HELEN FIELDINGOVÁ

Bridget Jones 3. Láskou šílená

PROLOG

Čtvrtek, 18. dubna 2013

14:30 Právě volala Talitha a v hlase se jí jako vždy mísila přemrštěná dramatičnost s diskrétností. „Drahoušku, jen ti chci připomenout, že čtyřiadvacátého května je mi šedesát. Ovšemže NEVYTRUBUJU, kolik mi je. A nechej si to pro sebe, protože nezvu každého. Jen jsem chtěla, aby sis udělala čas.“

Zpanikařila jsem. „To by bylo skvělé!“ vyhrkla jsem nepřesvědčivě.

„Bridget. Je naprosto vyloučené, abys nepřišla.“

„No, jde o to, že…“

„O co?“

„Že Roxsterovi je ten samý den třicet.“ Na druhém konci linky se rozhostilo ticho.

„Stejně spolu v té době už nejspíš nebudeme, ale kdyby jo, asi by…“ nedořekla jsem.

„Právě jsem na pozvánky napsala ,bez dětí’.“ „Vždyť mu bude třicet,“ ohradila jsem se.

„Jen tě škádlím, moje milá. Ovšemže s sebou musíš vzít svého kolouška. Obstarám skákací hrad! Musím zpátky do vysílání. Užmusímkončitmilujutěčau!“

Zkusila jsem zapnout telku, abych zjistila, jestli mi Talitha skutečně, jak to mívala ve zvyku, volala z živého vysílání během filmové ukázky. Zmateně jsem mačkala tlačítka na ovladači jako opice s mobilem v ruce. Proč je dnes k puštění televize zapotřebí tří dálkových ovladačů s devadesáti tlačítky? Proč? Mám takové tušení, že je vymýšlejí třináctiletí technomaniaci zavření v nuzných ložnicích, kteří mezi sebou soupeří a všem ostatním se snaží dokázat, že právě oni jsou jediní, kdo se v těch tlačítkách nevyzná, čímž se dopouštějí psychologické újmy v masivním, celosvětovém měřítku.

Nevrle jsem mrskla s ovladači na pohovku, načež televize se nazdařbůh probrala k životu a na obrazovce se objevila Talitha jako ze škatulky, nožku rajcovně hozenou přes nožku, a právě zpovídala tmavovlasého hráče Liverpoolu, který v záchvatech vzteku kouše. Tvářil se, jako by chtěl pokousat i Talithu, i když ze zcela jiných důvodů než na hřišti.

Fajn. Jen žádnou paniku - prostě si v klidu a po zralé úvaze sepíšu všechna pro a proti týkající se Roxsterovy účasti na Talithině oslavě:

PROČ BY SE ROXSTER MĚL OSLAVY ZÚČASTNIT:

> Bylo by strašné nejít na Talithiny šedesátiny. Kamarádíme spolu od doby, kdy jsme obě pracovaly v redakci Života v Británii; ona jako nepředstavitelně okouzlující hlasatelka zpráv, já jako nepředstavitelně neschopná zpravodajka.

> Bylo by docela legrační a taky samolibé vzít Roxstera s sebou, protože těch třicet let rozdílu by vzalo vítr z plachet všemu tomu povýšeneckému „litování svobodných žen jistého věku“, jako by byly svým svobodným stavem smrtelně nakažené, kdežto svobodní muži téhož věku jdou na dračku ještě dřív, než stihnou podepsat rozvodové papíry. A Roxster je dočista báječný a k nakousnutí, čímž jaksi popírá proces stárnutí mojí osoby.

PROČ BY SE ROXSTER NEMĚL OSLAVY ZÚČASTNIT:

> Roxster je svým pánem a rozhodně by se nechtěl stát součástí nějaké komedie nebo snad prostředkem proti stárnutí.

> Ještě zásadnější je, že bych se mu mohla zošklivit, kdyby byl na šedesátinách obklopen samými seniory, čímž by se naprosto zbytečně zdůraznil fakt, že jsem stará, přestože jsem o TOLIK mladší než Talitha. A upřímně, odmítám se smířit s tím, kolik mi doopravdy je. Jak říká Oscar Wilde, dokonalým věkem pro ženu je pětatřicet, takže mnohé ženy ho jednoduše přijmou za svůj na zbytek života.

> Roxster bude mít nejspíš svůj vlastní večírek, na kterém se mladí lidé budou mačkat na balkoně, grilovat, poslouchat taneční hudbu ze sedmdesátých let a paradoxně se při tom bavit jejím „retro“ nádechem. Právě teď určitě přemýšlí, jak zařídit, aby mě nemusel zvát a jeho přátelé nezjistili, že chodí se ženou doslova dost starou na to, aby byla jeho matkou. Vlastně, možná, čistě teoreticky jen díky dřívějšímu nástupu puberty kvůli hormonům v mléce - babičkou. Ach, jak mě mohlo něco takového vůbec napadnout?

15.10 Grrr! Za dvacet minut musím vyzvednout Mabel a ještě nemám hotové rýžové chlebíčky. Grrr. Telefon.

„Mám na telefonu Briana Katzenberga, chce s vámi mluvit.“

Můj nový agent! Skutečný agent. Jenže když se s ním teď budu vykecávat, přijedu pro Mabel s ŠÍLENÝM zpožděním.

„Mohla bych mu zavolat později?“ zašvitořila jsem a při tom jsem se jednou rukou snažila namazat chlebíčky margarínem, slepit je k sobě a vložit do rychlouzavíracího sáčku.

„Jde o ten váš scénář.“

„Jsem… totiž… na poradě!“ Jak můžu být na poradě a zároveň do telefonu tvrdit, že jsem na poradě? Něco takového mají přece říkat asistentky, a ne sám dotyčný, který přece nic říkat nemůže, protože je na poradě.

Vyrazila jsem pro děti do školy s pocitem zoufalé touhy zavolat obratem zpátky a zjistit, co mi Brian vlastně chtěl. Zatím můj scénář nabídl dvěma produkčním firmám, ale obě ho zamítly. Že by se konečně někdo chytil?

Potlačila jsem zdrcující touhu zavolat Brianovi zpátky s tvrzením, že „porada“ náhle skončila, a rozhodla jsem se, že je mnohem důležitější přijet včas pro Mabel: taková jsem milující a důsledná matka. 16.30 Cesta do školy byla ještě chaotičtější než obvykle; jako na obrázku Kde je Valda? s milionem dam, dohlížejících s plácačkou na bezpečné přecházení školáků, miminy v kočárcích, muži v bílých dodávkách udržujících si odstup od přemoudřelých matek v esúvéčkách, mužem jedoucím na kole s kontrabasem připevněným na zádech a vzornými matkami na kolech s košíkem plným dětí. Silnice byla dočista ucpaná. Najednou se uprostřed silnice objevila s křikem nějaká zoufalá žena: „Couvněte, couvněte! HONEM! TAK BUDE TO?“

Ve víře, že se stala nějaká strašná nehoda, jsme začali, já i všichni ostatní, bláznivě couvat na chodník a na trávu, jen abychom uvolnili cestu záchranářům. Jakmile byla cesta volná, bázlivě jsem vyhlížela sanitku/krveprolití. Žádná se neobjevila, ale ta nafoukaná ženská vklouzla do černého Porsche a s túrováním se vyřítila po vyprázdněné silnici s nafoukaným uniformovaným dítkem na sedadle spolujezdce.

Když jsem dorazila ke školce, Mabel seděla jako poslední na schodech kromě opozdilce Thelonia, který byl právě s mámou na odchodu.

„No tak, holka,“ pronesla Mabel vlídně a podívala se na mě těma velkýma vážnýma očima.

„Už jsme si říkali, co se s vámi stalo!“ zvolala Theloniova máma. „Zase jste zapomněla?“

„Ne,“ odsekla jsem. „Silnice byla totálně ucpaná.“

„Mamince je padesát jedna!“ vyhrkla Mabel zničehonic. „Mamince je padesát jedna. Žíká, že jí je čičet pět, ale dooplavdy je jí padesát jedna.“

„Ššt. Hahaha!“ oplatila jsem Theloniově matce upřený pohled. „Radši poběžíme pro Billyho!“

V předklonu a s tradičními trhavými pohyby, které vypadají s přibývajícím věkem stále trapněji, se mi podařilo Mabel, jež nepřestávala vřeštět „Mamince je padesát jedna!“, dostat do auta a zapnout jí bezpečnostní pás tak, že jsem zavrtala ruku do bince mezi opěradlem a dětskou sedačkou.

Když jsme dorazily k prvnímu stupni, spatřila jsem v hloučku matek z prvního stupně Dokonalou Nicolette, dokonalou matku (dokonalý dům, dokonalý manžel, dokonalé dětičky: jediná zanedbatelná vada na dokonalosti je její jméno, které rodiče vybírali nejspíš dřív, než byly vynalezeny oblíbené nikotinové náplasti). Dokonalá Nicorette byla dokonale oblečená, měla dokonale vyfoukanou hlavu a dokonalou obří kabelku. Celá udýchaná jsem se přitočila, abych zachytila nejnovější znepokojivé drby, právě když Nicolette vztekle odhodila vlasy a málem mi rohem obří kabelky vypíchla oko.

„Zeptala jsem se ho, proč má Atticus z fotbalu pořád čtyřky - chodí domů doslova v slzách - a pan Wallaker jen opáčil: ,Protože neumí pořádně kopnout do balonu. Ještě něco?’“

Zalétla jsem pohledem k původci těch znepokojivých drbů/novému tělocvikáři: vysportovaný, vysoký, o něco mladší než já, nakrátko ostříhaný, docela podobný Danielu Craigovi. Zadumaně hleděl na skupinku rozjívených kluků, pak zničehonic hvízdl na píšťalku a zařval: „Héj, bando! Mazejte do šatny, nebo bude zle.“

„Vidíte?“ pokračovala Nicolette, když se kluci zformovali do halabala zástupu a snažili se s pokřikem „Raz, pane! Dva, pane!“ odklusat zpátky do školy jako vyplašení Křováci naverbovaní k jarnímu povstání, zatímco jim k tomu pan Wallaker zlověstně hvízdal do rytmu na píšťalku.

„Ale je sexy,“ podotkla Farzia. To je moje oblíbená školní máma, která vždycky ví, co chce.

„Sexy, jenže ženatý,“ odsekla Nicolette. „A má děti, i když by to nikdo neřekl.“

„Myslela jsem, že se zná s ředitelem,“ nadhodila další máma.

„Přesně tak. Má vůbec potřebné vzdělání?“ přisadila si Nicolette.

„Mami.“ Ohlédla jsem se a spatřila Billyho ve školní uniformě, s rozcuchanými vlasy a v košili s vykasaným podolkem. „Nevybrali mě na šachový turnaj.“ Ty samé oči, ty samé tmavé oči s dotčeným výrazem.

„Nezáleží na tom, jestli tě vybrali nebo jestli vyhraješ,“ řekla jsem a kradmo jsem ho objala. „Záleží na tom, jaký jsi.“

„Ovšem že záleží.“ Grrr! To byl pan Wallaker. „Musí trénovat. Musí si to zasloužit.“ Když se otočil, zřetelně jsem zaslechla, jak si brblá pod nos: „Je neuvěřitelné, co si o sobě matky na této škole myslí.“

„Trénovat?“ zvolala jsem radostně. „Páni, to by mě nikdy nenapadlo! Vy jste ale hlavička, pane Wallakere. Chci říct, pane učiteli.“

Pohlédl na mě svýma ledově modrýma očima.

„Jak to souvisí s tělesnou výchovou?“ pokračovala jsem sladce.

„Vedu šachový kroužek.“

„No to je nádhera! Používáte při tom píšťalku?“

Pana Wallakera to na okamžik vyvedlo z míry, pak houkl: „Erosi! Padej z toho květinového záhonu. Okamžitě!“

„Maminko,“ pípl Billy a tahal mě za rukáv, „ti vybraní jsou na dva dny omluvení ze školy a pojedou na šachový turnaj.“

„Budu s tebou trénovat.“

„Mamí, vždyť šachy vůbec neumíš.“

„To není pravda! Jsem v nich opravdu dobrá. Porazila jsem tě.“

„Neporazila.“

„Porazila!“

„Neporazila!“

„No, nechala jsem tě vyhrát, protože jsi ještě malý,“ vybuchla jsem. „A stejně to není fér, když chodíš do šachového kroužku.“

„Možná byste se mohla taky zapsat, paní Darcyová.“ ACH BOŽE. Jak to, že pan Wallaker pořád poslouchá? „Minimální věk je sice sedm let, ale vezmeme-li v potaz duševní úroveň úměrně věku, neměl by to být problém. Už vám Billy řekl tu druhou zprávu?“

„Jó,“ vyhrkl Billy a celý se rozzářil. „Mám vši!“

„Vši!?“ zůstala jsem na něj zděšeně civět a rukou jsem si mimoděk zajela do vlasů.

„Ano, vši. Mají je všichni.“ Pan Wallaker sklopil zrak a v očích se mu mihlo nepatrné pobavení. „Uvědomuju si, že to mezi severolondýnským matriarchátem a jeho lazebníky vyvolá nejvyšší stupeň pohotovosti, ale musíte je prostě odvšivit. A sebe pochopitelně taky.“

Ach bože. To, že si Billy poslední dobou drbe hlavu, jsem jednoduše vytěsnila, protože nevím co dřív. Hlavou mi vířily myšlenky a přitom jsem cítila, jak mě začíná svědit pokožka. Jestli má Billy vši, pak je má možná i Mabel a já taky, což znamená, že. Roxster má vši.

„Všechno v pořádku?“

„Ano, ne, super,“ opáčila jsem. „Všechno je v pohodě, naprosto, tak zatím, pane Wallakere.“

Odcházela jsem, držela Billyho za jednu a Mabel za druhou ruku a uslyšela jsem, jak mi pípl mobil. Rychle jsem si nasadila brýle na čtení, abych si esemesku přečetla. Psal Roxster.

Zaspala jsi dnes rano moc, moje milovaná? Mam vecer hupsnout na bus a privezt pastyrsky kolac?

Grrr! Nemůžu přece dovolit, aby Roxster přišel, když nás musím všechny odvšivit a vyprat veškeré povlečení. Přece není normální rušit rande s kolouškem výmluvou na to, že je celá domácnost zavšivená? Proč se musím v jednom kuse dostávat do takových problémů?

17.00 Přiřítili jsme se do našeho řadového domku jako obvykle ověšení batůžky, zmuchlanými obrázky, zmačkanými banány a dnes navíc ještě velkou taškou plnou přípravků proti vším z drogerie, proletěli jsme přes „obývák/pracovnu“ v přízemí (stále nadbytečnější s výjimkou rozkládací pohovky a prázdných krabic od Johna Lewise) a dolů po schodech do chaotického tepla suterénu/kuchyně/obývacího pokoje, kde trávíme většinu času. Posadila jsem Billyho k domácím úkolům a řekla Mabel, aby si hrála se svými „Kjájíky“ (Králičí rodinkou), a pustila jsem se do boloňských špaget. Jenže teď mám dilema, co mám Roxsterovi napsat ohledně dnešního večera a jestli mu mám říct o těch vších.

17.15 Možná že ne.

17.30 Ach bože. Zrovna jsem mu napsala: Moc rada bych, abys prisel, ale musim vecer pracovat, takze radsi ne, když Mabel z ničeho nic vyskočila a začala Billymu zpívat písničku, kterou úplně nesnáší - For-geddabouder money money money! V tu chvíli zazvonil telefon.

Vrhla jsem se po něm, načež Billy vyskočil od stolu a seřval ji: „Mabel, přestaň zpívat Jessie J!“ a ve sluchátku zavrněl hlas recepční: „Chce s vámi mluvit Brian Katzenberg.“

„Ehm, nemohla bych mu zavolat zpátky.“

„Ba-bling, ba-bling!“ štěkala Mabel a honila Billyho kolem stolu.

„Mám ho na lince.“

„Neee! Nemůžete mu prostě.“

„Mabel!“ skučel Billy. „Nech tohóóóóó!“

„Šššt! Mám TELEFON!“

„Héééj!“ ozval se Brianův řízný, přehnaně žoviální hlas. „Takže! Skvělé zprávy! Greenlight Productions mají zájem o předkupní právo na váš scénář.“

„Cože?“ vydechla jsem s bušícím srdcem. „Znamená to, že ho chtějí natočit?“

Brian se srdečně zasmál. „To je filmový průmysl! Dostanete od nich menší obnos na dopracování, a pak.“ „Mamíííí! Mabel má nůž!“

Zakryla jsem sluchátko dlaní a sykla: „MABEL! Dej mi ten nůž!

Hned!“

„Haló? Haló?“ říkal Brian. „Lauro, myslím, že jsme s Bridget ztratili spojení.“

„Ne, jsem tady,“ vyhrkla jsem a vrhla se na Mabel, která se Billymu v patách oháněla kudlou.

„V pondělí se chtějí sejít na přípravné schůzce.“

„V pondělí! Výborně!“ zvolala jsem a snažila se Mabel vyškubnout nůž z ruky. „Přípravná schůzka je něco jako pohovor?“

„Mamííí!“

„Ššššt,“ dostrkala jsem je oba na pohovku a začala zápolit s dálkovými ovladači.

„Než se definitivně rozhodnou, chtějí ještě doladit pár věcí ve scénáři.“

„Jasně, jasně.“ Najednou jsem se cítila dotčeně a pobouřeně. Už teď mají k mému scénáři poznámky? Co by jim mohlo vadit? „Takže, nezapomeňte, že nestojí.“ „Mamííí. Teče mi kréééév!“ „Nemám raději zavolat za chvilku?“

„Ne! Všechno je v pohodě!“ zvolala jsem zoufale, když Mabel zaječela: „Žavolej šanitku!“ „Co jste to říkal?“

„Že nestojí o začínající scenáristku-potížistku. Musíte se jim prostě snažit vyjít vstříc.“ „Jasně, jasně, takže hlavně neprudit.“ „Přesně tak,“ ujistil mě Brian. „Můj bláška umže!“ štkala Mabel. „Ehm, je všechno.“

„Ne, fajn, super, v pondělí ve dvanáct,“ vyhrkla jsem, když Mabel vykřikla: „Žabila šem blášku!“

„Óká,“ opáčil Brian nervózním hlasem. „Řeknu Lauře, ať vám pinkne mejlem podrobnosti.“

18.00 Jakmile rozruch utichl, miniaturní škrábaneček na Billyho koleni překryla náplast se Supermanem, Mabel přistály černé puntíky v motivačním kalendáři a po boloňských špagetách se jen zaprášilo, začalo se mi hlavou tak jako tonoucímu, akorát že v mnohem optimističtějších barvách, honit hned několik věcí najednou. Co si mám na tu schůzku obléct a získám Oscara za nejlepší původní scénář? Nekončí náhodou Mabel v pondělí dřív a jak vyzvednu děti? Co si obléknu na předávání Oscarů a mám se v Greenlight Productions přiznat, že má Billy vši?

20.00 Počet nalezených vší (ve všech stadiích): 9, počet vších dospělců: 2, počet hnid: 7 (velmi dobře)

Právě jsem vykoupala a odvšivila děti, z čehož se nakonec vyklubala báječná zábava. Billymu jsem ve vlasech našla dvě dospělé vši a za ušima sedm hnid - dvě za jedním a sbírku pěti za druhým. Je tak uspokojivé, když vám na bílém všiváčku zůstanou ty mrňavé černé tečky. Mabel mrzelo, že žádnou nemá, ale když jsem jí dovolila, aby odvšivila i mě a zjistila, že taky žádné nemám, potěšilo ji to. Billy máchal hřebenem a chvástal se: „Mám jich sedm!“, ale když se Mabel rozplakala, roztomile jí tři přenechal a dal do vlasů, což znamenalo, že jsem ji musela odvšivit nanovo.

21.15 Děti už spí. Dmu se pýchou kvůli té schůzce. Znovu je ze mě profesionální žena, čeká mě schůzka! Vezmu si na sebe modré hedvábné šaty a navzdory opovržlivému postoji pitomého pana Wallakera ke kadeřníkům si nechám vyfoukat vlasy. I navzdory hlodavému pocitu, že častým foukáním vlasů se ženy proměňují v muže osmnáctého (nebo sedmnáctého?) století, kteří se na veřejnosti nikdy neobjevili bez napudrované paruky.

21.17 Ale není tak trochu nemorální nechat si vyfoukat vlasy, když bych mohla mít na hlavě přehlédnuté hnidy v samém počátku sedmidenního životního cyklu?

21.25 Ano. Je to nemorální. Možná že by si Mabel s Billym neměli načas chodit hrát ke kamarádům.

21.30 Taky mám pocit, že bych se měla Roxsterovi k těm vším přiznat, protože lži nadělají ve vztahu paseku. Ale možná že v tomto případě jsou lepší lži než vši.

21.35 Zdá se, že vši v člověku probouzejí nepravděpodobné množství moderních morálních dilemat.

21.40 Pff! Právě jsem prolezla celý šatník (tj. rotoped zavalený hromadou oblečení) plus aktuálně nošené kousky, a nemůžu najít tmavěmodré hedvábné šaty. Nemám v čem jít. Nemám co na sebe. Jak je možné, že mám skříň narvanou tolika věcmi, a když o něco jde, můžu si na sebe ve skutečnosti vzít jedině ty tmavěmodré hedvábné

šaty?

Rozhodla jsem se, že místo abych se v budoucnu ládovala strouhaným sýrem a nalévala se vínem, v klidu proberu šatník, a to, co jsem na sobě neměla rok, věnuju potřebným a všechno ostatní vytřídím do vzájemně kombinovatelného „základu šatníku“, aby se z oblékání stalo příjemné potěšení namísto hysterické honičky. A pak si půjdu na dvacet minut zajezdit na rotopedu. Protože rotoped samozřejmě není šatní skříň, ale stacionární kolo primárně určené ke cvičení.

21.45 Ale možná že na tom, že člověk stále dokola nosí jedny a ty samé tmavěmodré hedvábné šaty, na způsob Dalajlámy a jeho purpurového roucha, není nic špatného. Jen kdybych je tak našla. Dalajláma má rouch patrně několik nebo má k dispozici čistírnu. Rozhodně je nenechává ležet na dně šatní skříně plné věcí, které si nakoupil v Topshopu, Oasis, ASOSu, Zaře atd. a které nenosí.

21.46 Nebo na rotopedu.

21.50 Skočila jsem se podívat na děti. Mabel spinkala s vlásky jako obvykle rozhozenými přes obličej a vypadala, jako by měla hlavu obráceně. V náručí tiskla svou panenku Slinťu. S Billym si myslíme, že pomotala jména čarodějnice Slívy s pejskem Punťou, ale Mabel to jméno připadá dokonalé.

Vlepila jsem Billymu pusu na horkou tvářičku, byl zachumlaný pod peřinou s Mariem, Horsiem a Pufflíkem Jedničkou a Dvojkou, načež Mabel zvedla hlavu a zamumlala: „To máme ale klášné počasí,“ a svalila se zpátky.

Pozorovala jsem je, hladila po hladkých tvářičkách, naslouchala jejich ufuněnému dechu - a pak se mi do hlavy bez varování vkradlo „Kéž by…“ Vzedmula se ve mně temnota - „Kéž by…“ - a vzpomínky a smutek mě smetly jako tsunami.

22.00 Rychle jsem seběhla zpátky do kuchyně. Tam to bylo ještě horší: všude ticho, pusto, prázdno. „Kéž by…“ Přestaň. Tohle si nemůžeš dovolit. Postav na čaj. Nesmíš se dostat na temnou stranu.

22.01 Někdo zvoní! Díky bohu! Kdo to jen v tuhle noční hodinu může

být?

VŠICHNI CITOVÍ VYDĚRAČI

Čtvrtek, 18. dubna 2013 [pokračování]

22.45 Tom a Jude, oba totálně našrot, vpadli s klopýtáním a hihňáním do haly.

„Můžeme si půjčit tvůj noťas? Byli jsme v Dirty Burgeru a…“

„Zkouším se na iPhonu připojit na seznamku Projednokviti.com, ale nepodařilo se nám stáhnout z Googlu fotku, takže…“ Jude odklapala na vysokých podpatcích a v kostýmku dolů do kuchyně a Tom -pořád snědý, vypracovaný, hezký a báječně přihřátý - mě přehnaně políbil.

„Mlask! Bridget! Tys ale zhubla!“

(Tohle mi v uplynulých patnácti letech říká pokaždé, když mě vidí, dokonce i když jsem byla v devátém měsíci těhotenství.)

„Hele, máš vajno?“ houkla Jude zdola z kuchyně.

Ukázalo se, že Jude - jež dnes prakticky řídí londýnskou City, ale nepřestává svou lásku k horské dráze ve světě financí promítat do milostného života - včera zachytil na jedné internetové seznamce její příšerný bývalý manžel, Bídák Richard.

„Ano,“ oznámil Tom, zatímco jsme klopýtali dolů za Jude. „Bídáckej citovej vyděrač Richard, přestože s touhle báječnou ženou STO let oral, citově ji vydíral kvůli své fóbii ze závazků, vzal si ji a po deseti měsících ji opustil, měl tu DRZOST pohoršovat se nad tím, že je na Projednokviti. najdi to, Jude. dělej.“

Jude si zmateně hrála s mobilem. „Nemůžu to najít. Do prdele, smazal to. Dá se vymazat vlastní zpráva, když už ji.“

„Á, dej mi to, kotě. No nic, jde o to, že Bídák Richard jí poslal urážlivou zprávu, pak ji ZABLOKOVAL, takže.“ Tom se rozesmál. „Takže.“

„Chceme na Projednokviti vytvořit profil fiktivní ženské,“ dořekla Jude.

„Spíš na Projednohocuraka,“ odfrkl si Tom.

„Spíš by se to mělo jmenovat Pro všechny citový vyděrače, a pak ho prostřednictvím té vymyšlené holky budeme mučit,“ prohlásila Jude.

Všichni jsme se vmáčkli na pohovku a Jude s Tomem začali na Google Images procházet fotky pětadvacetiletých blondýn a pokoušeli se je stáhnout na stránku té seznamky, a při tom bezstarostně vyplňovali otázky v profilu. Na okamžik jsem zatoužila, aby tu byla i Shazzer se svými feministickými kecy, a nebyla až někde v Silicon Valley jako dotcomové eso i s dotcomovým manželem, jehož si po dlouhých letech feminismu nečekaně našla.

„Co ráda čte?“ zeptal se Tom.

„Napiš ,Fakt tě to zajímá?’“ navrhla Jude. „Chlapi milujou mrchy, nezapomeň!“

„Nebo ,Knihy? Co to je?’“ doporučila jsem, ale potom jsem si na něco vzpomněla. „Počkat! Není to náhodou zcela proti pravidlům správného randění? Číslo 4? Používej věrohodné, rozumné argumenty?“

„Jasně! Je to ŠÍLENĚ špatný a nezdravý,“ opáčil Tom, dnes už aprobovaný psycholog s bohatými zkušenostmi, „ale u citovejch vyděračů se to nepočítá.“

Samou úlevou, že mě zachránili před tsunami temnoty, jsem se vrhla do tvorby odplaty ve formě fiktivní dívky na Projednokviti a málem jsem zapomněla na svou novinu. „Greenlight Productions natočí můj scénář,“ vyhrkla jsem zničehonic vzrušeně.

Zůstali na mě ohromeně zírat, pak následoval výslech a po něm nespoutaný jásot.

„Ty jedeš, holka! Koloušek, scénář, konečně ti všechno vychází,“ pochválila mě Jude, než jsem je vystrčila ze dveří, abych se mohla vyspat.

Když Jude vyklopýtala na ulici, Tom zaváhal a úzkostlivě se na mě díval. „Jsi v poho?“

„Ano,“ odpověděla jsem, „myslím, že jo, jen…“

„Dávej si pozor, holka,“ pronesl najednou zcela střízlivým profesionálním tónem. „Až začne kolotoč schůzek a termínů, budeš toho mít nad hlavu.“

„Já vím, ale sám jsi mi říkal, že bych měla začít znovu pracovat a psát a -“

„Ano. Ale budeš potřebovat trochu víc helfnout s dětma. Žiješ totiž tak trochu v bublině. Je prima, jaks to všechno zvládla, ale uvnitř jsi pořád ještě zranitelná a -“

„Tome!“ zavolala Jude, klopýtajíc k taxíku, který zahlédla na hlavní silnici.

