě. Čeká, jestli budu myslet vážně, co říkám, a jeho oči měpropalují. „Hned teď. Mysli to vážně,” zašeptá svůdně. „Slzy?” Odtáhne se, oči náhle vážné, a přesto neklidné. „Pláčeš??Proč? Ještě jsem tě nepřivedl k vrcholu.”

Chci se mu vyvléknout.

Ale třesu se a toužím po něm a chci ho. Je pravda, že chci jeho tělo, každý jeho centimetr, víc než co jiného však chci vědět, kdo je - kdo je ten muž, který na mě má ta ko vý vl i v.

On. Ale. Není. Skutečný, MELANIE!

Je to lhář a podvodník, zatracenej mizera a král podsvětí. Nepotřebuješ ho! Nechceš ho!

„Řekni mi, kdo jsi!” hlas se mi náhle zvedne.

Podívá se na mě, v očích temné stíny, pak mě překvapí, když mě pustí a posadí se na postel. Opře se lokty o kolena a vzhlédne ke mně. V tu chvíli vypadá tak zmučeně?

Prohrábne si vlasy a já sleduju, jak mu ty prameny s měděnými odlesky jeden po druhém spadají zpátky na místo. Ticho se táhne, napětí roste, až nakonec to mlčení prolomí hořkým hlasem.

„Vychovala mě moje matka, Lana Kingová. Od mého otce odešla, když zjistila, že je těhotná. Chtěla mě chránit. Jednoho kde, když mi bylo třináct, jsem se vrátil domů a ona seděla v křesle, svázaná, s roubíkem v puse a kolem ní stálo několik mužů - mezi nimi

můj otec. Nabídl?” Hlas se mu vytratí, pak ale chladně pokračuje. „Řekl mi, že jestli

zabiju některého z jeho mužů, rozváže ji a pustí. Nevěděl jsem, že s ním uzavřela dohodu. Že mu řekla, že nejsem vrah jako on - a že on jí slíbil, že mě pustí, když prokážu, že je to pravda. O jejich dohodě jsem nevěděl. Takže jsem zvedl zbraň, kterou mi dal, namířil, vypálil a zabil jednoho z jeho mužů. A pak už jsem ji nikdy neviděl.”

Jeho hlas je prázdný a mrazivý, jako ozvěna v temné hrobce.

Nevím, jestli je to tónem jeho hlasu, jeho slovy, nebo tím, že se mu z jeho přenádherných očí vytratila jiskra. „To strýc Erik mi řekl o dohodě, kterou otec uzavřel s mou matkou. Že si mě vezme, jestli dokážu, že jsem jeho syn. Moje máma mu přísahala, že nejsem jako on. A pak jsem zastřelil člověka. Nezaváhal jsem. Prostě jsem ho zastřelil.”

Zuří ve mně bitva protichůdných emocí. Mé city k němu mě matou a bolí víc než co jiného, co jsem v životě poznala.

„Sám jsem se odsoudil k tomu, že se stanu tímhle.” Poukáže na sebe. „Možná jsem měl zastřelit otce. V tu chvíli by bylo po všem. Ale krev umí být zvláštní.” Vzhlédne ke mně

a v ostražitých očích se mu objeví lehce zmatený výraz. „Svazuje tě. Dokonce i když své příbuzné nenávidíš, někde tady?,” přitiskne pěst na svou hruď, „někde tady jsi přesto

věrná. Byl jsem s ním osm let a celou dobu jsem věřil, že mi dovolí ji vidět. Dokud jsem si neuvědomil, že to nikdy neměl v úmyslu, protože věděl, že ho mám u prdele. Takže jsem se vzbouřil. Odešel jsem a snažil se ji najít. Přivydělával jsem si, jak se dalo. Sledoval jsem každou stopu, kterou jsem našel. A nic. Zmizela.”

Drží tělo nehnutě a hrdě, v jeho očích však vidím vířící chaos. Představuju si ho, když byl mladý a rozervaný. Využíval svou chytrost, aby přežil, zatímco se snažil najít a ochránit svou matku.

Jeho tichá slova se mi v hlavě opakují stále dokola. Dětství měl tak jiné než já, až to skoro nedokážu pochopit.

„Povolal si mě, protože umírá. Má leukémii a chce, abych převzal vládu nad Undergroundem.” Hořce se zasměje. „Nedovedu si ani představit, že by mohl být chlap jako on nemocný. A teď chce předat žezlo. Wyatt??Vím, že mu byl synem víc než já. Ale otec chce vůdce.” Vytáhne kus papíru. „Když jsem tě uviděl na tom seznamu, myslel jsem, že jsem tě už dávno dostal z hlavy. Tu blondýnu ze svých snů. A najednou jsem

tětam uviděl. Potom jsem tě spatřil v tom zatraceným baru, mluvila jsi s tím šmejdem, co se tě snažil nalákat k sobě domů??A najednou jsi stála v dešti. Anděl s ďáblem v těle.”

„O tom dešti už nikdy nemluv!”

„Chtěla jsi mluvit, tak teď mluvím.” Vykročí ke mně a zastaví se těsně přede mnou.

Na rtech slabý úsměv, v němž se odráží nekonečný smutek. „Takhle jsem tvoje narozeniny strávit nechtěl, Melanie.” Jeho hlas je tak něžný, až mi to svírá srdce.

Nebudu brečet. Nebudu sakra brečet. Zamrkám a polknu.

„Žádám tě o jediné. Oslav se mnou svůj den, až se vrátím. Jestli s tebou mám strávit jen jeden den, chci, aby to byl tvůj den. Chci ho strávit s tebou.”

Nemůžu už dál snést, jak dobře mě zná. Jak mi rozumí. Jak mi plní sny a tříští každou mou představu. Jestli je nějaký den v roce, kdy ho potřebuju nejvíc, pak jsou to moje narozeniny??Jenže teď se zoufale toužím vrátit domů.

„Odjíždíš?” zašeptám.

Tázavě povytáhne obočí. „Musím. Zbývá poslední jméno. Dlužím to své matce.”

Obejme mě. Zavřu oči, když mě obklopí jeho teplo, jeho vůně, on. Když se pak pokusí odtáhnout, sevřu ho v náruči ještě pevněji, protože ho najednou potřebuju ještě o chvíli déle. „Proč na sobě chceš cítit moje ruce?” zašeptá mi do ucha. „Právě jsem ti řekl, že způsobily víc trápení než dobra.”

„Mně ne.”

„To proto, že ses do mě zamilovala. Zamilovala ses a propadla jsi mi, a i když už o mně víš pravdu, nemůžeš si pomoct,” zašeptá chraplavě. Políbí mě na ucho. „Padáš, ale já tě chytím.” Znovu mě políbí na ucho, tentokrát důrazněji. „Dovol mi, ať tě chytím.”

Skloním hlavu. Musím se sebrat.

A i on skloní hlavu a v tu chvíli uvidí mé prsty. Na nehtech na obou nohách je modrým a růžovým lakem napsáno GREY a na malíčku je nakreslené srdíčko.

„Hezký lak.”

Skrčím prsty a zabořím je do vysokého koberce. „Zašla jsem si na pedikúru.

Do nejlepšího salónu v Seattlu.”

Jen kvůli tobě??pomyslím si zničeně.

V břiše se mi rozletí motýlci, když se na mě usměje, a v tu chvíli si přeju, abych měla

v ruce sekeru a všechny je mohla pozabíjet. „Že ten tvůj neposedný zadek někdo přiměje, aby se chvíli nehýbal, a mohli ti tak na nehty namalovat tohle, je důkazem jejich schopností?” Zadívá se na mě těma očima, které dohlédnou až do nejhlubších zákoutí mého nitra, a žaludek mi poklesne, jak mě opět začnou přemáhat emoce. „Nebo tvého přesvědčení nosit na nohou moje jméno?”

Poklekne a já zatajím dech, když mi zvedne nohu a políbí mě na ni.

„Greyi, líbáš mi nohu,” vydechnu sevřeným hlasem.

„Je na ní moje jméno.”

Když své chodidlo osvobodím, dlouze vydechne a vstane. Metr osmdesát vysoký, nádherný muž. Pak si věci z postele začne ukládat do kapsy černého saka. Dívám se do stínů, sleduju, jak si natahuje rukavice, a vím, že nevinnost, kterou jsem právěztratila, už nikdy nezískám zpět.

„Mám pocit, jako by můj přítel právě zemřel. Jako bych už nikdy nezískala Greysona zpět.”

Jestli já zním smutně, on vypadá zničeně.

„Mám pocit, jako by moje druhé já právě zabilo mou dívku. Už nikdy se na mě nepodívá tak jako předtím.”

Díváme se na sebe tak jako obvykle, jenže tentokrát se ani jeden z nás neusmívá. Tentokrát ne.

Jdi domů, Melanie, vybízím se zoufale.

Opatrně ke mně vykročí. Vím, jak posedlý je mýma očima, a cítím vůči němu zvláštní smutek, když vezme mou tvář do dlaně. Je vidět, že přemýšlí, jestli mě má políbit, pak ale ruce spustí.

„Vrátím se. Zůstaň tu do zítřka se svou kamarádkou a přemýšlej, Melanie. Až se vrátím, chci, aby ses mi podívala do očí a řekla mi, že mě nechceš.”

Nevím, co má v plánu, ale když se vydá ke dveřím, hruď se mi stáhne přívalem děsu,

touhy a lásky.

„Greysone, slib mi, že nikoho nezabiješ!” vykřiknu. „Přísahej, jinak nemáme o čem mluvit.”

Srdce mi buší v krku, v hrudi, ve spáncích, zatímco čekám na jeho odpověď na svoje ultimátum. Zastaví se u dveří a tiše se zasměje, potom něco vytáhne z kapsy saka. Svou zbraň. Vyjme z ní zásobník, odloží ho a pak otevře dveře. Nedal mi své slovo, ale já mu věřím.

Nevím proč, ale věřím mu.

Čekám, dokud se dveře za ním nezavřou, a až pak se totálně a naprosto zhroutím.

21

SEZNAM

S tímhle cílem to bylo jednoduchý.

Vešel jsem do potemnělého domu, probudil jsem ho tím, že jsem mu hlaveň SIGu

Greyson

zabodl do spánku, a on okamžitě vyskočil. Třásl se jako osika, když otevíral sejf, aby mi dal peníze.

Ten už nejspíš nikdy neusne. Vítej do klubu, starochu.

Ale na to už teď nemyslím. Jeho jméno jsem odškrtl a zápasy se vydařily. Uragán

ovládl ring - a tak to má být. Uragán znamená prachy a Underground je celej o penězích.

Jenže na to už teď taky nemyslím.

Myslím na ni. Přemýšlím, jestli spí. Nebo jestli se mučí stejně jako já. Je šest ráno a já sedím v nemocnici a je mi mizerně, protože vím.

Vím, co mi dnes řekne, až se spolu uvidíme. Že si ji nezasloužím. Že jsem lhář a podvodník a že nejsem muž, kterého chce. A. To. Mě. Kurevsky. Užírá. Zaživa.

Nemůžu klidně sedět. Nemůžu na to přestat myslet.

Seděl jsem v nemocnici celou noc a díval se, jak můj otec bojuje o každý nadechnutí. A sám jsem se dusil, plíce se odmítaly nadechnout. Věděl jsem, jakýživot povedu.

Věděl jsem, co chci. Bylo to naprosto jasný.

Jenže v tuhle chvíli není jasný vůbec nic krom toho, že si nedovedu představit život bez ní. Ani mě nemusí chtít, ale já už jsem jí posedlej. Vím, že ji budu třeba špehovat, jen abych ji viděl. Nikdy se jí doopravdy nevzdám. Budu si chtít být jistej, že je v bezpečí, že je sama sebou, že se dokáže smát. Uvidím, jak se jí dotýká někdo jiný. Muž, kterého vždy chtěla - muž, kterým nemůžu být. Srdce se mi v hrudi rozpadne v prach. Tělo se mi roztřese zuřivostí z pomyšlení na to, že se jí bude dotýkat někdo jiný.

Ale já nebudu Hádes, nestáhnu Persefonu do podsvětí.

Jenže ona není Persefona. Je to Melanie Meyersová Deanová a já ji miluju. Vydechnu a skryju obličej do dlaní. Třesu se a snažím se ovládnout. Je mi mizerně a ona je jediný lék.

Chci s ní být stejně, jako se chci zbavit svého otce.

Vzhlédnu. Sotva se na posteli dokáže posadit, dýchá mělce a pravidelně. Jo, bolí to.

Celý svůj život jsem ho nenáviděl. Vzal mi všechno, co bylo v mém životě dobré. Ale

stejně mě bolí, že je tak slabý a smrtelný??A přesto mi ten zpropadenej hajzl nechce říct, kde je moje matka.

Vztek a bezmoc, to vše mi teď svírá hruď. S menší pomocí Tiny, která mi sehnala informace, jsem ze seznamu odškrtl i poslední dvě jména. Postupně jsem vybral dluhy ode všech, až zbylo jediné jméno??u čísla pět.

„Co seznam?” zeptá se mě Erik úzkostně poté, co mě seznámil se zprávami od lékařů

a já si uvědomil, že mému otci zbývají pouhé hodiny. Hodiny.

„Ty prachy dostanu,” zalžu, odstrčím židli a vstanu.

Ne. Jediný, co dostanu, je moje holka, a pak se sem vrátím a řeknu svému otci, že selhal. Že se mu nepovedlo udělat ze mě svoji kopii. Že nejsem tak sobecký a krutý, jak chtěl.

Dostanu zpátky svoji holku, vezmu svoje peníze a vykoupím její smlouvu. Ať si na ni otec naškrábe, jakou sumu chce. Pro mě za mě ať si tam napíše, že chce můj život. Nebo hodnotu celého Undergroundu. Ale poví mi, kde je moje matka, a pak uvidí, jak z toho seznamu odškrtnu Melaniino jméno, až mu dám peníze, které dlužila.

Bude si o mně myslet, že jsem slaboch. Zemře s myšlenkou na to, že jsem slaboch. Mně je to už u prdele.

Bojuju za to, na čem mi záleží, a budu za to bojovat po zbytek svých dní, v temnotách a s jediným cílem: dohlédnout na to, aby měla moje dívka dobrý život.

22

ROZHODNUTÍ

„Chci domů.”

To jsou má první slova, když se následujícího dne objeví Greyson ve dveřích mého

Melanie

hotelového pokoje, v černém a s čerstvě umytými vlasy. Není to můj princ. Není to rytíř v zářivé zbroji. Je to padouch v černé.