„Víš, kde nás v případě potřeby najdeš,“ dodal Tom. „Kdykoliv, ve dne v noci.“

22.50 S pomyšlením na „věrohodné, rozumné argumenty“ jsem se rozhodla zavolat Roxsterovi a říct mu o těch vších.

22.51 I když už je asi trochu pozdě.

22.52 Krom toho neohlášená změna komunikace s Roxsterem z esemeskování na telefonování by vypadala příliš dramaticky: propůjčovalo by to celé té všivé záležitosti nežádoucí váhu a význam. Raději mu napíšu.

Roxstere? Kratičká prodleva. Ano, Jonesey?

Vis, jak sem psala, ze mam dnes vecer praci?

Ano, Jonesey? Duvod byl jinej.

Ja vim, Jonesey. Neumis lhat ani v SMS. Mas snad nekoho mladsiho? Ne, ale je to stejne trapny. Souvisi to s tvoji laskou k prirode a hlavne hmyzu. Stenice? Prihoriva…

Spontanni vykrik, zacne se hystericky skrabat na hlave. Snad ne… vsi!!!

Muzes mi, prosim, odpustit atd.?

Nastala kratičká pauza, pak pípla příchozí esemeska. Mam se zastavit? Sem v Camdenu.

Odpověděla jsem mu, že jsem ohromená jeho ochotou a dvorností. Ano, ale nevadi ti ty vsi?

Ne. Vygooglil sem si je a jsou alergicky na testosteron.

UMĚNÍ KONCENTRACE

Pátek, 19. dubna 2013

60,8 kg, 3842 kcal (bída), kolikrát jsem Roxstera prohlédla kvůli vším: 3x, počet vší nalezených na Roxsterovi: 0, počet hmyzích dospělců nalezených v Roxsterově jídle: 27, počet hmyzích dospělců nalezených v hmyzem zamořeném domě: 85 (bída), počet SMS poslaných Roxsterovi: 2, počet SMS od Roxstera: 0, počet zpráv ze společného rodičovského e-mailu: 36, počet minut strávených kontrolou e-mailů: 62, čas strávený posedlostíRoxsterem: 360 min., čas strávený rozhodováním, jestli se mám začít připravovat na pracovní schůzku: 20 min., čas strávený přípravou na pracovní schůzku: 0 min.

10.30 Fajn. Konečně se pustím do přípravy prezentace svého scénáře, což je moderní adaptace slavné norské tragédie Heda Gabblerová od Antona Pavloviče Čechova, akorát zasazené do Queen’s Parku. Podrobila jsem tu hru analýze v diplomce na Bangorské univerzitě, bohužel s výsledným hodnocením dobrý. Ale možná že všechno zlé je k něčemu dobré!

10.32 Je nezbytně nutné, abych se soustředila.

11.00 Právě jsem si uvařila kafe a dojedla zbytky po dětech od snídaně, načež jsem se zasnila a začala si vybavovat Roxsterovu včerejší návštěvu: objevil se 23.15 a v džínách a tmavém svetru vypadal báječně; měl jiskru v oku, široký úsměv na rtech, v rukou pastýřský koláč z Waitrose, dvě plechovky pečených fazolí a zázvorový chlebíček.

Mmmm. Ten jeho výraz v obličeji, když se na mě dívá, to strniště na té překrásné čelisti, nepatrná mezírka mezi předními zuby, která je vidět jen při pohledu zespodu, ta svalnatá nahá ramena. Uprostřed noci jsem procitla a ucítila, jak mě Roxster zlehka líbá na rameno, na krk, na tvář, na rty a na stehně jsem cítila jeho erekci. Bože, je tak krásnej a tak skvěle líbá a tak báječně. Mmm, mmm. Fajn, musím začít promýšlet feministická, pre-a antifeministická, témata v. Bože! Je to tak lahodné, dělá mi to takovou radost, jako bych byla v bublině štěstí. Fajn, musím pohnout s prací.

11.15 Z ničeho nic jsem vyprskla smíchy, když jsem si vzpomněla na nabubřelý rozhovor, který jsme včera v noci vedli při sexu.

„Ó, ó, ó, tobě tak stojí.“

„Protože tě chci, bejby.“

„Ale tak moc…“

„To kvůli tobě mi stojí, bejby.“

Načež jsem se z nějakého důvodu nechala unést a vyrazila jsem ze sebe: „Mně z tebe taky STOJÍ.“

„Cože?“ opáčil Roxster a vyprskl smíchy. Oba jsme dostali záchvat smíchu, a tak jsme museli začít úplně od začátku.

Roxster byl jako obvykle dobře naložený a podle všeho si z těch vší nic nedělal, i když jsme se shodli, že za účelem zodpovědného sexu musíme nejprve jeden druhého odvšivit. Roxster při pročesávání vtipkoval, dělal, že našel veš a hned ji snědl, zatímco mě přerušovaně líbal zezadu na krk. Když byla řada na mně, nechtěla jsem zbytečně upozorňovat na svůj věk a nasazovat si čtecí brýle, a tak jsem mu nakonec pečlivě pročesávala báječně husté vlasy a neviděla ani ň. Roxster byl naštěstí tak nažhavený mít to z krku a přesunout se do ložnice, že si mojí slepoty vůbec nevšiml. A nejspíš o nic nešlo díky jeho testosteronu. Přece není normální, že když chcete odvšivit kolouška, nenasadíte si z pouhé marnivosti čtecí brýle? 11.45 Fajn. Můj scénář! Víte, Heda Gabblerová je pro moderní ženy skutečně velice aktuální, neboť pojednává o tom, jak je nebezpečné, když se žena snaží využívat muže. Proč mi ještě Roxster nenapsal? Doufám, že to není kvůli těm hmyzákům.

Mimořádně jsme se dnes mohli s Roxsterem spolu nasnídat, protože děti vezla do školy chůva Chloe. Pracuje pro mě od chvíle, co se to stalo, a je jako vylepšená verze mého já: mladší, hubenější, vyšší, milejší, líp to s dětmi umí a má věkově odpovídajícího životního partnera, který se jmenuje Graham. Nicméně v této fázi považuji za vhodnější, aby se Roxster nepotkal ani s Chloe, ani s dětmi, a tak dokud neodjedou do školy, zůstává zavřený v ložnici.

Roxster se spokojeně pouštěl do své první misky musli, když vyprskl sousto na stůl. Na něco takového jsem pochopitelně zvyklá, i když ne zrovna u něho. Pak mi ukázal obsah misky. Vločky se hemžily mrňavým hmyzem, který sebou mlátil a topil se v mléce.

„To jsou vši?“ zděsila jsem se.

„Ne,“ odvětil zlověstně, „nosatci.“

Žel zareagovala jsem tím, že jsem se rozhihňala.

„Umíš si vůbec představit, jaké to je dát si do pusy lžíci hmyzu?“ zeptal se. „Mohl jsem umřít. Ba co víc, oni taky.“

Pak, zrovna když vysypával obsah misky do příslušné recyklační nádoby, vykřikl: „Mravenci!“ Od dveří do suterénu až k odpadkovému koši na biologický odpad se táhla úhledná řada mravenců. Když se pokusil odhrnout závěs, aby se jich zbavil, vylétlo z něj nepočetné hejno molů.

„Uáá! Tady to vypadá jako po devíti ranách egyptských,“ ulevil si.

A přestože se zasmál a vlepil mi na chodbě velice sexy pusu, ani slovem se nezmínil o nadcházejícím víkendu a já mám takový pocit, že jsem šlápla vedle - tedy že jsem urazila všechny jeho tři lásky najednou: hmyz, jídlo a recyklaci.

Poledne. Grr! Už je poledne, a ještě nemám připravené nic ze svých myšlenek.

12.05 Roxster pořád nenapsal. Neměla bych mu napsat? Jasně že v příručkách stojí, že po koitu by měl jako první napsat muž dámě, ale možná že když je do věci zapletená invaze hmyzu, veškerá společenská etiketa jde k šípku. 12.10 Fajn. Heda Gabblerová.

12.15 Právě jsem napsala: Moc se omlouvam za tech devet ran egyptskych i za ten smich. Pred pristi navstevou necham cely dum a jeho obyvatele vydezinfikovat kourem. Jsi v poho?

12.20 Fajn. Výborně. Heda Gabblerová. Roxster ještě neodpověděl. 12.30 Roxster pořád neodpověděl. Tohle mu není podobné. Možná zkontroluju e-maily. Někdy přeskakuje z jednoho elektronického média do druhého, jen aby si honil triko.

Příchozí pošta je zahlcená nejen reklamními sděleními z Ocada, ASOSu, Snappy Snaps, Cotswold Holiday Cottages, odkazy na zábavné klipy na YouTube, nabídkami mexické viagry - s výjimkou termínu konání párty Vyrob si svého medvídka u Cosmaťat -, ale také záplavou hromadných mejlů kvůli Attikovým ztraceným botám.

Odesílatel: Nicolette Martinezová Předmět: Attikovy boty

Atticus přišel domů s Luigiho botou na jedné noze a na druhé také s cizí botou, která však není označená. Ocenila bych vrácení obou, jasně označených Attikových bot.

12.35 Ze solidarity a taky abych si trochu orazila od práce, jsem se rozhodla zapojit do skupinové výměny zpráv.

Odesílatel: Bridget Billyho máma

Předmět: Re: Attikovy boty

Aby bylo jasno — Atticus a Luigi se každý vrátili domů z plavání jen s jednou botou?

12.40 Chi chi, vyprovokovala jsem lavinu legračních hromadných zpráv: vtipy o dětech vracejících se domů bez kalhot, kalhotek atd.

Odesílatel: Bridget Billyho máma

Předmět: Billyho ucho

Včera večer se Billy vrátil z fotbalového tréninku

bez jednoho ucha. Nemá náhodou někdo Billyho druhé ucho?

Bylo VIDITELNĚ označené a já bych ocenila jeho bezodkladné

vrácení.

12.45 Hi hi hi.

Odesílatel: Nicolette Martinezová Předmět: Re: Billyho ucho

Někteří rodiče si očividně myslí, že to, že se chlapci mají starat o svoje věci a rodiče jim je mají jasně označovat, je důvod k pobavení. Ve skutečnosti je to důležité pro rozvoj jejich samostatnosti. Možná že kdyby se ztratily boty vašim dětem, dívali byste se na celou věc jinak.

12.50 Ale ne, ale ne. Urazila jsem Matku třídy a nejspíš vyděsila i všechny ostatní. Okamžitě rozešlu hromadnou omluvu.

Odesílatel: Bridget Billyho máma

Předmět: Attikovy boty, Billyho uši atd.

Omlouvám se, Nicorette. Pokoušela jsem se psát a z nudy jsem si jen tak zavtipkovala. Jsem zlobivá holka.

12.55 Grrr!

Odesílatel: Nicolette Martinezová Předmět: Bridget Jonesová

Bridget — ta záměna hlásky v mém jméně bylo snad pouhé přepsání. Myslím, že všichni dobře víme, že bojujete — neúspěšně — se závislostí na nikotinu. Pokud to bylo úmyslné, je to bolestivé a hrubé. Možná bychom to měli probrat s vedoucí školní družiny. NicoLette

Do prdele! Nazvala jsem ji Nicorette! Hele. Přestaň se v tom dál šťourat. Nechej to být a soustřeď se!

13.47 Tohle je směšné! Mám prostě NAPROSTEJ blok.

13.48 Všechny matky z Billyho třídy mě teď nenávidí a Roxster furt neodpověděl.

13.52 Zhroucená na kuchyňském stole.

13.53 Tak hele. Žádný přechod na temnou stranu se nekoná. Každou chvíli tu bude posluhovačka Grazina a takhle mě nemůže vidět. Nechám jí vzkaz ve věci hmyzí invaze a skočím si do Starbucks.

14.16 Jsem ve Starbucks a dávám si panini se šunkou a sýrem. Fajn.

15.16 Kavárnu zaplavily početné hordy nóbl matek s kočárky a hlasitě se vykecávají o manželích.

15.17 Je tu děsnej kravál. Nesnáším, když někdo řve v kavárně do mobilu - jé, telefon, možná Roxster!

15.30 Volala Jude, zjevně z nějaké schůze. „Bridget,“ šeptala tajnůstkářsky.

„Bídák Richard je z Isabelly úplně hotovej.“ „Kdo je Isabella?“ přeptala jsem se šeptem.

„Ta holka, kterou jsme vymysleli na Projednokviti. Bídák Richard si s ní na zítřek domluvil schůzku.“ „Ale ona přece neexistuje.“

„Správně. Jsem to já. Domluvil si schůzku se mnou, chci říct s ní, v tom gay klubu Shadow Lounge, ale ona se na něho vykašle.“

„Paráda,“ hlesla jsem, načež Jude panovačně zahlásila: „Prostě zrušte platbu ve výši dvou milionů jenů na sto pětadvaceti a počkejte na výši čtvrtletních zisků.“ A šeptem dodala: „A zároveň mám - tedy skutečná já - pouhé dva bloky odtud v hotelu Soho schůzku s tím chlápkem, se kterým jsem se seznámila na seznamce Singldoktori.“

„Bezva,“ vyhrkla jsem zmateně.

„To teda jo, viď? Takzatimseměj.“

Doufám, že z toho týpka ze Singldoktori se nevyklube nějaký výmysl Bídáka Richarda.

15.40 Roxster mi ještě pořád neodepsal. Nedokážu se soustředit. Jdu domů.

16.00 Po příchodu domů mě uhodil do nosu úděsně štiplavý stařecký puch. Grazina se snaživě řídila instrukcemi, které jsem jí načmárala, a vyházela všechno jídlo, vycídila a vystříkala celý dům do posledního místa a do všech možných děr a otvorů v podlahách, ve zdech, dveřích a nábytku nastrkala kuličky proti molům. Bude trvat celý víkend, možná zbytek života, než je všechny najdu a vyhážu. Tohle

by rozhodně žádný mol, natož koloušek nepřežil. Což je však patrně nepodstatné, protože POŘÁD ŽÁDNÁ ESEMESKA.

16.15 Grrr! Ozývají se rány, třískot a hlasy, jak se všichni vracejí domů. Je pátek večer, Chloe brzy odejde a já nemám připravenou ani jednu myšlenku.

16.16 Jak je možné, že Roxster neodpověděl? I když moje poslední esemeska končila otazníkem. Nebo nekončila? Raději ji ještě jednou zkontroluju.

Moc se omlouvam za tech devet ran egyptskych i ten smich. Pred pristi navstevou necham cely dum a jeho obyvatele vydezinfikovat kourem. Jsi v poho?

Leknutím jsem se zapotácela. Nebyla v tom pouhá otázka, zakončení textu otazníkem, ale nesporně troufalá domněnka, že Roxstera ještě uvidím.

18.00 Sešla jsem dolů, snažila jsem se před Billym a Mabel (kteří byli vzhledem k tomu, že prakticky začal víkend, zcela zabraní do strategické počítačové hry Plants vs. Zombies, respektive do Čivavy z Beverly Hills 2) zamaskovat, že mám na krajíčku, a při tom jsem ohřívala boloňské špagety (nebo spíš sýrové špagety bez špaget, protože Grazina všechny těstoviny zlikvidovala). Když jsem po večeři ládovala nádobí do myčky, něco se ve mně hnulo a poslala jsem Roxsterovi falešně radostnou esemesku: A je tu vikeeeend!

Pak se dostavil záchvat utrpení tak zlý, že jsem musela Billyho nechat dál vraždit zombíky rostlinkami a Mabel se posedmé v řadě dívat na Čivavu z Beverly Hills 2, jen aby si ničeho nevšimli. Bylo mi jasné, že jde o nezodpovědný přístup líného rodiče, ale usoudila jsem, že je to lepší než citová újma vzniklá povědomím, že se jejich matka hroutí kvůli někomu věkově bližšímu - Grrr! Skutečně je Roxster věkově blíž Mabel než mně? Ne, ale v Billyho případě by to

nemuselo být od věci. Ach bože. Na co jen myslím? Není divu, že přestal esemeskovat.

21.15 Furt nic. Konečně jsem schopná snést se volným pádem do studny utrpení, nejistoty, citové pustiny atd. Když chodíte s mladším mužem, připadá vám, že jste zázračně otočily běh času. Když nás při tom někdy - na židličce v koupelně - zahlédnu v zrcadle, nemůžu uvěřit, že to s Roxsterem jsem já, ve svém věku. A teď, když je to pryč, splaskla jsem jako bublina. Že by mi to celé sloužilo jen k potlačení existenciální tísně ze stárnutí a strachu, že možná dostanu mrtvici? Co se potom stane s Billym a Mabel?

Když byli ještě úplně malí, bývalo to horší. Žila jsem v neustálé hrůze z toho, že z ničeho nic v noci umřu nebo sletím ze schodů a nikdo nepřijde a oni zůstanou sami a nakonec mě snědí. Ale jak správně podotkla Jude: „Je to lepší než umřít sama a být ohlodaná od vlčáka.“

21.30 Nesmím zapomenout, co se praví v Zenu a umění lásky: když přijde, uvítáme ho, když odejde, necháme ho jít. Mimoto, když studenti zenu sedí na polštáři, setkávají se se samotou, což je něco jiného než osamělost. Samota je pomíjivý způsob, jakým lidé, které milujeme, vstupují do našich životů a zase odcházejí, což je součástí života, nebo možná že to je spíš osamělost, a samota znamená… Furt žádná esemeska.

23.00 Nemůžu usnout.

23.15 Ach, Marku. Marku. Já vím, že jsem vyšilovala - „Zavolá, nezavolá?“ - ještě před svatbou, když jsme spolu chodili. Ale i tehdy to bylo jiné. Tak dobře jsem ho znala, znala jsem ho od chvíle, co jsem u nich doma lítala po zahradě s holým zadkem.

Vždycky si se mnou ve spánku povídal. V takových chvílích jsem dokázala poznat, co opravdu cítí.

„Marku?“ Ta snědá, hezká tvář spící na polštáři. „Nejsi roztomilý?“

Vzdychal ze spaní, tvářil se smutně, stydlivě vrtěl hlavou. „Má tě maminka moc ráda?“

Načež se zatvářil velice smutně, snažil se ze spaní odpovědět „ne“. Mark Darcy, ten velký, mocný právník přes lidská práva, ale uvnitř ublížený chlapeček, kterého v sedmi letech poslali do internátní školy.

„Miluju tě?“ ptala jsem se. A on se ve spánku šťastně usmál, pyšně přikývl, přitáhl si mě k sobě, stulil si mě do klubíčka pod paží.

Znali jsme se jako svoje boty, od A až do Z, Mark byl džentlmen a já jsem mu ve všem bezmezně věřila a vydávala se z bezpečí našeho domova ven do světa. Bylo to, jako bych prozkoumávala strašidelný podmořský oceánský svět z bezpečí naší malé ponorky. A teď… všechno mě děsí a nic už nebude bezpečné.

23.55 Co to dělám? Co to dělám? Proč jsem s tím vůbec začínala? Proč jsem prostě nezůstala jak dřív? Smutná, osamělá, bez práce, bez sexu, ale aspoň matka, a navíc věrná otci svých. věrná otci svých dětí.

TEMNÁ NOC

Pátek, 19. dubna 2019 (pokračování)

Pět let. Vážně už je to pět let? Na začátku šlo hlavně o to ten strašný den přežít. Mabel byla naštěstí ještě malinká a neměla z toho rozum, ale, ach, ty náhlé záblesky vzpomínek, když Billy pobíhal po domě a křičel: „Ztratil jsem tatínka!“ Když se Jeremy s Magdou s tragickými výrazy v obličejích objevili ve dveřích, za nimi nějaký policista. Bezděčně jsem vyrazila k dětem, v hrůze jsem je k sobě přitiskla. „Co se stalo, maminko? Co se děje?“ V obývacím pokoji byli vládní úředníci, někdo náhodou zapnul televizní zprávy, na obrazovce se objevila Markova tvář s titulkem:

Mark Darcy 1956-2008

Vzpomínky jsou rozmazané. Přátelé, rodina, všichni mě obklopili jako lůno, o všechno se postarali Markovi přátelé-právníci, závěť, dědická daň, neuvěřitelné, jako nějaký film, který jednou skončí. Ty sny, ve kterých pořád Mark vystupoval. Ta rána, když jsem v pět ráno procitla, všechno zlé odplavil spánek a na zlomek vteřiny jsem si myslela, že je všechno při starém, a pak jsem si vzpomněla. Byla jsem zdrcená bolestí, jako kdyby mě k posteli připíchl obrovský kůl, projel mi srdcem, nemohla jsem se pohnout, abych tu bolest nerozjitřila a nešířila se dál, s vědomím, že děti za půl hodiny vstanou a já budu muset fungovat: plíny, lahvičky, budu se snažit předstírat, že je to v pohodě, nebo aspoň zachovat zdání normálnosti, než přijde pomoc a budu moct zapadnout do koupelny, vybrečet se, pak se trochu šmrncnout líčidly a znovu zvednout hlavu.

Když máte jednou děti, tak se prostě nemůžete složit, musíte fungovat dál. Dál bojovat. Týmy odborných poradců a terapeutů na úmrtí v rodině mi pomohly nejprve s Billym, pak i s Mabel: „pravda o smrti v přijatelné formě“, „upřímnost“, „mluvit, mluvit, mluvit“, „žádné tajnosti“, „bezpečná základna“, ze které se s tím dá vypořádat. Jenže pro tu soidisant „bezpečnou základnu“ - tj. (zkuste se nesmát) pro mě - to bylo jiné.

Z těch sezení si pamatuju hlavně konečný výsledek: „Dá se to přežít?“ Neměla jsem na výběr. Bylo třeba zapudit všechny ty myšlenky, které se vám hromadí v hlavě - naše poslední společné chvíle, dotek Markova obleku na mojí kůži, já v noční košili, nic netušící poslední polibek na rozloučenou, snaha vybavit si výraz v jeho očích, zvonění domovního zvonku, ty tváře u dveří, ty myšlenky, „nikdy by mě…“, „kéž by.“. Starostlivě zorganizovaný proces truchlení dozorovaný odborníky s laskavými hlasy a soucitnými převrácenými úsměvy nebyl tolik prospěšný jako to, že jsem musela zvládnout vyměnit plenku a současně s tím ohřát v mikrovlnce rybí prsty. Udržet se nad

vodou, byť ne se vztyčenou hlavou, bylo podle mě devadesát procent úspěchu. Mark se dávno o všechno postaral: finanční detaily, pojistky. Z velkého domu plného vzpomínek v Holland Parku jsme se přestěhovali do malého domku v Chalk Farm na severozápadě Londýna. Školné, domácnost, účty, příjmy, o všechny praktické záležitosti bylo dokonale postaráno; nemusela jsem jít hned do práce, stačilo se postarat o Mabel a Billyho - mou zmenšeninu Marka - to jediné, co mi po něm zůstalo a drželo naživu i mě. Matka, vdova, hezky jedno po druhém. Ale uvnitř jsem byla prázdná, zdrcená, už jsem to nebyla já.

Jenže uplynuly čtyři roky, a moji přátelé mi to nehodlali dál tolerovat.

ČÁST PRVNÍ:ZNOVUZROZENÁ PANNA

Před rokem…

Toto jsou úryvky z loňského deníku. Začínají přesně před rokem, čtyři roky poté, co Mark umřel, a jasně ukazují, jak jsem se do těch současných zmatků dostala.

DENÍK 2012

Čtvrtek, 19. dubna 2012

79,2 kg, 4 skleničky alkoholu (prima), 2822 kcal (ale je lepší sníst něco pořádného v klubu než kusy starého sýra a rybí prsty doma), možnost, že ještě někdy budu sexovat nebo po tom zatoužím: 0.

„Potřebuje si zašukat,“ pronesla Talitha rázně, zatímco usrkávala vodku s martini a zlověstně se v klubu Shoreditch House poohlížela po vhodných kandidátech.

Byl to jeden z našich jakžtakž pravidelných večerů, kdy jsem se nechávala na naléhání Talithy, Toma a Jude „vytáhnout do společnosti“, něco jako když vezmete babičku k moři.

„Moje řeč,“ souhlasil Tom. „Už jsem vám říkal, že jsem na Pokojena-poslednichvili.com sehnal apartmá v hotelu Chedi v Čiang Mai jen za dvě stě babek za noc? Na Expedii sice bylo k dispozici základní apartmá za 179, ale nemělo terasu.“

Tom byl ve zralém věku stále posedlejší dovolenými v butikových hotelích a životní styl - svůj i náš - se pokoušel co nejvíc sladit s blogem Gwyneth Paltrowové.

„Sklapni, Tome,“ zamumlala Jude a zvedla oči od svého iPhonu, na němž se věnovala seznamce Singldoktori. „Tohle je vážné. Musíme něco udělat. Vždyť se z ní stala znovuzrozená panna.“

„Vy tomu nerozumíte,“ namítla jsem. „To je naprosto vyloučené. Nikoho jiného nechci. A stejně, i kdybych chtěla, což nechci, jsem v posteli nepoužitelná, naprosto asexuální a už nikdy, prostě nikdy se nemůžu nikomu líbit.“

Zadívala jsem se na svoje břicho, které mi vystupovalo pod černým topem. Byla to pravda. Stala se ze mě znovuzrozená panna. S moderním světem je potíž v tom, že sex a sexualita vás v jednom kuse bombardují ze všech stran - billboard s rukou na zadku, dvojice muchlající se na pláži v reklamě na sandály, skutečné dvojice propletené v parku, kondomy u pokladny v drogerii - celý báječný, kouzelný svět sexu, do něhož už nepatříte a nikdy patřit nebudete.

„Nehodlám to lámat přes koleno, k ovdovění a k postupné proměně ve starší dámu to prostě patří,“ prohlásila jsem melodramaticky v naději, že mě všichni budou okamžitě přesvědčovat, že jsem hotová Penelope Cruzová nebo Scarlett Johanssonová.

„Ale, drahoušku, nebuď tak podělaně směšná,“ opáčila Talitha a přivolávala číšníka kvůli dalšímu koktejlu. „Asi skutečně potřebuješ trochu shodit, skočit si na botox a udělat něco s těmi vlasy, ale.“

„Botox?“ ohradila jsem se pobouřeně.

„Ach bože,“ vyprskla Jude z ničeho nic. „Tohle není žádnej doktor. Byl na seznamce Milujutanec. Je to ta samá fotka!“

„Třeba je to doktor a zároveň milovník tance a chce si to jen pojistit na všech frontách?“ snažila jsem se ji povzbudit.

„Sklapni, Jude,“ řekl Tom. „Seš naprosto zabředlá v bahně plném mlhavých kybernetických bytostí, z nichž většina ani neexistuje a které se libovolně vzájemně rajcují a zase odkopávají.“

„Botox tě může zabít,“ pronesla jsem zlověstně. „Co třeba botulismus? Přenáší se hovězím.“

„No a co? Lepší umřít po aplikaci botoxu než na samotu, protože budeš vrásčitá jak indiánská babička.“

„Proboha svatého, sklapni, Talitho,“ okřikl ji Tom.

Najednou se mi znovu zastesklo po Shazzer a zatoužila jsem, aby tu byla i se svým: „Přestanete už kurva jeden druhýmu říkat, aby kurva zavřel hubu!“

„Ano, zavři zobák, Talitho,“ přidala se Jude. „Každý nechce vypadat jako nepodařená vosková figurína.“

„Drahoušku,“ opáčila Talitha a položila si ruku na čelo, „já nejsem NEPOVEDENÁ VOSKOVÁ FIGURÍNA. Ponecháme-li stranou truchlení, Bridget ztratila nebo, chcete-li, zašantročila povědomí o své sexualitě. A naší povinností je pomoct jí ho vzkřísit.“

A s pohozením svými bujnými, zářivými loknami se uvelebila na židli, zatímco my tři jsme na ni tiše zírali a ucucávali koktejly brčkem jako pětiletí prckové.

„Jestli nechceš vypadat na svůj věk,“ zahřímala Talitha znovu, „ze všeho nejdůležitější je změnit .směrové tabule’. Musíš tělu vnutit myšlenku, že ve středním věku je třeba přestat ukládat tukové zásoby, že vrásky jsou naprosto zbytečné a krásný účes z lesklých, zářivých vlasů…“

„Odkoupených za pár šupů od zchudlých indických panen,“ skočil jí Tom do řeči.