„Opravdu moc se chci vrátit domů,” zašeptám zlomeným hlasem. „Přemýšlela jsem o?

našem rozhovoru a chci se ještě dneska vrátit domů.” Nic víc neřeknu.

Žádné ahoj. Žádné dobré ráno. Ani nijak neokomentuju krabičku, kterou drží, ani kopretinu, co svírá v ruce, podobnou té, již v domě mých rodičů přišpendlil ke zdi nožem. Při vzpomínce na ten den se mi sevře srdce. Tehdy jsem myslela, že je to mezi námi skutečné. Tehdy jsem byla šťastná.

Ti, kdo si spolu hrají, ti spolu zůstávají?

Není to pravda, babi. Někdy si s tebou muži pohrávají a pak tě zničí. A ani nemůžu říct, že by mě Greyson nevaroval.

Mám pocit, jako by mi nějaký upír vysál ze srdce všechnu krev, když otevřu dveře dokořán, aby mohl vejít. Pokoj se okamžitě smrskne. Nespustí ze mě oči, když věci položí na konferenční stolek, jako by si právě uvědomil, že žádné dárky nechci. Nechci ani mít narozeniny.

„Ahoj,” pozdraví ho Pandora, která u stolku v rohu právě popíjí kávu. Je to poprvé, co vůči němu není otevřeně nepřátelská. Možná je to tím naším ranním rozhovorem, kdy mě konečně přesvědčila - já přesvědčila samu sebe -, že tenhle muž mi NEPŘINESE NIC DOBRÉHO.

Ale teď, když je tak blízko, se tomu těžko věří. Cítím jeho smutek, když mě následuje do ložnice.

Moje tělo na mě křičí, abych se mu vrhla do náruče a vyřešila to. Jak bychom to mohli nevyřešit? Dala jsem se mu. Víc než dva měsíce jsem mu patřila. Ale teď potřebuju, aby mě nechal jít, jinak mě zničí.

Já jsem příliš romantická, on je moc tvrdý a chladný, hodně poznamenaný tím, co celý

život dělal.

Když zavřu dveře od svého pokoje, otočím se a on mě k sobě okamžitě přitáhne a políbí mě. Líbáme se, nevzdorujeme tomu. Opájíme se naším polibkem a líbáme se déle než kdy dřív. Uběhnou celé minuty a my se stále líbáme. Mé tělo se tiskne k jeho, cítím jeho ruce v prohlubni zad. Naše jazyky spolu tančí rychleji než kdy dřív, hladoví po sobě. Až nakonec zasténá, odtrhne se ode mě a ustoupí k oknu.

Cítím, jak kolem sebe staví zdi. Zdi, které jsem zbořila, protože jsem chtěla, aby mě miloval. A on mě miluje. Vím, že ano. Poznala jsem to z jeho doteku, ze zoufalství v jeho

očích, jako by mě chtěl nechat jít, ale nedokáže to.

Stojí čelem k oknu, ruce v kapsách, jako by vládl světu. Dlouho mlčí, jako by snad

na mě zapomněl, já ovšem vím, že mě moc dobře vnímá. Nakonec ale promluví. Neotočí se však a bolest v jeho hlasu je tak syrová, až se do mě zařízne jako zuby pily. „Opravdu chceš odejít?”

„Ano, chci,” odpovím hlasem, který připomíná smirkový papír. Ochraptěle prohlásí: „Derek tě odveze na letiště.”

„Můžu si vzít taxi.” Udělám krok směrem k němu, pak se zarazím. Co mám asi tak udělat? Obejmout ho? To nemůžu. Musím to ukončit.

Vidím rukavice, které odhodil na postel. Láskyplně je zvednu. Chci je ještě naposledy držet v ruce. Otočí se, zadívá se na mě a mě bolí vidět, co se mu zračí v očích. V těch hrdých očích Greysona Kinga. Sklopím zrak k zemi a zamrkám.

„Až nakonec najdešštěstí u kohokoli, nezapomeň, že jsi předtím byla moje. Část tebe mi bude patřit už navěky. I když najdeš svého prince, který bude mít vše, po čem jsi kdy toužila, stejně budeš moje princezna.”

Do očí mi vhrknou slzy, protože jeho slova bolí, jejich pravdivost mě bolí. Podám mu rukavice. „Prosím, nech mě jít. Celou.”

„Mohl bych tě přinutit, abys mě milovala, Melanie. Mohl bych tě přinutit, aby sis vybrala mě.”

To už se rozpláču. Opřu se o jeho hruď a on se nadechne vůně mých vlasů. „A tohle bys chtěl? Chceš, abych ti patřila a tys patřil mně, když každou noc odejdeš, abys dělal

všechny ty hrozné věci, a pak se za mnou vrátíš, pomiluješ se se mnou a já se v tvé náruči budu cítit v sedmém nebi, ale kdykoli zmizíš, bude to pro mě peklo, protože budu vědět, že ty ruce, v jejichž objetí se cítím tak nádherně, právě někde páchají něco strašného.”

„Je to moje tělo, Mel,” řekne a pohladí mě po bocích. „Každý centimetr tohohle těla.

Tyhle ruce vědí, jak se s tebou pomilovat, a vědí to mnohem lépe než jak dělat všechno to ostatní, co dělají.”

Setřu si slzy. „Tvoje tělo se mi líbilo. Každý jeho centimetr jsem zbožňovala. Jenže láska mého života nesmí dělat to, co děláš. Prostě nemůže.”

Vezme můj obličej do dlaní. „Ale dělá to,” namítne něžně.

Ztěžka polknu, když pochopím význam jeho slov. „Kéž by to nedělal.”

Potřesu hlavou, on se na mě však zadívá těma pronikavýma oříškovýma očima se zelenými flíčky, které teď tak jasně září. „Jenže to ke mně patří,” prohlásí chraplavě.

„Nejsem tvůj princ. Jsem vším, co nechceš, a přesto mě chceš. Potřebuješ mě, Melanie,

čekala jsi na mě. Zapomeň na to, čím bych mohl být, a -”

„Ne! Ne, já tě nechci milovat. Ne tebe!” Odstrčím ho.

„Zlato, nedovolím, aby tě to pošpinilo. Stačí, když to pošpiní mě. Nemusíš ani vědět o tom, co se děje. Všechno -”

„Ne! Nesnesla bych pomyšlení, že něco takového vůbec děláš, Greyi!”

Pustí mě a ustoupí. Zadívá se na ulici. Paprsky slunce ozařují jeho krásnou tvář.

A v mém mozku očividně ještě zbylo dost buněk, abych si uvědomila, co se děje. Grey

a já se rozcházíme. Chtěla jsem lásku a našla jsem ji. A teď ji musím nechat jít, protože?

není taková, jakou jsem si ji vysnila. Není taková, jakou jsem si ji představovala.

Bolí mě to, ale můj pud sebezáchovy mi říká, že to jinak nejde.

A bolí to o to víc, když se Greyson otočí, vezme mou tvář do dlaní, zvedne ji a odhodlaněřekne:

„Underground potřebuje přeorganizovat. Bude fungovat jinak než za mého otce.

Melanie, udržím si chladnou hlavu -”

„Nemůžeš po mně chtít, abych s tebou zůstala, když vím, že vydíráš a zastrašuješ lidi?”

Zasténá a zavře oči. „Půjde jen o obchod. Nikdo nepřijde k úhoně. Pochop, že toho nemůžu nechat. Jsou na tom závislá živobytí mnoha lidí??Zápasníci žijí jen pro ligu. Tvoje kamarádka??její manžel Uragán??oni Undergroundem žijí. Zbožňují ho!”

„Já vím! Já vím, že funguje, jak funguje, protože musí, ale já toho nemůžu být součástí.

Bojím se!” vykřiknu. To doznání zastíní jeho oči čirými muky. Nevím, jestli si uvědomuje,

že nejvíc se bojím toho, co k němu cítím, a že je vším, co jsem kdy chtěla??a co stále chci.

Hruď se mi sevře, když se dotknu jeho tváře a zadívám se mu do očí. Snažím se zapamatovat, jak na mě nyní hledí. „Jsi tak krásný, až to bere dech, a vím, že jsi i dobrý člověk. Tady uvnitř. Kdykoli na tebe pomyslím, vzpomenu si na to, jaký jsi byl, když jsi byl se mnou, Greysone.”

„Takže se ti víc líbí představa než to, jaký jsem ve skutečnosti,” prohlásí. Má slova ho ranila.

„Ne. Líbí se mi, jaký jsi ve skutečnosti. Miluju muže, jakým jsi ve skutečnosti.” Polknu.

„Brooke řekla, že to mezi námi je skutečný. Tím myslí, že tě už víc milovat nemůžu. Jsi můj princ, Greysone. Jsi můj rytíř v lesklé zbroji, který vládne podsvětí.”

„Bože, lámeš mi srdce, Melanie.”

Polknu, vezmu ho za ruku a do dlaně mu vložím jeho rukavice. A snažím se přijmout, kým musí být. Když v dlani sevře rukavice, jeho prsty se otřou o ty mé. Jeho pohled sjede k mým rtům. Políbí mě, tak náhle, jako by si snad nemohl pomoct, a pak se odtáhne.

„Máš tři vteřiny, abys odešla,” prohlásí.

Bolí to, jako bych si vyrvala kus srdce. Nenapadá mě nikdo kromě mé sestry, kdo by mě dokázal od tohoto muže odtrhnout. Je opakem všech mých snů a představ, a přesto je vším, co tolik chci. „Dvě vteřiny, Mel.”

„Greyi, zastav mě?,” vyhrknu náhle. Bože můj, nemůžu uvěřit, že ho opouštím!

„Jedna.”

Bože, on mě nezastaví.

Nechce mě odsoudit k životu, který vede. K životu kriminálníka.

Odvrátím se, vezmu kufr se svými věcmi a zavřu za sebou dveře. Hned za nimi se však zastavím a rozpláču. V pokoji, kde jsem ho nechala, je naprosté ticho. Pandora mlčky vstane a dojde si pro svůj kufr.

Spala jsem snad s celým Seattlem a nikdy jsem se nepovažovala za couru. Dokud jsem tomuto muži nezlomila srdce.

V ideálním světě se zamilujete jen do dokonalých mužů.

Ale tohle není ideální svět. Miluju muže, který má k dokonalosti daleko. Který hřeší, lže, krade a vydírá. Je zvláštní si uvědomit už teď - protože mám před sebou ještě mnoho let

- že ani můj pan Dokonalý, ani můj kouzelný princ se nikdy ani zdaleka nevyrovná muži, kterého jsem právě opustila.

Cestou na letiště s Pandorou ani nepromluvíme. Derek naléhal, že nás odveze, a já byla moc zničená, než abych protestovala. Našla jsem lásku a opustila ji. Našla jsem vše, co jsem chtěla, a nebylo to správné. Nechala jsem ho stát v hotelovém pokoji, za který zaplatil, u okna, z něhož se díval ven, jako by věděl, že když na mě jen pohlédne, navěky mě k sobě připoutá.

„Napíšu Kyleovi, aby na večer něco uspořádal,” navrhne Pandora.

„Ne,” odmítnu.

„Mel, máš narozeniny.”

„Ne!” zopakuju důrazněji. „Prosím, chci být sama.”

Nastoupíme do letadla. Uložím si kufr do přihrádky nad svým sedadlem. A myslím jen na to, jak jsem ho poprvé spatřila stát v dešti. Myslím na všechno, co pro mě kdy udělal.

„O tvoje auto se postarám.”

„Buď večer doma.”

„Můj život, každý den mého života, je také vykoupený velkou cenou.” „Tak dlouho jsem se snažil najít v tom všem nějaký zvrácený smysl.”

„Jsem první muž, pro kterého jsi kdy uvařila?”

„Máš mě, princezno. Ježíši! Copak nevidíš, co se mnou děláš? Máš mě, Melanie, nepotřebuješ mít něco na moji památku. Když nejsem s tebou, cítím se, jako kdyby mi chyběla půlka sebe. Mám pocit, že něco zničím, jestli tě brzy neuvidím.”

„Vím, že jsi využívala sex jako prostředek k tomu, aby ses necítila osamělá, Melanie.

A vím, že máš tu nejkrásnější duši, jakou jsem kdy v někom spatřil. Vždycky se ze všeho snažíš vzít jen to dobré. Dáváššanci každému žabákovi, protože i ty jsi dostala šanci, je to tak? Tak proč bys měla někomu tu šanci odpírat? I kdyby to měl být takový grázl jako já?”

Odnesl mě??Najednou si vzpomenu, jak mě nesl domů, zatímco krvácel z rány, kterou jsem

mu způsobila já, posadil mě na postel, napustil mi vanu a stiskl mi ruku. Ochraňoval mě. Objímal mě. Snažil se mě zahřát teplem svého těla, protože mi nechtěl ublížit, ale

zároveň, stejně jako já, se ode mě nedokázal držet dál. Teď už to naprosto jasně chápu. Ten POHLED? Ten byl skutečný. Ten pohled byl skutečný. A na ničem jiném nezáleží.

Když jsem pro něj uvařila, v jeho očích se zračil čirý vděk, protože se cítil??přijatý.

Tolikrát se mi otevřel a podělil se se mnou o své city. On! Muž, který je nejspíš zvyklý necítit nikdy nic.

Zná mě. Ví o mně všechno, to dobré i to zlé, a přesto se na mě dívá, jako bych byla ten nejvzácnější diamant ze všech.

Náhle si vzpomenu na Brooke, která mi řekla: Mel, PŘIJMI TO. Hledala jsi to celý život, tak o to teď bojuj!

„Pan,” zašeptám, protože mé city k němu mi drtí plíce tak, až mám pocit, že začnu křičet nebo vybuchnu, protože je nechci a nebudu dusit v sobě. A nechci ani zůstat sama, když můžu mít jeho. Zabrání mi můj strach, abych byla se svým mužem? Se svým přítelem? Se svým králem podsvětí? Ruce se mi třesou, když si rozepnu pás a rychle vstanu, než zavřou dveře. „Uvidíme se v Seattlu.”

„Co tím myslíš? Holka, já se bojím lítání a právě jsem si vzala prášek na spaní. To mi neuděláš!”

„Nesnaž se mě zastavit. Nechci, abys mě zastavila. Prosím. Prosím, Pan! Chci ho. Miluju ho.”

Nedám jí čas, aby mě začala přesvědčovat, jak jsem hloupá a zbrklá. Zalévá mě vlna vzrušení a nadšení z pouhého pomyšlení na to, že budu zas v jeho náruči, a nohy se mi třesou tak, že jen tak tak stihnu vystoupit, než zavřou dveře. Proběhnu letištním terminálem, hledám Dereka.