….. bez ohledu na to, jaký je jejich původ a způsob připojení, jsou to pravé, co člověk potřebuje, aby obrátil chod času.“

„Talitho,“ užasla Jude, „vážně jsem tě zrovna slyšela vyslovit slova .střední’ a .věk’?“

„Stejně nemůžu,“ hlesla jsem.

„Poslyš. Tohle mě velice rmoutí,“ spustila Talitha. „Ženy našeho věku.“

„Tvého věku,“ zamumlala Jude.

„. si za to, že samy sebe označují za nepoužitelné a stále dokola melou o tom, že čtyři roky nebyly na rande, můžou samy. .Mizející žena’ Germaine Greerové musí být brutálně zavražděna a zakopána. Žena musí kvůli sobě i kvůli svým vrstevnicím kolem sebe šířit záhadnou sebedůvěru a osobní kouzlo, změnit svou obchodní značku…“

„Jako Gwyneth Paltrowová,“ vyhrkl radostně Tom.

„Gwyneth Paltrowová není v .našem věku’ a je vdaná,“ opravila ho Jude.

„Ne, no tak, nemůžu s nikým spát,“ ozřejmila jsem jim. „Nebylo by to fér vůči dětem. Pořád je kolem nich tolik práce a muži jsou nároční.“

Talitha si mě smutně přeměřila, moje tradiční černé kalhoty s pružným pasem a dlouhý top zahalující trosky mojí bývalé postavy. Svým způsobem ví, o čem mluví, protože za sebou má tři manželství a od doby, co ji znám, za sebou vleče nějakého toho naprosto otupělého muže.

„Žena má své potřeby,“ zabručela Talitha teatrálně. „K čemu je ubohým potomkům sexuálně frustrovaná matka, trpící nízkým sebevědomím? Jestli tě brzy někdo nepřefikne, doslova se uzavřeš. A co je důležitější, uvadneš. A zahořkneš.“

„Jenže,“ řekla jsem.

„Co?“

„Nebylo by to fér vůči Markovi.“

Na okamžik zavládlo ticho. Jako by všichni účastníci prima večírku dostali ledovou sprchu.

O něco později mě nametený Tom doprovodil na záchod; opíral se o zeď, protože sotva stál na nohou, zatímco jsem mávala rukama kolem designové vodovodní baterie a pokoušela se pustit vodu.

„Bridget,“ vyžbreptl, když jsem začala pod umyvadlem šmátrat po pedálech.

„Co?“ zvedla jsem k němu hlavu.

Tom znovu přepnul do profesionálního režimu.

„Mark by chtěl, aby sis někoho našla. Nechtěl by, abys přestala…“

„Já nepřestala,“ namítla jsem a s jistými obtížemi jsem se napřímila.

„Potřebuješ práci,“ pokračoval. „Potřebuješ mít život. A potřebuješ být s někým, kdo by tě miloval.“

„Já přece život mám,“ odsekla jsem rozmrzele. „A chlapa nepotřebuju, mám děti.“

„No, když už nic jiného, tak potřebuješ někoho, kdo by ti ukázal, jak se pouští voda.“ Natáhl se k čtyřhrannému sloupku s baterií, pootočil soklem a vytryskla voda. „Omrkni Goop,“ nadhodil a najednou z něj zase byl vtipný, prostořeký Tom. „Uvidíš, co si Gwyneth myslí o sexu a francouzské výchově!“ 23.15 Právě jsem Chloe popřála dobrou noc.

„Promiň, že jdu trochu pozdě,“ zahuhňala jsem rozpačitě a snažila jsem se zakrýt mírnou opici.

„O pět minut?“ opáčila a vlídně nakrčila nos. „Jsem ráda, že ses trochu pobavila.“

23.45 V posteli. Výmluvně na sobě mám místo obvyklého pyžama s pejsky, které ladí s pyžámky dětí, jedinou matně sexy noční košilku, do které se ještě pořád vejdu. Najednou mě zaplavuje vlna naděje. Možná že Talitha má pravdu! Jestli uvadnu a zahořknu, co z toho děti budou mít? Stanou se z nich sebestřední, zhýčkaní frackové a ze mě bude negativní stará rašple, co se vrhá po sklence sherry a ječí: „PROČ NEMŮŽETE UDĚLAT TAKY NĚCO PRO MĚEEE?“ 23.50 Možná že jen procházím dlouhým tmavým tunelem, na jehož konci mě bude čekat světlo. Třeba by mě mohl někdo milovat? Není důvod, proč bych si sem nemohla přivést chlapa. Mohla bych na dveře od ložnice zevnitř připevnit háček, aby nás děti nenačapaly při „tom“, a tak vytvořit dospělý, smyslný svět… grrr! Mabel vykřikla.

23.52 Vrazila jsem do dětského pokoje, zrovna když se na spodní palandě posadila rozčepýřená postavička a rychle, jako vždycky, když se v noci nečekaně vzbudí, se předklonila, takže vypadala jako plochý balík. Mabel se znovu zpříma posadila, podívala se na svoje pokakané pyžámko, otevřela pusu a vyblinkala se.

23.53 Odnesla jsem ji do vany a sundala jí pyžámko. Měla jsem co dělat, aby se mi nezvedl žaludek.

23.54 Osprchovala jsem ji a osušila, posadila ji na podlahu, odešla jsem pro čisté pyžamo a taky, abych vysvlékla špinavé a pokusila se vypátrat čisté povlečení.

Půlnoc. Výkřik z pokojíčku. S hromadou pokakaného povlečení v náručí jsem se odklonila směr dětský pokoj, přičemž jsem zaslechla konkurenční křik z koupelny. Zvažovala jsem, že si dám skleničku. Okamžitě jsem si připomněla, že jsem zodpovědná matka, a ne žádná barová poběhlice.

0.01 Rozčileně jsem kmitala mezi pokojíčkem a koupelnou jako tóny ve fuze. Pláč v koupelně nabral na intenzitě. Vlítla jsem dovnitř v domnění, že Mabel polyká jednorázové holítko, jed či něco podobného, ale místo toho jsem ji našla, jak s provinilým a současně vyděšeným výrazem kaká na podlahu.

Zalila mě k ní neuvěřitelná láska, a tak jsem ji zvedla do náruče. Průjem a zvratky už nebyly jen na prostěradle, koupelnové předložce, Mabel atd., ale i na matně sexy noční košilce.

0.07 S Mabel a hromadou průjmem potřísněných věcí v náručí jsem vešla do pokojíčku a našla Billyho venku z postele; celý hořel, měl rozcuchané vlasy a vzhlížel ke mně, jako bych byla dobrotivý Bůh a znala odpovědi na všechny otázky. Po celou dobu, co se dávil jako ve Vymítači ďábla, na mě upřeně zíral až na to, že hlava mu zůstávala v nehybné, mírně vysunuté poloze, a neotáčela se o tři sta šedesát stupňů.

0.08 Billy se právě pokakal. Při pohledu na jeho zaražený výraz mě zaplavila mohutná vlna lásky. Nakonec jsme všichni tři skončili v hromadném hippie objetí plném průjmu/zvratků, pokakaného povlečení, koupelnové předložky, pyžamek a matně sexy košilky. 0.10 Kéž by tu byl Mark. Z ničeho nic jsem si vybavila ten právnický župan, který večer nosíval a z něhož mu vykukovala chlupatá hruď, humorné poznámky na adresu zmatků s dětmi, jak si nás všechny bral na povel a pokoušel se nás zorganizovat, jako by šlo o nějakou přeshraniční situaci, než si uvědomil, jak je to celé absurdní, a nakonec jsme se tomu oba chechtali.

O všechny ty prchavé okamžiky přichází, napadlo mě. Uniká mu, jak jeho děti dospívají. Dokonce i tohle by byla legrace, a ne totální zmatek a hrůza. Jeden z nás by zůstal s dětmi a druhý by zaběhl pro čisté povlečení a převlékl by jim postele, pak bychom si všichni společně vlezli nahoru na palandu a řehtali se tomu… copak by z nich někdo jiný mohl mít takovou radost a mohl je milovat tak jako on, i když pokakají celý dům.?

0.15 „Mamí!“ Billy se s výkřikem probral. Situace byla nepochybně svízelná: všichni jsem byli umazaní od hovínek a zvratků, vyděšení a zvedal se nám žaludek. Ideální by bylo obě děti oddělit od oblečení/ tělesných tekutin, strčit je do vany a najít čisté povlečení. Ale co kdyby průjem/blinkání pokračovalo? Co pak? Voda by byla kontaminovaná a možná by hrozila i nákaza cholerou jako v otevřené stoce v uprchlickém táboře.

0.16 Dospěla jsem k provizornímu řešení: v koupelně jsem rozprostřela na podlahu karimatku a dokola ji obložila polštáři, ručníky atd. 0.20 Rozhodla jsem se, že skočím dolů do pračky (tj. do lednice pro víno).

0.24 Zavřela jsem dveře a seběhla dolů.

0.27 Poté co jsem si pročistila hlavu douškem vína, uvědomila jsem si, že praní ložního prádla atd. je teď úplně nepodstatné. Je zcela jistě nezbytně nutné udržet děti do rána při životě a ideálně se při tom vyhnout nervovému zhroucení.

0.45 Došlo mi, že přestože víno mi posilnilo myšlení, na žaludek mělo

opačný účinek.

0.50 Vyzvracela jsem se.

2.00 Billy a Mabel, do jisté míry očištění, konečně usnuli na ručnících i pod nimi v koupelně na podlaze. Rozhodla jsem se, že v matně sexy košilce ušpiněné od hovínek a zvratků ulehnu k nim. 2.05 Zažívám opojný pocit vítězství jako generál, který v poslední chvíli odvrátí pomocí mírového řešení masakr, krveprolití atd.: v uších mi dokonce začíná znít titulní melodie z Gladiátora, vidím se jako Russell Crowe, částečně zakrytá titulkem: „Hrdinka povstane.“

Zároveň se ale nedokážu vyhnout pocitu, že pokoušet se o jakékoliv erotické hrátky za těchto podmínek by asi nebyl zrovna nejlepší nápad.

NOVÝ ZAČÁTEK - MÉ NOVÉ JÁ

Pátek, 20. dubna 2012

78,4 kg, čas vyhrazený k meditaci: 20 min., čas strávený meditací: 0 min.

14.00 Fajn. Dospěla jsem k rozhodnutí, že se úplně změním. Uchýlím se zpátky ke studiu Zenu/New Age/příruček a józe atd., zaměřím se na nitro, a ne na zevnějšek, budu pravidelně meditovat a zhubnu. V koupelně mám připravenou svíčku a podložku na jógu, budu v tichosti meditovat a očišťovat svou mysl; než odvezu děti k doktorovi, nesmím zapomenout vyhradit si čas na a) přípravu svačinek a b) nalezení náhradních klíčků od auta. Rovněž se hodlám zaměřit na následující věci:

CO UDĚLÁM:

> Zhubnu 14 kg.

> Přihlásím se na Twitter, Facebook, Instagram a WhatsApp, abych si nepřipadala stará a úplně mimo, protože všichni ostatní kromě mě už na nich mají svůj účet.

> Přestanu mít hrůzu ze zapínání televize, a místo toho najdu a přečtu si uživatelskou příručku pro televizor, set-top box a příslušné dálkové ovladače, aby se televize stala zdrojem zábavy a potěšení, a ne pocuchaných nervů.

> Budu pravidelně vyhazovat nepotřebné věci, zbavovat dům veškerých zbytečností, zvlášť přístěnek pod schody, aby v něm bylo místo pro všechno a všechno v něm mělo své místo po vzoru japonské meditační místnosti zendo/domu Marthy Stewartové.

> Vzhledem k výše uvedenému poprosím mámu, aby mi přestala posílat nepoužité kabelky, „štóly“, porcelánové polévkové mísy Wedgwood, a připomenu jí, že doba přídělového systému je dávno pryč a že dnes se nám (tedy aspoň na západní polokouli) nedostává spíš prostoru než hmotných statků.

> Začnu psát moderní adaptaci Hedy Gabblerové, abych znovu mohla žít profesionálním životem.

> Ten zmíněný scénář začnu skutečně psát, místo abych polovinu dne strávila tím, že pořád něco hledám a nakonec bloumám z pokoje do pokoje a užírám se kvůli nezodpovězeným e-mailům, článkům, účtům, návštěvám dětí u kamarádů, večírkům s motokárami, voskovým páskům na holení nohou, návštěvám u lékaře, rodičovským schůzkám, rozpisu hlídání, divnému zvuku vycházejícímu z lednice, přístěnku pod schody, tomu, proč nefunguje telka, než se nakonec zase posadím s vědomím, že jsem zapomněla, co vlastně hledám.

> Přestanu pořád nosit jednu a tu samou věc, ale místo toho projdu šatník a dám dohromady módní outfity inspirované „lookem“ celebrit na letištích.

> Uklidím přístěnek pod schody.

> Zjistím, proč lednice vydává ten zvuk.

> Budu chodit na e-mail jen hodinu denně, místo abych se celý den bezradně motala v kybernetickém kruhu e-mailů, novinových zpráv, online kalendářů, Googlu a nákupních a dovolenkových webových stránek a při tom esemeskovala, a stejně na žádný e-mail neodpověděla.

> Až se přihlásím na Twitter, Facebook, WhatsApp a podobně, nepřidám se do toho kybernetického kruhu.

> Budu vyřizovat e-maily obratem, aby byly efektivním prostředkem komunikace, a ne pouhou hrůzu nahánějící schránkou nepřečtené doručené pošty plné výčitek svědomí a neodpálených bomb ve formě požíračů času.

> Budu o děti pečovat líp než chůva Chloe.

> Zavedu dětem pravidelný režim, aby každý věděl, kde má být a co má dělat, především já.

> Budu číst rádce pro rodiče, včetně Raz, dva, tři… lepší, snazší výchova a Francouzské děti neházejíjídlem, abych o děti pečovala líp než Chloe.

> Za laskavost, kterou mi projevují, budu vlídnější k Talithě, Jude, Tomovi a Magdě.

> Budu chodit jednou týdně na pilates, dvakrát týdně na zumbu, třikrát týdně do fitka a čtyřikrát týdně na jógu.

CO DĚLAT NEBUDU:

> Nalévat se před jógou dietní kolou, protože z celé lekce se pak stane cvičení o tom, jak si neupšouknout.

> Už nikdy nepřijdu pozdě pro děti do školy.

> Nebudu při cestě do školy dělat na lidi neslušná gesta.

> Nenechám se otrávit protivným pípáním myčky na nádobí, sušičky a mikrovlnky, upozorňujícím, že domyla/dosušila/doohřívala, a nebudu ztrácet čas naštvaným napodobováním myčky tím, že tančím po pokoji a říkám: „Ó, ó, jen se na mě podívejte, já jsem myčka a umyla jsem nádobí.“

> Nenechám se vytočit mámou, Unou ani Dokonalou Nicolette.

> Nebudu říkat Nicolette „Nicorette“.

> Nebudu žvýkat víc než deset žvýkaček Nicorette denně.

> Nebudu před Chloe schovávat prázdné láhve od vína.

> Nebudu se cpát strouhaným sýrem přímo z ledničky a rozsypávat ho všude po podlaze.

> Nebudu křičet ani štěkat po dětech, ale za všech okolností s nimi budu mluvit klidným, vyrovnaným hlasem podobným elektronickému hlasu hlasové pošty.

> Nebudu pít víc než jednu (od každého) plechovku Red Bullu a dietní koly denně.

> Nebudu pít víc než dvě bezkofeinová kapučína denně. Nebo tři.

> Nebudu jíst víc než tři Big Macy nebo panini se sýrem a šunkou ze Starbucks týdně.

> Přestanu před dětmi varovně počítat „Raz… dva…“, aniž jsem rozhodnutá, co vlastně udělám, až řeknu „tři“.

> Přestanu se ráno válet v posteli a myslet na morbidní nebo erotické věci, ale přesně v šest vstanu a před cestou do školy se upravím po vzoru Stelly McCartneyové, Claudie Schifferové a podobně.

> Když se něco zvrtne, nebudu hysterčit a přijmu to s klidem - zůstanu vyrovnaná jako mohutný strom uprostřed všech zmatků.

Ale jak se mám smířit s tím, co se stalo? … Hele, nesmím… Grrr! Nejvyšší čas vyrazit k doktorovi a ještě nemám nachystanou svačinu, nenapsala jsem ani čárku, nemeditovala a nezjistila, kam se poděly TY PITOMÝ KLÍČKY OD AUTA! KURVA!

PANNA SOCIÁLNÍCH SÍTÍ

Sobota, 21. dubna 2012

77,9 kg, čas strávený na rotopedu: 0 min., čas strávený úklidem pňstěnku: 0 min., čas věnovaný studiu fungování dálkových ovladačů: 0 min., počet dodržených předsevzetí: 0.

21.15 Děti už spí a celý dům je ponořený do tmy a ticha. Ach bože, JSEM TAK OSAMĚLÁ. Celý Londýn je v restauraci a má záchvaty smíchu a pak se chystá sexovat.

21.25 Tak hele. Na tom, že je člověk v sobotu večer sám, není vůbec nic špatného. Prostě uklidím přístěnek pod schody, pak si zajezdím na rotopedu.

21.30 Právě jsem nakoukla do přístěnku. Možná se do toho pouštět nebudu.

21.32 Právě jsem nakoukla do lednice. Možná si dám skleničku vína a pytlík strouhaného sýra.

21.35 To je lepší. Přihlásím se na Twitter! S nástupem sociálních sítí už si nikdy nikdo nemusí připadat sám a osamělý.

21.45 Šla jsem na stránku Twitteru, ale vůbec ničemu nerozumím. Je to akorát nesrozumitelný proud okleštěných nesmyslů a samej klikyhák a zavináč. Jak má člověk poznat, co má dělat?

Neděle, 22. dubna, 2012

21.15 OK. Tak jsem se přihlásila na Twitter. Musím si vymyslet jméno. Něco, co z ní mladě: FaktHustaBridget?

21.46 Asi ne.

22.15 JoneseyBJ!

22.16 Ale proč mi tam naskočil ten zavináč? @JoneseyBJ? Jako proč? K čemu zavináč?

Pondělí, 23. dubna 2012

79,7 kg (ach bože), počet followerů na Twitteru: 0.

21.15 Nemůžu přijít na to, jak se tam nahrává fotka. Furt je tam akorát prázdnej vejčitej symbol. V poho! Může se to brát jako vlastní fotka ještě před početím.

21.45 Fajn. Počkám, až mě někdo bude sledovat. Nikdo mě nesleduje.

21.50 Vlastně na žádné followery čekat nebudu. Všechno chce svůj čas.

22.00 Zajímalo by mě, jestli už mě někdo sleduje. 22.02 Nikdo.

22.12 Furt žádní followeři. Tsss. Smyslem Twitteru je, že si máte povídat s lidma, jenže není s kým.

22.15 Počet followerů - 0. Cítím prudké sevření studu a strachu: možná že si všichni vesele tweetují mezi sebou a na mě kašlou, protože nejsem oblíbená.

22.16 Možná že si dokonce za mými zády mezi sebou tweetují o tom, jak jsem neoblíbená.

22.30 Paráda. Nejen že jsem osamělá a sama, ale také, jak vyšlo najevo, jsem neoblíbená.

Úterý, 24. dubna 2012

79,2 kg, 4827 kcal, čas strávený zuřivým pohráváním s technologickými vymoženostmi: 127 min., počet technologických vymožeností, které se mi podařilo přimět k tomu, aby dělaly, co mají: 0, čas strávený nějakou příjemnou činností kromě konzumace 4827 kalorií a pohrávání si s technologickými vymoženostmi: 0 min., počet followerů na Twitteru: 0.

7.06 Právě jsem si vzpomněla, že jsem na Twitteru. Dmu se nezměrnou pýchou! Jsem součástí obří sociální revoluce a mladá. Včera večer jsem tomu jen nedala dost času! Možná mě přes noc začaly sledovat tisíce lidi! Miliony! Stanu se hvězdou internetu. Už se nemůžu dočkat, až uvidím, kolik mi přibylo sledujících!!

7.10 Ou.

7.11 Pořád mě nikdo nesleduje.

Středa, 25. dubna 2012

80,6 kg, kolikrát jsem zkontrolovala počet followerů na Twitteru: 87x, početfollowerů: 0,4832 kcal (špatné, ale můžou za to neexistujícífolloweři na Twitteru).

21.15 Pořád mě nikdo nesleduje. Spořádala jsem následující seznam pochutin:

• 2 čokoládové croissanty

• 7 minisýrů Babybel (jeden byl ale zpola snědený)

• 1/2 sáčku strouhané mozzarelly

• 2 dietní koly

• 1,5 klobásky, co zbyly po dětech od snídaně

• 1/2 cheeseburgeru z McDonald’s z lednice

• 3 koláčky Tunnock

• 1 tabulku mléčné čokolády Cadbury (velká)

Úterý, 1. května 2012

23.45 Právě mě na Twitteru „whitelistovali“ za to, že jsem během jedné hodiny stopadesátkrát zkontrolovala, kolik mě sleduje lidí.

Středa, 2. května 2012

78,8 kg, počet followerů na Twitteru: 0.

21.15 Vykašlu se na Twitter a počet sledujících. Možná se radši přihlásím na Facebook.

21.20 Právě jsem brnkla Jude, abych zjistila, jak se přihlašuje na Facebook. „Dávej si bacha,“ upozornila mě. „Je to dobrý způsob, jak zůstat v kontaktu s přáteli a známými, ale nakonec stejně budeš donekonečna vyhledávat fotky svých bývalých chlapů, na kterých objímají nové objevy, než zjistíš, že si tě odebrali z přátel.“

Tss. Tak to mi nehrozí. Zkusím Facebook. 21.30 Možná s tím Facebookem ještě chvíli počkám.

Právě mi volala Jude a smála se na celé kolo. „S tím Facebookem vážně ještě počkej. Právě mi přišlo upozornění, že Tom kontroluje

seznamovací profily. Nejspíš to zaškrtl omylem. Vidí to všichni včetně jeho rodičů a bývalých profesorů psychologie.“

OPLÁCANÁ BRÁNICE

Středa, 9. května 2012

79,2 kg, počet followerů na Twitteru: 0

9.30 Stav nouze! Mám záda v tahu. Tím nemyslím, že by se vypařily, pořád mi drží pohromadě ramena se zadnicí. Ale zrovna když jsem kontrolovala followery na Twitteru, přibouchla laptop a pohodila hlavou s pohrdavým „Pff!“, zmocnila se celé mojí levé horní poloviny zad křeč. Dřív jsem o nějakých zádech ani nevěděla, zato teď prožívám naprostou agónii. Co budu dělat?

11.00 Právě jsem se vrátila od chiropraktičky. Prohlásila, že za to nemůže Twitter, nýbrž roky tahání dětí, a že bych při zvedání těžkých břemen měla pokrčit kolena, a ne se jen předklonit v pase - tj. podřepnout jako žena z afrického domorodého kmene, což mi připadá tak trochu nemotorné, čímž se nechci dotknout půvabů afrických domorodých žen, které jsou samozřejmě velice půvabné.

Chtěla vědět, jestli mám ještě nějaké obtíže, a tak jsem přiznala „překyselení žaludku“. Prohmatala mi břicho a zvolala: „No nazdar! To je ta nejoplácanější bránice, kterou jsem kdy prohmatávala.“

Ukázalo se, že mám kvůli věku úplně povolenou břišní stěnu a vnitřnosti se mi volně, nespoutaně převalují v těle.

„Co s tím mám dělat?“

„To břicho budete muset začít posilovat,“ poradila mi. „A taky zhubnout část tuku. V Nemocnici u sv. Kateřiny otevřeli velice dobrou obezitologickou kliniku.“

„OBEZITOLOGICKOU KLINIKU?“ ohradila jsem se pobouřeně, vyskočila z lehátka a začala se oblékat. „Možná mám trochu faldy, ale nejsem obézní.“

„Ne, ne,“ ujistila mě rychle. „Nejste obézní. Je to ale velice efektivní, chcete-li zhubnout pořádně. Což s malými dětmi není hračka.“

„Já vím,“ vykoktala jsem. „Moc dobře víte, co máte jíst, ale když se kolem vás večer co večer povalují nedojedené rybí prsty a hranolky, slupnete je a pak si dáte ještě večeři…“

„Přesně tak, na klinice vám nasadí přípravky pro náhradu stravy, takže není o čem diskutovat,“ vysvětlila chiropraktička. „Jen si nesmíte vzít do pusy nic dalšího.“

Nejsem si jistá, co by na tohle asi tak řekli Tom, Jude a Talitha, mhm, mhm.

Nakvašeně jsem odešla, ale z ničeho nic jsem měla nutkání jít zpátky a uhodit na ni: „Budete mě sledovat na Twitteru?“ 21.15 Doma jsem se zděšeně prohlédla v zrcadle. Začínám se podobat volavce. Nohy a paže mi zůstaly stejné, ale celý trup vypadá jako velký pták s tukovou pneumatikou kolem pasu, která v oblečení vypadá jako něco, co se servíruje na Vánoce s brusinkovým želé a šťávou; bez oblečení jako novoroční snídaně pro početnou skotskou rodinu, která se vaří přes noc v senem izolované várnici. Talitha má pravdu. Tajemství spočívá ve změně automatického ukládání tuku (přichází nepřijatelný, překonaný výraz) ve středním věku.

Čtvrtek, 10. května 2012

78,8 kg, počet followerů na Twitteru: 0.

10.00 Právě jsem volala na obezitologickou kliniku. Slibné je, že měli pochybnosti, zda jsem dostatečně obézní na to, aby mě vůbec přijali!

Uvědomila jsem si, že poprvé v životě lžu o své váze a přidávám si

kila.

10.10 Chystám se své tělo proměnit ve štíhlý, svalnatý proutek s pevným pekáčem buchet na břiše, pevně držícím vnitřnosti na svém místě.

10.15 Právě jsem mimoděk dala do pusy zbytky snídaně po dětech.

Čtvrtek, 17. května 2012

79,2 kg, počet followerů na Twitteru: 0.

9.45 Jsem na odchodu na obezitologickou kliniku. Mám totální depku. Zařadím se k provinilcům v nemocničním županu, které vídáme v televizních zprávách, jak jim měří tlak, zatímco upravená, štíhlá reportérka před nimi vážným, ustaraným tónem hovoří o „epidemii obezity“.

22.00 Na obezitologické klinice to bylo SENZAČNÍ. Po počátečních rozpacích, kdy jsem musela recepční stále hlasitěji opakovat „Obezitologická klinika“, jsem konečně dorazila na místo a uviděla muže, který byl tak otylý, že si vezl tukové zásoby před sebou na vozíčku. Při tom ho balila o něco méně tělnatá žena. „Byl jste obézní už jako dítě?“ ptala se ho svůdně.

Lidé si mě prohlíželi s jistým obdivem, který jsem naposledy pocítila, když jsem ve dvaadvaceti běhala po venku s psychedelickou košilí zavázanou na uzel a odhalenou plochou bránicí. Uvědomila jsem si, že mě určitě považují za jednu z úspěšných pacientek kliniky těsně před koncem „odtučňovacího programu“. Pocítila jsem nezvyklý, prudký nárůst sebevědomí. Došlo mi, že vůči spolupacientům je to nemorální a nezdvořilé.

Kromě toho, už jen samotný fakt, že vidím tuk jako samostatnou přídavnou část těla vezenou na vozíku, mě přinutil pohlížet na něj

jako na něco skutečného. Pochopila jsem, že v minulosti jsem tuk brala jako cosi zcela neopodstatněného, libovolný zásah přírody, a ne jako přímý důsledek toho, kolik si toho nacpete do pusy.

„Jméno?“ zeptal se muž na recepci, jenž byl sám velice obtloustlý, což mě znepokojilo. Zaměstnanci kliniky si ho přece už dávno mohli vzít do parády, ne?

Celé to probíhalo jako komplexní lékařské vyšetření: krevní obraz, EKG a odborná konzultace. Jakmile jsme vybruslili z prekérní situace, kdy se mě pokusili ve formuláři nacpat do kolonky „stará matka“, šlo všechno jako po másle. Zdá se, že vtip není v neustálém vážení. Jde o to zhubnout konfekční velikost. Velice, ale velice obézní lidé - ti, co mají, řekněme takových pětadvacet až padesát kilogramů nadváhy -můžou zhubnout hodně - třeba klidně pět a půl kila tuku týdně! A to je skutečný tuk. Když se však snažíte zhubnout jen deset, patnáct procent tělesné váhy, cokoliv víc než pár kilo neznamená shodit tuk, ale (zlověstně) jiné věci.

Víte, rozhodující není váha, ale poměr tuku a svalové hmoty v těle. Když začnete držet přísnou dietu, ale nebudete posilovat, ztratíte svaly, které jsou těžší než tuk. Takže sice budete vážit míň, ale budete mít víc tuku. Nebo tak nějak. No nic, plyne z toho, že mám chodit do fitka.

Mou dietu tvoří jen proteinové čokoládové pudinky a proteinové čokoládové tyčinky, večer pak menší porce proteinů a zeleniny, takže kromě výše zmíněných věcí nesmím dávat nic jiného do pusy. (Kromě penisů - jak mě něco takového vůbec napadlo? To sotva, i když po dnešku to najednou vypadá, že se to úplně vyloučit nedá.)

ZÁSADNÍ ÚPRAVA ZEVNĚJŠKU!

Čtvrtek, 24. května 2012

81 kg (co?), váhový úbytek: 0, početfollowerů na Twitteru: 0, počet zkonzumovaných proteinových čokoládových tyčinek: 28, počet zkonzumovaných čokoládových proteinových pudinků: 37, počet jídel nahrazených proteinovými čokoládovými tyčinkami nebo pudinky: 0, průměrná kalorická hodnota snědeného jídla - kombinace normálního jídla a proteinových doplňků: 4798 kcal.

Právě jsem se byla na obezitologické klinice po prvním týdnu převážit.

„Bridget,“ pokárala mě sestra, „jídlo máte nahrazovat proteinovými doplňky, a ne ho jíst spolu s nimi.“

Vzdorovitě jsem pohlédla na tabulku a vyhrkla: „Budete mě sledovat na Twitteru?“

„Na žádném Twitteru nejsem,“ odvětila. „Takže, příští týden pusťte Twitter z hlavy a jezte jen to, co máte. Nic jiného. Jasné?“ 21.15 Děti už spí. Ach bože, jsem tak osamělá, bez followerů, tlustá, hladová a přejedená pitomými hubnoucími doplňky stravy. Nesnáším tuhle část dne, kdy děti usnou. Měla bych odpočívat a užívat si legraci, a ne se užírat samotou. Fajn. Přestanu se v tom rochnit a v příštích třech měsících se zaměřím na následující úkoly:

> Zhubnu 34 kg.

> Získám dvakrát tolik, tedy 68, followerů na Twitteru.

> Napíšu dvakrát tolik, tedy 68, stran scénáře.

> Naučím se pracovat s ovladači k televizi.

> Najdu si kamarádku s dětmi stejného věku, která bydlí poblíž, abych si celý večer užívala legraci místo chaosu následovaného přežíráním strouhaným sýrem.

Ano! Přesně tohle potřebuju. Není zdravé, aby děti žily v izolaci v jednotlivých domech s jedním nebo dvěma dospělými, kteří úzkostlivě střeží jejich štěstí a ze strachu z pedofilů je nepouštějí hrát si ven na ulici. Jasně že pedofilové museli existovat i za našeho mládí, ale strach přiživovaný masmédii postavil celé pojetí rodičovství na hlavu. Potřebuju si spontánně pokecat a dát vínko s jinými rodiči, zatímco si děti hrají, aby to vypadalo jako na pikniku početné italské rodinky. Jak praví jedno staré přísloví: „K výchově jednoho dítěte je třeba celé vesnice.“

A k přípravě celebrity na červený koberec jakbysmet.

Vlastně jsem si všimla, že přes ulici žije jedna sympatická žena a podle všeho má děti - i když slovo „sympatická“ není nejlepší výraz. Je dost bohémská, hřívu černých vlasů mívá ozdobenou předměty, které by se hodily spíš do domácích potřeb nebo zverimexu než na hlavu. Celé by to vypadalo divně, kdyby ta snědá bohémka nebyla tak exoticky krásná. Párkrát už jsem ji viděla přicházet a odcházet v doprovodu dalších lidí: dětí, puberťáků - chův? mužských chův? milenců? - drsně pohledného muže, který by mohl být její manžel nebo umělec na návštěvě, a čas od času i batolete. Třeba má děti stejného věku?

Hned mám lepší náladu. Zítra to určitě bude lepší.

Čtvrtek, 31. května 2012

79,2 kg

Jupíí! Od minulého týdne jsem zhubla 1,8 kg! Jsem zpátky na původní váze před začátkem diety. I když podle sestry mi neubyl tuk, ale „to ostatní“. Taky mi kladla na srdce, že místo celodenního vysedávání na zadku musím začít například jezdit na kole.

Čtvrtek, 7. června 2012

77,5 kg

10.00 Ztotožnila jsem se s myšlenkou samoobslužného půjčování kol, s níž přišel náš výstřední (tj. rozumný) starosta Boris Johnson, zakoupila jsem si klíč k půjčování Borisových kol a vypůjčila jsem si Borisovo kolo! Najednou se cítím jako součást skvělé londýnské komunity na dvou kolech: celý svět bezstarostných mladých lidí, co nepoužívají auta a jsou štíhlí a ekologicky smýšlející! Zajedu na obezitologickou kliniku na kole.

10.30 Právě jsem se vrátila totálně zdeptaná z jízdy na kole. Je to děs a hrůza. Celou cestu jsem měla pocit, že jsem si zapomněla zapnout bezpečnostní pás, a sesedala jsem, kdykoliv se blížilo nějaké auto. Možná se raději půjdu projet na cyklostezku ke kanálu. 11.30 Právě jsem se vrátila z projížďky po stezce u kanálu. Šlo to vážně dobře, dokud po mně někdo nehodil z mostu vajíčko. Nebo to byla ptačí samička, kterou předčasně přepadly náhlé porodní bolesti. Odstraním ze sebe zbytky vajec, na Borisovo kolo už nesednu a na kliniku pojedu autobusem. Aspoň při tom sezení na zadku zůstanu živá a čistá, a ne mrtvá a špinavá od vajec.

Čtvrtek, 14. června 2012

75,7 kg!

Znovu a znovu se svlékám a stoupám na váhu, pak odkládám hodinky, náramek atd. a radostně civím na displej. Dodává mi to chuť v dietě pokračovat.

Středa, 20. června 2012 13.00 Právě jsem byla ve fitku - což je dobré, i když zjevně odporné. A navíc, jak se jmenuje zákon, který praví, že když je v šatně kromě vás jen jedna další osoba, zaručeně bude mít skříňku hned nad vámi?

Teď se přihlásím zpátky na Twitter a najdu nějaké lidi. 13.30 <@Dalajlama Tak jako se had svleka z kuze, musime se znovu a znovu svlekat z vlastni minulosti.>

Vidíte? Jsme s Dalajlámou jednoho a téhož kybernázoru. Svlékám se z tukových zásob jako had.

Středa, 27. června 2012

9.30 Právě jsem se pustila do scénáře Hedy Gabblerové. To téma je vážně nosné, protože pojednává o dívce žijící v Norsku - hodlám ji přestěhovat do Queen’s Parku -, která usoudí, že už má odtancováno a ve skutečnosti si ji nikdo milý nevezme, a tak sáhne po někom nudném - jako když přestane hrát hudba a sednete si na nejbližší židli. Možná ji taky nechám zhubnout desítky kilogramů a získat miliony sledujících na Twitteru.

10.00 Možná že ne. Na Twitteru mě stále nikdo nesleduje.

Čtvrtek, 28. června 2012

72 kg, váhový úbytek: 7,2 kg!

Ó, můj bože! Zhubla jsem o 7,2 kilogramů! Je zvláštní, že zatímco stovky a stovky diet za ty roky byly k ničemu nebo trvaly jen pět dní, tahle ve skutečnosti…

… funguje! Něco na tom je, když se necháte každý týden zvážit a přeměřit poměr svalové hmoty a tuku, a víte, že nemůžete podvádět a namlouvat si, že když jíte dělenou stravu, můžete si dát pečenou bramboru, nebo když se dáte k Hlídačům váhy, máte povolenou tyčinku

Mars. Taky jsem zjistila, že se vejdu do šatů, které jsem nosila ještě před těhotenstvím (ovšem pravdou je, že jsou áčkového střihu), což mě napumpovalo šíleným optimismem.

Čtvrtek, 12. července 2012

70,2 kg, váhový úbytek: 9 kg, počet napsaných stran scénáře: 10, počet followerů na Twitteru: 0.

21.15 Ach bože, jsem tak osamělá. Fajn. Konečně to na Twitteru rozjedu.

21.20 Dalajláma má dva miliony followerů, přestože sám nikoho nesleduje. To je správné. Bůh přece nemůže sledovat ostatní. Zajímalo by mě, jestli ve skutečnosti tweetuje sám, nebo mu s tím pomáhá asistent.

21.30 Jsem naprosto zoufalá. Lady Gaga má 33 milionů followerů! Proč se vůbec namáhám? Twitter je soutěž oblíbenosti v masovém měřítku a já jsem odsouzená k totálnímu nezdaru. 21.35 Právě jsem si postěžovala Tomovi, že Lady Gaga má 33 milionů followerů a já žádného.

21.40 <Smyslem je lidi sledovat. Jak maji jinak poznat, ze jsi na Twitteru?> <Jenze Dalajlama nikoho nesleduje.>

<Ty nejsi buh ani Lady Gaga, moje mila. Musis byt aktivni. Sleduj me na @KoCour37.>

22.00 @KoCour37 má 878 followerů. Jak to dokázal?

Pátek, 13. července 2012

22.15 Mám followera! Tak vidíte. Konečně si někdo všiml mého stylu.

22.16 Jo tak. <@KoCour37 Vidis? A mas jednoho followera. Ted se snaz.> To byl jen Tom.

Úterý, 17. července 2012

68,9 kg, počet followerů na Twitteru: 1.

Poledne. Den jako malovaný, který vejde do dějin. Byla jsem nakupovat v Háemku a poprosila jsem prodavačku, aby mi přinesla čtyřiačtyřicítku, ale podívala se na mě, jestli jsem se nezbláznila, a namítla: „Vám bude stačit dvaačtyřicítka.“

„Dvaačtyřicítku neobléknu,“ ušklíbla jsem se, ale ona mi ji přinesla a byla mi. Mám dvaačtyřicítku!

A taky jednoho sledujícího! Jsem v podstatě virátnů

Čtvrtek, 26. července 2012

67,5 kg, počet stran scénáře: 25, počet followerů na Twitteru: 1.

Jupíí! Prolomila jsem pomyslný skleněný strop osmašedesáti kilo (i když možná jen díky stání na jedné noze a s mírnou oporou umyvadla).

Taky jsem se konečně pustila do scénáře. Rozhodla jsem se, že ho nazvu Révoví ve vlasech, což odkazuje k nejslavnějšímu citátu z Hedy Gabblerové. I když slavný je jen proto, že nikdo nechápe, co se tím chce říct.

Pondělí, 30. července 2012

67 kg, počet followerů na Twitteru: 50 001.

21.15 Mám dalšího followera! Ale trochu ujetýho. Sám má totiž 50 000 followerů.

21.35 Co to je? Visí tam jako vesmírná loď a tiše mě sleduje. Mám sto chutí na něj vystřelit nebo tak něco. 21.40 Jmenuje se XTC Communications.

22.00 Právě jsem celou záležitost s podivným sledujícím odtweetovala Tomovi, který mi hned tweetl zpátky.

<@KoCour37@JoneseyBJ To je jen spambot, kote. Prachsprostej marketing.>

22.30 Hi hi. Právě jsem odepsala:

<@JoneseyBJ@KoCour37 Ja uz jednoho mam. Mels ho dnes videt v ostrem rannim slunci.>

Úterý, 31. července 2012

Počet followerů na Twitteru: 50 001.

14.00 PADESÁT TISÍC JEDEN FOLLOWER. Cítím se skvěle! Právě jsem si koupila vyplňovač rtů! Zní to sice trochu legračně, ale zdá se, že vážně funguje.

15.00 Zajímalo by mě, jestli vám ztloustnou prsty, když si ho napatláte na ruce?

Středa, 1. srpna 2012

Počet followerů na Twitteru: zase 1.

7.00 Tss. Spambot prostě jako zmizel a s ním i 50 000 pitomejch followerů. Grr! Děti jsou vzhůru. 21.15 Jen se mrknu na Twitter.

21.20 Tom přeposlal můj tweet o spambotovi a přibylo mi sedm followerů.

21.50 Jenže co mám teď dělat? Mám je pozdravit? Nebo přivítat?

21.51 Sledovat je?

22.00 Masmediální rozpaky mi úplně zavřely pusu. Možná že s Twitterem skončím.

Čtvrtek, 2. srpna 2012

64,3 kg, váhový úbytek: 14,9 kg, nárůst svalové hmoty: 5 % (ať už to znamená cokoliv).

13.00 Samou radostí se mi točí hlava! Právě jsem byla na obezitologické klinice a sestra říkala, že mám cíl na dohled a že jsem vzorová pacientka. Pak jsem si zase skočila do Háemka zkontrolovat velikosti a už mám čtyřicítku.

Jsem hubená, žádná volavka! Jsem Uma Thurmanová! Jsem Jemima Khanová!

14.00 Stavila jsem se v Marks & Spencer a koupila si na oslavu trojitý čokoládovopěnový dort. Slupla jsem ho celý, jako když lední medvěd máchne tlapou.

Pátek, 3. srpna 2012

65,7 kg (pohotovost).

10.00 Přísahám, že trojitý čokoládovopěnový dort se mi přesunul z pusy rovnou do žaludku a teď se mi rozvaluje pod kůží jako alobalový sáček uvnitř krabice laciného vína. Musím opustit scénář, kariéru atd. a vyrazit do fitka.

Poledne. V životě už mě tam nikdo nedostane. V životě, nikdy v životě nezhubnu, a je mi to krucinál úplně putna. Cloumal se mnou vztek, když jsem v lehu na břichu a se zadkem ve vzduchu nedokázala pomocí kotníků zvednout činku. Rozhlédla jsem se a všichni byli na strojích směšně křečovitě pokroucení jako na obraze Hieronyma Bosche.

Proč je lidské tělo tak těžko ovladatelné? Proč? „Ach, ach, jen se na mě podívejte, já jsem lidské tělo, budu se jen tak chlubit tukem, dokud jako NEBUDEŠ UMÍRAT HLADY a neskončíš v potupných

MUČÍCÍCH CENTRECH a nebudeš jíst nic dobrého ani se opíjet.“ Nenávidím diety. Za všechno může SPOLEČNOST. Budu prostě stará a tlustá a budu si jíst, co budu chtít, a UŽ NIKDY NEBUDU SEXOVAT a BUDU SI VOZIT SVŮJ TUK NA VOZÍČKU.

Sobota, 5. srpna 2012

Váha (neznámá, neodvažuju se podívat).

23.00 Dnes jsem spořádala následující věci:

• 2 celozrnné muffiny (tj. 482 kcal/kus)

• tradiční anglickou snídani s klobáskami, míchanými vejci, slaninou, rajčaty a opečeným chlebem

• pizzu z Pizza Expressu

• banana split

• 2 balíčky karamelek v mléčné čokoláda Rolos

• půlku čokoládového cheesecaku z Marks & Spencer (vlastně, mám-li být upřímná, celý cheesecake)

• 2 skleničky chardonnay

• 2 sáčky sýrovo-cibulových čipsů

• 1 sáček strouhaného sýra

• 1 třiceticentimetrový želé „had“ zakoupený v kině Odeon

• 1 sáček popcornu (velký)

• 1 hotdog (velký)

• zbytky 2 hotdogů (velkých)

TŘIKRÁT HURÁ, DO PRDELE. Teď se s tím hezky srovnej, milá společnosti!

Čtvrtek, 9. srpna 2012

68,9 kg, váhový přírůstek od minulého týdne: 4,6 kg (že by čokoládový cheesecake stále ležel netknutý v žaludku?).

14.00 Jen tak tak jsem se přiměla dojít na obezitologickou kliniku, jak jsem se styděla.

Sestře stačil jediný pohled na váhu a šupem mě poslala za lékařkou, která mě hned odlifrovala na skupinovou terapii, kde všichni vykládali o svých recidivách alias „záchvatech žravosti“. Vlastně to bylo super. Ta moje byla rozhodně nejlepší a podle všeho udělala na všechny hluboký dojem.

21.15 Navzdory sestřině přednášce („na vytvoření zlozvyku stačí tři dny, ale k jeho odbourání jsou potřeba tři týdny“) - nebo možná právě kvůli ní - mám chuť dát si znovu dort a sýr a příští týden se tam vrátit a ohromit je ještě víc.

21.30 Právě jsem brnkla Tomovi, strouhaný sýr mi přitom odpadával od pusy, a celé jsem mu to vysvětlila.

„Neee! Nesmíš se začít trumfovat s obézními lidmi!“ rozkřikl se. „A co Twitter? Sleduješ své followery? Sleduj Talithu.“ 21.45 Tom mi právě tweetl Talithinu adresu na Twitteru. 21.50 @Talithamrchastastna má 146 000 followerů. Nenávidím Talithu. Nenávidím Twitter. Mám chuť sežrat další sýr nebo Talithu. 21.52 Právě jsem Tomovi tweetla: <@JoneseyBJ @KoCour37 Talitha ma 146 000 followeru.>

<@KoCour37 @JoneseyBJ Nic si z toho nedelej, zlato, vetsinou jsou to lide, se kteryma spala nebo za ktere byla provdana. > 22.00 Talitha tweetla zpátky.

<@Talithamrchastastna @KoCour37 @JoneseyBJ Drahousku je vazne PRISERNE sproste tahat na Twitter slecnu Zavist.>

Pátek, 10. srpna 2012

Početfollowerů na Twitteru: 75, pak 102, pak 57, teď už asi nikdo.

7.15 Záhadně, v naprosté tichosti se mi přes noc objevilo 75 followerů. 21.15 Teď už jejich 102. Cítím tlak zodpovědnosti: připadám si jako vůdkyně nějaké sekty. Když jim přikážu, aby naskákali do jezera nebo tak něco, udělají to. Možná si dám skleničku vína. 21.30 Musím dát jasně najevo svou vůdčí pozici a promluvit ke stoupencům.

<@JoneseyBJ Vitejte, stoupenci. Jsem vase vudkyne. Budte co nejsrdecneji vitani v me sekte.>

<@JoneseyBJ Ale prosim necinte zadne vystrednosti jako skoky do jezera, i kdybych to navrhovala, pac muzu bejt nasrot. >

21.45 <@JoneseyBJ Grr! 41 z vas, mych stoupencu, se vyparilo stejne necekane, jako jste se objevili.> <@JoneseyBJ Povolani budte zpatky!>

Čtvrtek, 16. srpna 2012

62 kg, počet napsaných stran scénáře: 25, počet followerů na Twitteru: 97.

16.30 Řada followerů na Twitteru se nahrnula zpátky a rozrostla se, skoro jako Pinocchiův nos. Je to jasné znamení nebo předzvěst. Váha jde znovu dolů, dopsala jsem druhé dějství scénáře, no tak trochu, a právě jsem zahlédla bohémskou sousedku.

Snažila jsem se zaparkovat, což je v naší ulici skoro nemožné, protože je úzká, zakřivená a po obou stranách parkují auta. Potom, co jsem se čtrnáctkrát pokusila nacouvat na místo a zase vycouvala, uchýlila jsem se k Braillovu parkování, tj. vecpete auto do volného prostoru tím, že šťoucháte do aut před i za sebou. Na Braillově parkování není v naší ulici nic špatného, dělají to tak všichni, a když tudy tu a tam prosviští rozvážkový náklaďák a všem poškrábe lak, někdo si poznačí jeho espézetku a pojišťovna nám ty škrábance zaplatí.

„Mamííí!“ zakřičel Billy. „V tom autě, do kterého jsi vrazila, někdo sedí.“

Na předním sedadle seděla bohémská sousedka a ječela na děti vzadu. Věděla jsem, že jsme spřízněné duše. Vystoupila z auta se svými dvěma snědými, divoce vypadajícími ratolestmi. Vypadaly, že jsou stejně staré jako Billy a Mabel: starší chlapec, mladší holčička! Pak se mrkla na svůj nárazník, usmála se na mě a zmizela ve svém domě.

Navázaly jsme kontakt! Jsme na nejlepší cestě k přátelství! Pokud se z ní nevyklube spambot!

Čtvrtek, 23. srpna 2012

61,2 kg, váhový úbytek: 18,1 kg (neuvěřitelné), počet velikostí, o které jsem zhubla: 3.

Historický, radostný den. Už nemám nic tlustého. Na obezitologické klinice říkají, že jsem se dostala na zdravou váhu, kterou bych si měla udržovat a zhubnout když tak jen z estetických důvodů, a ne proto, že bych to podle nich potřebovala.

Na důkaz jejich slov jsem právě znovu byla v Háemku a mám osmatřicítku!

Mám hotovou půlku scénáře a aspoň jsem zjistila, že mám sousedku s dětmi stejného věku, mám 79 sledujících na Twitteru a jsem součástí generace vzájemně propojené na sociálních sítích, a navíc

MÁM VELIKOST OSMATŘICET. Možná že ještě nejsem totálně na

odpis.

Pondělí, 27. srpna 2012

Počet napsaných stran scénáře: 2,25, počet followerů na Twitteru: 87.

Mabel je tak legrační. Seděla a strašidelným způsobem civěla před sebe.

„Co to děláš?“ zeptal se Billy a s mírným pobavením se na ni díval. Mark Darcy. Mark Darcy zhmotněný v dětské podobě. „Šoutěžím v čivění,“ opáčila Mabel.

„S kým?“

„Še židlí pšece,“ odpověděla Mabel, jako by to bylo nad slunce jasnější.

Začali jsme se s Billym řehtat. Najednou přestal a podíval se na mě: „Ty se zase směješ, maminko?“

PEKLO NAFOUKANÝCH ŽENÁĚQ

Sobota, 1. září 2012

61,2 kg, pozitivní myšlenky: 0, romantické vyhlídky: 0.

22.00 Obří krok zpět. Právě jsem se vrátila od Magdy a Jeremyho z jejich každoroční společné oslavy narozenin. Přijela jsem tam pozdě, protože navzdory veškerému času, který jsem v józe věnovala tomu, abych uměla spojit ruce za zády, proplést prsty a nepšouknout si při tom, mi trvalo dvacet minut, než jsem si zapnula zip.

Na prahu mě znovu zaplavila mohutná vlna vzpomínek: na ty roky, kdy jsem tam stávala s Markem a on měl ruku položenou na mých zádech; na ten rok, kdy jsem právě zjistila, že čekám Billyho, a chystali jsme se to všem oznámit; nebo když jsme přivezli ukázat

Mabel zababušenou v dětské sedačce. Bylo moc prima chodit na takové akce s Markem. Nikdy jsem si nedělala těžkou hlavu kvůli tomu, co mám na sobě, protože vždycky, než jsme někam šli, mě Mark nechal si všechno vyzkoušet, pomohl mi rozhodnout se a ujišťoval mě, že nejsem tlustá, a pozapínal mi všechny zipy. Na každou moji hloupost vždycky zareagoval něčím vlídným nebo legračním, vždycky odrážel jakékoliv žahavé poznámky (takové, co se jako medúza vynoří zčistajasna z teplého konverzačního moře a žahnou vás).

Zevnitř jsem slyšela hudbu a smích. Přemohla jsem nutkání vzít do zaječích. A pak se otevřely dveře a v nich stál Jeremy.

Bylo na něm vidět, že myslí na to, na co myslím já: na tu zející díru po mém boku. Kde je Mark, jeho starý přítel?

„Á, tady jsi! Výborně,“ vyhrkl Jeremy, jen aby se vykroutil z bolestivých vzpomínek, jak to důsledně dělal od chvíle, kdy se to stalo. To vás naučí internátní škola. „Pojď dál, pojď dál. Výborně! Jak se daří dětem? Rostou jako z vody, co?“

„Ne,“ odsekla jsem odbojně. „Žalem přestaly růst a až do konce života z nich budou trpaslíci.“

Jeremy očividně v životě nečetl žádnou z knih o zenu a netuší, že je možné být a nechat druhé být takové, jací jsou. Na zlomek vteřiny se přestal hlasitě chvástat a byli jsme prostě takoví, jací jsme byli: tedy extrémně smutní kvůli jedné a téže věci. Pak si odkašlal a začal nanovo, jako by se nechumelilo.

„Tak pojď! Vodka s tonikem? Ukaž, vezmu ti kabát. Moc ti to sluší!“

Uvedl mě do známého obývacího pokoje a Magda na mě vesele zamávala od stolku s pitím. Magdu jsem poznala na Bangorské univerzitě a ve skutečnosti je to moje nejstarší kamarádka. Rozhlédla jsem se po všech tvářích, které znám od svých dvaceti a které patří bývalým absolventům prestižních škol, dnes o něco starším příslušníkům vyšší střední třídy. Všechny páry, které v jedenatřiceti jako by

podlehly dominovému efektu a jeden po druhém se vzaly, byly stále spolu: Cosmo a Woney, Pony a Hugo, Johny a Mufti. A nechyběl ten samý pocit, který jsem celou tu dobu měla - že se tu necítím jako doma, nedokážu se zapojit do hovoru, ať už se baví o čemkoliv, protože se nacházím v jiné fázi života, i když jsem stejně stará. Jako by došlo k seismickému posunu času a můj život se odvíjel o spoustu let za těmi jejich a ke všemu špatným směrem.

„Jé, Bridget! Moc ráda tě vidím. Božínku, tys ale zhubla. Jak se máš?“

Pak jim v očích zčistajasna problesklo poznání a vybavili si celou tu věc s ovdověním: „Jak se mají DĚTI? Jak se jim daří?“

Ne tak Cosmo, Woneyin manžel, úspěšný, sebejistý, byť poněkud vejčitý portfolio manažer, který se ke mně hnal jako splašený.

„Á! Bridget! Pořád sama? Moc ti to sekne. Kdypak se nám znovu provdáš?“

„Cosmo!“ okřikla ho Magda pobouřeně. „Sklapni.“

Vdovství - na rozdíl od toho, když jste ve třiceti singl, což vzhledem k tomu, že si za to údajně můžete jen vy sami, dovoluje nafoukaným ženáčům říkat, co chtějí - má tu výhodu, že obvykle vnáší do hovoru jistou dávku taktu. Ledaže nejste samozřejmě Cosmo.

„No, už je to docela dlouho, nebo ne?“ burácel dál. „Nemůžeš přece navěky chodit v černém.“

„Ano, ale potíž je v tom, že…“

„Ženy středního věku, které zůstanou samy, to mají velmi těžké,“ přidala se Woney.

„Prosím, neříkejte .středního věku’,“ zavrčela jsem ve snaze napodobit Talithu.

….. chci říct, podívejte se na Binka Carrutherse. Není to žádný krasavec, ale sotva ho Rosemary opustila, zaplavily ho ženy! Doslova a do písmene! Vrhaly se mu k nohám.“

„Vrhaly se mu kolem krku,“ přisadil si Hugo nadšeně. „Večeře, lístky do divadla. Žil si jako Riley.“

„Ano, ale všechny jsou v jistém věku’, ne?“ rýpl si Johnny.

Grrr. „V jistém věku“ je ještě horší než „ve středním věku“, prošpikované blahosklonnými narážkami, používanými výlučně pro ženy.

„No a?“ otázala se Woney.

„Však to znáš,“ oháněl se Cosmo kolem sebe dál imaginární holí. „Chlap se znovu postaví na nohy, najde si něco mladšího, ne? Kyprého a plodného a.“

Ve Woneyiných očích jsem zachytila záblesk dotčení. Woney rozhodně nepatřila k zastánkyním Talithiny školy „změny obchodní značky“; ve středním věku nechala tuk volně ukládat po celých zádech a pod podprsenkou, kůže jí utahaně visela v záhybech životních zkušeností, nevyhlazená kosmetickými maskami, peelingem či prosvětlující bází pod mejkap. Své kdysi dlouhé a zářivé tmavé vlasy nechala zešednout a ostříhat nakrátko, čímž jen zdůraznila ustupující bradu (což, jak tvrdí Talitha, se dá velice snadno zamaskovat kvalitním, provzdušňujícím sestřihem), a přijala za své vrstvení černých kousků ze Zary a vysokých límců s kanýrem tolik oblíbených u Maggie Smithové z Panství Downton.