„Dereku!” zvolám a rozhlížím se v naději, že ho ještě dostihnu. Procházím právěautomatickými dveřmi, když mě zastaví chlap v kovbojských botách a kostkované flanelové košili.

„Panebože, to jsi ty!” zvolá.

„Cože?” zamrkám a pohlédnu na toho kluka. Má obyčejnou přátelskou tvář, která by se

v davu ostatních ztratila, ale na očích má sluneční brýle. Vůbec si nemůžu vzpomenout, že jsme se někdy potkali.

„Melanie. Ty jsi Melanie,” vydechne mé jméno, jako by právě narazil na zlatou žílu.

„Známe se?” zeptám se a dívám se mu přes rameno, jestli nezahlédnu Derekova široká ramena. Jako bych to náhle nemohla už déle vydržet. Chci se vrátit, chci vidět Greye a říct mu: Miluju tě. Miluju tě a věřím ti a společně to vyřešíme. Protože nějakým zázrakem, ty zatracenej zmetku, jsi můj princ, ať chceš, nebo ne!

„Ne, ještě jsme se nepotkali.” Kluk se usměje a napřáhne ruku. „Jsem Greysonův bratr Wyatt. Zaslechl jsem, že odjíždíš. Myslel jsem si, že už tvůj let nestihnu, ale stejně jsem doufal, že tě tu ještě dostihnu a přesvědčím tě, abys zůstala.” Oči se mu třpytí, jako by věděl o Greysonovi, o mně a o tom, co mezi námi je. Co jsme právě ztratili, protože jsem byla moc velký zbabělec a on byl příliš??ušlechtilý.

Ušlechtilý.

A nechal mě jít.

Každou vteřinou ho stále víc toužím spatřit. „Jedeš teď za ním? Kam? Třeba bys mě mohl svézt.”

„No, nejprve chci zajet za Greysonovou matkou.”

„Cože?” Moje radost se téměř zdvojnásobí. „Ty víš, kde je?”

„Právě jsem to zjistil, ale pššš. Neříkej to Greysonovi, je to překvapení. Mému otci je stále hůř??Je už celé dny v nemocnici a nejspíš už nemá moc času.”

Jsem všemi těmi novinkami úplně zahlcená. Zahlcená štěstím, nadějí a nedočkavostí.

„Bože můj.” Oči se mi zalijí slzami při pomyšlení, co to bude pro Greysona znamenat.

Po tolika letech konečně uvidí svou matku!

„Chceš jet se mnou a odvézt ji za ním?” navrhne Wyatt.

„ANO!”

23

NOVINKY

Greyson

Textovka přijde z Melaniina telefonu, ale krev mi v žilách okamžitě ztuhne, protože je mi jasný, že ji nenapsala ona.

Melanie: Gratuluju, vyhrál jsi.

Odpovím:

Greyson: Kdo jsi?

Melanie: Melanie si zapomněla telefon v letadle. Tady Pandora. Vyhrál jsi, doufám, že jsi spokojený. Vrací se za tebou. Je do tebe beznadějně zamilovaná, ty šmejde.

Ta slova mě ovinou jako teplá deka a zahřejí mě na duši. Ale zároveň jako by se mi v hlavě rozezněl poplašný zvonek. Okamžitě zavolám Derekovi: „Kde sakra jsi?”

„Na cestě z letiště, kde jsem vysadil tvoji královnu. Proč?”

„Okamžitě to obrať a jeď zpátky. Přiveď mi ji. Co nejdřív mi ji přiveď. TEĎ! HNED!”

Všechny moje ochranitelské instinkty se nečekaně silně spustily a smísily se s čirou syrovou radostí z toho, co jsem si právě přečetl v mobilu.

Vrací se.

Vrací se ke mně.

Po dvaceti minutách nervózního popocházení mi volá Derek.

„Je pryč. Jeden taxikář ji viděl odcházet s chlapem v kostkované košili a kovbojských botách.”

Žaludek se mi sevře. Poslední díl skládačky zapadl na místo. A mně se krev v žilách promění v led.

Wyatt.

Za mnou se ozve Erikův hlas. „Synku, tvůj otec tě chce vidět?”

Čekám v nemocnici před jeho pokojem, chtěl jsem si s ním promluvit. Šekovou knížku mám připravenou, chtěl jsem vyrovnat Melaniin dluh. Teď se ale zadívám na Erika a drtím zuby, protože mám problém se ovládnout.

„Řekni mu, že jsem pryč. Řekni mu, že se vrátím!” Rozběhnu se chodbou a z kapsy přitom vytáhnu klíčky od auta. Vytočím číslo C. C. „Wyatt ji dostal. Prohledej jih, já si vezmu sever. Dereka pošli na východ, zbytek týmu na západ. NAJDI WYATTA. POMOZ MI JI KURVA NAJÍT!”

Třináct let jsem hledal svou matku. Třináct.

Jestli Melanie zmizí na jedinej den, stane se ze mě monstrum. Monstrum, které půjde přes mrtvoly, jen aby dosáhlo jediného cíle.

Najít ji. Ochránit ji. Získat ji. NIKDY JI NENECHAT ODEJÍT.

Nikdy jsem se nemodlil, ale teď se obrátím k bohu, v kterého jsem nikdy nevěřil, a zařvu na něj, ať si vezme cokoli, cokoli, co mi patří, ale ať si nebere ji.

24

ODHALENÍ

„Tak kde je? Kde celou tu dobu byla?” zeptám se zvědavě ze zadní sedačky.

Greysonův bratr se jenom usměje a dál nás veze stále hlouběji do špatné čtvrti

Melanie

na okraji Denveru. Není moc vysoký a na sobě má to, co by si vzal malý kluk, který se chce stát kovbojem. Nevím, jestli je to nějakým šestým smyslem, který snad ženy mají, nebo mrazivým pohledem v jeho očích, nebo tím, jak se mi srdce rozbuší, ale vím, že je něco hodněšpatně.

A najednou to vím. Vím to - Wyatt mě neveze za Greysonovou matkou, jak mi řekl.

„Vezmi mě zpátky,” řeknu tiše.

Zasměje se. „Vážně? Ty mi teď chceš rozkazovat?” Mlaskne a ohlédne se na mě.

„Necháme ho, ať přijde on za tebou, hm? Copak to tak nechtějí všechny ženský? Aby je jejich chlap zachránil? A můj bratr si rozhodně přijde zachránit tu svoji ‚princeznu’.”

„Podívej, jemu na mně nesejde. My dva jsme spolu skončili?”

Když se natáhnu po klice dveří, vytáhne zbraň. „Seď a mlč.”

Šok z toho, že na mě míří zbraní, mě přimáčkne do sedačky a okamžitě zmlknu. Srdce mi v hrudi buší jako splašené, dech mám roztřesený. Nechci, aby věděl, že se bojím, ale náhle mě ochromí strach, protože si vzpomenu na ruce, které mě ohmatávaly??táhly pryč?

To byl on.

„Ale věř mi, sejde mu na tobě. Celý svůj život jsem ho studoval. Můj zasranej fotr chtěl, abych byl jako on.” Odfrkne si. „Miluje tě. Celý věky měl tvoje jméno na tom svým seznamu a bral ta jména od posledního, ne od prvního, protože chtěl oddálit den, kdy ti o tom bude muset říct. Viděl jsem ho, jak tě pozoruje přes kamery v arénách. Všechny zápasy, na který jsi přišla? Greyson tě sledoval. Vždycky si ten záznam přehrál, vrátil

a pustil znovu. Ó, jemu na tobě záleží sakra víc, než mu záleží na vlastním životě. Chtěl jsem si s ním pohrát. Chtěl jsem, aby si myslel, že ztratil i tebe. Chtěl jsem, aby byl

v prdeli tak, že ten seznam nikdy nedokončí - a pak připadne Underground tomu, komu skutečně patří. Mně.”

Zasměje se a ten smích odhalí, jak doopravdy uvnitř zuří. „Dokonce přinutil mýho fotra, aby mu slíbil, že se k jeho cílům nikdo ani nepřiblíží??Jen proto, že nesnesl pomyšlení

na to, že by se tě dotkl někdo jinej než on.”

Pokradmu se na mě zadívá a falešně se usměje. „Věř mi, princezno, jemu na tobě sakra záleží. Víc než na čemkoli jiným. Bývalo nemožný s ním vyjednávat. Jeho matka zmizela a nebyla nikde k nalezení. Jeho otec je mu u prdele. I jeho vlastní život je mu ukradenej. A pak jsi přišla ty?”

Znovu se zasměje a já úplně zpanikařím, protože pochopím, že nemám kam utéct - jsem v tom autě uvězněná.

„Greyson je chytrej, vždycky postupuje metodicky,” poznamená jeho nevlastní bratr a přimhouří oči. „Ale nemá, co je potřeba. Chce to co nejčistší. Chce z nás udělat

obchodníky gentlemany. Jenže tohle je můj svět. On ho ani nechce. On to všechno dělá jenom proto, aby zjistil, kde je jeho matka.”

Znovu se zasměje. A zase. Nenávidím ten jeho úsměv. Nenávidím jeho smích.

„Jo, hodnej hošík Grey si myslí, že táta je zločinec. Zachraňuje lidi. Zabíjí ze špatných důvodů. Tohle je ale podsvětí, tohle je Underground. Až otec nebude, Duch z toho chce udělat počestnou firmu. Dělá si do hajzlu srandu? To jako máme sedět kurva

v zasedačkách u kulatýho stolu a vyjednávat?” Zasměje se. „Takhle to ale

v Undergroundu nechodí - a dokud budu naživu, nikdy to v něm takhle chodit nebude. A když teď mám tebe, mám i jeho. Teď jsem to já, kdo mu bere ženu jeho života.”

„Můžeš vyjednávat i beze mě. On mě už nechce,” ujišťuju ho. „Co kdybychom zajeli k jeho matce?,” navrhnu.

„Ty hloupá, nikdo neví, kde ta mrcha je. Jenom fotr. A on neřekne ani HOVNO!” Strhne volant, takže vyjedeme z pruhu. Propálí mě pohledem a rychle auto srovná. „Bože! Nejde mi na rozum, jak se mohl můj brilantní, talentovaný bratr zakoukat do takový tupý bloncky, jako jsi ty. Ale vsadil bych se, že dobře kouříš.”

Mlčím, moc se bojím promluvit.

Greyson si myslí, že jsem odešla. Nechal mě JÍT. On mě hledat nepůjde.

Vím, jaký odstín mají Greyovy oči, když se na mě podívá. Jak spí s rukou pod polštářem, tváří ke mně.

Vím, že voní jako les, v kterém se chci nadobro ztratit, aby mě už nikdy nikdo nenašel. A naprosto nic netuším o všem, co udělal a co by zákon označil jako trestný čin. Vím jen to, že to přede mnou tajil.

A teď ani nevím, jak nebezpečný jeho bratr může být. Jestli je kromě únosu schopný i znásilnit a zabít. Jestli mě unesl z nějakého důvodu, nebo mě hodlá mučit jen proto, že může?

Nevím ani sakra, co mám dělat!

„Jen do toho. Suď mě, jak chceš. Mně je to u prdele,” zasyčí Wyatt.

Sjede do podzemní garáže, zavře za námi bránu, pak mě vytáhne ze zadní sedačky a ke spánku mi přitiskne zbraň. Chladnou tvrdou ocel.

Žaludek se mi obrátí vzhůru nohama, když mě chytne za paži a odtáhne mě k výtahu.

„Pověz mi,” řekne, když jedeme nahoru, ale já ho přes ohlušující dunění vlastního srdce sotva slyším. „Kdo dělal pro fotra špinavou práci, když byl Greyson pryč? Já si byl jistej, že se nikdy nevrátí, jenže Julian ho v podstatě prosil na kolenou. Tak se bál, že ztratí svýho zlatýho chlapečka. Když Julian zjistil, že je nemocnej, myslel jenom na to, že už toho svýho milovanýho Ducha nikdy neuvidí a jeho Underground - všechny ty zápasy, sázky, rozjetej byznys, prestiž, kterou jsme si mezi zápasnickými ligami vybudovali - by přišel nazmar, kdyby se vlády neujal právě Duch.”

Slyším jeho slova, ale především cítím jeho zvrácené rozhořčení, které tu ventiluje.

Kopni ho do koulí, Melanie! Já se ale nemůžu ani pohnout.

„Víš, já mu nezávidím.” Melanie, vykruť se mu a uteč!

V televizi to vypadá snadně, ale ty moje pitomý kolena??kolena, co mám najednou

jako z rosolu a kvůli kterým teď ani nemůžu utéct a zachránit se.

„Až fotr umře a dokud budu mít tebe, Greyson nedostane nic,” pokračuje Wyatt, když

se dveře výtahu otevřou a on mě postrčí do prázdného bytu plného zpráchnivělých trámůa vyschlých plechovek od barvy. „Sedni si do tý podělaný židle, jinak tě střelím do nohy.”

Bez zaváhání se posadím a zatínám zuby, aby mi nedrkotaly.

„Umírá. A já mám tebe. Greyson prohrál. Nedokončil seznam a prohrál. I kdyby se sem teď přihrnul, aby tě získal zpátky, bude se toho seznamu muset vzdát, aby tě dostal, a já ho budu muset zabít. A ty??ty přece chcešžít. Takže roztáhni ty svý nohy, a jestli se mi to bude líbit, můžeme se dohodnout.” Podívá se na mě. „Přesně tak, Melanie. Víš, já tě

taky sledoval. Přehrál jsem si všechna ta videa, na kterých je můj bratr tak závislej. Sledoval jsem tě. Jak jsi tam tak poskakovala a křičela: ‚Uragáááne!’ Jo, můj bratr není jedinej, kterýmu z tebe stojí.”

Wyatt mi začne svazovat ruce za zády kusem silného provazu. Strach. Ten mě teď užírá zaživa. Slyším, jak mi drkotají zuby.

Venku skučí vítr.

Sváže mě a já musím rychle zamrkat, protože nechci, aby mě tenhle grázl viděl brečet. „Až

tě najde, zabije tě,” ucedím, ale proklínám se za strach, který se mi ozývá v hlase. Zasměje se. „Drahoušku, já jsem už dávno mrtvej.” Skloní se ke mně. „A on. Mě.