Mám takové tušení, že - tedy v tom, že nesáhla „po změně obchodní značky“ - nebyla vedena ani tak „feminismem“ jako takovým, ale částečně staromódním britským smyslem pro osobní čest; částečně sebedůvěrou a sebevědomím; částečně i tím, že ke svému sebeurčení vizáž ani sexualitu nepotřebuje; částečně jí to bylo fuk a snad sehrálo roli i to, že se cítí být bezvýhradně milována taková, jaká je: ač Cosmem, který je navzdory své kulovité konstituci, žlutým zubům, plešaté hlavě a brežněvovskému obočí toho názoru, že by ho bezvýhradně milovala jakákoli žena, která by měla to štěstí být jeho manželkou.

Když jsem postřehla to dotčení ve Woneyiných očích, na vteřinku jsem pocítila sympatie, než Woney pokračovala.

„Chci říct, že u mužů v Bridgetině věku nabídka převyšuje poptávku. Kdežto na její dveře nikdo neklepe, že ne? Kdyby byla muž ve středním věku s vlastním domem, příjmem a dvěma nezaopatřenými dětmi, podávaly by si u ní dveře ženy toužící o ni pečovat. Ale podívej na ni.“

Cosmo mě sjel pohledem. „No, ano, měli bychom jí někoho dohodit,“ přikývl. „Jen mě nenapadá, kdo by, víš, v jistém věku…“

„Fajn,“ vybuchla jsem. „To by stačilo! Co tím chcete říct - .ve středním věku’? Za časů Jane Austenové už bychom dávno všichni byli pod drnem. Dnes máme šanci dožít se stovky. Takže nejsme ani v půlce života. I když. Ano. No, vlastně jsme, když o tom tak přemýšlím. Jenže jde o to, že celý ten výraz .střední věk’ vyvolává jistou předpojatost.“ Zpanikařila jsem, zalétla jsem pohledem k Woney a cítila, jak bezmocně mizím v temné díře… „Jistou… cosi ukončeného, jistou nepoužitelnost. Takhle to přece vůbec být nemusí. No tak, proč se domníváte, že nikoho nemám jen proto, že o tom tady nekvákám? No tak, třeba přítele mám, a ne jednoho!“

To už na mě všichni civěli, málem u toho slintali.

„Vážně?“ zeptal se Cosmo.

„Ty máš přítele, a ne jednoho?“ užasla Woney, jako by říkala: „Ty spíš s kosmonautem?“

„Ano,“ zalhala jsem hladce o nesporně fiktivních milencích.

„Tak kde je máš?“ nedal se Cosmo. „Proč nám je nepřivedeš ukázat?“

„Nerada bych, aby si mysleli, že jste moc staří, zpáprdovatělí a sprostí,“ měla jsem na jazyku. Ale paradoxně jsem ani necekla, protože tak jako v posledních asi dvaceti letech jsem nechtěla urazit jejich city.

Místo toho jsem sáhla po nesmírně užitečném společenském úhybném manévru, který s úspěchem používám už dvacet let: „Musím si odskočit.“

Posadila jsem se na záchodové prkénko a opakovala si: „Oukej. Je to oukej.“ Pak jsem si nanesla na rty trochu vyplňovače a sešla zpátky dolů. Magda byla právě na cestě do kuchyně a v ruce držela -dost symbolicky - prázdný talíř od klobásek.

„Cosmu a Woney krucinál vůbec neposlouchej,“ řekla. „Oba vyšilují, protože Max odjel na univerzitu a Cosmo má před důchodem, takže dalších třicet let na sebe jen budou hledět přes ten jejich stůl z Conran Shopu ve stylu sedmdesátých let.“

„Díky, Mag.“

„Cizí neštěstí člověka vždycky potěší. Zvlášť když k tobě byl ten cizí člověk právě hrubý.“ Laskavost Magdu nikdy nepřešla.

„Takže, Bridget,“ dodala. „Na ty pitomce se vykašli. Ale vážně bys měla začít znovu žít jako žena. Musíš si někoho najít. Musíš se zbavit toho pocitu marnosti. Znám tě už hodně dlouho. Ty to zvládneš.“ 22.25 Vážně to zvládnu? Jenže netuším, jak se toho pocitu mám zbavit. Aspoň ne v tuhle chvíli. Víte, životní pohoda nesouvisí s tím, jak se cítíte navenek, ale jen a pouze s tím, jak se cítíte uvnitř. No páni. Telefon! Že by. nějaký nápadník?

22.30 „Nazdar, zlato“ - moje matka. „Jen jsem chtěla v rychlosti zjistit, jak to uděláme o Vánocích, protože Una nechce na tu obličejovou masáž do lázní, protože si nechala natupírovat vlasy, a začíná to už za patnáct minut - i když proč si nechala naondulovat vlasy, když má dopoledne tu masáž a vodní zumbu, to tedy netuším.“

Zmateně jsem mrkala a snažila se pochopit, o čem to vlastně mluví. Od chvíle, co se máma s tetičkou Unou přestěhovaly do Domova sv. Osvalda, probíhají telefonáty jako přes kopírák. Domov sv. Osvalda

je prvotřídní penzion pro seniory poblíž Ketteringu, ačkoliv „penzion pro seniory“ se mu říkat nesmí.

Ten nepenzion pro seniory je vybudovaný kolem honosného viktoriánského panského sídla, téměř zámečku. Jak stojí v popisu na webových stránkách, pyšní se „rozmanitými vzácnými druhy volně žijící zvěře“ (tj. veverek), „BRASSERIÍ 120“ (barem/bistrem), „NEODOLATELNOU TOUHOU“ (formálnější restaurací) a „POKECEM“ (kavárnou) a k tomu ještě provozními místnostmi (ke schůzkám: ne k vykonání potřeby), „apartmá pro hosty“ (pro rodinné návštěvy), skupinkou „luxusně zařízených“ domů a bungalovů a především „zahradou v italském stylu vybudovanou roku 1934 Russelem Pagem“.

Kromě toho všeho je tam i VIVA: fitness centrum s bazénem, lázněmi, tělocvičnou, kosmetickým a kadeřnickým salonem a kondičním cvičením, tedy zdroj většiny nepříjemností.

„Bridget? Jsi tam ještě? Nebabráš se v tom, že ne?“

„Ano! Ne!“ vyhrkla jsem a snažila se nasadit veselý, pozitivní tón člověka, který se v ničem nebabrá.

„Bridget. Babráš. Poznám ti to na hlase.“

Grrr. Vím, že máma si po tátově smrti vytrpěla svoje. Dozvěděl se diagnózu, rakovina plic, a za půl roku měl pohřeb. Jediné pozitivum bylo, že než odešel, stihl si v náručí pochovat novorozeného Billyho. Pro mámu bylo vážně těžké, že Una měla pořád Geoffreyho. Una a Geoffrey se s našimi přátelili padesát pět let, a jak mi do omrzení opakovali, znali mě od té doby, co jsem lítala po zahradě s holým zadkem. Poté, co Geoffrey umřel na infarkt, mámě a Uně už nic nebránilo, aby začaly nový život. Pokud je jim smutno, mámě po tátovi nebo Uně po Geoffreym, málokdy to dají najevo. Jejich válečná generace v sobě má jistou schopnost zvednout hlavu a radostně jít dál. Možná že to nějak souvisí se sušenými vejci a lívanečky z velryb.

„Nemůžeš přece jen sedět a koukat do prázdna, když jsi vdova, zlato. Chceš se přece pobavit! Co kdybys přijela za námi a skočila si se mnou a s Unou do sauny?“

Myslela to dobře, ale jak to asi mám podle ní udělat? Vyběhnout z domu, opustit děti, jet hodinu a půl autem, servat ze sebe oblečení, nechat si natupírovat vlasy a pak „skočit do sauny“?

„Takže! Vánoce! Říkaly jsme si s Unou, jestli přijedete k nám nebo.“

(Všimli jste si, že když vám někdo dává vybrat ze dvou možností, tak vždycky dává přednost té druhé?)

„… no, víš, zlato, jde o to, že sv. Osvald letos pořádá zábavní plavbu. A tak mě napadlo, jestli bys nechtěla jet s námi. I s dětmi, samozřejmě. Popluje se na Kanárské ostrovy, ale nemá to být jen pro seniory, víš. Má se zastavovat v několika velice .módních’ destinacích.“

„Jasně, jasně, plavba, super,“ vyhrkla jsem a z ničeho nic mě napadlo, že když mi na obezitologické klinice dokázali vsugerovat, že jsem štíhlá, možná bych na zábavní plavbě se sedmdesátníky dokázala duševně omládnout.

Okamžitě jsem ale v duchu viděla, jak naháním na palubě Mabel skrz neproniknutelný močál natupírovaných hlav a elektrických invalidních vozíčků.

„Budeš se tam cítit jako doma, protože je to ve skutečnosti určeno lidem nad padesát let,“ dodala máma, čímž nevědomky ve vteřině celou akci odpískala.

„No, vlastně, myslím, že už něco máme. Můžete se k nám klidně přidat, samozřejmě, ale bude to zmatek, a pokud máte možnost plavit se v teple na lodi, pak.“

„Ale kdepak, zlato. Nechceme vás o Vánocích nechat samotné. Moc rády k vám s Unou přijedeme! Bylo by super oslavit svátky s drobotinou, beztak to máme obě dost těžké.“

Grrr! Jak dokážu zvládnout mámu, Unu a děti bez pomoci Chloe, která odjíždí s Grahamem na taiči soustředění do Goa? Nechci, aby to dopadlo jako loni, kdy jsem měla co dělat, aby mi nepuklo srdce žalem z toho, že slavíme Vánoce bez Marka, a bulila jsem za kuchyňskou linkou, zatímco máma s Unou se škorpily kvůli žmolkům v omáčce, neustále mi kecaly do výchovy a domácnosti, jako kdybych je místo k oslavě vánočních svátků povolala k celkové systémové analýze.

„Ještě si to promyslím,“ slíbila jsem.

„No, jde o to, zlato, že do zítřka se musí zarezervovat kajuty.“ „Tak si ji klidně zarezervuj pro sebe, mami. Vážně, protože zatím vůbec nemám jasno.“

„No, čtrnáct dní předem se to ještě dá zrušit,“ dodala. „Tak jo, dobře,“ souhlasila jsem. „Fajn.“

Paráda, zábavní plavba pro padesátileté k Vánocům. Všechno působí temně a ponuře.

23.00 Nechala jsem si na nose čtecí brýle. Hned je to lepší.

Možná že jsem byla jen taková kinetická energie při vzniku vlny, a teď když jsem se roztříštila, brzy přijde další! Jak se totiž píše v Muži jsou z Marsu, ženy z Venuše, ženy jsou jako vlny a muži jako gumové šle, které se stáhnou do jeskyně a zase se vrátí.

Až na to, že ten můj ne. 23.15 Hele, nech toho. Jak píše Dalajláma na svém Twitteru:

<@DalajLama Bolesti ani ztrate se nevyhneme. Spokojenost vychazi z lehkosti a pruznosti, s nimiz prochazime zmenami.>

Možná zajdu na jógu, abych byla pružnější.

Nebo si vyrazím s kamarády a opiju se.

PLÁN

Neděle, 2. září 2012

5 skleniček alkoholu (ale u mojita těžko říct - že by 500?).

„Nejvyšší čas,“ prohlásil Tom, když se v Quo Vadis pouštěl do čtvrtého mojita, „abychom ji vyvedli do Pevnosti.“

Z nelegálního výčepu v americkém stylu v Hoxtonu, který provozoval jeden klient z Tomovy terapeutické poradny, se nedávno stala pravidelná součást jeho mikrovesmíru.

„Jako by ses octla ve skvěle režírovaném hudebním klipu,“ rozplýval se Tom nadšením, oči mu jen zářily. „Jsou tam všechny věkové kategorie: mladí a staří, černí a bílí, gay a hetero. Objevila se tam prý i Gwyneth! A je to žhavá novinka.“

„Ach, bože,“ obrátila Talitha oči v sloup. „Za jak dlouho taková žhavá novinka asi vychladne?“

„Stejně,“ pronesla Jude. „Kdo se ještě obtěžuje ve skutečném životě stýkat s lidmi?“

„Ale Jude, tam jsou skutečně opravdoví lidé. A americké kapely a pohovky - můžeš si povídat, tančit nebo se muchlat.“

„Proč bys to všechno dělal, když stačí jeden klik a víš, jestli jsou rozvedení nebo žijou odděleně a mají děti, jestli mají rádi bungee jumping víc než chození do kina, jestli umí pravopis nebo správně používat výrazy jako .lol’ a .special lady’ a taky jestli si myslí, že na světě by bylo lépe, kdyby lidé s nízkým IQ měli zakázáno se rozmnožovat?“

„No, aspoň poznáš, že to není patnáct let stará fotka,“ namítl Tom.

„Jde se,“ rozhodla Talitha.

Domluvili jsme se, že ve čtvrtek vyrážíme do Pevnosti v Hoxtonu.

Středa, 5. září 2012

Počet napsaných dějství ve scénáři: 2,5; počet pokusů zajistit hlídání: 5, počet nalezených chův: 0.

21.15 Katastrofa. Zapomněla jsem Chloe na zítřek poprosit o hlídání a ona jede do jižní Anglie podívat se na Grahamovo semifinále v taiči.

„Moc ráda bych pomohla, Bridget, ale taiči pro Grahama strašně moc znamená. Rozhodně můžu děti odvézt v pátek ráno do školy, aby sis mohla přispat.“

Co mám dělat?

Nemůžu říct Tomovi, protože jde do Pevnosti taky. To samé platí i o Jude a Talithě, která navíc děti nehlídá od té doby, co prohlásila, že svoje si odsloužila a ty vlastní používá jen, když potřebuje nějakého statistu na charitativní akci. 21.30 Právě jsem brnkla mámě.

„Jé, zlato, moc ráda, ale zítra večeříme ve fitku! Budeme vařit šunku v Coca-Cole. Všichni teď vaří s kolou.“

Jsem zhroucená u kuchyňského stolu, snažím se nemyslet na to, co všechno se dá v lázních dělat s Coca-Colou. To je TAK NEFÉR. Dělám, co můžu, abych v sobě znovuobjevila ženu, a teď jsem totálně v prdeli… Jé! A co Daniel?

DANIEL V ZÁŘIVÉ ZBROJI

Středa, 5. září 2012 (pokračování)

„Jonesová, ty darebačko jedna,“ zavrčel Daniel, když jsem mu zavolala. „Co si bereš na sebe, jakou barvu mají tvoje kalhotky a jak se mají moji kmotřenci?“

Daniel Cleaver, můj bývalý „přítel“, citový vyděrač a Markův bývalý úhlavní nepřítel, dělá - všechna čest - od chvíle, kdy Mark zahynul, co je v jeho silách. Když se narodil Billy, ti dva se po letech hořkého trumfování konečně udobřili a Daniel se ve skutečnosti stal kmotrem našich dětí.

Co je v Danielových silách, se však poněkud vymyká tomu, co je v silách všech ostatních: když u sebe nechal děti přespat naposledy, ukázalo se, že chtěl jen udělat dojem na jednu slečnu a vychloubal se svými kmotřenci… Postačí, řeknu-li, že je vysadil u školy s tříhodinovým zpožděním, a když jsem Mabel později vyzvedla, měla vlasy zapletené do neuvěřitelně složitého copu.

„Mabel, to je nádherný účes!“ pochválila jsem jí cop a představovala si, že Daniel povolal v půl osmé Johna Friedu, aby Mabel udělal vlasy i mejkap.

„To mi žapletla paní učitelka,“ odpověděla Mabel. „Daniel mi učešal vlašy vidličkou,“ a hned dodala, „byl na ní javojový sijup.“ „Jonesová? Jsi tam ještě, Jonesová?“ „Ano,“ opáčila jsem vylekaně. „Voláš kvůli hlídání, Jonesová?“

„Byl bys.?“

„Že váháš. Kdy potřebuješ?“ „Zítra?“ krčila jsem se strachy. Nastala kratinká pauza. Očividně už něco měl. „Zítra večer v pohodě můžu. Poté, co mi daly košem všechny ženy od osmnácti do čtyřiaosmdesáti, nevím co s časem.“ Óóó. „Nevadí, když se zdržíme?“ „Jsem noční pták, moje milá.“

„Nevezmeš… chci říct, nepřivedeš si žádnou modelku nebo…“ „Ne, ne, ne, Jonesová. Já budu modelem. Vzorem všech chův. Zdraví prospěšnou, vitaminovou bombou. A mimochodem.?“

„Ano?“ otázala jsem se podezíravě.

„Jaký typ kalhotek máš na sobě? Zrovna teď? Jsou to maminovský bombarďáky? Maminčiny milované maminovské bombarďáčky? Ukážeš je zítra večer taťuldovi?“

Mám Daniela pořád moc ráda, i když samozřejmě ne do té míry, že bych si s ním ještě někdy něco začala.

DOKONALÁ CHŮVA

Čtvrtek, 6. září 2012

60,2 kg (velmi dobře), 4 skleničky alkoholu, počet sexuálních styků za posledních 5 let: 0, počet sexuálních styků za posledních 5 hodin: 2, počet trapných sexuálních styků za posledních pět hodin: 2.

Nadešel den výpravy do Pevnosti. Billy byl u vytržení z toho, že má přijít Daniel. „Bude tu i Amanda?“ „Kdo je Amanda?“

„Ta paní s velkýma kozama, co u něj byla posledně.“ „Ne!“ odsekla jsem. „Mabel, co hledáš?“ „Svůj hžeben,“ odvětila výhrůžně.

Nakonec se mi je v tom rozrušení podařilo vykoupat a uspat a sama jsem se s vypětím všech sil stihla připravit dřív, než Daniel dorazil.

Abych co nejvíc ladila s americkým stylem, sáhla jsem po džínách (značce vtipně nazvané Ty nejsou dceřiny) a kovbojské košili.

Daniel přijel pozdě, tradičně v obleku; vlasy teď nosí kratší, s tím neodolatelným úsměvem pořád vypadá báječně, náruč měl plnou nevhodných dárků - plastových pistolek, polonahých barbín, obřích balení sladkostí, koblihů s polevou z Krispy Kreme - a s podezřele vypadajícím, napůl schovaným DVD, které jsem se rozhodla ignorovat, protože už jsem měla příšerné zpoždění.

„Bim-bam! Jonesová,“ řekl. „Držíš dietu? Myslel jsem si, že už tě v životě takhle neuvidím.“

Je děsivé, jak odlišně se k vám někteří lidé chovají podle toho, jestli jste nebo nejste tlustí. Nebo podle toho, jestli jste nastrojení nebo vypadáte normálně. Není divu, že ženy jsou tak nejisté. Vím, že muži taky. Ale když je člověk žena, dokáže ze sebe za pouhých třicet minut s pomocí všech nástrojů, které má moderní žena k dispozici, udělat doslova jinou osobu.

I tehdy jste přesvědčeni, že nevypadáte tak, jak byste měli. Někdy se dívám na překrásné modelky na billboardech a pak na skutečné lidi dole pod nimi a tak trochu mi připadá, že žijeme na nějaké planetě, kde jsou všichni mimozemšťané malí, zelení a tlustí. S výjimkou několika málo vysokých, hubených a žlutých jedinců. A všechny reklamy jsou určeny právě těm vysokým žluťáskům, přestříkaným tak, aby vypadali ještě vyšší a žlutější. A proto se ti malí zelení mimozemšťané v jednom kuse cítí pod psa, protože nejsou vysocí, hubení a žlutí.

„Jonesová? Vnímáš mě? Soustání asi nepřichází v úvahu, co?“

„Ne!“ vyhrkla jsem a vytrhla se ze zamyšlení. „Nepřichází. I když tím v žádném případě nechci dát najevo nedostatek vděku za hlídání.“ Vysypala jsem ze sebe instrukce, poděkovala a vystřelila ze dveří. Jako feministku mě Danielova poznámka diskriminující obézní pobouřila, ale jako ženě mi zvedla náladu.

Když jsem však přijela k Talithě, Tom vyprskl smíchy. „To myslíš vážně? Dolly Partonová?“

„V našem věku už člověk nemůže svěřit zadek džínám,“ dodala Talitha rázně, když se přihnala s tácem mojit. „Musíš se pojistit jinak.“

„Nechci vypadat jako stará bréca,“ namítla jsem. „Nebo prostitutka.“

„No právě, ale potřebuješ něco, co by navnadilo sexuální představy. Nohy nebo kozy. Ne obojí.“

„Co třeba jedna noha a jedna koza?“ navrhl Tom.

Nakonec mi Talitha půjčila velice drahou černou hedvábnou tuniku a kozačky nad kolena od Yves Saint-Laurenta na šíleně vysokém podpatku.

„Nemůžu v nich chodit.“

„Brouku,“ ujistila mě Talitha, „chůzi vůbec nebudeš potřebovat.“ V taxíku jsem začala myslet na to, jak moc by se ty kozačky líbily Markovi.

„Přestaň,“ sykl Tom, když viděl můj výraz. „Chtěl by, aby sis pořádně užívala.“

Vzápětí jsem začala panikařit kvůli dětem. Talitha, která Daniela znala ještě z doby v redakci Života v Británii, vyndala telefon a poslala mu textovku.

Danieli. Prosim te, ujisti Bridget, ze deti jsou v poho a spi a ze v pripade zmeny hned pisnes.

Žádná odpověď. Všichni jsme nervózně civěli na telefon.

„Daniel esemesky neposílá,“ vybavila jsem si z ničeho nic a s hihňáním jsem dodala: „Je příliš starý.“

Talitha přepnula mobil na hlasitý odposlech a brnkla mu.

„Danieli, ty jeden starej mizero!“

„Talitho! Děvče moje! Z pouhého pomyšlení na tebe jsem najednou vzrušením bez sebe. Co právě děláš a jakou barvu mají tvoje kalhotky?“

Grrr. Má přece hlídat DĚTI. „Právě jsem s Bridget,“ opáčila suše. „Jak to jde?“ „Jo, všechno v naprostém cajku. Děti tvrdě spí. Hlídkuju u všech dveří, oken a na chodbách. Neproklouzne ani myš.“ „Dobře.“

Vypnula mobil. „Vidíš? Všechno bude v pohodě. Tak už přestaň vyšilovat.“

PEVNOST

Bylo to cihlové skladiště s neoznačenými plechovými dveřmi a zakódovaným bzučákem. Tom vyťukal kód a my se na těch šílených podpatcích vypotácely nahoru po betonovém schodišti, kde to páchlo, jako by se tam někdo vyčural.

Sotva jsme však vešli dovnitř a Tom nahlásil naše jména, zalila mě opojná vlna vzrušení. Zdi byly z cihel, kolem dokola se povalovaly balíky slámy, takže jsem malinko zalitovala, že jsem nezůstala jako Dolly Partonová, a ošoupané pohovky. Hrála tam kapela a v rohu byl bar obsypaný mladíčky, kteří jen podtrhovali celkovou atmosféru tím, že kolem sebe vrhali nervózní pohledy, jako kdyby měl každou chvíli venku sesednout z koně šerif, rozrazit v kovbojském klobouku dveře a celé to tu roztřískat. V tom uměleckém osvětlení nikomu nebylo vidět do tváře, ale okamžitě bylo jasné, že to nejsou všechno puberťáci a že tu je i pár.

„… pořádně žhavejch chlapů,“ zamumlala Talitha.

„No tak, holka,“ pobídl mě Tom. „Zpátky do sedla.“

„Jsem příliš stará,“ bránila jsem se.

„No a? Je tu skoro úplná tma.“

„O čem mám asi tak mluvit?“ zabrblala jsem. „V pop-music jsem sto let za opicemi.“

„Bridget,“ pronesla Talitha, „sešli jsme se tu, abychom v tobě znovuobjevili tvou vnitřní smyslnou ženu. S mluvením to nemá vůbec, ale vůbec nic společného.“

Připadala jsem si, jako bych se vrátila do puberty a zažívala stejné výkyvy pochybností a možností jako tehdy. Připomnělo mi to večírky, na které jsem chodívala v šestnácti a na kterých, sotva nás rodiče vysadili, se zhaslo, všichni se vrhli na podlahu a začali se muchlovat s prvním člověkem, s nímž navázali jakýs takýs oční kontakt.

„Podívej se na něj,“ řekl Tom. „Kouká na tebe! On na tebe kouká!“

„Tome, drž zobák,“ procedila jsem koutkem úst, založila si paže na prsou a snažila se stáhnout tuniku až dolů ke kozačkám.

„Vzpamatuj se, Bridget. DĚLEJ NĚCO.“

Zalétla jsem pohledem na opačnou stranu a snažila se vypadat nažhaveně. Jenže ten fešák se zrovna muckal s okouzlující kočkou v titěrných kraťáscích a svetříkem spadlým z ramene.

„Ach můj bože, to je nechutné - vždyť je to ještě embryo,“ utrousila Jude.

„Myslete si, že jsem staromódní, ale skutečně jsem v Glamouru četla, že kraťasy by vždycky měly být delší než vagina,“ zamumlala Talitha.

Najednou jsme si všichni připadali jako zmoklé slepice a naše sebevědomí se zhroutilo jako domeček z karet. „Ach bože. Nevypadáme náhodou jako soubor přestárlých transvestitů?“ zděsil se Tom.

„Vždycky jsem se bála, že to přijde, a teď je to tady,“ řekla jsem. „Nakonec jsou z nás tragičtí staří pitomci, kteří si namlouvali, že je vikář miluje, protože jim chtěl ukázat svého milostpána.“

„Drahoušci!“ zvolala Talitha. „Zakazuji vám v tomto duchu pokračovat.“

Talitha, Tom a Jude šli tancovat a já jsem trucovala na balíku slámy. Hlavou se mi honilo: Chci domů, přitulit se ke svým ovečkám, poslouchat jejich tichý dech a vědět, kdo jsem a kde je moje místo, a děti jen nestoudně zneužívám k tomu, abych zamluvila, že už jsem na tancování příliš stará a dávno za zenitem.

Pak si ke mně na balík slámy přisedl pár nohou v džínách. Když se ke mně naklonil, zachytila jsem vůni MUŽE, drahouška, jak by řekla Talitha, a do vlasů mi špitl: „Nechceš si zatančit?“

Bylo to tak jednoduché. Nemusela jsem vytvářet žádný plán, vymýšlet co říct ani dělat nic jiného než pohlédnout do jeho přitažlivých hnědých očí a přikývnout. Vzal mě za ruku a silnou paží mě zdvihl na nohy. Vzhledem k těm podpatkům bylo štěstí, že mě cestou na taneční parket držel kolem pasu. Naštěstí zrovna hráli ploužák, jinak bych si vyvrtla kotník. Když se usmál, kolem úst se mu nadělaly vrásky a v té tmě vypadal jako chlápek z reklamy na esúvéčko. Na sobě měl koženou bundu. Vzal mě kolem pasu a přitáhl si mě k sobě.

Když jsem mu položila paži na rameno, z ničeho nic jsem si uvědomila, o čem Tom a Talitha celou dobu mleli. Sex je prostě sex.

Tělem mi začaly proudit nutkavé záchvěvy dávno zapomenutého chtíče, jako když Frankensteinovo monstrum zapojíte do elektřiny, jen romantičtěji a smyslněji, a nevědomky jsem tomu neznámému vjela prsty do vlasů na límci a na kůži na krku. Přitáhl si mě k sobě ještě blíž, čímž dal nezvratitelně najevo, že mu jde - nehledě na to s kým - o sex. Zatímco jsme se pomalu otáčeli v rytmu hudby, všimla jsem si, že mě Tom a Talitha pozorují se směsicí bázně a úžasu. Cítila jsem se jako čtrnáctka, co si právě narazila prvního kluka. Ušklíbla jsem se na ně, aby neudělali žádnou pitomost, a v tu chvíli jsem ucítila, jak svými rty pomalu a neodolatelně jako v harlekýnkách hledá ty moje.