Nezabije. Víš, takovej on je. Zabíjení se mu nelíbí. Dělá to jen proto, že musí. Ale já jsem teď jediná rodina, která mu zbyla. Cítí za mě zodpovědnost. Myslí si, že mě musí tahat

z každýho průseru. A ta jeho část, co nenávidí vědomí, že je napůl Slater, si bude namlouvat, že je to jen otcova vina, že jsem takovej. A nechá měžít.”

Zaváže mi i pusu a na chvíli odejde. Najednou je tu takové ticho, až mě to děsí. Oči mě pálí slzami.

Hrdlo mám bolavé, v puse sucho a na jazyku cítím odpornou pachuť hadru, kterým mi zavázal pusu.

Dneska možná umřu.

Zklamala jsem je. Svoji sestru, svoje rodiče. A ničí mě vědomí, že když jsem naposledy viděla toho jediného muže, kterého jsem kdy milovala, naši lásku jsem zahodila. Bože můj?

Řekla jsem mu, že být s ním není dobrý nápad, ale neřekla jsem mu, proč to může být dobrý nápad. Nikdy se nedozví, že nejšťastnější - navzdory svému strachu - jsem byla, když jsem byla s ním. Neprozradila jsem mu, že jsem se do něj zamilovala v okamžiku,

kdy místo mě vyběhl do deště. Neřekla jsem mu, že hluboko uvnitř si myslím, že je sexy, že je takový mizera, a že je ještě rajcovnější, jak je v tom dobrý. Nikdy jsem mu neřekla, že i když lhal, věřila jsem, že mi nikdy neublíží. Nic z toho jsem mu nikdy neřekla, protože jsem se bála. Protože jsem byla zatracenej zbabělec.

Nikdy nezjistí, že bez nejmenšího stínu pochybnosti vím, že ať už za to může zvrácená ironie osudu, nebo požehnání samotných nebes, on je můj. A já byla jeho ještě předtím,

než se mě vůbec dotkl.

Je vším, co jsem kdy chtěla, a ani o tom nevěděla. A teď je vším, co doopravdy potřebuju.

Věřila jsem tomu natolik, že jsem se k němu vrátila. Natolik, abych zapomněla na říši pohádek a následovala ho do vzrušujícího a děsivého podsvětí.

A on se to možná nikdy ani nedozví.

Z vedlejší místnosti se ozvou tlumené zvuky a mně se žaludek zkroutí, když se ke mně Wyatt zas vrátí.

Neovladatelně se roztřesu. Nehty zatínám do provazu, kterým mi ovázal zápěstí. Vlasy mám přilepené k obličeji. Nenávidím to. NENÁVIDÍM TO. Tělo mám jako v křeči, krev se

mi bouří nutkáním utéct, nebo se o to alespoň pokusit. Vybízí mě k tomu. Židle pode mnou zaskřípe a já sebou cuknu.

Wyatt dojde k malému oknu s prasklým sklem a vykoukne ven, pak se na mě otočí a zadívá se na mě. Schoulím se před jeho pohledem.

V jeho očích spatřím nepopiratelný chtíč. Roztřesu se strachem ještě víc. Bože můj, tohle se přece nemůže dít!

Zvedne se mi hladina adrenalinu. Zatajím dech, přitisknu zápěstí pevně k sobě a pokusím se pod provaz dostat palec. Nehty se snažím po zlomcích milimetru

nadzvednout to lano. Provaz povolí a mně se podaří pod ním prostrčit jeden prst, pak druhý. Předstírám, že se protahuju, a vyklenu záda. Konečně se mi podaří osvobodit jednu ruku a rychle vymotat z provazu i druhou.

Ani ne za tři vteřiny je u mě. Chytne mě za vlasy, vytáhne ze židle, strhne mi hadr z pusy a hodí mě na proděravělou matraci. „O co se to snažíš, hm? Utéct?”

Vyškrábu se na nohy, snažím se utéct, on mě ale chytí, nalehne na mě, sevře moje zápěstí a uvězní mě. Krev se mi vaří, tvář mi hoří ponížením, ale nepřestávám s ním bojovat.

„Nedotýkej se mě, ty hnusáku!” vykřiknu, schoulím se a pokusím se vymrštit koleno. Uvězní mi ruce nad hlavou a já ho kousnu, tak silně, až mu ukousnu kus masa.

Zařve a já se mu vykroutím. Ztěžka oddechuju, snažím se vzpamatovat. Srdce mi buší tak, že ho cítím až v krku.

Znovu zařve, vrhne se po mně, já ale vykopnu a jeho zbraň odletí. Vyplivnu chuchvalec krve. Podaří se mi dostat se k té pistoli, rychle ji chytím a otočím se, on mi ji ale vyrazí z rukou.

„Tyčubko!” Vrazí mi facku.

Ochromí mě prudká bolest. Chytne mě za krk a zvedne do vzduchu. Hrdlo mi sevře bolest i nedostatek kyslíku. Popadne pistoli a já vykopnu, koleno mu vrazím do koulí.

„Uch.” Pustí mě.

Rozběhnu se k výtahu, na tři kroky od něj jsou ale únikové dveře. Rozběhnu se k nim, popadnu kliku a zalomcuju s ní, snažím se ty dveře otevřít a křičím: „Dělej! Dělej!” Jenže klika je zaseknutá. Zrovna se do nich chystám kopnout, když uslyším, jak se dveře výtahu

otevírají, a za mnou se ozve naštvaný hlas:

„Pojď sem, ty zasraná čubko!”

A právě v tu chvíli dveře povolí. Prudce se rozrazí a já tak pevně svírám kliku, že letím s nimi. Udělám obrovský krok??a zjistím, že za nimi žádné schody nejsou, jen pět pater prázdnoty. Mé tělo padá do nicoty a já uslyším ten nejzoufalejší výkřik: „NE! PRINCEZNO!”

A pak se propadnu do temnot.

25

PADLÝ ANDĚL

Můj svět se zhroutí.

Dívám se, jak Melanie mizí v díře za otevřenými dveřmi. Pak se nakopnou moje

Greyson

instinkty. Slyším se, jak znovu křičím: „PRINCEZNO!” a vyrazím do prázdna. Můj bratr se na mě vrhne, přimáčkne mě ke zdi a chytne mě za ruku, v který držím zbraň. Rychle ho přemůžu, dostanu svůj SIG mezi nás, zamířím na jeho hruď.

PRÁSK!

Zaskučí. Odhodím jeho svíjející se tělo na zem, pak i zbraň a rozběhnu se ke dveřím.

Hruď mám jako ve svěráku. Nemůžu dýchat. Pět pater pod sebou zahlédnu záplavu světlých vlasů.

„MELANIE!”

Bez odpovědi.

Z výtahu vystoupí Derek a hned je u mě, v ruce lano. Štěknu na něj: „Spusť mě, nechci na ni spadnout.” Popadnu konec provazu a on mě pomalu spustí o patro níž, pak o dvě, až provaz dojde a já musím skočit z výšky dvou pater. Se zaklením přistanu na zemi. „Volej záchranku!” křiknu na Dereka.

„Princezno,” skloním se k ní. „Princezno.”

Je bledá a jako bez života. Na tváři má krev. Krvácí ze rtů a z nosu. Něco mumlá.

„Zlato,” zašeptám, když se dotknu jejího krku, abych nahmatal pulz.

Cítím ho, je slabý, ale cítím ho. Srdce mi v hrudi buší tak, až to bolí. Zatraceně hodně to bolí. Vůbec poprvý v životě mám pocit, že nic nezmůžu.

„Melanie, zůstaň se mnou.” Bože, zním jak nějakej slaboch, když tak žadoním. Ale, do hajzlu, teď mě nemůže opustit. Nesmí mě, kurva, opustit.

Prohmatám jí krk. Není zlomený, ale radši s ním ani nepohnu. Neodvažuju se. Jen vezmu její obličej do svých dlaní. Tolik jsem se bál, že tu tvář už nikdy neuvidím, že se teď na ni nemůžu vynadívat. A dívám se. Oči má zavřené, její úsměv zmizel, rty jí krvácí. Než se stihnu zastavit, skloním se a políbím ji na ty rty, slíbám její krev, a hlas mám chraplavější než kdy dřív, když vydechnu: „Zlato, řekl jsem ti, aby ses ode mě držela dál.”

Nehýbá se. Nemůžu dýchat.

Prostor kolem nás se uzavírá a bere nám kyslík. Nemůžu sakra dýchat. „Melanie, podívej, co jsem ti provedl.” Rukou v rukavici ji pohladím po vlasech. Vztekle zavrčím, pak si rukavice strhnu, zastrčím je do kapsy džín a znovu ji pohladím po vlasech. Shrnu jí je

z tváře a zapletu do copu, aby se jí nelepily na obličej, protože to nemá ráda.

Najednou mám zas pocit, jako bych ztrácel kontrolu. Jako bych se měl každou chvíli rozpadnout na kusy a nikdo a nic mě už znovu nesloží dohromady.

„Zůstaň se mnou,” prosím ji. Zvednu si její ruku ke rtům a políbím ji, znovu a znovu a znovu. „Neopouštěj mě. Zůstaň se mnou.”

Chci vidět její oči. Ty její zelené oči. Zatraceně. Chci vidět její úsměv. Chci, aby se smála. Chci, aby mě poslala do háje. Chci, aby mi řekla, že mě miluje.

Kus za námi se otevřou dveře výtahu. Třesu se zuřivostí, když vzhlédnu a vidím, jak ke mně Derek vede mého bratra. Bože můj, za tohle ho zabiju.

Vyrazím k nim. Wyatt má ruce spoutané za zády a krvácí z břicha. Je zraněný, ale to mě nezastaví. Nejradši bych teď vzal všechny svoje nože a uřezal mu končetiny, kousek po kousku. Chci slyšet jeho křik. Chci vidět jeho krev. Chci se POMSTÍT ZA TO, CO JÍ UDĚLAL.

Z čirý zuřivosti mu vrazím pěst do toho jeho ksichtu. „Proč jsi ji unesl? Proč? Ty zkurvysynu, PROČ JI?”

„Abych s tebou vyjebal!” zařve na mě a pak vyflusne krev.

„Co říkala?” Zatřesu s ním, pak mu dám znovu pěstí. „Její poslední slova, než spadla.

Co říkala?”

Zašklebí se. Mezi zuby má krev. Znovu ho praštím a on zachroptí. „Co říkala, ty hajzle?” chci vědět. Ta bolest uvnitř je tak ukrutná, až se ze mě stává pouhé zvíře. Bez duše. Bez vůle žít.

Jen vraždící stroj, nic víc. A hluboko ve mně pulzuje tupá zuřivost.

Jsem jako šílenec, vedený jen tou ukrutnou bolestí. Nepatřím k ní, ale to mě nezastaví. Je duše, kterou nemám.

Myslel jsem, že jsem už dávno mrtvej. Ne. Jen jsem spal.

A ona mě probudila.

Jestli se jí něco stane, umřu s ní. Stane se ze mě chodící mrtvola. Zasténá bolestí a já mu znovu vrazím pěst do ksichtu.

„Přinutil jsi ji prosit? Prosila, ať ji pustíš?”

Wyatt se roztřeseně nadechne. „Jo, vole, prosila.”

„Jak prosila? Jak dlouho?”

„Podívej, byl jsem naštvanej.”

„Jak dlouho prosila o život? Prosila? PROSILA?”

„Jo, prosila. Ale jen pár minut. Fakt jen pár minut!”

„Řekla ti, že tě zabiju? Řekla ti, že tě stáhnu z kůže zaživa, jestli jí zkřivíš jen vlásek na hlavě?” Znovu ho praštím. Wyatt zasténá a svalí se na zem.

„Hele, spadla sama?!” snaží se mě uklidnit. „Vzal jsem ji sem jen proto, abych ti

zabránil dokončit ten seznam!”

„Dotkl ses jí, ty zasranej hajzle? Dotkl?”

„ANO! Jen jsem ji chytil za prsa. Chtěl jsem tě nasrat!”

Začnu do něj bezhlavě mlátit a zařvu: „Gratuluju, nasrals mě. A teď. Seš. MRTVEJ!”

Mlátím ho, ani nevím, jak dlouho. Pak ho chytnu za krk a mačkám. Chci z něj vymačkat poslední kapku života.

Slib mi, že nikoho nezabiješ. Ta slova mě pronásledují. Oči mě pálí, když si vzpomenu, s jakou nadějí se na mě včera v noci dívala. Slib mi, že nikoho nezabiješ.

Poraženě zasténám. Pustím ho. Ztěžka oddechuju, snažím se popadnout dech. Promnu

si vlhké oči.

Slib mi, že nikoho nezabiješ?

„Duchu,” slyším za sebou něčí křik. „Záchranka je tu.”

Vrátím se ke své bezvládné dívce. Leží tam, kam dopadla. Pokleknu vedle ní a vezmu ji za ruku. „Vzpomínáš, jak jsem ti řekl, že já nikoho neprosím?” zašeptám. „Tak teď prosím tebe. Vrať se mi.”

Když mi bylo třináct, ztratil jsem to nejcennější, co jsem měl.

Vybudoval jsem kolem sebe pevnost, abych už nikdy nepřišel o nic, na čem by mi záleželo. Abych se už nikdy necítil ztracený, zrazený, osamělý.

Byl jsem chladný jako led, vypočítavý jako robot. Nikoho jsem k sobě nepustil.

Nikoho jsem nemiloval, ani svou rodinu.

A ono to funguje, dokud nepolevíte v ostražitosti. Dokud k sobě někoho konečně nepustíte.

Světlovlasou, zelenookou dívku, která miluje smích. Která miluje všechny a všechno.

Která k sobě přitahuje lidi, jako by se pro to narodila.

A vy si začnete v hloubi duše přát, aby ji to přitáhlo k vám.

A pak, bez ohledu na to, jaký zlo v sobě máte, jakej grázl jste nebo že jste jí lhali, že jste jí odmítli říct o sobě pravdu, ono ji to k vám přesto přitáhne.

A pak otevře brány vaší pevnosti, a než se nadějete, vejde dovnitř a vy se najednou cítíte zas celí a vděční. Zabouchnete tu bránu a zamknete ji uvnitř, abyste se ochránili. Abyste ochránili ji.

A přijdete na to, že právě proto jste byli stvořeni.

Pak teprve si uvědomíte, že už nejste chladní jako led. Nejste robot, kterým jste byli tolik let. Ve svém srdci máte slabinu a její bolest se stala vaší bolestí.

A zjistíte, že žijete jen pro její úsměv.

A pak sedíte v nemocnici, čekáte a modlíte se k bohu, který vás nevyslyšel, když jste se modlili za to, abyste znovu spatřili svou matku.

Modlíte se, protože jako Duch tu nemáte žádnou moc. Vaše peníze tu nemají žádný vliv. Nezáleží na ničem kromě vaší vůle. A teď se můžete jen modlit, prosím, jen ne ji.

Jenže ona tu teď leží?

Z pokoje vyšel doktor, aby si se mnou promluvil. Aby mi řekl, co se děje. Je v kómatu.

Sotva sama dýchá.

Je někde daleko, kde já neexistuju, kam na ni nedosáhnu, kde ji nedokážu ochránit.

A přesto ji vidím, cítím, slyším. Potřebuju ji. A K ZEŠÍLENÍ JI MILUJU. A ona to neví.

Zatraceně, ani já to nevěděl. Nikdo z nás to nevěděl.

Paží si otřu oči, které mě pořád pálí, pak se zadívám na textovku od C. C. Přišla před několika minutama a já ani nevím, jak na ni mám zareagovat.

C. C.: Tvůj otec právě zemřel.

Beze slova vstanu a oknem ve dveřích se na ni zadívám. Na svou princeznu. Pak zamířím pryč, abych naplánoval otcův pohřeb.

„Gratuluju, D.”

„Gratuluju!”

„Gratuluju, Duchu.”

Zamračím se, když den po otcově pohřbu dorazím na centrálu a vidím, jak se ke mně Erik opatrně blíží, v rukou velkou kovovou krabici.

„Co je to?” zeptám se. Nejenže mě překvapilo nadšení mých chlapů, ale netuším, co mi to teď strýc podává.

„V tom je všechno, Greysone. Majetkové listiny k Undergroundu. Pár věcí, co patřily tvojí matce. A tohle.”

Jsem zmatenej, když mi podává obálku, jenže můj mozek v posledních dnech za moc nestojí. Já za moc nestojím. Cítím se jak týden stará mršina. Nejedl jsem nic užčtyřicet hodin. Nespal jsem. Ani se neosprchoval.

„Já ten seznam nedokončil, Eriku,” musím připomenout.

„Ale ano, dokončil. Než tvůj otec zemřel, z toho seznamu bylo vyškrtnuto i poslední jméno. Dluh byl uhrazen.”

„Ale Melanie?”

„Jeden její známý za ni zaplatil.”

Vytáhne z kapsy náhrdelník a já mám pocit, jako bych se měl při pohledu na šperk, co se třpytí jak blázen, každou chvíli zhroutit.

Dotknu se náhrdelníku, který nosívala na krku.

Před očima mi jako film běží jedna vzpomínka za druhou. Melanie, jak se ptá, co je to za seznam. Melanie, která se snaží dostat do toho zamčenýho pokoje v mém bytě.

Melanie, když pro mě vařila. Melanie. Melanie. Melanie. Chci zas vidět ty její rozzářený oči. Chci, aby ty oči otevřela a sakra se už NA MĚ PODÍVALA! Plná života. Jako bych byl její bůh. Jako bych byl její muž.

Princezno, uvědomuješ si, co to znamená? Vezmu náhrdelník do ruky a zadívám se na něj. Mám pocit, jako by mi někdo rozsápal vnitřnosti a rozřezal hruď. Zachránila jsi mě, zlato. Tys mě sakra zachránila. Teď už najdu svoji matku.

Jenže v srdci žádnou radost nemám. Ani ty novinky mi žádnou nepřinesou. Už nikdy radost nepocítím, pokud se ty zelený oči nikdy neotevřou a nepodívají se na mě. Prosím, podívej se na mě, i kdybys mi měla jen říct, jakej jsem zasranej hajzl. I kdybys mi měla říct, že se to všechno stalo kvůli mně.

„Takže tohle je ono? Tady to je?” zeptám se Erika, když se podívám na zalepenou obálku a hlas mám zastřený emocemi, které sotva dokážu ovládnout.

Přikývne. V té obálce je informace, na kterou jsem čekal víc než deset let. Jako by se mi v břiše otáčel nůž, když tu obálku otevřu. Na tohle jsem čekal třináct let. Třináct. Kvůli tomuhle jsem dělal strašné věci. Jen kvůli ní. Abych ji našel. Abych ji ochránil.

Vytáhnu papír a přečtu adresu napsanou otcovým rukopisem. A pak pochopím. Jako by mě zasáhlo tornádo, když to pochopím.

Moje matka je na hřbitově.

Stojím tu a snažím se to pochopit, aniž bych pohnul jediným svalem. Aniž bych dal cokoli najevo. Jen stojím a zároveň jako by někde hluboko ve mně vybuchla jaderná bomba. Takže tohle je ono. Tohle je odpověď na to, proč jsem ji nikdy nenašel.

Moje matka. Je mrtvá.

Datum úmrtí je několik let staré. Zemřela přibližně v době, kdy jsem odešel

z Undergroundu, abych ji našel. Byla na ostrově. Na soukromém ostrově. A tam taky zemřela. V pitevní zprávě se píše, že zemřela z přirozených příčin. Moje matka zemřela sama, na nějakém tajném ostrově, který mi teď patří.

Moje matka je mrtvá. Můj otec zemřel.

A moje přítelkyně je?

Vidím ji před očima, jak leží na té nemocniční posteli, a znovu začnu zuřit. Jak tam ležela, v bezvědomí, s ovázanou hlavou, tak malá a bledá a jako bez života.

Skoro jsem jí ani nenahmatal tep.

Byla bledá a strnulá a jediný, po čem jsem toužil, bylo vzít ji do náruče. Přejdu k baru, zařvu a pak vrazím pěst do zdi.

Když se probudím, kolem vládne ticho. Na podlaze jsou poházené desítky prázdných lahví. Tahle díra přece není můj pokoj. V tomhle bordelu jsem přece spát nemohl.

Zasténám, když se zvednu. Ve spáncích mi pulzuje bolest, která se okamžitě přeleje

do celé hlavy. Zamrkám a rozhlédnu se, zatímco automaticky sáhnu pod polštář pro zbraň, a pak vstanu. Polštář spadne na zem a já do něj kopnu. Pokoj vypadá, jak kdyby se jím přehnalo tornádo. Jako by ten, co tu bydlí, ani nechtěl, aby cokoli v tomhle pokoji přežilo do dalšího dne.

„Žiješ, chlape?”

Zasténám a zbraň zas uklidím, když se přede mnou objeví C. C. V tomhle pokoji očividně přežilo to jediné, co ten sráč ani nechtěl, aby spatřilo světlo příštího dne: já.

„Zbylo tu ještě něco, co bys mohl rozbít?” zeptá se mě.

„Tohle mám na svědomí já?”

Takže já ten pokoj zničil. Super. Jsem na sebe fakt hrdej.

„No, mohlo to být horší. Kámo, je z tebe zavšivená legenda. Král Undergroundu. Seš bohatej jak?”

„Moje matka je mrtvá. Moje matka je mrtvá a moje děvče je?”

Nedokážu to ani vyslovit. Srdce se mi rozpadá vedví jen při pomyšlení na ni. Chytnu se za hlavu.

„Mrzí mě to, brácho. Kurevsky mě mrzí, že jsme ji nenašli včas.”

„Chtěla se za mnou vrátit, C. C. Chtěla se za mnou vrátit, i navzdory všemu tady?” Rozpažím a poukážu na sebe. Na to, jak hrozně vypadám??Konečně jsem přijal toho zločince, kterým jsem se narodil. „V tomhle našem malým světě mě možná uctívají, ale tam venku nejsem nic. Tam venku vědí, jaký zrůdy my doopravdy jsme, C. C. A holka jako ona má na víc než jsem já. A přesto se chtěla vrátit. Za mnou.”

Mlčí.

Začnu sbírat nože ze země. Válejí se po celé podlaze. „Jestli do toho půjdu, C. C., jestli se mám postavit do čela Undergroundu, tak??se musí hodně věcí změnit.”

„Co mám dělat s Wyattem?”

„Nech ho zavřít. Hoď na něj všechny nelegální činnosti Undergroundu. Hoď na něj všechno, co kdy provedl můj otec. Chci začít s čistým štítem.” Zadívám se na něj. „C. C., chci být ten muž, kterýho ona chce. Muž, kterýho potřebuje. A já jím můžu být.”

„Brácho, ona se možná nikdy neprobudí. Může zůstat v tomhle stavu celý měsíce, než se její rodina rozhodne odpojit ji od?”

Popadnu ho za košili a varovně zasyčím: „Ani se kurva neopovažuj tu větu dokončit!” C. C. zmlkne a já začnu uklízet zbraně.

„Greyi, s tebou v čele se bude Undergroundu dařit. Tvůj otec ho držel hodně při zemi.

Ty ho můžeš pozvednout na vyšší úroveň. Můžeš dát našim zápasníkům, našim klientům mnohem víc.”

„Postarám se o to. Postarám se o to tak jako vždycky, ale ne teď. Teď ne.

Teďnemůžu.” Začnu si balit.

„Kámo, kde budeš spát?”

„Prozatím v nemocnici.”

Ukáže na krabici, na matčinu krabici na mé posteli.

„Ty to ani neotevřeš, než odejdeš?”

Je to ocelová krabice, docela velká. Dlouze se na ni zadívám, vědomí, že tu je, mě straší. Přejedu prsty po víku. Kéž bych s ní tak mohl promluvit. Mrzí mě, že jsem tězklamal. Tak kurevsky mě mrzí, že jsem tě zklamal.

Zklamal jsem. Když jsem toho člověka zastřelil, dokázal jsem jí, že nejsem dobrý

a čestný člověk. Zklamal jsem a nenašel ji. Stal jsem se tím, od čeho utíkala tak dlouho, jak si jen pamatuju. Zemřela přesvědčená, že jsem vrah a že ji už nikdy nechci vidět.

Zemřela přesvědčená, že jsem stejný zločinec jako muž, kterého nenáviděla. Jako můj otec. Důvod, proč jsem ztratil svou matku a taky ženu, kterou jsem miloval, je stejný: Underground.

C. C. odejde. Vezmu krabici a zadívám se na zámek. Krabice je stará, o něco větší nežkrabice na boty a z oceli.

„Seru na to.” Strčím klíč do dírky a odemknu. Zvednu víko, je těžké a skřípe. Nahlédnu dovnitř. Leží tu diamantový přívěsek, který si pamatuju. Nosívala ho pořád. Je prostý

a stále jako by na něm ulpívala její vůně. Leží tu hromádka fotografií, na kterých jsem

v různém věku. V patnácti? Je tu. V osmnácti? Je tu. Ve dvaceti? Je tu. Na všech trénuju vrh nožem nebo střílení - a netuším, že mě fotí. Do hajzlu. Tomu se říká pozdrav matce.

Jako další najdu stoh dopisů svázaných bílou stuhou. Nejspíš byly doručeny osobně.

Není na nich adresa. Jen její jméno. Otevřu tři a okamžitě poznám otcův rukopis.

Lano,

bylo mi řečeno, že v poslední době nespolupracuješ. Až se přestaneš pokoušet utéct z ostrova, uvidíš, jak dobře se se mnou dá spolupracovat.

J.

Lano,

vede se mu dobře. Co jiného také čekat od mého syna? Pod tlakem jen vzkvétá a roste z něj pořádný chlap. Zajímá tě, jestli se na tebe ptá? Ptá se. A já mu říkám, že jsi v pořádku. Tak ze mě neudělej lháře.

Nemůžu ti slíbit, že ho někdy uvidíš. Nechci riskovat všechno, co jsem dosud dokázal, ale je v zájmu vás obou, abys se mnou vycházela v dobrém.

J.

PS: Ten kuchař není na ostrově pro nic za nic. Jez.

Lano,

jak jsi žádala, je to v Seattlu. Dohoda zněla, že když to udělám, budeš spolupracovat; ještě jednou se vzepři mým příkazům a zas si to vezmu.

J.

Ten sráč. Držel ji pod zámkem, a ještě chtěl, aby svůj osud přijala bez jediného protestu? Jen drtím zuby a projdu zbytek obsahu.

Na zem spadnou klíče. Chci se ohnout a zvednout je, když úplně vespod krabice zahlédnu další dopis.

Tenhle je adresovaný mně.

Mému synovi, Greysonovi.

Pamatuju si tě. Každý den přemýšlím, jak se ti vede a jak jsi vyrostl. Požádala jsem o tvoje fotografie, a jak vidíš, několik mi jich dali. Věděla jsem, že z tebe vyroste pohledný mladík. Dívám se na tvé fotky a moc si přeju, abys měl dostatek sil. K životu

s mužem tak tvrdým, jako je tvůj otec, je budeš potřebovat. Snažím se namlouvat si, že jsi v pořádku. Snažím se pamatovat si, jak jsi silný a houževnatý, a říkám si, že jednoho

dne svého otce přerosteš a pak tě už nic nezastaví. Budeš přesně takový, jaký chceš být.

Napsala jsem ti bezpočet dopisů, ale žádný z nich ti nikdy nedošel. Takže jsem si tenhle uchovala v naději, že alespoň tenhle si tě najde.

Vzpomínám na naše společné roky, tíhnu k těm vzpomínkám. A ze všech těch let nejvíce vzpomínám na Seattle. Líbilo se ti procházet se po nábřeží.

Chodili jsme se dívat na jachty a přemýšleli jsme, jaké by to bylo mít domov, který by nám dal svobodu.

Oba jsme chtěli přestat utíkat, vzpomínáš? Byli jsme unavení tím věčným putováním z místa na místo, z města do města, a přesto kdykoli jsem ti řekla, aby sis sbalil, ihned jsi uposlechl a ani jednou sis nestěžoval.

Nikdy nezapomenu na to, jaký báječný syn jsi byl, a nikdy ani nezapomenu na naše společné dny. Na žádný z nich, ať už jsme byli v Dallasu, Ohiu, Pensylvánii, nebo Bostonu.

Teď mě obklopuje voda.

Co jsem tu, pozorovala jsem ty nádherné lodě a toužila jsem po tom, abys měl sám jednoho dne takovou loď, na které můžeš utéct od všech problémů, od všech těch hrozných lidí.

Nakonec mi došlo, že pokud to chci, musím spolupracovat s tvým otcem.

Veškeré snahy o útěk byly marné. Ale i kdybych uspěla, kdo by mi mohl zaručit, že si na tobě nevybije svůj vztek dřív, než bych tě našla?

Takže dělám, co mi nařídí, a snažím se vidět ve všem, co mám, jen to nejlepší. A to nejlepší, co mám, jsi ty, Greysone.