A pak jsme se líbali. Najednou všechno zešílelo. Bylo to jako řídit rychlé auto v jehlových podpatcích. Navzdory rokům, které prostálo v garáži, všechno dokonale funguje. Ještě před chvílí jsem v každé zatáčce narazila na zácpu, a vzápětí odhodím zábrany? Co to vyvádím? Co děti? A co Mark a co je tenhle nestyda zač?

„Pojďme někam, kde je klid,“ zamumlal. Byla to léčka. Proč by se mnou jinak chtěl tančit? Chystá se mě zavraždit a pak sníst! „Už musím jít! Hned teď!“

„Cože?“

Pohlédla jsem na něho s hrůzou v očích. Byla půlnoc. Byla jsem Popelka a musela jsem se vrátit k dětským postýlkám a chůvám a k bezesným nocím a pocitu, že jsem naprosto asexuální a do konce mých dnů mě nečeká nic jiného než osamělý život. Copak to není lepší než se nechat zavraždit?

„Moc se omlouvám. Musím letět. Vážně! Díky!“

„Letět?“ Nechápal. „Ach bože. Ten obličej.“

Jeho poslední poznámka mě pěkně dopalovala, ještě když jsem klopýtala po tom počuraném schodišti dolů. „Ten obličej!“ Byla jsem Kate Mossová! Byla jsem Cheryl Coleová! Sotva jsem však vlezla do taxíku a pustila se do vysvětlování celého incidentu, letmý pohled na můj zběsilý výraz, tvář odulou od alkoholu a rozmazanou řasenku pod očima tu představu poněkud podkopal.

„Tím myslel sužovaný obličej staré matky, která si umanula, že se ji chystá zavraždit, protože ji políbil,“ vyprskl smíchy Tom.

„A pak sníst,“ dodala Talitha, zatímco se všichni svíjeli smíchy.

„Co sis myslela?“ hihňala se Jude nezvladatelně. „Byl sexy!“

„To je v pohodě,“ opáčila Talitha, zatímco se uklidňovala a pokoušela se elegantně usadit na sedadle taxíku, páchnoucím po kari. „Mám jeho číslo.“

0.10 Právě jsem se potichu vplížila domů. Všude ticho a tma. Kde je

Daniel?

0.20 Sešla jsem po špičkách dolů a rozsvítila. V suterénu to vypadalo, jako by tam vybuchla bomba. Xbox byl stále zapnutý, přes celou místnost byly v řadě vyrovnaní Kjájíci, všude po podlaze se válely barbíny, gumoví dinosauři a plastové pistolky, polštáře, krabice od pizzy, koblih Krispy Kreme a obaly od čokolády a na pohovce ležel převrácený kyblík s rozteklou čokoládovou zmrzlinou Háagen-Dazs. Nejspíš se v noci poblinkají, ale aspoň si to parádně užili. Ale kde je

Daniel?

Vkradla jsem se do pokojíčku. Děti tvrdě, s klidným oddychováním spaly, tvářičky upatlané od čokolády. Po Danielovi ani vidu. Začala jsem panikařit.

Seběhla jsem dolů k rozkládací pohovce v obývaku - nic. Vyběhla jsem zpátky do ložnice, rozrazila dveře a tlumeně vykřikla. Daniel ležel v posteli. Zvedl hlavu a zamžoural ve tmě.

„Dobrý bože, Jonesová,“ vyhrkl. „Snad to nejsou. kozačky nad kolena? Můžu se mrknout?“

Stáhl ze sebe prostěradlo. Byl do půl těla nahý.

„No tak, pojď jen blíž, Jonesová,“ řekl. „Slibuju, že se tě ani nedotknu.“

V opojení z mírné opilosti, vzrušení z nedávného polibku a polonahého šibalského Daniela v pološeru jsem se vmžiku přenesla do doby, kdy mi bylo něco přes třicet a byla jsem pořád singl. Vzápětí už jsem se s hihňáním potácela v kozačkách nad kolena k posteli.

„Teda, Jonesová,“ spustil Daniel, „to jsou velice, ale velice zlobivé botičky, a tohle je velice, ale velice hloupoučká tunika - “ a o další zlomek vteřiny jsem se rychle přetočila do přítomnosti a vybavila si… no vlastně úplně všechno.

„Grr! To nejde! Moc se omlouvám. Vážně!“ zablekotala jsem a vyletěla z postele.

Daniel zůstal civět, pak se rozchechtal. „Jonesová, Jonesová, Jonesová, tobě jako vždycky totálně přeskočilo.“

Počkala jsem za dveřmi, než vstane a oblékne se, a pak uprostřed omlouvání a děkování za hlídání nastal okamžik, kdy jsem si připadala tak zmatená a vzrušená, že jsem na něj znovu málem hupsla a začala ho požírat jako zvíře. Pak mu zazvonil mobil.

„Promiň, promiň,“ řekl do telefonu. „Ne, baculko, děsně jsem se zasek v práci, hele, já vím, KURVA!“ Teď už byl naštvaný. „Hele! Ježíši! Říkal jsem, že mám prezentaci. Závisí na tom celej jeden velkej projekt… OK, OK, za čtvrt hoďky jsem zpátky, ano… ano… mmm… toužím po prstenci tvojí záře…“

Prstenec záře?

„… už se nemůžu dočkat, až se do něj ponořím…“

S úlevným povzdechem, že jsem nepodlehla a nevrátila se do starých kolejí, se mi ho nakonec podařilo vypakovat ze dveří. Pak jsem si s námahou zula Talithiny kozačky nad kolena a poklidila obývák dost na to, aby Chloe v zoufalství hned ráno nepodala výpověď, a zhroutila jsem se do prázdné postele.

0.55 Jenže teď nemůžu usnout a jsem vzrušená. Připadám si, jako bych se během jediného večera přesunula z kláštera do chlapecké školy.

NÁSLEDKY

Pátek, 7. září 2012

7.00 Jsem úplně nahá, trápí mě silná tepající bolest v hlavě a musím s dětmi do školy.

7.01 Ne, nikam nemusím. Dneska jsem si mohla za odměnu přispat, ale stejně jsem vzhůru.

7.02 Grrr! Právě jsem si vzpomněla, co se včera večer stalo s „Koženou bundou“. A s Danielem.

7.30 Traumatizují mě zvuky přicházející zezdola, jak Chloe dělá všechno to, co mám dělat já: jeden weetabix pro Mabel, na který si

smí sama nasypat lžičku cukru, dva plátky slaniny pro Billyho s kečupem, ale bez chleba.

7.45 Mám příšerné výčitky svědomí jako postava v podání Joan Crawfordové, chystající se vplout jen v župánku a s kocovinou do kuchyně, rtěnku rozmazanou po celé tváři, a se slovy: „Nazdar, drahouškové, já jsem vaše maminka. Pamatujete? Jak že se jmenujete?“

8.00 Bouchly dveře, zvuky ustaly.

8.01 Dveře se znovu otevírají, zvuky nanovo propukají: hledá se Mabelin batůžek.

8.05 Znovu bouchly dveře.

8.15 Ticho. Postel je příjemně chladivá a bílá, je báječné tu jen tak ležet nahá a nic nedělat. Připadám si, jako by pominulo kouzlo, jako Šípková Růženka - no, ne tak docela Růženka - spíš polibkem probuzená postarší Růža se dvěma dětmi. Jaro se dotklo zvadlých, ledových větví a všude kolem - nalevo, napravo i uprostřed - raší listí a pučí květy.

8.30 Pípla textovka! Možná píše Talitha! Posílá mi číslo Kožené bundy! Možná je to dokonce sám Kožená bunda, snaží se celou situaci zmírnit vtipem a zve mě na rande! Jsem sexuálně použitelná! Psali ze školky.

Prosim, nezapomeňte dnes odpoledne prinest vyplněnou navratku kvuli vyletu do zoo.

ŽENY MĚNÍ NÁZORY

Sobota, 8. září 2012

Otravná elektronická zařízení v domě: 74, pípající elektronická zařízení: 7, elektronická zařízení, která umím ovládat: 0, elektronická zařízení vyžadující heslo: 12, počet hesel:

18, počet zapamatovaných hesel: 0, čas strávený myšlenkami na sex: 342 min.

7.30 Právě jsem se probudila z báječného erotického snu, v němž vystupovali Daniel s Koženou bundou. Najednou se cítím tak nějak jinak - smyslně, žensky - a přece z toho mám strašné výčitky, jako kdybych byla Markovi nevěrná, i když. je tak vzrušující cítit se jako smyslná žena s erotickými touhami, které jsou tak smyslně. ach jo. Děti jsou vzhůru.

11.30 Celé dopoledne probíhá v naprosto smyslném a mírumilovném rozpoložení. Pro začátek jsme si všichni tři vlezli do postele, mazlili se a koukali na telku. Pak jsme posnídali. Pak jsme hráli na schovku. Pak jsme vybarvovali omalovánky s Moshi Monsters, pak jsme si dali překážkovou dráhu, všichni v pyžamech, zatímco se z trouby linula lahodná vůně pečeného kuřete.

11.32 Jsem dokonalá matka a smyslná žena s erotickými možnostmi. No tak, možná by sem mohl někdo jako Kožená bunda zapadnout a.

11.33 Billy: „Můžeme na počítač, když je sobota?“

11.34 Mabel: „Chči še dívat na Špondžboba.“

11.35 Najednou mě přemohla únava a nesmírná touha přečíst si v hrobovém tichu noviny. Aspoň deset minut.

„Mamííí! Televiže je pokažená.“

S hrůzou jsem si uvědomila, že se Mabel zmocnila dálkových ovladačů. Začala jsem mačkat tlačítka, načež se na obrazovce spolu s hlasitým praskotem objevily bílé vločky.

„Padá šníh!“ zaradovala se Mabel, zrovna když začala pípat myčka.

„Mamíí!“ zakřičel Billy. „V počítači se vybila baterie.“

„Tak ji dej do nabíječky,“ houkla jsem a zabořila hlavu do skříňky plné kabelů pod telkou.

„Doblou,“ popřála Mabel, když obrazovka zčernala, a v tu chvíli začala pípat i sušička. „Ta nabíječka nefunguje.“ „Tak si běž hrát s Xboxem!“ „Nejde.“

„Možná je problém s připojením na internet.“ „Mamí! Vytáhl jsem Airport ze zástrčky a nemůžu ho tam dostat zpátky.“

S vědomím, že mi na termostatu začíná nebezpečně blikat červená kontrolka, jsem vyběhla po schodech nahoru a zahlásila: „Nejvyšší čas se oblíknout! Za odměnu vám přichystám oblečení.“ Pak jsem vběhla do pokojíčku a vysypala ze sebe: „Nenávidím zasraný technologie. Proč prostě nemůžou KURVA VŠICHNI SKLAPNOUT A NECHAT MĚ PŘEČÍST SI NOVINY?“

V tu ránu jsem se zděsila, protože jsem si všimla, že je zapnutá dětská chůvička! Ach bože, ach bože. Měla jsem se jí už dávno zbavit, ale jsem paranoidní matka samoživitelka, bojím se smrti atd. atd. Seběhla jsem dolů po schodech a našla Billyho, jak s ním otřásají

vzlyky.

„Ach, Billy, moc mě to mrzí, nemyslela jsem to tak. Slyšel jsi chůvičku?“

„Néééééééé!“ zaječel. „Zamrzla mi herní konzole.“ „Mabel, slyšela jsi maminku v chůvičce?“

„Ne,“ odvětila a rozradostněně hleděla na televizi. „Telka je oplavená.“

Objevila se na ní stránka požadující heslo k set-top boxu. „Billy, jaké je heslo k Virgin?“ zeptala jsem se. „Není stejné jako PIN tvojí bankovní karty, 1066?“ „Fajn, já se postarám o konzoli, ty zadej heslo,“ vybídla jsem ho, zrovna když se rozdrnčel domovní zvonek.

„To heslo nefunguje.“ „Mamííí!“ zavřeštěla Mabel.

„Ššt, buďte oba zticha,“ procedila jsem. „Někdo ZVONÍ!“

Vyběhla jsem po schodech nahoru a s hlavou plnou výčitek - „jsem příšerná matka, ztráta otce v nich zanechala díru, kterou se pokoušejí vyplnit moderními technologiemi“ - jsem otevřela dveře.

Za nimi stála Jude, vypadala nádherně, ale měla kocovinu a slzy na krajíčku.

„Ach, Bridge,“ vyhrkla a vrhla se mi do náruče. „Já prostě nezvládnu být další sobotní ráno úplně sama.“

„Co se stalo… pověz mamince…“ řekla jsem, ale hned jsem si vybavila, že Jude je dospělá významná finanční analytička.

„Ten týpek, co jsem se s ním seznámila na síti a vyšla si s ním. Vzpomínáš? Ten, co jsem se s ním vyspala?“

„Ano?“ opáčila jsem a snažila se matně si vybavit, o koho jde.

„Nezavolal. A pak mi včera večer přeposlal zprávu, že se jeho ženě právě narodila holčička, tři kila padesát.“

„Ach můj bože. To je nechutné. To je nelidské.“

„Všechny ty roky jsem nechtěla mít děti a všichni mi tvrdili, že změním názor. Měli pravdu. Nechám si rozmrazit vajíčka.“

„Jude,“ chlácholila jsem ji. „Bylo to tvoje rozhodnutí a jen proto, že se objeví jeden citovej vyděrač, to ještě neznamená, že bylo špatné. Pro tebe bylo dobré. Děti jsou. jsou.“ vrhla jsem vražedný pohled ke schodům do kuchyně.

Ukázala mi telefon a v něm fotku z Instagramu, na které ten citový vyděrač drží mimino. „… roztomilé a sladké a růžovoučké a tři kila padesát, a já jen makám v práci a lovím chlapy a stejně zůstanu v sobotu dopoledne na ocet a.“

„Pojď dolů,“ vyzvala jsem ji chmurně. „Já ti ukážu, jak jsou roztomilí a sladcí.“

Odklusaly jsme zpátky dolů. Billy s Mabel stáli vedle sebe jako cherubíni a podávali mi obrázek, na kterém bylo napsáno: „Máme tě moc rádi, maminko.“

„Vyndáme nádobí z myčky, maminko,“ oznámil mi Billy, „abysme ti pomohli.“

Do prdele! Co se jim stalo?

„Děkuju vám, děti,“ zapředla jsem jako kočka a okamžitě jsem Jude odvelela zpátky nahoru a ven ze dveří, dřív než provedou něco horšího, například vysypou tříděný odpad.

„Nechám si rozmrazit vajíčka,“ vzlykala Jude, když jsme se posadily na schody. „Tehdy se sice ještě používaly primitivní technologie. Dokonce surové. Ale mohlo by se to podařit, když… totiž když seženu dárce spermatu a.“

Z ničeho nic se v horním patře protějšího domu otevřelo okno, vylétla z něj dvojice ovladačů k Xboxu a s třískotem přistála u popelnic.

Záhy se rozletěly vstupní dveře a v nich se objevila bohémská sousedka oblečená v růžových pantoflíčcích s peřím, viktoriánské noční košili a s malou buřinkou na hlavě a s plnou náručí laptopů, iPadů a iPodů. Odpotácela se dolů po schodech a vysypala je do popelnice, zatímco jí její syn se dvěma kamarády byli v patách a bědovali: „Néééééé! Nemám hotovej levéééél!“

„Fajn!“ zařvala. „Když jsem se přihlásila k tomu mít děti, rozhodně jsem se NEPŘIHLÁSILA k tomu, že se nechám komandovat sbírkou neživých tenkých černých krámů a bandou TECHNOZÁVISLÁKÚ, kteří odmítají cokoliv jiného než čumět před sebe a ťukat palci, zatímco mě komandují, abych je OBSKAKOVALA jako nějakej robot zkříženej s poslíčkem z pětihvězdičkovýho hotelu. Dokud jsem vás neměla, všichni mi furt opakovali, že si to stejně rozmyslím. A víte co? Nakonec jsem vás měla. Vychovala jsem vás. A ROZMYSLELA

JSEM SI TO!“

Zírala jsem na ni a v duchu si říkala: „S tou ženskou se musím spřátelit.“

„Spratci vašeho věku v Indii přežívají naprosto úspěšně venku na ulici,“ pokračovala. „Takže si klidně můžete sednout venku na schody a místo toho, abyste vyplýtvali VŠECHNY MOZKOVÝ BUŇKY na získání dalšího levelu v MINECRAFTU, můžete je zkusit použít na to, jak mě PŘESVĚDČIT, abych vás pustila zpátky dovnitř. A neopovažujte se sáhnout na tu popelnici, nebo vás přihlásím do HUNGER GAMES.“

Pak s pohozením obuřinkované hlavy zaplula zpátky do domu a zabouchla za sebou dveře.

„Mamííí!“ ozval se ze suterénu křik a pláč. „Mamííí!“ „Nechceš jít dovnitř?“ navrhla jsem Jude.

„Ne, to je v pohodě,“ odvětila, znovu šťastná, a postavila se. „Máš naprostou pravdu. Rozhodla jsem se správně. Mám jen trochu kocovinu. Potřebuju si dát v Soho House snídani a Bloody Mary a přečíst si noviny, a budu v pohodě. Díky, Bridge. Mám tě moc ráda. Páá!“

Odklopýtala v gladiátorkách od Versaceho a vypadala při tom fantasticky i s kocovinou.

Zalétla jsem pohledem zpátky přes ulici.

„Všechno v pořádku?“ zavolala jsem na trojici chlapců sedících na prahu.

„Jo, jasně,“ zaculil se tmavovlasý syn. „Občas jen trochu vyšiluje. Za chvilku ji to přejde.“

Letmo se ohlédl, aby zkontroloval, že jsou pořád zavřené dveře, a vytáhl z kapsy iPod. Všichni se nad ním s hihňáním sklonili.

Zalila mě obrovská vlna úlevy. Radostně jsem vyhopsala zpátky, náhle jsem si vzpomněla, že heslo ke všemu je 1890, rok, v němž Čechov napsal Hedu Gabblerovou.

„Mamííí!“

Popadla jsem dálkový ovladač k Xboxu a ovladač k set-top boxu a na obou vyťukala „1890“ a oba monitory se jako zázrakem probraly k životu.

„Vidíte,“ řekla jsem. „Tady máte ty svoje obrazovky. Vy mě nepotřebujete. Potřebujete jen ty obrazovky. Já si teď pěkně půjdu udělat kafe.“

Mrskla jsem ovladače do křesla a odplula po vzoru bohémské sousedky k rychlovarné konvici, načež Billy s Mabel se rozhihňali.

„Mamí,“ řehtal se Billy. „Tys to všechno zase vypla.“ 20.30 Nakonec všechno dobře dopadlo, Billy si zahrál na svém Xboxu a Mabel se podívala na Spongeboba a tulili jsme se na pohovce. Pak jsme zašli do parku na Hampstead Heath a já jsem pořád myslela na Koženou bundu a na to báječné líbání a sexy pocit a možná že Tom má pravdu, když říká, že musím být ženou a někoho vedle sebe mít, možná by to nebylo špatné a možná zavolám Talithě a vezmu si jeho číslo.

TŘÍŠTÍCÍ SE VLNA

Neděle, 9. září 2012

61,2 kg, 3250 kcal, kolikrát jsem si ověřila, jestli nepřišla SMS od Kožené bundy: 27x, počet SMS od Kožené bundy: 0, výčitky svědomí: 47.

2.00 Všechno je na prd. Napsala jsem Talithě. Ukázalo se, že nejen že si vzala od Kožené bundy číslo, ale DALA MU I MOJE. V žaludku mě bodl osten nejistoty. Jestli mu dala moje číslo - proč mi ještě nezavolal?

5.00 Už nikdy, ale nikdy bych si neměla začínat s muži. Copak jsem úplně zapomněla na tu noční můru zvanou „Proč ještě nezavolal?“

21.15 Děti spí a všechno je připravené na pondělní ráno. Ale já jsem úplně na dně. Proč mi Kožená bunda ještě neposlal esemesku? Proč? Zjevně si myslí, že jsem bláznivá a stará. Můžu si za to sama. Měla bych prostě zůstat matkou - děti by měly mít domov, do něhož se mohou den co den vracet a kde se v troubě zapéká maso se zeleninou a na plotně bublá pudink. Měla bych jim číst Boj o ostrov, ukládat je do postele a pak… A pak co? Dívat se v telce na Panství Downton, fantazírovat o sexu s Matthewem a ráno začít zase nanovo s weeta-bixem?

21.16 Právě jsem brnkla Talithě a celé jí to vysvětlila. Staví se. 21.45 „Připrav mi drink, prosím.“

Jako obvykle jsem jí namíchala vodku se sodou.

„Tohle všechno vzniklo jen proto, že jeden chlapík, kterého jsi znala pět vteřin, ti neposlal esemesku? Tys připustila možnost, že bys začala žít, a teď máš pocit, že ti ji sebrali před nosem. Proč mu nenapíšeš sama?“

„Nikdy neuháněj chlapa, přinese ti to jen neštěstí,“ odrecitovala jsem jí naši mantru z časů, kdy nám bylo kolem třiceti a byly jsme singl. „Anjelica Hustonová za žádných okolností Jacku Nicholsonovi nevolala.“

„Drahoušku, musíš si uvědomit, že jsi úplně mimo mísu. Od doby, kdys byla singl, se všechno změnilo. Tehdy nebyly esemesky. Nebyly e-maily. Lidé si jen telefonovali. A navíc mladé ženy jsou dnes sexuálně agresivnější a muži samosebou línější. Musíš mu přinejmenším napovědět.“

„Nic mu neposílej,“ vyhrkla jsem a vrhla se po telefonu.

„Nebudu. Ale všechno je v pohodě. Když jsme si vyměňovali čísla, diskrétně jsem mu sdělila, žes ovdověla.“

„COŽES mu?“

„Je to lepší než být rozvedená. Je to tak romantické a originální.“

„Takže ty v podstatě využíváš Markovu smrt k tomu, abys mi nabrnkla chlapa?“

Na schodech se ozval dupot nožek. Objevil se Billy v pruhovaném pyžamu.

„Mami, zapomněl jsem na úkol z matiky.“

Talitha roztržitě zvedla hlavu a zase sklopila zrak k telefonu.

„Hezky pozdrav Talithu a podívej se jí do očí,“ vypadlo ze mě bezděčně. Proč to rodiče říkají? „Popros.“ „Pozdrav!“ „Poděkuj za to, že jsem tě porodila.“ Jestli jste je to nenaučili, dřív než se dostanou do podobné situace, pak vážně nemá cenu.

„Ahoj, Talitho.“

„Nazdar, drahoušku,“ opáčila Talitha, aniž zvedla oči. „Je rozkošný.“

„Nezapomněl, Billy. Udělali jsme ty příklady, když ses v pátek vrátil ze školy. Pamatuješ?“

„Fajn, a co tohle?“ zvedla Talitha oči a hned je zase sklopila k telefonu.

„Ale dostali jsme ještě jeden pracovní list,“ trval na svém Billy. „Tady, vidíš. Z pracovních činností.“

Jen ne pracovní činnosti. V uplynulých šesti týdnech se Billy snažil z kousíčků plsti vytvořit myšku, pak ve škole vyfasoval „pracovní listy“ se záhadnými abstraktními dotazy. Podívala jsem se na ten poslední: „Čeho chceš dosáhnout tím, že tu myš uplstíš?“

Vyměnili jsme si s Billym zoufalý pohled. Jak globálně se podle nich má, tedy z filozofického hlediska, ta otázka pojmout? Podala jsem Billymu tužku. Posadil se ke kuchyňskému stolu, napsal pár slov a papír mi podal.

Že uplstím myš.

„Dobře,“ pochválila jsem ho. „Velmi dobře. Tak teď už pojď zpátky do postele, ano?“

Přikývl a vzal mě za ruku. „Dobrou noc, Talitho.“

„Popřej Talithě dobrou noc.“

„Mami, právě jsem to udělal.“

Mabel spinkala na spodní palandě a svírala Slinťu.

„Půjdeš za mnou?“ zeptal se Billy, než vylezl nahoru. Hlavou mi blesklo, že Talithě asi dole pomalu dochází trpělivost, ale vylezla jsem za ním, za Pufflíkem Jedničkou, Mariem a Horsiem.

„Mami?“

„Ano,“ odvětila jsem váhavě v obavě, že se bude ptát na tatínka nebo na smrt.

„Kolik má Čína obyvatel?“ Ach bože, když se trápí takovými otázkami, vypadá úplně jako Mark. Co mě to napadlo psát esemesku nějakému zarostlému cizinci v kožené bundě, který nejspíš.

„Mami?“

„Čtyři sta milionů,“ zalhala jsem hladce.

„Aha. Proč se Země každý rok o jeden centimetr smršťuje?“

„Ehm…“ Zamyslela jsem se nad tím. Vážně se svět rok co rok o centimetr smršťuje? Jako celá planeta nebo jen kousky pevniny? Souvisí to nějak s globálním oteplováním? Nebo snad hrozivou silou mořských vln a. Pak jsem ucítila, jak Billy s nepatrným uvolňujícím vzdychnutím usíná.

Udýchaně jsem seběhla dolů. Talitha zvedla hlavu s uspokojivým výrazem v obličeji: „OK. Doufám, že to oceníš. Byla to fuška.“

Podala mi telefon.

Konecne jsem se otřepala z trapného uteku od prince Krasone a jeho Pevnosti. Bylo to tak skandalne smyslne, ze jsem se bala, abych se spontanne nesamovznitila nebo nepromenila v dyni. Co podnikas?

„Doufám, žes to neposlala.“

„Ještě ne. Ale je to dobré. Musíš jim zabrnkat na ego. Jak myslíš, že se ten chudák cítil, když jsi mu takhle beze slova vysvětlení pláchla?“

„Nezní to jako.“

„Je to jen prostá otázka a jde o to udržet nit hovoru. Nehledej za tím bůhvíco, jen.“ Vzala můj prst a zmáčkla „Poslat“. „Neee! Slíbilas, že to nepošleš.“

„Já ne. To ty. Nemohla bych si dát ještě jednu malinkatou vodku?“

S hlavou plnou vířících myšlenek jsem zamířila k lednici, a zrovna když jsem ji otevřela, pípl mi mobil. Talitha po něm chňapla. Po dokonale namejkapovaných rysech jí přelétl uspokojivý úsměv.

Cau. To je Popelka?

„Takže, Bridget,“ pronesla přísně při pohledu na směsici zmatených pocitů na mojí tváři, „musíš být statečná a naskočit zpátky do sedla kvůli nám všem včetně.“ a kývla hlavou směrem ke schodišti nahoru.

Talitha měla v zásadě pravdu. Jenže s Koženou bundou už to nemohlo dopadnout katastrofálněji. Jak sama krucinál poznamenala, když bylo po všem a seděly jsme u mě doma na pohovce:

„Je to všechno moje vina. Zapomněla jsem tě varovat. Když máš za sebou dlouhý vztah, ten následující je vždycky nejhorší. Příliš mnoho si od toho slibuješ. Myslíš si, že tě někdo zachrání. Což se nestane. A říkáš si, že ten chlap je barometrem toho, jestli jsi pořád použitelná. Což samozřejmě jsi, ale on ti to nedokáže.“

V případě Kožené bundy jsem porušila veškerá pravidla randění. Ale na svou obranu bych v tomto bodě ráda uvedla, že jsem netušila, že nějaká vůbec existují.

JAK NERANDIT

Středa, 12. září 2012

60,2 kg (to kilo jsem zhubla díky práci palců při esemeskování), čas strávený fantazírováním o Kožené bundě: 347 min., kolikrát jsem zkontrolovala, jestli nepřišla SMS od Kožené bundy: 37x, SMS od Kožené bundy: 0, kolikrát jsem zkontrolovala koš s nevybuchlou doručenou poštou, i když Kožená bunda nemá můj e-mail: I2x (šílené), zpoždění při vyzvedání dětí ze školy - v celkovém úhrnu: 27 min.

14.30 Mmm. Právě jsem se vrátila z oběda s Koženou bundou v Primrose Hill. V hnědé kožené bundě a leteckých slunečních brýlích se týpkovi z reklamy na terénní vůz podobal ještě víc. Byl nečekaně teplý, slunečný podzimní den, modrá obloha bez mráčku, svítilo sluníčko, a tak jsme si mohli sednout ven na zahrádku. PRIMA

Miluju ho. Miluju ho. NEPRIMA

Je zhruba stejně starý jako já, rozvedený se dvěma dětmi. A jmenuje

se Andy - tak boží jméno.

ANDY???

Sotva jsem se posadila ke stolku, sundal si sluneční brýle. Oči měl jako hluboké tůně. Tůně plné čiré, průzračné vody jako v tropickém moři…

NENECH SE UNÉST

… až na to, že byly hnědé. Miluju ho. Bohové randění se na mě konečně usmáli.

SNAŽ SE ZACHOVAT ASPOŇ ŠPETKU OBJEKTIVITY

SKUTEČNĚ chápe problémy, které přináší samoživitelství. Zeptal se třeba: „Kolik je tvým dětem?“

Během celého oběda jsem si připadala jako nebezpečně vydrážděné štěně, co mu každou chvíli začne ojíždět nohu. NEDĚLEJ PŘEDČASNÉ ZÁVĚRY A NEFANTAZÍRUJ

Bude tak skvělé zasexovat si v neděli ráno, honilo se mi hlavou, pak posnídat se všemi dětmi, užijeme si spoustu smíchu, sestěhujeme se k sobě, prodáme oba domy a najdeme takový, ze kterého to všichni budou mít pěšky kousek do školy. Zrovna když jsem si v duchu říkala

….. pak bychom si mohli nechat jen jedno auto a zbavit se potíží

s parkovacími povolenkami,“ přerušil tok mých myšlenek: „Nedáš si kávu?“

Zamrkala jsem na něj, úplně vykolejená, už už jsem se ho chtěla zeptat: „Myslíš, že nám jedno auto bude stačit?“ NA PRVNÍM RANDE HO NECHEJ ZAPLATIT

Když nám přinesli účet, vytasila jsem s hroznými cavyky kreditku a říkala: „Ne, dovol,“ a „Nepůjdeme napůl?“

„Já to zaplatím,“ řekl a legračně se na mě při tom díval - možná že už taky věděl, že mě miluje.

REAGUJ NA TO, CO SE SKUTEČNĚ DĚJE, A NE NA TO, CO SI PŘEJEŠ, ABY SE

DĚLO

Po obědě jsem nesnesla pomyšlení, že by měl být konec, a tak jsem rychle navrhla, abychom se šli projít do parku. Bylo to tak krásné. Když jsme došli k jeho autu, kojila jsem se marnými nadějemi, že mě znovu políbí, ale jen mě líbl na tvář a řekl: „Měj se.“

Zpanikařila jsem. „Myslíš, že bychom se mohli ještě vidět?“ vyžbreptla jsem.

Možná to přece jen bylo trochu unáhlené, ale JSEM PŘESVĚDČENÁ, že to bylo v naprostém pořádku.

NEBYLO

„Jasně,“ zaculil se. „Jen jsem čekal, jestli s křikem neutečeš.“ Pak vykouzlil ten svůj reklamní úsměv a nastoupil do auta.

Je s ním taková legrace! NEDOVOL, ABY TI NARUŠIL ŽIVOT ČI DUŠEVNÍ ROVNOVÁHU

Ach jo, hele, tohle nikam nevede. Nemůžu přece celý den MASTURBOVAT v posteli, když mám psát scénář a starat se o děti.

Čtvrtek, 13. září 2012 NEBUĎ POSEDLÁ A NEFANTAZÍRUJ PŘI ŘÍZENÍ

8.30 Hmmm. Jde o to, že když jsem se zeptala: „Myslíš, že bychom se mohli ještě vidět?“, neřekl: „Ne,“ ale „Jasně.“

Takže to znamená „Ano“, že jo? Tak proč při loučení prostě nenavrhl další schůzku? Nebo proč mi neposlal esemesku? GRRR! 9.30 Vjela jsem do zatáčky a zjistila, že přímo přede mnou naprosto sobecky, z nepochopitelných důvodů zabrzdil taxík. Za námi byla dlouhá řada vozů.

Objela jsem ho a vrhla na taxikáře rozezlený pohled. Pak jsem se podívala před sebe a uvědomila si, že se proti mně žene další auto, chlap za volantem rozhazuje rukama a neslyšně mi říká: „Couvněte. Vy. Vraťte se. Zpátky!“ jako kdybych byla duševně zaostalá nebo tak něco.

„No jasně, chlap za volantem!“ (kromě Kožené bundy, který se jistě chová velice ohleduplně) pomyslela jsem si a ukázala tomu muži parohy. „Ó, ó, jen se na nás podívejte. My jsme alfa samci! Hezky se navážíme do bezbranných žen a nutíme je couvat!“

„Mami,“ řekl Billy. „Ten taxík zastavil, aby nás to druhé auto mohlo objet.“

Náhle mi docvaklo, jak to Billy myslí. To protijedoucí auto UŽ TAM BYLO a taxikář, což je koneckonců zkušený drožkař, zastavil, aby ho

nechal projet. Já jsem se teď chovala jako alfa samice za volantem esúvéčka (akorát že žádné nemám), která objela zkušeného drožkaře a pokusila se zatlačit protijedoucí vozidlo zpátky jako vzteklý sněžný pluh, ohánějící se titulem prvního stupně z filozofie, politologie a ekonomie na Oxfordu a Cambridge (až na to, že z angličtiny jsem měla za tři).

Zatímco jsem couvala, snažila jsem se mu neslyšně omluvit „Pardón!“, ale hleděl na mě s tímtéž nevěřícným výrazem, v němž byla obsažena otázka „kam ten svět spěje“, který mívám sama ve tváři, když vozím děti ráno do školy.

„Tak!“ zvolala jsem vesele, když jsme konečně zabočili. „Jaký máš dneska rozvrh, Billy? Máte tělocvik?“

„Mami.“

Ohlédla jsem se na něho. Ty samé oči. Ten samý tón, když se mi zrovna moc nedaří.

„Copak?“ zeptala jsem se.

„Ptáš se jen proto, že si připadáš hloupě?“

Pátek, 14. září 2012

NEDOVOL, ABYS KVŮLI NĚMU BYLA CELKOVĚ ROZTRŽITÁ A POMATENÁ

Právě jsem navázala vytoužený kontakt s bohémskou sousedkou, ale byla jsem tak roztržitá, že jsem to totálně podělala. Odcházela jsem od auta, když jsem zahlédla, jak vchází do domu ve vlněné čepici s několika růžky zakončenými bambulkami, martenskách na platformě a kusu oděvu, který vypadal jako kříženec kabátu německého důstojníka z druhé světové války a krinolíny lemované volánem.

„Zdravím,“ řekla najednou. „Já jsem Rebecca. Nebydlíte náhodou přes ulici?“

„Ano,“ odpověděla jsem potěšeně a hned jsem spustila nervózní monolog: „Vaše děti vypadají, že by mohly stejně staré jako ty moje. Kolik jim je? To je ale krásná čepice!“

Všechno šlo jako po másle a Rebecca nakonec řekla: „No, tak někdy ťukněte a přiveďte je na hraní - z toho slovního spojení by si to jeden hodil, co?“

„Hahahaha! To teda jo,“ přikývla jsem a rozpačitě jsem napodobovala smyčku kolem krku. „To by bylo prima. Nashléé!“ Přešla jsem ulici a vešla do domu, hlavou se mi honilo: „Jupí! Můžeme být kamarádky a možná bych ji mohla představit Kožené bundě…“

„Počkejte!“ zavolala zničehonic Rebecca.

Otočila jsem se.

„Není to vaše dcera?“

Do řiti! Úplně jsem zapomněla, že s sebou mám Mabel. Bezradně stála opuštěná na chodníku před Rebečiným domem. SLEDUJ, JAK SE S NÍM CÍTÍŠ. NA SEZNAMU NĚKDE MEZI - „NADRŽENÁ“ A „Z ÚZKOSTI SAHÁŠ PO ŽALUDEČNÍCH KAPKÁCH“ - BY MĚLO BÝT I SLOVO „ŠŤASTNÁ“

21.15 Furt žádná SMS. Z celé té epizody s Koženou bundou se mi samou úzkostí svírá žaludek.

KLÍČOVÉ PRAVIDLO RANDĚNÍ ČÍSLO JEDNA

Sobota, 15. září 2012

NEESEMESKUJ V OPILOSTI

20.15 JUPÍÍ! Telefon!

21.00 „Nazdar, zlato!“ Moje matka - do řiti! V panice jsem přemítala, jestli mi Kožená bunda může poslat textovku, zatímco mluvím s mámou.

„Bridget? Bridget? Jsi tam? Jak ses rozhodla s tou plavbou?“ „Uhm, no, myslím, že by to bylo trochu.“

„No tak, většina lidí ze sv. Osvalda bude se svými vnoučaty. Budou přece svátky a ty se mají trávit s rodinou. Julie Enderburyová a Michael berou celou rodinu na Kapverdy.“

„No a co Unina vnoučata?“ kontrovala jsem.

„Budou u manželových prarodičů.“

„Jasně, jasně.“

Manželovi prarodiče. Admirál Darcy a Elaine se ve skutečnosti k Billymu a Mabel chovají neuvěřitelně hezky a umějí zvolit správnou taktiku a pozvat každého zvlášť na poměrně promyšlenou a krátkou návštěvu s překvapením. Myslím, že naši přítomnost o Vánocích by ale nezvládli. Ještě když Mark žil, vždycky je zval do našeho velkého domu v Holland Parku, ale pokaždé najal na štědrovečerní večeři kuchaře a tvrdil mi, že s mým vařením to vůbec nesouvisí, že chce, abychom si to mohli všichni v klidu a pohodě užít. I když. Proč bychom si to nemohli „v klidu a pohodě užít“, kdybych vařila já? Možná to vážně souviselo s mým vařením.

„Bridget? Jsi tam ještě? Nechci, abyste byli sami,“ řekla máma. „Víš, pořád je čas se rozhodnout.“

„Bezva! Vyřešíme to potom,“ řekla jsem. „Do Vánoc je hromada času.“

Máma zamířila na lekci aqua zumby. Kéž by tu byl táta, aby ji mírnil, všemu se se mnou chechtal a pořádně mě objal. Kéž bych se tak mohla ztřískat sedmičkou vína.

21.15 Ó, právě jsem zaslechla, jak se Chloe vrací po dni volna v Camdenu. Bude spát na rozkládací pohovce, aby mohla jít brzy ráno na tai-či.

21.30 Asi si dám malou sklenku vína, když je Chloe tady, abych se trochu dostala do nálady.

POZOR! POZOR! NEOPOVAŽUJ SE OTEVŘÍT LÁHEV VÍNA, ANIŽ BYS OBLEPILA MOBIL UPOZORNĚNÍM „ŽÁDNÉ SMS“ A ULOŽILA HO NA NEJVYŠŠÍ

POLICI

21.45 Hned je to mnohem lepší. Pustím si hudbu. Třeba „Play the Game“ od Queenů. Pohled na věc z gay perspektivy je vždycky dobrý, zvlášť v hudbě. Mmmm. Kožená bunda. Kéž by mi napsal, abychom se zase mohli vidět a prožít smyslnou. 22.00 Možná si dám ještě decku.

POZOR! POZOR!

22.05 Miluju Queeny. 22.20 Mmm. Tančím.

„This is your life Tohle je tvůj život“… Don’t play hard to get Nehrej si na dámu.“

22.20 Víte, maj recht. „Láska mi proudí… tepe mi v žiláááách!“ Miluju Kožeňáka. Čoek ničho nedosahne, dyž zabřdne do defenzivy. Láska je jak vodnitek.

NEŘIĎ SE SLOVY POPOVÝCH PÍSNÍ, ZVLÁŠŤ NE POD VLIVEM ALKOHOLU

22.21 Chápte? Nehrij sinadámu. Tak proč bysemu nemohla napsat esemesku.?

GRRR! Vidíte, v tom je s moderním světem ta potíž. Kdybychom žili v době psaní dopisů, nikdy bych se v půl dvanácté v noci neobtěžovala hledat pero, kus papíru, obálku, známku ani adresu Kožené bundy a nevyrážela, zatímco mi doma spí dvě děti, hledat poštovní schránku. Kdežto k odeslání esemesky stačí letmý dotek konečku prstu jako u jaderné bomby nebo těžké protilodní střely Exocet.

22.35 Právje sem ťuklana POSLAT. Vpoho ne? NEESEMESKUJ V OPILOSTI

NEZPŮSOBILOSTV RANDĚNÍ POKRAČUJE

Neděle, 16. září 2012

60,2 kg (pocit nacpanosti).

„Ne!“ zhrozila se Talitha, když jsme se s Tomem a Jude posadili v našem obývacím pokoji. „To teda není ,v poho’.“

„Proč?“ namítla jsem a přízračně civěla na svou SMS.

Ve strdu to bila suprofka. Musime sito brzy zopaknout! Přečetl Tom nahlas a odfrkl si.

„Tak za prvé, bylas zjevně opilá,“ poznamenala Jude, když krátce zvedla oči od seznamky OkKupid.

„Za druhé, bylo půl dvanácté v noci,“ přisadil si Tom. „Za třetí, už jsi mu přece řekla, že ho chceš zase vidět, takže to zní zoufale.“

„Za čtvrté, použilas vykřičník,“ pokárala mě Jude.

„A je to emocionálně nevěrohodné,“ pokračoval Tom. „Je v tom exaltovaný, falešně nenucený tón školačky, která přemluvila kapitánku dívčího týmu košíkové, aby si vedle ní sedla u oběda, protože se jí chce vetřít do přízně a ze všech sil se snaží, aby to vypadalo nenuceně.“

„A neodepsal,“ dodala Jude.

„Copak jsem všechno zničila?“

„To naivní chování novorozeného králíčka uprostřed smečky vyhládlých kojotů pusť z hlavy,“ okomentoval můj prohřešek Tom. V tu ránu mi pípl mobil.

Jak jsi na tom s hlidanim? Lip nez s pravopisem? Co třeba pristi sobotu vecer?

Podívala jsem se na ně s výrazem demonstranta protestujícího proti válce v Iráku, který se dozvídá, že žádné zbraně hromadného

ničení neexistují. Pak jsem se vznesla na obláčku - nebiochemického původu - vzrušení.

„,Jak jsi na tom s hlídáním?’“ roztančila jsem se. „Je tak OHLEDUPLNÝ.“

„Snaží se ti jen dostat do kalhotek,“ utrousila Jude. „Nestůj tu jak tvrdé y,“ pobídl mě Tom rozčileně. „Odepiš!“ Na chvilku jsem se zamyslela a napsala:

Sobota vecer se hodi, jen si potrebuju opatrit pevne lano ke spoutani deti.

Radej pouzivam technickou pasku DUCT TAPE. Přišla okamžitá odpověď.

„Je vtipnej,“ uznal Tom. „A je v tom náznak sadomasa. Což je milé.“

Všichni jsme se na sebe šťastně podívali. Vítězství pro jednoho znamenalo vítězství pro všechny.

„Otevřeme si další lahvinku,“ navrhla Jude a ve volných kalhotách a velkých pletených ponožkách zamířila k ledničce. Cestou se zastavila a vlepila mi pusu na temeno hlavy. „Dobrá práce, bando, dobrá práce.“

STUPŇUJÍCÍ SE NEZPŮSOBILOST V RANDĚNÍ

NA PRVNÍM RANDE PROSTĚ UDĚLEJ, CO NAVRHUJE

Středa, 19. září 2012

60,7 kg, váhový přírůstek: 0,5 kg, počet porušených pravidel randění: 2.

21.15 Chloe v sobotu večer nemůže a místo, abych vynaložila energii a našla jiné hlídání, jsem tou večeří tak posedlá, že v jednom kuse

fantazíruju o tom, co si vezmu na sebe a jak se na mě podívá, až se objevím v modrých hedvábných šatech, že jsem vůbec nic nezařídila. Grrr! Textovka od Kožené bundy! Nesla bys v sobotu do kina? Na Argo? 21.17 Argo? Argo? Film přece není žádné POŘÁDNÉ RANDE! Argo je chlapskej film! V hedvábných šatech budu v kině moc vyfintěná. A stejně Chloe v sobotu nemůže a…

21.20 Právě jsem odepsala: A co vecere? Rada bych te lip poznala. NESVÁDĚJ VŠECHNO NA HLÍDÁNÍ

21.21 Já: Navic - na sobotu vecer nemam hlidani. Nemohli bychom to prehodit na patek?

22.00 Ach bože, ach bože. Kožená bunda ještě neodpověděl. Co když si vyrazil s jinou?

23.00 Kožená bunda: V patek nemuzu. Co třeba dalsi tyden? Patek nebo sobota?

23.05 Ano! Sobota! Odpověděla jsem a bezmocně se zhroutila na židli. On chce čekat celý týden? Jak to může vydržet?

Neděle, 23. září 2012

21.15 To jsou muka. Kožená bunda mě celý víkend ignoroval. Zjevně jsem ho přestala zajímat. Jestli jsem ho vůbec kdy zajímala. 22.00 Pokusím se dát zase věci do pohybu. NEUSILUJ O SEX NA PRVNÍ SCHŮZCE

Moc me mrzi, ze tak sachuju. Vezmu si v sobotu podpatky, abych ti to vynahradila! A chuva zustava pres noc.

Pondělí, 24. září 2012

61,6 kg, váhový přírůstek: necelé kilo, SMS od Kožené bundy (možná důsledek váhového pňrůstku, i když mě dosud neviděl): 0.

21.15 Kožená bunda ještě neodpověděl. Myslí si, že jsem zoufalá coura.

Úterý, 25. září 2012

61,2 kg, SMS od Kožené bundy: 1 (zlé).

11.00 Právě jsem dostala odpověď! Parada. Co ENO na Notting Hillu, 19.45? Uz se tesim na podpatky.

Nenávidí mě.

Sobota, 29. září 2012

Kolikrát jsem se před rande celá převlékla: 7x, zpoždění na rande: 25 min, pozitivní myšlenky během rande: 0, SMS Kožené bundě: 12, SMS od Kožené bundy: 2, počet porušených pravidel randění: 13, pozitivní výsledek celé zkušenosti: 0.

PŘIJĎ VČAS, NEZAPOMEŇ, ŽE JE TO DŮLEŽITĚJŠÍ NEŽ PŘEVLÉKÁNÍ A MEJKAP, JAKO KDYŽ TI LETÍ LETADLO

19.00 Tak dlouho jsem si zkoušela různé outfity a zase se převlékala, až taxík odjel, zatím se nevrátil a na ulici teď žádný nemůžu splašit. Poslala jsem řadu hysterických esemesek a jedinou odpovědí bylo: Tady je taxiku spousta.

20.00 V baru Electric. Nakonec jsem jela autem, ale už bylo tak pozdě, že jsem ho musela nechat na parkovacím místě vyhrazeném rezidentům, takže určitě dostanu pokutu. Kožená bunda tu není. UJISTI SE, ŽE MÁTE OBA NAMÍŘENO VE STEJNOU DOBU NA STEJNÉ MÍSTO 20.10 Á, do řiti! Do řiti! Neříkal Electric. Říkal přece ENO. 20.15 Jsem vzteky bez sebe. Právě jsem mu poslala esemesku, že jsem na špatném místě a musím pádit do ENO.

PŘI PŘÍCHODU BUĎ UVOLNĚNÁ A USMÍVEJ SE JAKO BOHYNĚ SVĚTLA

A KLIDU

Do baru jsem dorazila se čtyřicetiminutovým zpožděním, a hned u vchodu se mi postavila do cesty hosteska, zjevně přesvědčená, že jsem duševně chorá a musí mi zabránit ve vstupu.

Uvědomila jsem si, že Koženou bundu nevidím ani si nepamatuju jeho skutečné jméno.

Nakonec jsem ho ke své hrůze objevila u dlouhého stolu v družném hovoru s cool lidmi jako z reklamní branže. Musela jsem k němu dojít a poklepat mu na rameno, aby si mě všiml, načež se mě pokusil představit, ale samozřejmě ani on neznal moje jméno.

Snažil se mě k nim usadit, ale restauraci se nechtěla přidávat další židle, a tak jsme si museli jít sednout ke stolku pro dva, přičemž Kožená bunda opakovaně pokukoval po svých kultivovaných přátelích a zjevně byl přesvědčený, že je s nimi mnohem větší legrace než se mnou.

Když jsme byli na odchodu, kultivovaní přátelé nás oba pozvali na večírek, na což jsem opáčila: „Ano! To by bylo skvělé!“, přestože jsem v duchu skřípala zuby: „Neeee!“

Na tom děsivém večírku se mi okamžitě ztratil, a tak jsem se schovala na záchod.

NEBUĎ POD VLIVEM ALKOHOLU ANI JINÝCH OMAMNÝCH LÁTEK

Když jsem ho našla, kouřil trávu. Nehulila jsem patnáct let, a už tehdy stačily dva šluky, a byl ze mě totální paranoik, který si myslí, že si ho nikdo nevšímá, zatímco ve skutečnosti s ním všichni mluví. Nicméně poddala jsem se tlaku jeho přátel a dala si dva šluky. Okamžitě jsem byla naprosto sjetá a paranoidní.

Možná to postřehl, a tak šeptem navrhl: „Nepůjdeme vedle?“ a ukázal na zavřené dveře. Němě jsem přikývla.

Ocitli jsme se v ložnici pro hosty. Zavřel dveře, opřel mě o ně, začal mě líbat na krk a zajíždět rukou pod sukni. „Říkalas, že máš hlídání i přes noc?“

Němě jsem přikývla. NEPOKOUŠEJ SE O SEX, DŘÍV NEŽ JSI PŘIPRAVENÁ Nejen že jsem byla zkouřená a paranoidní, ale neměla jsem čtyři a půl roku sex a byla jsem k smrti vyděšená. Co když se mu budu bez šatů hnusit? Co když se s ním vyspím, a už mi nezavolá? Co když si nevzpomenu, jak se to dělá?

„Jsi v poho?“

NESMÍŠ POŘÁD MIZET NA ZÁCHOD A TRÁVIT TAM FŮRU ČASU, NEBO SI BUDE MYSLET, ŽE MÁŠ ZAŽÍVACÍ POTÍŽE NEBO PROBLÉMY S DROGAMI

Beze slova jsem přikývla a zmohla se na: „Jen si odskočím.“

Zvláštně se na mě podíval a posadil se na postel.

Když jsem se vrátila, pořád seděl na posteli. Vstal, znovu zavřel dveře a znovu mě začal líbat na krk a rukou mi šmátral pod šaty.

„Nepůjdeme ke mně?“ zeptal se.

Němě jsem přikývla a vypravila ze sebe jen: „Ale.“ NEPLEŤ HO

„Hele, jestli to nechceš…“

„Ne, ne, chci, chci. Ale.“ TY ROZHODUJEŠ, KDY BUDEŠ MÍT SEX, NE ON. ROZHODNI SE A JASNĚ SE

VYJÁDŘI

„Říkalas přece, že máš hlídání i přes noc.“

NEVYTVÁŘEJ TLAK

„Když já jsem čtyři a půl roku s nikým nespala.“ „ČTYŘI A PŮL ROKU? Ježíši. Klídek.“

„Já vím. Když já jsem konečně potkala někoho, kdo se mi líbí.“

„Cože???“

NEDÁVEJ NAJEVO SVOU ZRANITELNOST. POČKEJ, DOKUD TĚ DOBŘE NEPOZNÁ, ABY POCHOPIL

„Chci říct, sotva se známe a co když se ti nebudu líbit, až svlíknu šaty? A možná že si ani nebudu pamatovat, co mám dělat, a jsem vdova a mohla bych si myslet, že jsem mu nevěrná a rozbrečet se, a pak bych musela čekat na telefon a ty už bys nezavolal!“

„A co já? Já jsem taky poznal někoho, kdo se mi líbí.“ VŽDYCKY BUĎ NÓBL, NE RAPL

„Koho?“ vyhrkla jsem rozhoičeně. „Tys v uplynulých čtrnácti dnech potkal někoho jiného? Kdo to je? Jak jsi mohl?“

„Myslím tebe. Hele. Zkus se na to podívat z chlapského pohledu: Chce, abych jí zavolal? Chce se se mnou vyspat?“

„Já vím, já vím, chci.“

„Fajn, takže…“ Znovu mě začal líbat a snažil se mě stáhnout zpátky na postel, zatímco jsem mu poněkud neohrabaně seděla na stehně. NESMÍ SE KVŮLI TOBĚ CÍTIT JAKO V KLECI

„Ale,“ nedalo mi to, „když budeme mít sex, slibuješ, že mi zavoláš a zase se uvidíme, nebo co kdybychom si domluvili další rande hned teď?! Ať si s tím už nemusíme lámat hlavu.“

„Hele.“ Přísahám, že si na okamžik zase nemohl vybavit moje jméno. „Jsi skvělá holka. Jen si myslím, že na tohle ještě nejsi připravená. Nechci nikomu působit srdcebol. Pro dnešek tě posadím do taxíku a slibuju, že zavolám.“

„Oukej,“ připustila jsem útrpně a šla za ním, při loučení jsem němě přikyvovala. Posadil mě do taxíku. Otočila jsem se, abych mu zamávala, a viděla jsem, že se vrací na večírek.

VYTVOŘ SI KRÁSNÉ VZPOMÍNKY

Letmo jsem se zahlédla ve zpětném zrcátku. Na hlavě jsem měla vrabčí hnízdo, s řasenkou rozmazanou kolem očí jsem vypadala jako

Alice Cooper a v očích jsem měla ten samý vyšinutý výraz, s nímž jsem před ním prchala z Pevnosti.

23.20 Právě jsem se úspěšně vplížila do domu, aby Chloe nezjistila, že rande byla katastrofa.

Neděle, 30. září 2012

60,2 kg, prospaný čas: 0 min., váhový úbytek kvůli stresu a strádání: 1 kg, finanční ztráta za pokuty za parkování/ /odtahovou službu: L 245.

5.00 Celou noc jsem nezamhouřila oči. Jsem děsná smolařka, nechutná, stará škatule a neumím to s chlapy.

8.00 Právě jsem se pokusila nepozorovaně vyplížit ven z domu, abych vyzvedla auto dřív, než ho odtáhnou, ale Mabel, Billy a Chloe měli právě z kuchyně namířeno do parku a načapali mě.

„Mami,“ vyhrkl Billy, „myslel jsem, že budeš celou noc pryč.“

„Takže se to moc nevyvedlo?“ poznamenala Chloe účastně a vypadala vyspaná dorůžova.

Auto bylo odtažené; musela jsem jet do odporného úvalu mezi dálnicí A40 a hlavní železniční tratí do Cornwallu a vysolit víc, než dělá Chloeina týdenní mzda, aby mi ho vydali. Mám děsnou depku, jednou jedinkrát najdu někoho, kdo se mi líbí, a naprosto to zvorám. Už nikdy si nikoho nenajdu. Nejsem jen repelent na muže, jsem úplně neschopná. Ale možná mi napíše. Nebo aspoň brnkne.

Pátek, 5. října 2012

60,7 kg, počet telefonátů od Kožené bundy: 0, SMS od Kožené bundy: 0.

9.15 Pořád nic.

Pondělí, 8. října 2012

58,9 kg (ztrácím se, vypadám staře), počet telefonátů od Kožené bundy: 0, SMS od Kožené bundy: 0.

7.00 Pořád se neozval. Musím se vrhnout na psaní a pohnout se scénářem.

Úterý, 9. října 2012

SMS Kožené bundě: 1, SMS od Kožené bundy: 0, počet napsaných slov scénáře: 0, počet porušených pravidel randění: 2.

KDYŽ SE STÁHNE, NELÁMEJ TO PŘES KOLENO. NECHEJ TOMU VOLNÝ

PRŮBĚH

23.00 Možná pošlu Kožené bundě esemesku.

BUĎ UPŘÍMNÁ

2.30 Já: Cau. Diky za bezva vecirek. Moc jsem si to minulou sobotu uzila!

Středa, 10. října 2012

SMS od Kožené bundy: 0.

Bez odpovědi.

Pátek, 19. října 2012

SMS od Kožené bundy: 1, jakkoliv povzbudivé SMS od Kožené bundy: 0, počet napsaných slov scénáře: 0.

10.00 Kožená bunda: Hele, zadnej strach. Vsichni jsme si to prozili.

Sobota, 27. října 2012

Žádný kontakt s Koženou bundou.