V téhle krabici najdeš to málo, co mi bylo drahé, a také klíčky od lodi, kterou jsem si pro tebe vyžádala. Není to moc, není to ani zdaleka všechno, co bych si pro tebe přála, ale doufám, že ti oceán poskytne útěchu, kterou jsem v něm našla i já.

Tvá milující matka,

Lana

26

V TEMNOTÁCH

Melanie

Tma. Zima. Neustávající pípání. Cítím se sama. Cítím se prázdná. Chci se pohnout, otevřít oči. Kolem sebe slyším hlasy. Proč se nemůžu pohnout? Na nic si nevzpomínám. Vidím tváře. Ženu. Muže. Jsou mi povědomí. Jejich hlasy jsou mi povědomé.

„Melanie?” zeptá se ta žena.

„Zlatíčko, pamatuješ si nás?”

Zamrkám, světla nade mnou mě bodají do očí. Kdo

?KD E?

Zpanikařím a právě v tu chvíli spatřím na druhém konci pokoje mohutnou postavu. Okamžitě se rozechvěju, ne ze strachu, ale z nějaké mnohem intimnější emoce, a mé srdce se rozbuší. Tvář má napjatou, plnou lítosti a utrpení. Vidět tu bolest mě ničí.

Protože i já ji cítím. Nejen v mém těle. Mnohem hlouběji. Nechápu, jak to, že tu bolest cítím tak hluboko.

Pootevřu rty, ale nemůžu promluvit, a pak mi ta žena vloží mezi rty brčko. Polknu vodu.

Hrdlo mám jako rozedrané. Ten muž - ten jediný, koho chci vidět - se odstrčí od zdi

a vykročí ke mně. Nespouští ze mě oči, upírá je na mou tvář, na čelo, obočí, nos, rty, krk.

Zaplaví mě vlna tepla, když ke mně přistoupí tak blízko, že konečně cítím něco jiného

než dezinfekci. Les. Les. Můj mozek na mě křičí. Les. Polibky. Les. Láska. Les. Nebezpečí. Po tváři mi skane slza, když pusu znovu otevřu, ale nic z ní nevyjde.

„Ach, myslím??myslím, že byste měl odejít,” zašeptá mu ta cizí žena. Ne, není cizí. Je to moje

matka. Moje matka, která mě objímala, když mi byly tři, deset, patnáct??Co se stalo potom?

Ten muž zaváhá.

Ten MUŽ se na mě podívá, jako by ztratil sám sebe a nevěří, že to, co ztratil, ještě někdy nalezne.

„Ne,” vydechnu slabě. „Nechoď.”

Těká pohledem mezi mnou a mými rodiči, a když se na mě podívá znovu, v hlubinách těch oříškovozelených očí vidím celou bouři pocitů. Frustrace, lítost, i ten nejsilnější cit ze všech?

Ten muž mě miluje?

Oči má podlité krví, a přesto působí pevný jako skála. A já vím, že v té židli v rohu seděl a plakal.

Čeká a oni odstoupí, aby nám poskytli soukromí. Promluví na mě bolestně tichým

šepotem a jeho hluboký hlas mě mučí a léčí zároveň.

„Ahoj, princezno,” zašeptá a něžně mi přejede dlaní po copu. Mám

cop. Někdo mi zapletl vlasy.

Ahoj, princezno?

To, jak se na mě DÍVÁ??Skoro to nesnesu. Stojí vedle mě, jeho tělo se chvěje napětím, jak se snaží ovládnout. Vypadá bezmocně. Zlomeně. Stejně jako se já cítím. Všechny moje smysly mě bolí, bolí mě tělo a ruce, má duše mě bolí touhou ho obejmout.

Přitisknout si ho k sobě a utěšit ho, ale nemůžu se pohnout, a ta touha mít ho u sebe mědusí a srdce mi buší stále rychleji.

„Vzpomínáš si na něco?” zeptá se tím bolestně tichým hlasem a já zavřu oči

a vzpomenu si. Vzpomínám si na to, že jsem ten hlas už slyšela. A milovala ho.

„Doktor řekl, že si možná vzpomeneš??nebo možná něco zapomeneš.” Mlčím, protože chci jeho hlas uvěznit ve svých uších, jak je překrásný.

„Jsi Melanie Meyersová Deanová,” řekne mi tím hlubokým, sametovým hlasem. „Ten pár, co právě odešel, jsou tvoji rodiče. Jsi nádherná, pětadvacetiletá designérka. Ráda nosíš alespoň tři barvy najednou. Miluješ věci, které pro tebe ani nejsou dobré, a miluješ smích a miluješ -”

Tebe, křičí moje mysl.

Odmlčí se, jako by nenacházel slov. Dívá se na mě, jako by umíral žízní a já byla oáza uprostřed jeho pouště.

„Melanie,” zašeptá chraplavě a pátrá v mé tváři po sebemenší známce poznání.

Natáhne se po mé ruce, pak si to ale rozmyslí. „Jsem Greyson King a jsem tvůj muž.” Mlčky čeká a svírá ruku v pěst, jako by se snažil sám sobě zabránit, aby se mě dotkl.

Hrdlo se mi sevře přívalem emocí. Díváme se na sebe a on vypadá stále zoufaleji. Vykasá si košili z kalhot, vezme mou ruku a přitiskne si ji na kůži, pak mi s ní vyjede po své pevné teplé hrudi přes jizvu až ke kroužku v bradavce. Cítím pod rukou jeho kůži, jeho teplo. Nasávám ho do sebe. Pod dlaní mi buší jeho srdce. Buší stejně rychle jako moje?Vytrysknou mi slzy.

Slzy radosti.

Protože jsem v bezpečí. Nejsem sama. A zaplavuje mě láska. Láska k tomuto muži.

„Greysone,” vzlyknu.

Roztřeseně se nadechne, jako by celou tu dobu ani nedýchal, pak mě políbí na oční víčka. „Vzpomínáš si na mě? Vzpomínáš, princezno? Víš, co dělám? Kdo jsem? Co pro mě znamenáš?”

Myšlenky mi v hlavě přeskakují jedna přes druhou. Utíkám od něj. Běžím k němu. Já a on. Já a ON.

Černé rukavice??diamantový náhrdelník??polibky ve tmě??náznak úsměvu?

Cítím se slabá, ale ani to mě nezastaví. Pomalu mu přejedu dlaní přes hruď, po jeho silném krku až na tvář porostlou strništěm a zadívám se mu do očí, do očí, které se na mědívají tak, jak se na mě dívaly od samého začátku.

Tak, jak se Greyson King podíval na Melanii.

„Jestli si na tebe vzpomínám?” zašeptám. „Já se kvůli tobě vrátila.”

27

DOKONALOST

Je to noc jako stvořená pro oslavu.

Noc jako stvořená pro polibek.

Dokonalá, ta nejdokonalejší noc na lásku.

Melanie

Sedím na široké kamenné zídce terasy a šaty mám vyhrnuté k pasu, aby se mezi mé nohy mohl Greyson svým širokým tělem bez potíží postavit.

Palcem mi pohladí bradavku a já se snažím nesténat a jen se opájím pohledem na něj

- na sobě má černý oblek, vlasy mu moje ruce rozcuchaly, rty má rudé od mé rtěnky. Zadívá se mi do očí a velkou teplou dlaní vyjede po mém stehně a stáhne mi kalhotky. Zatajím dech, když si je zastrčí do kapsy saka a pak se jeho ruka vrátí zpět mezi má stehna, zatímco druhou si pohrává s mou už tak rozbolavělou bradavkou.

Dá se zemřít rozkoší?

Můžete umřít jen z toho, jak se na vás váš přítel dívá? Jsem. Do. Toho. Chlapa. Blázen!

Udělala bych pro něj cokoli na světě.

Za ním vidím, že je večírek v plném proudu - večírek, který uspořádal na oslavu mých dvacátých pátých narozenin, které jsem ve skutečnosti měla před více než třemi měsíci. Ale na takových drobnostech muži jako Greyson King nikdy nezáleželo.

Jemu záleží pouze na tom, aby bylo po jeho.

A ať už jde o zbrusu nový diamantový náhrdelník od Harryho Winstona, který se mi třpytí na krku, nebo o tu velkolepou oslavu, nebo i jiskru v jeho oku, já ani v nejmenším nepochybuju, že co se mého přítele týče, vždy bude po jeho.

A jediné, na co myslím, je: Už bylo sakra na čase.

Tolik se nemůžu dočkat, že si ani nejsem jistá, jestli budu schopná počkat, než se dostaneme do postele.

Možná kdybych mu rozepnula džíny a on ke mně přistoupil ještě trochu blíž?

Jenže v tanečním sále za námi se právě baví několik stovek našich známých. Včetně mé

šéfky a kolegů, rodičů, kamarádů a Greysonových starých i nových obchodních partnerů. Ti staří jsou ti nebezpeční lidé, kteří s ním organizují zápasy ligy Underground. Ti noví tvoří výbor Kingovy jachtařské společnosti, kterou založil na počest své matky.

Kdykoli by kterýkoli z nich mohl vyjít ven a spatřit nás. Stojí přede mnou v tom svém elegantním obleku a já??Vlasy mám rozcuchané větrem, mé tělo se chvěje pod pouhým dotykem jeho rukou a rtů a pod pohledem těch nádherných oříškových očí.

„Greysone?” Jeho jméno zazní jako úpěnlivá prosba. Svým tělem mě zakryje před okny do sálu, skloní se ke mně a rty mě polaská po hraněčelisti. „Vypadáš nádherně, Melanie,

a chutnáš tak božsky. Po kom toužíš?”

Pevně se chytím jeho ramen, protože se mi pomalu začíná točit hlava. „Po kom myslíš?”

„Na tohle jsem čekal celé měsíce, princezno. Měsíce.” Jemně zatahá za bradavku dlouhými prsty, nadzvedne mé ňadro ke svým rtům a jeho vrcholek vezme do úst.

Když ucítím vlhký dotek jeho jazyka, mám pocit, jako bych zemřela a přišla do ráje.

Jemně saje, pak přitvrdí a mně se páteř vyklene čirou rozkoší.

Vím, že Greyson není na lásku zvyklý. Myslím, že snad ani nikdy nikoho nemiloval, ne od chvíle, kdy mu před více než dekádou unesli matku. Celých třináct let prázdnoty?dokud nepoznal mě.

A teď hladoví. Cítila jsem, jak v něm ten hlad roste s každým dnem, kdy se blížil nášnávrat do Seattlu, protože mě konečně propustili z nemocnice. Je to vyhladovělý muž, kterému dnes večer nesejde na ničem kromě jeho hladu.

Bez zaváhání mi stáhne výstřih šatů pod prsa a přesune rty na druhou bradavku.

Ovládaná chtíčem mu zabořím ruce do vlasů a zvednu mu hlavu, protože chci cítit jeho rty na svých.

„Polib mě,” zasténám.

Nejprve se mi na rty - už tak bolavé z jeho polibků - jen zadívá. Ukazovákem přejede po rudém rtu a setře poslední zbytky rtěnky.

Dává si na čas - nikam nespěchá. Zasténám a pak si povzdechnu, když skloní hlavu

a lehce mě kousne do spodního rtu. Oba zasténáme a konečně se políbíme??a vše kolem nás zmizí, až zbudou jen jeho rty.

Vezme mě za ruku, zvedne ji ke svému krku a přitiskne na zátylek.

„Kdokoli z nich by mohl vyjít ven?,” zašeptám.

Tělo mi ovívá lehký vánek. Vzduch voní nedávným deštěm, mokrým betonem a trávou.

Ale cítím mnohem víc, cítím jeho: les těsně po dešti. Kov a kůži.

„U dveří hlídá Derek. Nikdo sem nepřijde.”

Slova spíš vydechne, než vysloví, sotva je zasténá. Pak se odtáhne, pouze o centimetr, jen natolik, aby na mě pohlédl těma oříškovýma očima, v kterých se zračí všechny hvězdy na nebi.

„Co kdyby si mí přátelé chtěli zajít na čerstvý vzduch?” zeptám se.

„No, tak jim bude řečeno, že si čerstvého vzduchu právě užívá má dívka.” Mrkne na mě a při pohledu na můj neupravený zjev se spokojeně usměje. Vlasy mi poletují všude možně, jejich prameny mě lechtají na tváři. Mé šaty mě až nevhodně odhalují. Nohy v lodičkách mám kolem jeho pasu.

„No to se na tebe podívejme, tak sexy a nedočkavá,” zašeptá chraplavým hlasem. Líbí se mu, co vidí.

Třesoucím se hlasem zašeptám: „Co když jsem zapomněla, jak se to dělá?”

„Moc rád ti připomenu, co kam patří. Můj jazyk?” Palcem mi otře spodní ret. „Víš, můj jazyk patří sem?” Vloží mi palec mezi vlhké rty. „Mé prsty patří tam, kde je teplo, vlhko

a těsno. Na místo, kde se už nemůžeš dočkat mého doteku.”

„Ach, Greyi?” Vyklenu se boky, když mezi nohama ucítím jeho zkušený dlouhý prst.

„Moc rád tě to naučím. Máš nádhernou, dokonalou kundičku, která je jako stvořená pro mýho ptáka. Už nejsi upoutaná na lůžko, Melanie,” šeptá mezi polibky a prstem do mě proniká. „Jsi plná života??víc než kdy dřív??V těch tvých zelených očích se zračí tolik energie, tvé tělo po mně touží. A tahle nádherná, holá kundička?,” zašeptá, když se

skloní níž??ještě níž??a pak ještě níž, až zaboří hlavu mezi má stehna.

Olízne mi klitoris a já mám okamžitě pocit, jako by mnou projel blesk rozkoše. Hladí měpo zádech, zatímco rty mučí klitoris, obkružuje ho jazykem, pohrává si s ním.

Hořím a potřebuju ho. Tak zoufale ho potřebuju. V ruce na jeho zátylku mu sevřu prameny vlasů a uvězním tak jeho hlavu mezi svýma nohama.

Cítím na klitorisu jeho rty a srdce se mi rozbuší ještě rychleji, když do mě pronikne dvěma prsty.

Uplynuly celé týdny, víc než tři měsíce??Celou tu dobu jsem byla v nemocnici, nejprve

v kómatu, pak na doléčení. A on byl celou tu dobu se mnou. Byl u mě, když jsem se probudila a pokaždé když jsem usnula. Oči mě pálí nesnesitelnou touhou po vyvrcholení, ale zároveň toužím vrchol oddálit a pomilovat se s ním.

„Greyi!” vykřiknu a zatahám ho za vlasy.

Odtáhne se a zadívá se mi do očí, urovná si kravatu a usměje se.

„Takhle se mi líbíš, tak rozžhavená a vlhká.” Přitiskne své boky mezi má stehna

a přitáhne si mě do náruče, zaplaví mou tvář polibky a obejme mě silnými, svalnatými pažemi.

Zavřu oči. Cítím ho mezi nohama, je tak tvrdý??Napíná zip kalhot. Já ale vím, že dnes

večer čeká na něco výjimečného. Pořád mi říkal, jak touží pohroužit se do mě??jak se ve mně touží ztratit?

A já to chci taky!

Jsem vlhká a mé tělo se sevře pokaždé, kdy pomyslím na to, jak se se mnou můj muž, ten jediný muž, kterého jsem kdy milovala, konečně pomiluje. Po celých měsících čekání, které se zdály nekonečné jako sama věčnost. Řekl mi, že se se mnou potřebuje pomilovat bez kondomu. Domluvila jsem si schůzku s doktorem a teď beru antikoncepci se sníženou hladinou hormonů. Je to ale jen krátkodobé řešení, protože musím brát léky, díky kterým mé tělo neodmítne transplantovanou ledvinu. Ale to nevadí. Těch několika měsícůvyužijeme, jak se patří.

Jsem tak připravená ho přijmout, být s ním??Ten večírek jsem ani nechtěla. Chtěla

jsem prostě přijít domů a lehnout si s ním do postele. Ale Greyson se nějak nesmířil s tím, že mé dvacáté páté narozeniny prošvihl, a rozhodl se je oslavit ve velkém stylu.

Pomůže mi poupravit šaty a vtiskne mi horký polibek na špičku ucha. „Připravená?”

„Kdykoli se přede mnou naskytl nějaký problém, vyřešila jsem to večírkem. Jsi smutná? Jdi si zapařit, holka. Jsi naštvaná? Jdi si zapařit. Nudíš se? Koukej mazat na párty! Jak to, že to najednou ztratilo svůj půvab?” Zamračím se na něj, pak mu zabodnu prst do hrudi. „To je tvoje vina, víš? Ty nejlepší večírky jsou teď ty, kde jsme jen ty a já.” Seskočím ze zábradlí a lehkovážným hlasem, kterým se snažím zakrýt svou narůstající touhu, dodám:

„Až půjdu kolem, nekoukej se mi na zadek.”

„Proč?Cítíšto?”

„Ano!” Nohy se mi třesou, když zamířím k proskleným dveřím vedoucím do tanečního sálu.

„S tou tvojí princeznou bych si dal říct,” poznamená Derek, když mi dveře otevře. Když kolem něj projde Greyson, plácne ho po temeni. „Omluv se.”

Derek se na mě zeširoka zakření a já se smíchem mávnu rukou. „Nic se nestalo.”

Greyson ho znovu plácne. „Nemysli na ni. Ani se na ni neopovažuj podívat. A už vůbec ji neškádli. To je sakra moje práce.”

Jeho žárlivost mě neskutečně pobaví. Vejdu do tanečního sálu. Projdu pod vysokými bílými sloupy a spatřím všechny ty lidi, kteří se těší, až poznají ředitele Kingovy jachtařské společnosti - o kterém se také v kuloárech povídá, že je šéfem Undergroundové zápasnické ligy. Je jako druhý John F. Kennedy mladší a já jeho Carolyn?

U fontány ze šampaňského zahlédnu Pandoru a Kylea, kteří si právě dolévají sklenku.

Zahlédnou mě v podstatě ve stejnou chvíli. Kyle zamává; Pandora mrkne a pozvedne svou sklenku. Oči jí úplně září.

Dnes večer tu mám ze všech ty nejvýraznější šaty. Jsou rudé - a všichni ostatní jsou oděni jen v bílé nebo černé.

„Je to černobílý večírek?” zeptala jsem se Greysona, když jsme dorazili. Pousmál se. „S tebou není nic černobílé.”

Greyson ke mně dojde, pohladí mě po zádech a mně srdce poskočí, když si vzpomenu na tu dávnou chvíli.

Jmenuju se Greyson, Melanie?

Zavřu oči, chci si tu vzpomínku vychutnat. Když jsem byla v kómatu, nevybavovala jsem si vůbec nic, ale když jsem se probrala, všechny vzpomínky se na mě navalily takovou rychlostí, až jsem nedokázala rozlišit jednu od druhé.

Teď ale ty vzpomínky miluju. Je učiněný poklad vědět, kdo jste, koho milujete, co jste dělali včera i v co doufáte, že přinese budoucnost. Je poklad pamatovat si den, kdy jsem poznala muže, kterého tolik miluju.

A já si ho pamatuju - každou jeho vteřinu.

Když pak otevřu oči, vycítím na sobě jeho pohled. Jako by na něco čekal?

A pak se vysoko nad našimi hlavami rozestoupí bílé baldachýny a k zemi se snese záplava bílých, červených a černých balónků.

Vypísknu, zakloním hlavu a dívám se, jak padají. Natahuju paže, abych cítila, jak mězaplavují. Je to tak magické, výjimečné, nezapomenutelné.

Několik hostů vzalo ze stolů dlouhá ozdobná pera a jejich špičkami balónky propichují.

Greyson je nejšťastnější, když jsem šťastná - to už vím. A teď mě pozoruje s úsměvem na rtech, opírá se o zeď, kotníky překřížené, paže založené a dívá se, jak si užívám

a propichuju balónky. Když většina balónků popadá na zem, začne hrát kapela. Někteří hosté se dají do tance, jiní se baví tím, že se balónky snaží probodnout svými podpatky.

Směju se a také si nadzvednu šaty a zabořím podpatek do balónku. Prásk! Prásk!

PRÁSK!

Když vzhlédnu, stále mě pozoruje. A vím,

že je stejněšťastný jako já.

Pak se kolem nás rozezní píseň„This is What It Feels Like” od Armina van Buurena a já začnu uprostřed sálu tančit. Nechávám se unést hudbou a pokradmu spatřím, že se

Greyson posadil na židli, opřel se lokty o kolena a jasnýma přimhouřenýma očima mě pozoruje, jak tančím.

Jeho sako mu dokonale padne. Vnímám pod ním svaly jeho paží, dokonalý trojúhelník jeho širokých ramen a úzký pas. Chci ho, jeho rty, které má díky mým polibkům růžovější než obvykle, jeho hladové oči. Chci toho nádherného muže.

Vydám se k němu a on ze mě nespustí oči, které planou láskou, a já mám pocit, jako by mi nějaká velká pěst sevřela žaludek, protože najednou toužím po tom, aby všichni ti lidi zmizeli stejně, jako z balónků zmizel vzduch, abychom tu byli jen sami dva. Jenom on a já. Usmějeme se na sebe.

Sledoval mě dávno předtím, než jsme se potkali, a já to ani netušila. Měla jsem něco, co mu patřilo - co patřilo jeho otci - a Greyson se stal stínem, kterého jsem si nikdy nevšimla, ale, ach, bože, on si všiml mě. Rád se na mě dívá. Takže ho nechám, ať si užije

toho, co má tak rád, a když se zastavím několik kroků od něj, zvedne ruku a ukazovákem mi pokyne, ať přistoupím.

Znovu k němu vykročím a rozesměju se, když mě chytne kolem pasu a posadí si mědo klína.

„Víš vůbec, jak zatraceně nádherná dnes jsi?” zašeptá, napůl zavrčí do mého krku. Jsem jeho Buttercup a on je můj Westley, který porazil muže s šesti prsty, a nyní??můžeme být šťastní. Jsme šťastní.

Přitáhne si mě k sobě a já vím, že si vychutnává, že mě má v náručí, vychutnává si mou vůni. „Jsi tak sexy, že víc už to snad ani nejde. Víc už to nejde. Chtěl bych se na tebe dívat, dokud by ses neunavila, ale chci, abys měla dost energie na to, co jsem pro tebe naplánoval.”

Jeho svůdný hlas zazní tak blízko mého ucha, až to rozechvěje celé mé tělo. Políbím ho na pevnou čelist. „Kdy?”

„Až se vrátíme zpátky do bytu,” slíbí hlasem sevřeným touhou a shrne mi vlasy z tváře. Je vše, co dýchám a vidím. Vše, co chci a potřebuju. Jeho oči, oříškovozelené, divoké.

Jeho ústa. Jeho rty, které jsou měkké a pevné zároveň. Zamrazí mě, když mě pohladí

po odhalených zádech, a tep se mi zrychlí, když chraplavě dodá: „Vážím si tě. Zbožňuji tě. Ctím tě. A nechám si tě.”

Celé mé tělo mu odpoví. Ctí mě. Své děvče. Mě. Mě. Mě. „Ano. Nech si mě. Miluj mě. A dnes v noci mě ovládni, Greyi. Tak, jak vládneš svým chlapům,” dobírám si ho.

Jeho muži ho respektují. Váží si ho. Možná se ho i trochu bojí. Ale já se ho nebojím.

Před ním se možná třesou muži dvakrát větší než on sám, ale já ne. No dobrá, ano. Třesu se před ním. Protože mě rozechvívá láskou. Ne strachem. Protože vím, že by mi nikdy neublížil. Je to jediný muž, s nímž se cítím doopravdy v bezpečí.

Tiše, chraplavě se uchechtne. „Hadí hnízdo se nedá ovládnout něžnou rukou. Pevnou, ale něžnou rukou mnohem radši ovládnu svou princeznu.”

„Hm. A doufám, že si uvědomuješ, že co se týče mě, jedna ruka stačit nebude. Musíš použít obě!”

Zasmějeme se a on mě políbí tak jako vždycky. Líbí se mi, že mi říká princezno, i kdyžon není žádný princ. V mém srdci je ovšem mnohem víc. Je můj král.

Je už po půlnoci, když se konečně dostaneme do našeho bytu. Samozřejmě je to jeho byt, ale navrhl, abych se přistěhovala, takže je to teď i můj byt.

Procházíme právě ruku v ruce vstupní halou k výtahu, v kterém pak stiskne tlačítko, a k mému překvapení mě najednou zvedne do náruče.

„Hm, víš, já umím chodit,” poznamenám.

„Vím, že umíš hodně věcí. Zvláště dobře ti jde přivádět mě tou chůzí k šílenství, ale na to, co nás čeká, budeš potřebovat hodně energie. Takže odpočívej a drž se mě.”

Zakřením se a uposlechnu, po cestě nahoru mu však do ucha zašeptám: „Nic ve mně neprobouzí takovou chuťžít jako ty. Tvá vůně, tvůj dotek, tvá láska.” Políbím ho na silný krk, pak za ucho a jsem ráda, že jsme ve výtahu sami, protože políbím každý centimetr jeho pokožky, na který dosáhnu. „Miluju tě,” zašeptám. Zavřu oči, nasaju jeho vůni

a vyjedu mu dlaněmi po klopách saka. „Tolik tě miluju. Chyběla mi vůně tvé kůže, tvých vlasů i tvých košil.”

Vezme mou tvář do dlaně a pootočí ji k sobě. „Melanie.” Srdce mě bolí, když v jeho očích spatřím ten pohled - jako bych byla jeho živoucí, dýchající splněný sen.

V dlouhém horoucím polibku se zmocní mých rtů. Když pak dorazíme do našeho patra, odnese měz výtahu až k našim dveřím. Pohrávám si s límečkem jeho košile a pak zašeptám: „Postav mě na zem, ať si můžu zout boty a pověsit ty nádherné šaty.”

Krátce mě políbí na ústa, postaví na zem a pak za námi zamkne. „Máš minutu. Ani o vteřinu víc.”

Líbí se mi ten pocit, který ve mně tohle místo vzbuzuje. Zařídila jsem ho, protože ten chlap přece nemůže čekat, že budu dobrovolněžít jak Sparťanka. Chci nám vybudovat domov. Byl to pro mě obrovský krok, sestěhovat se s mužem. S mužem, kterého miluju.

S mužem, který je nebezpečný a mocný, štědrý a tajuplný. S mužem, kterému plně věřím, že mě ochrání.

„Pořád si nemůžu zvyknout na to, že tu s tebou bydlím,” přiznám. Když se rozhlédnu, musím svoji práci obdivovat. Nad kamenným krbem visí nádherný obraz. U okna stojí několik živých květin, některé menší než jiné.

„A já si pořád nemůžu zvyknout na všechny tyhle krámy, který tu musím strpět, abys tu

žila se mnou.”

Zasměju se, pak se stydlivě usměju, když mě následuje do ložnice. „Nepředstírej, že se ti to nelíbí, protože já se tě u všeho ptala na tvůj názor. A abys věděl, ještě jsem zdaleka neskončila. Chci vymalovat ložnici na královskou modrou a přidat do obýváku nějaké

fialové doplňky. A pak mám v plánu -”

„To stačí, zlato.”

Jsme v ložnici a on si začíná rozvazovat kravatu. Bože můj? Může být vůbec víc sexy?

Ach. Bože. Dnes večer je odhodlanější víc než kdy jindy. Rozvázal si kravatu. Sundal si sako.

„S mým bytem si můžeš dělat, cokoliv budeš chtít, pokud si já budu moct cokoli dělat s tebou,” oznámí mi tím sexy hlasem.

Nemám sebemenší šanci. Ani ji nechci.

Zuju si lodičky - černé s červenou podešví, které mi koupil - a opatrně je uklidím. „Ať

navrhneš cokoli neslušného, odpověď bude vždy ano, pane Kingu.”

„Správná odpověď, princezno.” Oči mu září, když vytáhne z kapsy saka moje kalhotky a ukazovákem druhé ruky mi pokyne, abych k němu přistoupila. „Pojď sem, princezno,” přikáže mi tiše, smyslně.

„Jsem tu,” opáčím.

Odhodí moje kalhotky na křeslo u okna. „Jsi na druhé straně postele. A já tě chci tady.”

Ach. Můj. Bože. Chce mě tam, kde je on. Začne si rozepínat košili a ta jeho opálená pokožka mě okamžitě láká k doteku. Vykročím k němu, slyším, jak šeptá: „Tak je to správné, princezno,” a z jeho hlasu mě mrazí na zátylku, když překoná těch několik kroků

- posledních kroků - které nás dělily. Třesu se přívalem adrenalinu, když ho vezmu

za zátylek a okamžitě ho rty polaskám na pevné čelisti a do ucha mu zašeptám: „Ano.” Chraplavě zasténá a vyjede mi dlaněmi po zádech, přitiskne si mě ke svému tělu -

a na podbřišku ucítím tvrdou erekci. „Ani nevíš, o co tě chci požádat?,” opáčí tiše.

„Moje odpověď je ano, Greysone,” zašeptám a zadívám se mu do očí. „Chci tě cítit.

Nechci, aby nás cokoli dělilo. Už jsme to probírali. Beru prášky a ty jsi zdravý. A jsi můj. Takže ano, můj dokonalý sexy muži. Ošukej mě, pomiluj mě, hádej se se mnou, rozmazluj mě, hlavně mě ale neopouštěj.”

„Melanie.”

Mé jméno vydechne jako modlitbu. Během vteřiny rozepne poslední knoflíky své košile a odhodí ji a pak si mě prudce přivine ke své nahé hrudi. Je tak sexy, vypracovaný, silný, pevný a sálá energií.

Náhle se ho už nemůžu dočkat. „Greysone, chci už být nahá a chci tě mít v sobě.” Pohladím ho po pevných svalech, nedočkavě ho políbím na koutek rtů, na hrdlo,

na ramena a zároveň mu co nejrychleji rozepnu pásek a vytáhnu mu ho z poutek kalhot.

Odhodím ho a skloním se, abych ho políbila na kroužek v bradavce, zuby ho za ten kroužek z bílého zlata zatahám. Zasténá, položí mě na postel a pak se ke mně skloní. Jeho ústa se přitisknou na moje. Vezme mou tvář do velkých dlaní a já se ho chytnu za temeno a naše jazyky se ochutnají. Sotva dokážeme dýchat, ale ani jeden z nás se nechce odtrhnout.

Hoduje na mých rtech, potom se ale odtáhne a rukou vklouzne za má záda, aby mi rozepnul zip.

„Greysone, prosím,” vzlyknu a pokusím se ho k sobě přitáhnout, chci ho ještě líbat.

„Ššš, počkej chvilku.” Stáhne mi šaty z těla.

„Takhle se pomačkají!”

„Ššš. Napravím to. Slibuju.” Odhodí je, jako by mi tím chtěl naznačit, že má v úmyslu koupit mi nové, pak se skloní k mým nohám a prolíbá si cestu od lýtek přes kolena až na stehna. „Chci políbit každý centimetr tvé kůže, od nártů až po tvá ouška.”

Vezme mou bradavku do úst a přejede přes tvrdý vrcholek jazykem.

„Ach, prosím.” K čertu se šaty. Komu na nich záleží? Komu záleží na čemkoli kromě této chvíle?

Objede mi jazykem druhou bradavku, rukou mi vyjede po bocích a pohladí měpo

žebrech.

Má záda se sama vyklenou.

Na uchu cítím jeho zuby, lehounce tahají za lalůček.

Vrcholky prsou mě bolí, když je promne mezi palcem a ukazovákem. Krev se mi vaří, jako by mi v žilách zaplál požár.

Svými rty mě nepřestává mučit, je tak neúnavný, horoucí, vlhký. Pokrývá mou pokožku polibky, vychutnává, zlehka mě kouše a škrábe zuby. Obklopí mě mlha rozkoše, všechny pocity se znásobují. A pak přitiskne rty na můj klitoris, zlehka ho vsaje do úst a pronikne do mě dvěma prsty.

Cítím, že takhle to potřebuje. Takhle mě potřebuje. Skoro mě ztratil. Dvakrát -

a navěky. V jeho očích se ještě nyní občas zračí ten uštvaný pohled, jako by se vracel do té chvíle, kdy mě našel. V bezvědomí a na pokraji smrti.

Nevím, jestli to bylo těžší pro něj, nebo pro mě, ale já nechci, abychom si něčím takovým museli znovu projít. A soudě podle odhodlání, s jakým se na mě dívá, to nechce ani on.

„Jsi připravená, zlato?” Vstane, rozepne si kalhoty a vytáhne penis. Pulzující, růžový, připravený. Nedočkavý.

Dnes večer to bude bez kondomu. Ucítím každý jeho centimetr.

Roztřeseně se posadím a neklidně vydechnu: „Tentokrát mě nenech čekat, Greysone.

Tak moc chci a potřebuju -”

Přitiskne mi prst na rty, aby mě utišil, a já po něm tak hladovím, že okamžitě jeho prst vsaju do úst.

Oči se mu zamlží, pozoruje mě, jak jeho prst olizuju. „Hladovíš? Tak saj,” přikáže sevřeným hlasem.

„Přinuť mě,” vydechnu.

A on mi strčí prst mezi rty a přinutí mě. „Přesně tak,” povzbuzuje mě s úsměvem a tře prst o můj jazyk. „Dnes večer konečně uspokojím tvou rozkoš a touhu, krásko. Moje vlhká krásko.”

Jsem rozpálená tak, až mám pocit, že se proměním v prach. Saju, okusuju

a vychutnávám si jeho lahodnou pokožku. Když se pomalu vymaní z mých rtů, skloní hlavu a jeho vlasy pod světlem září měděnými odlesky.

A pak se jeho rty přitisknou k mým, jeho ústa se zmocní mých, jeho dech se stane mým, když se konečně pohroužíme do toho nejdivočejšího, nejnádhernějšího polibku, jaký jsem kdy zažila. Nejprve se spojí rty, poté o sebe lehounce zavadí zuby a pak??se střetnou naše jazyky.

Jeho hruď je pod mými dlaněmi teplá, pevná, sametová. Probíjí mnou výboje rozkoše, když si jeho ruce najdou cestu po mém těle až k mému zadečku. Rty mě bolí od jeho okusování, které mu naplno oplácím.

Zvedne se nade mnou, sjede rukou mezi nás a palcem mě polaská mezi nohama.

Zasténám, protože to sotva dokážu snést. A on pak sklouzne po mém těle a políbí měna to místečko, na jediný divoký úder srdce ke mně zvedne pohled a jeho oči se třpytí jako drahokamy. Pak se znovu skloní a políbí mě mezi nohama.

„Zastav mě, kdyby to bolelo.”

„Celé tělo mě bolí,” zasténám a uvězním jeho hlavu mezi svými stehny a poddávám se

záchvěvům nepředstavitelné rozkoše. „Mezi nohama mě to bolí touhou po tobě.”

„Tak to má být, krásko. Tak tě také chci.” Pronikne do mě dlouhým prstem. Sevřu ho v sobě a skoro nedokážu zabránit vyvrcholení.

Všimne si, že jsem už blízko, v rukách svírám prostěradla a on se rychle zvedne a políbí mě na ústa, ochutnává mě. „Šílím z tvojí vůně, když jsi celá tak rozpálená touhou

po mně. A ty po mně toužíš, viď?”

Slyším v těch slovech nevyslovitelný žár, v jeho hlasu ten jedinečný něžný příkaz.

„Ano,” vydechnu.

Jeho žhavé polibky mě dohánějí k šílenství. Láska, vášeň, touha, to vše mě zaplaví

v okamžiku, kdy se jeho rty dotknou mých očních víček. „Chci ty tvé nádherné zelené oči, Melanie. Potřebuju na sobě cítit jejich pohled??až budu v tobě. Jen ty a já.”

Zvedá se nade mnou, holá kůže se dotýká holé kůže, mezi námi jen náhrdelník, jenž mi spočívá mezi prsy. Usměje se; líbí se mu to. Nespouští ze mě pohled, když vezme mou bradavku mezi prsty a já svými prsty mučím jeho bradavky, jednu s piercingem, druhou bez. Zasténá, když pohlédne na mé tvrdé bradavky, a pak jednu z nich opatrně vezme

do rtů, jako by byla něco vzácného a drahocenného. A vzápětí ji vsaje tak tvrdě, až se mi tělo mezi nohama sevře.

Zasténám a nepřestávám ho hladit po těle. „Aaach.” Sklouznu rukou až k penisu, k jeho tvrdému penisu s kapkou na vrcholu. „Ach, bože, tak tady tě mám,” vydechnu.

Vysvobodí ze mě svůj prst a polaská klitoris prstem pokrytým mou vlastní vlhkostí, políbí mě na bradu, na čelist. „Ano?” zeptá se chraplavě. Ale doopravdy se ptá: Jsi

v pořádku?

„Ano,” zašeptám a pohladím ho po celé délce penisu. Palcem setřu kapku tekutiny

z jeho hlavičky. Napne se a jeho hruď zavibruje tichým zavrčením, když pootočí hlavu a přitiskne horké rty na mé. Vlhké. Naše rty jsou vlhké a hladové, oba dýcháme rychle a roztřeseně. Jsme oba nazí a on je tak dokonalý. Jeho penis je dlouhý, silný, růžový.

Hladově se skloním, chytnu ho za kořen a políbím na vrchol.

„Aaach, bože, Melanie,” zasténá. Vychutnávám ho a opatrně saju.

Roztřeseně se nadechne, chytne mě za vlasy a něžně za ně zatahá, abych se zas zvedla. „Jen pojď ke mně, ať svýho ptáka dám tam, kde ho oba chceme mít.”

Přitisknu nos na jeho hrdlo a třesu se vědomím, že za chvíli ho v sobě vůbec poprvé pocítím bez kondomu. „Chci tě.” Sotva ta slova ze sebe vůbec dostanu, tak jsem vzrušená. „Ty ani netušíš, jak moc tě chci. Chci tě v sobě. Chci toho chlapa. Toho muže. Vsobě.”

Chraplavě zašeptá mé jméno, převalí se na záda a posadí si mě na klín. Zalapám po dechu, když ho ucítím - tvrdého, pulzujícího. Roztáhnu nohy ještě víc, s lehkým zhoupnutím boků dosednu na jeho erekci a zalapám po dechu vzrušením. Dívá se na mě přimhouřenýma oříškovozelenýma očima??a ten jeho POHLED. Bože, jak já ten pohled miluju.

Políbím do na koutky jeho očí, obejmu ho kolem krku a cítím, jak do mě pomalu proniká. Znovu zasténá, pevně mě chytne a převalí mě zpátky na záda, vezme můj obličej do dlaní a pronikne mi do úst jazykem. V tom okamžiku přirazí a zaboří penis hluboko do mého těla. Vykřiknu??a zapomenu dýchat. Je ve mně, až po kořen. Bože. Nic nás

nedělí. Cítím, jak ve mně pulzuje. Rozkoš je tak stravující, až zvrátím oči. Zavrním spokojeností, mé tělo však žádá víc. Greyson do mě proniká, líbá mě a každým přírazem mě připraví o dech a zastaví srdce.

Divoce hoduje na mém hrdle, mé nohy má obtočené kolem pasu.

„Drž se,” přikáže mi chraplavě do ucha.

Zasténám. Nechávám se unášet rozkoší. A on se v ní také ztrácí. Sténá. Přiráží. Proniká.

Bere. Ovládá.

„Potřebuju tě,” ucedí skrz zaťaté zuby. „Tak sakra moc tě potřebuju!”

Snažím se udržet se na jeho cestě, opětuju každý pohyb jeho boků, každý divoký příraz. Znovu a znovu do mě proniká, jako by snad chtěl, aby naše těla splynula v jediný celek. Obě ruce a ústa mám přitisknuté k jeho vypracovanému tělu, snažím se do ho sebe pojmout, jak nejvíc dokážu, svými prsty, jazykem i boky. Greyson, Greyson, Greyson, buší mé srdce v rytmu jeho těla. Žár jeho pokožky mě rozechvěje, když mi zjizvenou dlaní přejede po paži. Zasténá mé jméno, olízne mou bradavku. Jeho ústa mě už znají, vychutnávají si mě, prsty prozkoumávají každou křivku mého těla. Vyklenu záda. Celé

tělo, od hlavy až po paty, žhne a bolí. Nemůžu uvěřit, že ty zvuky, které se nesou tmou, vydáváme právě my. Nemůžu uvěřit, jaký je. Jak voní. Jak moc mě chce.

Když pak na mě pohlédne, v jeho očích vidím touhu. Vsaju jeho ušní lalůček. Zachvěje se a já ho lehce kousnu a zatahám, šeptám mu do ucha, že ho miluju, miluju, miluju.

A pak dojdu na vrchol, kde mě strhne jedna vlna bouřlivého orgasmu za druhou.

S tichým výkřikem se roztřesu a cítím, jak Greyson okamžitě znehybněl a pevně mě objal. Zavrčí a pak i on vyvrcholí. Tak horký. Vlhký. Můj král??naplňuje mě svým tělem. Je to tak nádherné, tak intimní, až mě oči začnou pálit slzami.

Rychle si otřu dvě slzy, které se mi skutálely po tvářích. Zašeptá mé jméno a palci mělehounce pohladí po koutcích očí.

„Štípni mě, ať vím, že je to skutečné,” zašeptám.

Místo odpovědi mě políbí na obě oční víčka a vlhké stezičky setře bříšky palců. „Ne,

s tím nepočítej. Nezničím -” Štípnu ho do propíchnuté bradavky. „Au! To nebylo příjemný, Melanie,” pokárá mě, chytne mě za zadek a zlehka mě plácne.

„Hmm, ale tohle bylo příjemný?,” poškádlím ho a jemu úsměv okamžitě zmizí ze rtůa oči

mu potemní touhou.

„Být v tobě bylo tak příjemný, zlato. Cítíš mě?” zeptá se chraplavě, když si mě přitáhne ještě blíž.

„Ano,” vydechnu. Mé tělo se nemůže nabažit toho pocitu, jaké to je, mít ho v sobě, stále ještě tvrdého, a ani nechci, aby se ode mě někdy vůbec odtáhl.

Jako by snad myslel na totéž, zvedne mi ruce nad hlavu a pomalu se ve mně pohne

a tiše, něžně, chraplavěšeptá, zatímco se se mnou znovu pomalu miluje. „Řekni, že se ti to líbí,” vybízí mě.

Zasténám a zavřu oči. „Bože, vždyť víš, že ano.”

„Řekni, že to chceš.”

„Chci to. Chci.”

„Řekni, že chceš mě. Že jsi vždycky chtěla jenom mě. Řekni to, princezno.”

„Vždycky jsem chtěla jenom tebe. Jen a pouze tebe. Ve svém světě jsi možná jen

duch??ale v mém světě jsi skutečný. Jsi moje všechno.”

Naše těla se proplétají a pohybují, naše hrudníky se rychle zvedají, jeho bradavky, jedna propíchnutá, mučí ty mé, zatímco mě líbá. A líbá mě, dokud nejsou naše rty nesnesitelně rozbolavělé a rudé a dokud nás naše touha a chtíč nevyčerpá.

Je můj a já jsem jeho.

Konečně jsem našla toho pravého.