Neděle, 28. října 2012 NEPOSÍLEJ SMS V NEOBVYKLOU DENNÍ ČI NOČNÍ DOBU JAKO STALKER

5.30 Možná pošlu Kožené bundě esemesku! Jak se mas?

Jedna duše se natahuje ke druhé, pomyslela jsem si, mezi doutnajícími pozůstatky hloupého starého trapasu, který jsme nechtěně natropili jako hlupáčci uprostřed hlubokého nezlomného pouta: jako když se na tom da Vinciho obraze Adam natahuje po Božích prstech.

Pátek, 2. listopadu 2012

Možnosti jakékoliv interakce s příslušníky mužského pohlaví: 0.

11.30 SMS od Kožené bundy.

Skvele, ale moc prace - zítra letim do Curychu, mozna se tam nejaky cas zdrzim. Hezke Vanoce.

A to byl konec.

„Musíš se tomu zasmát,“ ponoukala mě Talitha. „Nedovol, aby ovládl tvou sebeúctu. Nebo sexuální použitelnost. Nebo cokoliv.“ Zjevně jsem s tím však musela něco udělat.

INTENZIVNÍ STUDIUM SPRÁVNÉHO RANDĚNÍ

Večer co večer, sotva jsem uložila děti, intenzivně jsem studovala jako v kurzu „Jak navazovat známosti“ na Open University. Děti podle všeho vycítily, že pracuju na něčem zásadním, a přistupovaly k tomu s náležitou úctou. Když Mabel vpadla o půlnoci do ložnice se Slinťou pod paží a se slovy, že měla ošklivý sen, špitla: „Plomiň, maminko, ale velkej mlaveneč mi žele ucho,“ zatímco uctivě vykukovala zpod změti vlásků na hromady grandiozních bichlí válejících se po posteli. Při tom jsem samozřejmě dál tweetovala a navýšila počet svých followerů na Twitteru na závratných 437.

Bibliografie:

Začala jsem ve svém historickém archivu - u jasné klasiky z doby, kdy mi bylo kolem třiceti:

Muži jsou z Marsu, ženy z Venuše

Jak hledat vytouženou lásku

Jak se nechat najít vytouženou láskou

Co chtějí muži

Co chtějí muži od žen

Co chtějí muži doopravdy

Co muži vlastně chtějí

Jak muži myslí

Na co muži myslí, když nemyslí na sex

Jenže to prostě jaksi nestačilo. Koukla jsem na Amazon, kde bylo pětasedmdesát stran příruček a rádců pro seznamování, ze kterých jsem si mohla vybrat.

Past singlovství: Průvodce ve dvou krocích, jak nezůstat

single a najít trvalou lásku Tři nejúspěšnějšíprofily pro on-line seznamování všech

dob

Zečtyřnásobte svá rande

Chce to všech pět pohromadě: příručka pro singl mámy -jak najít toho pravého

Jak z něj udělat oddaného přítele v šesti krocích

100% láska: sedm vědecky podložených kroků jak najít

opravdovou lásku Nebojácná láska: Osm jednoduchých pravidel, která změní

váš pohled na seznamování, randění a navazování

vztahů

Zákony lásky: Devět základních pravidel pro trvalé, milující partnerství

10 lekcí v randění ze seriálu Sex ve městě

Magnety přitažlivosti: Dvanáct nejlepších konverzačních

témat pro randění a balení 20 pravidel randění po internetu

Pravidla rudé vlajky: Padesát pravideljak poznat, jestli si

ho udržet nebo mu dát polibek na rozloučenou 99 pravidel randění on-line

Nová pravidla: co je a co není dovoleno u digitální generace

(stejní autoři jako u původních Pravidel) Stará pravidla randění (jiní autoři než u původních

Pravidel) Nepsaná pravidla Nevyřčená pravidla

Duchovní pravidla pro randění, navazování a udržování vztahů

Změňte pravidla Láska nemá pravidla Porušování pravidel

Randění, koitus a romantika: věděl snad někdo, že mají pravidla?

Protipravidla-jak se ho zbavit, když ho máte v hrsti?

Třicetidenní očišťovací kúra v randění

Zen a umění lásky

Tajemství gejši

Proč muži milují potvory

Jste neodolatelná

Až tak moc vás nežere

Správná strategie

Automatické druhé rande: všechno, co musíte říct a udělat

na prvním rande, abyste si zajistili to druhé Jak se dostat ke třetímu rande Randěte s dívkou snů: třetí a další rande Jak se dostat k pátému rande po čtvrtém rande a sexu Co teď? Jak překonat překážku pátého rande Mars a Venuše ve stresu Umění války pro randění Rádce pro přežití nejhoršho: Randění Jak chodit s mrtvým mužem Romantická sebevražda Randění bez komplikací

Možná to zní zmateně, ale ve skutečnosti to vůbec zmatené nebylo! Mistři randění se ve více věcech shodovali, než rozcházeli. Pilně jsem studovala, dělala si poznámky a výpisky, hledala obecné průniky, jako by šlo o velká světová náboženství a filozofické směry, a snažila jsem se z nich vydestilovat žhavé jádro klíčových pravidel:

PRAVIDLA RANDĚNÍ

> Neesemeskuj v opilosti.

> Vždycky buď nóbl, a ne rapl.

> Buď dochvilná.

> Komunikuj upřímně.

> Nejezdi na špatné místo.

> Nepleť ho. Chovej se rozumně, vhodně a důsledně.

> Nebuď posedlá a nefantazíruj.

> Nebuď posedlá a nefantazíruj při řízení.

> Reaguj na to, co se skutečně děje, a ne na to, co si přeješ, aby se dělo.

> Na prvním rande prostě udělej, co navrhuje (ledaže by šlo o Morris tanec, psí zápasy, očividnou loupež atd.)

> Ujisti se, že se s ním cítíš šťastná.

> Snaž se zachovat si aspoň špetku objektivity.

> Když přijde, uvítáme ho, když odejde, necháme ho jít.

> Nesmíš se sjet ani opít do němoty.

> Buď klidná, usměvavá bohyně světla.

> Nechej věci, ať se pěkně rozvíjejí jedna po druhé jako okvětní lístky, tj. nedožaduj se třetího rande v záchvatu panické nejistoty uprostřed sexu na druhém rande.

> Nos sexy svršky, ve kterých se cítíš pohodlně.

> Zůstaň klidná, sebejistá a soustředěná na věc - zvaž meditaci, hypnoterapii, psychoterapii, antipsychotika atd.

> Netlač na pilu, ale rozhodně dělej smyslné věci jako přejíždění prstem po stopce vinné sklenky nahoru a dolů.

> Neusiluj o sex na první schůzce.

> Nesnaž se uspěchat sex.

> Nesnaž se ho zahnat do kouta.

> Nikdy nezmiňuj žádnou z následujících věcí: bývalé milence, jak jsi tlustá, jak jsi nejistá, problémy, ožehavé záležitosti, peníze, celulitidu, botox, liposukci, peeling/laserové ošetření pleti/mikrodermabrazi atd., stahovací spodní prádlo, možné sdílení parkovací povolenky po svatbě, zasedací pořádek na svatební hostině, hlídání dětí, manželství/náboženství (ledaže bys právě zjistila, že je polygamní mormon, v kterémžto případě se ztřískej do němoty a na jeden hysterický zátah ze sebe vysyp vše výše zmíněné a omluv se, že si připadáš tlustá a musíš se vrátit kvůli hlídání).

> Vytvoř si krásné vzpomínky.

> Neesemeskuj v opilosti.

Ovšemže to ohromné množství znalostí bylo čistě teoretické: jako když filozof sedí ve slonovinové věži (nota bene ve skutečné slonovinové věži, ne na IvoryTowers.net, internetové seznamce) a teoretizuje o životě, aniž by sám nějaký vedl.

Jediné, z čeho jsem mohla vycházet, byla zkušenost s Koženou bundou. Z nově sečtělé perspektivy zasvěceného porozumění jsem rozpitvala chyby, kterých jsem se dopustila, což mi umožnilo zhojit si pocit neschopnosti, nekultivovanosti, neúspěchu a nesympatičnosti, a dodalo mi to naději, že přestože s Koženou bundou je všechno ztraceno, bylo-li vůbec kdy co získat, u všech ostatních příslušníků mužského pohlaví to možná tak úplně neplatí.

Avšak existovala další oblast - PRAVIDLA PRO DOMLOUVÁNÍ SCHŮZEK - a ta zůstávala neprobádaná.

BABRÁNÍ SE V TOM

Pondělí, 26. listopadu 2012

59,8 kg, počet followerů na Twitteru ohromených znalostmi seznamovacích pňrůček a pravidel randění: 468, romantické vyhlídky: 0.

12.30 Právě jsem se vrátila z Oxford Street. Je celá proměněná, jako by ji zavalila lavina světýlek, třpytivých tretek, romantických výjevů ve výlohách a vánočních koled hrajících pořád dokolečka, které ve vás vyvolávají paniku, že Vánoce se z ničeho nic rychle příblížily a jsou tu a vy jste zapomněli koupit krocana. Co si počnu? Na blížící se hysterickou konfrontaci s druhými a pocit, že musím zvládnout všechno co normálně plus dalších asi dvakrát tolik vánočních povinností k tomu, nejsem jednoduše připravená. Ještě horší je spolknout představu dokonalého úzkého rodinného kruhu, výjevů od domácího krbu, tragické emoce, bezmocné záblesky minulých Vánoc nebo to, že musím sama dělat Santu…

13.00 Dům působí temně, opuštěně a bezútěšně. Jak můžu v takovém rozpoložení vůbec pokračovat v psaní?

13.05 Hned je to lepší, zase jsem si nechala na očích sluneční brýle. Stejně nesnesu pomyšlení, že mám koupit stromeček a vyndat všechny ozdoby, které jsme pořizovali společně s Markem, a… aspoň se můžeme těšit na plavbu pořádanou sv. Osvaldem. 13.20 Ach bože. Co s tím jen udělám? Do necelých čtyř týdnů musím dát mámě vědět. Děti utonou a bude to nemožné, jenže když nepojedu, zůstanu s dětmi úplně sama, budu se snažit, aby všechno bylo, jak má být, a jsem tak osamělá. Osamělááá!

Neděle, 2. prosince 2012

21.15 Právě jsem brnkla Jude a objasnila jí své mizerné duševní rozpoložení. „Musíš se dostat online.“

21.30 Přihlásila jsem se na bezplatnou zkoušku na seznamce Singl-RodicMix.com. Poslechla jsem Jude a mírně zalhala o tom, kolik je mi let, vždyť o profil nějaké padesátnice nikdo ani okem nezavadí! I když to nesmím přiznat Talithě. Zatím jsem tam nevložila fotku, osobní informace nebo něco takového.

21.45 Jů, dostala jsem zprávu! Tak rychle! Vidíte, VÁŽNĚ jsou tam lidi a.

A jéje. Přišla od devětačtyřicetiletého muže přezdívaného „5krat-zanoc“.

No, tak to je. to je.

Rozklikla jsem ji: Ahojda puso! LolJ

Právě jsem klikla na fotku. Je na ní obtloustlý, silně potetovaný chlápek v krátkých černých latexových šatech a bílé paruce.

Marku, prosím, pomoz mi. Marku. 21.50 No tak, no tak. Musím dál bojovat. Musím se z toho prostě oklepat. MUSÍM si přestat pořád dokola říkat: „Kéž by tady byl Mark.“ Musím přestat myslet na to, jak mě ve spánku držel kolem ramen, jako by mě chránil, na tu tělesnou blízkost, pach jeho podpaží, vyrýsované svaly, strniště na bradě. Na to, jak mi bylo, když zvedl telefon a přepnul kvůli práci do profesionálně důležitého tónu, a pak na mě uprostřed hovoru pohlédl těma hnědýma očima s pohledem tak žhavým, byť bezbranným. Nebo jak mu Billy navrhl: „Dáme puzzlíky?“ a strávili hodiny skládáním šíleně složitých skládaček, protože byli oba tak chytří. Nemůžu přece dopustit, aby každou prima věc, kterou s dětmi prožiju, podbarvil nádech smutku. Účast Slinti v Mabelině první vánoční hře v roli Ježíška (Mabel hrála slepici). Billyho první

vánoční koncert pro dospělé. To, jak mi Billy a Mabel (s pomocí Chloe) koupili k Vánocům kávovar Nespresso, který jsem si tolik přála, jako „překvapení“ a Mabel mi to noc co noc tajnůstkářsky špitala do ucha. Takové Vánoce už nezvládnu. Nezvládnu další takový rok. Takhle už prostě nemůžu dál.

22.00 Právě jsem brnkla Tomovi. „Bridget, musíš truchlit. Neprošla sis řádnou fází truchlení. Napiš Markovi dopis. Babrej se v tom. BABREJ SE.“

22.15 Právě jsem se šla podívat nahoru. Našla jsem Billyho a Mabel schoulené spolu na horní palandě. Nemotorně jsem si za nimi vylezla po žebříku, Billy se probudil a zeptal: „Mami?“ „Ano,“ špitla jsem.

„Kde je táta?“ Útroby mi sevřela prudká bolest, a tak jsem si Billyho vyděšeně přitáhla k sobě. Proč se dnes večer všichni cítíme pod psa?

„Nevím,“ spustila jsem. „Ale…“ Billy už zase spal. Zůstala jsem namačkaná na horní palandě a pevně je k sobě tiskla. 23.00 Bulím, sedím na podlaze uprostřed výstřižků a fotografií. Je mi fuk, co říká máma, budu se v tom babrat. 23.15 Právě jsem otevřela krabici s výstřižky a jeden vyndala.

Mark Darcy, britský právník specializující se na problematiku lidských práv, zahynul v súdánském Dárfúru, když obrněné vozidlo, v němž jel, najelo na minu. Podle agentury Reuters v incidentu kromě Darcyho, mezinárodně uznávané autority pro přeshraniční spory a řešení konfliktů, zahynul i Anton Daviniere, švýcarský zástupce Rady OSN pro lidská práva.

Mark Darcy byl vůdčí mezinárodní postavou v zastupování obětí, řešení mezinárodních konfliktů a tranzitivní spravedlnosti. Byl pravidelným poradcem mezinárodních úřadů, vlád, opozičních skupin a veřejných osobností v široké paletě palčivých otázek a významným podporovatelem Amnesty International. Díky jeho intervenci byli ještě před jeho smrtí propuštěni na svobodu britští humanitární pracovníci Ian Thompson a Steven Young, které vzbouřenci drželi jako rukojmí sedm měsíců a jimž podle všeho bezprostředně hrozila poprava.

Čest jeho památce vzdávají hlavy států, humanitární organizace i jednotlivci.

Zanechal po sobě manželku Bridget, dvouletého syna Williama a tříměsíční dceru Mabel.

23.45 Teď už bulím jako želva, krabice, výstřižky a fotky popadaly na podlahu, vysávají mě vzpomínky.

Milý Marku,

strašně moc mi chybíš. Tolik tě miluju

Zní to tak otřepaně. Jako když někomu píšeš kondolenci. „Přijměte mou nejhlubší soustrast.“ Přesto, když mi lidé po tvé smrti psali, byla jsem ráda, i když třeba nevěděli co říct a chodili kolem toho jako kolem horké kaše.

Ale jde o to, že to prostě sama nezvládnu, Marku. Opravdu, opravdu to nedokážu. Vím, že mám děti a kamarády a píšu Révoví ve vlasech, ale bez tebe jsem tak osamělá. Potřebuju, abys mi poskytl útěchu, radu, jak jsme si slíbili u oltáře. A držel mě. A říkal mi, co mám dělat, když všechno zbabrám A ujišťoval mě, že jsem v pohodě, když je mi pod psa. A zapínal mi zip. A taky ho rozepínal a… ach bože, když jsi mě poprvé políbil a já jsem řekla: „Takhle slušňáci nelíbají“, a tys namítl: „Ale líbají, krucinál.“ Tolik se mi po tobě krucinál stýská a stýská se mi po šukání s tebou.

A přeju si, aby náš život… nesnesu pomyšlení, že je nevidíš vyrůstat.

JÁ SE S TÍM PROSTĚ MUSÍM SMÍŘIT A ŽÍT DÁL. Každému se život nevyvede podle představ a já mám veliké štěstí, že mám Billyho a Mabel a že ses postaral, abychom byli v pohodě, o dům a o všechno. Já vím, žes musel do toho Súdánu jet, vím, jak dlouho jsi pracoval na propuštění těch rukojmí, vím, že ses všemožně ujistil, že je tam bezpečno. Nikam bys nejel, kdyby sis myslel, že je to riskantní. Nebyla to tvoje vina.

Prostě si přeju, abychom to mohli prožívat společně a dělit se o všechny ty vzácné okamžiky. Jak se má Billy naučit být mužem, když nemá otce? A Mabel? Nemají tátu. Neznají tě. A mohli jsme být na Vánoce spolu doma, kéž by… přestaň. Už žádná mohli, měli nebo kéž by.

Mrzí mě, že jsem tak mizerná matka. Prosím, odpusť mi to. Moc mě mrzí, že jsem strávila čtyři týdny studiem knížek o randění a že jsem stvořila falešnou kybernetickou verzi svého já, k níž mají přístup muži v latexových minišatech, a že se trápím i věcmi, které nesouvisejí s tím, že už tě nemám. Miluju tě.

S láskou

Bridget

23.46 Právě jsem uslyšela dutou ránu. Jeden z nich sletěl z postele. Půlnoc. Mabel stála u okna, proti sklu se rýsovala její postavička v pyžamku. Šla jsem si k ní kleknout.

„Tam je měšíč,“ řekla, otočila se ke mně a naprosto vážně se mi svěřila: „Plonášleduje mě.“

Nad zahrádkou visel bílý úplněk. Už už jsem ji chtěla uklidnit: „No, víš, Mabel, s měsícem se to má tak.“

„A taky…,“ skočila mi do řeči, „ta šova.“

Podívala jsem se, kam ukazuje. Na zahradní zdi seděla sova pálená, v měsíčním světle bíle zářila a bez mrkání na nás hleděla. Nikdy dřív jsem sovu tak zblízka neviděla. Myslela jsem si, že už vyhynuly a žijí leda na venkově nebo v zoologické zahradě.

„Žatáhni žávěsy,“ řekla Mabel panovačně a věcně se do toho pustila. „To nič není. Hlídají náš.“

Vyškrábala se zpátky nahoru na palandu. „Žekni mi plinčežničku.“

Vzala jsem ji za ručičku, stále vyvedená z míry tou sovou, a odříkala říkanku na spaní, kterou pro ni Mark složil, když se narodila.

„Neboť princeznička je líbezná i spravedlivá, přívětivá i překrásná a laskavá i půvabná. A kamkoliv půjde a cokoliv udělá, maminka s tatínkem ji budou vždycky milovat. Jen proto, že je půvabná, a proto že se jmenuje.“

„… Mabel,“ dořekla.

„A teď myšlenky,“ broukl Billy ospale.

„Všechny myšlenky mizí,“ spustila jsem a v uších mi zněl Markův hlas. „Tak jako ptáčkové v hnízdě a králíci v norách. Dnes večer už myšlenky Billyho a Mabel nepotřebují. Svět se bude točit bez nich. Měsíc bude zářit bez nich. Jediné, co Billy a Mabel potřebují, je odpočinout si a pořádně se vyspat. A jediné, co Billy a Mabel potřebují.“

Oba usnuli. Roztáhla jsem závěsy, abych se podívala, jestli tam ta sova opravdu byla. Pořád tam bez hnutí seděla a koukala na mě. Dlouho jsem jí ten pohled oplácela, než jsem zase zatáhla.

VÁNOCE

Pátek, 7. prosince 2012

Počet followerů na Twitteru: 602 (prolomila jsem strop šesti stovek), počet napsaných slov scénáře: 15 (lepší, i když

totální žvásty), vánoční pozvánky (na začátku dne): 1, vánoční pozvánky (na konci dne): 10, nápady, co dělat ve věci náhlého přebytku vánočních pozvánek z velké části nevhodných pro malé děti: 0.

9.15 Fajn. Vánoční předsevzetí:

CO BUDU DĚLAT: ® Přestanu truchlit a myslet na muže a pokoušet se skrze

ně žít. Místo toho budu myslet jen na děti a na Vánoce. ® Udělám si ty nejbáječnější Vánoce a začnu nový život. ® Zajistím krásnou vánoční výzdobu a užiju si Vánoce. ® Nebudu vyšilovat kvůli tomu, že si neužiju báječné

Vánoce.

® Zaujmu k Vánocům buddhističtější postoj. Přestože jde o křesťanský svátek, a tudíž ve své podstatě nebuddhistický.

CO NEBUDU DĚLAT: ® Objednávat hromady plastových šuntů z Amazonu od „Santy“, které se nedají vydolovat z plastových obalů, protože jsou připojené dvanácti drátky ke kusu kartonu. Místo toho Billyho a Mabel navnadím, aby si od „Santy“ vybrali každý jeden nebo dva dárky. Třeba ze dřeva. ® Nepojedu na plavbu s osazenstvem sv. Osvalda, ale místo toho učiním veškerá opatření k tomu, abychom si užili báječné Vánoce.

15.15 Fajn! Na místa! Poslala jsem e-mail skoro všem známým, Magdě, Talithě, Tomovi, Jude, Markovým rodičům, několika matkám ze školy, s otázkou: „Co děláte o Vánocích?“

16.30 Přijeli jsme ze školy, a zrovna když jsem rozdávala úkoly, zazvonila u dveří sousedka Rebecca. Na sobě měla kostkované pumpky, nabíraný topík s hlubokým výstřihem, těžký kožený opasek s řetězy a cvočky a ve vlasech hnízdo s červenkou, které jsem zahlédla ve vánočně vyzdobené výloze u Grahama a Greena. „Ahoj. Nechcete zaskočit na návštěvu?“

Všichni jsme šíleli vzrušením! Konečně! Vměstnali jsme se dolů do Rebečiny kuchyně jako vystřižené z PanstvíDownton: palubky z tmavého dřeva, strop z holých trámů, starý dřevěný školní stůl, fotografie, klobouky, obrazy, obří socha medvěda a oprýskaná francouzská okna, která vedla do skrytého světa s cihlovými cestičkami, vysokou trávou, krávou v životní velikosti s korunou na hlavě, laminovanou cedulí z motelu s nápisem „ Volná místa“ a lustry na stromech.

Vážně jsme si užily moc prima večer: seděly jsme u kuchyňského stolu, popíjely víno a krmily děti pizzou, zatímco holčičky oblékaly Rebečinu kočku do šátků a šatiček pro panenky a kluci vyšilovali, když jsme po nich chtěly, aby konečně odložili herní konzoli.

„Přece není normální, aby se člověk bál říct vlastnímu synovi, aby si přestal hrát s Xboxem?“ otázala se Rebecca a nejasně na ně civěla. „Ále seru na to. VYPNĚTE TEN PODĚLANEJ XBOX!“

Nic člověka nepotěší víc než kamarádka, která tvrdí, že má nevychovanější děti než vy.

Seznámila jsem ji se svou teorií výchovy - podle mě je lepší vychovávat děti jako početnou italskou rodinu na pikniku pod stromem a nechat je dosyta si pohrát. Rebecca dolila víno a představila mi na oplátku tu svou: podle ní by se člověk měl chovat co nejhůi, aby se proti němu děti vzbouřily a nakonec byly jako Saffron ze seriálu Naprosto dokonalé. Spřádaly jsme plány na večeře v nedbalkách a na dovolené, které se stejně nikdy neuskuteční, na palubě trajektů mezi řeckými ostrovy, kdy potřebujete jen takovou tu permanentku na

trajekt, a nic - včetně dětí - než kartáček na zuby, plavky a rozevlátý sarong.

Nakonec, když už jsme byli v devět večer na odchodu, se Rebecca zeptala: „Co děláte o Vánocích?“

„Nic.“

„Tak přijďte k nám.“

„Moc rádi!“ vyhrkla jsem, naprosto unešená. 22.00 Pfff Právě jsem zkontrolovala e-maily. Mezi přáteli a známými jsem rozpoutala obří vlnu výčitek svědomí a dostala se z fáze „nemáme na Vánoce co dělat“ do fáze zahlcenosti neuskutečnitelnými akcemi. Máme na výběr z následujících plánů: Tom: Vezme mě i s dětmi na vánoční trh pro transvestity do Berlína. Jude: Vezme mě i s dětmi za svou matkou do mrňavého státního domečku v drsné části Nottinghamu, z něhož její máma odmítá odejít (neptejte se proč), a pak pojedeme s Judiným otcem (správně) a jeho přáteli do severního Skotska na lov tetřívků.

Talitha: Já i děti se podle jejích vlastních slov připojíme k „nezákonné skupince pochybných Rusů peroucích špinavé peníze na luxusní lodi plné vodky v Černém moři“.

Admirál a Elaine Darcyovi: Zruší kvůli nám vánoční dovolenou na Barbadosu a stráví svátky s mými dětmi, které jim zpřeházejí porcelánové soupravy, a kvůli připojení k internetu jim prošťourají domek královny Anny v Grafton Underwood.

Daniel: Vezme nás s sebou na romantický víkend v hotelovém pokoji v předem neurčené evropské metropoli s kýmsi jménem Helgada. Máma Billyho kamaráda Jeremiaha: Oslavíme Chanuku s Jeremiahovým tátou, babičkou, čtveřicí tetiček, sedmnácti bratranci a sestřenicemi a rabínem v Golders Green. Budeme mít i docela dost času jen pro sebe, až budou všichni v synagoze.

Máma od Cosmaťat: Vezme nás na představení Wagnerova čtyřdílného cyklu Prsten Nibelungův do Berlína, v němž v komparzu účinkuje její nejstarší potomek.

Máma s Unou: Stále platí ta vánoční plavba pro účastníky nad padesát let s osazenstvem Domova sv. Osvalda pro seniory.

No tak, třeba by si děti užily ten vánoční trh pro transvestity?

Ach bože, ach bože. Zrovna když se skamarádím s Rebeccou, ukáže se, že jsem naprosto nespolehlivej babral.

22.15 Právě jsem brnkla Magdě.

„Přijeďte k nám,“ prohlásila pevně. „Na žádnou z těch akcí přece nemůžeš vzít dvě malé děti nebo zůstat doma a spoléhat na sousedku, kterou sotva znáš. Přijeďte za námi do Gloucestershiru. Dám vědět manželům, co bydlí hned vedle farmy - mají stejně staré děti - a co víc si drobotina může přát? Navíc tam není co rozbít a pořád máme v záloze Xbox. Na všechny ostatní se vykašli. Prostě jim obratem odepiš, žes vymyslela dokonalý plán vhodný pro děti. A mámě vzkaž, že oslavíte Vánoce u ní ve sv. Osvaldu, až se vrátíte. Takhle to bude všem dokonale vyhovovat.“

Pondělí, 31. prosince 2012

Vánoce si vážně všichni dokonale užili. Mámě plán s povánoční vánoční oslavou naprosto vyhovoval. Během plavby se výborně bavila, v jednom kuse volala a brebentila o šéfcukráři „Phólovi“ a nějakém chlapovi, co lezl ostatním do kajut. Rebecce to celé „zahlcení“ akcemi přišlo hysterické. Prohlásila, že bychom určitě měli vyrazit na trh pro transvestity nebo aspoň na člun se špinavými penězi a vodkou, a když ne, nějaké víno a kus spáleného žvance se u ní vždycky najde.

Štědrý večer a první svátek vánoční u Magdy a Jeremyho byl vážně moc hezký. Magda mi se vším pomohla: pověsit vánoční punčochy, zabalit obří hromadu plastových šuntů, které „Santa“ samozřejmě nakonec objednal z Amazonu, a uložit je pod stromeček. A skutečně si myslím, že Billy s Mabel si to náramně užili. Billy si na Vánoce s Markem moc nepamatuje a Mabel žádné nezažila. Billy prožil jen dvoje a stejně byl moc malý. A zbytek času jsme strávili u Rebeccy nebo u nás doma, přenášely jsme přes ulici hrnce s připáleným jídlem, naříkaly nad počítačovými hrami a slibovaly si, že příští rok to bude mnohem lepší!

ČÁST DRUHÁ: LÁSKOU ŠÍLENÁ

DENÍK ZD13

Úterý, 1. ledna 2013

Počet followerů na Twitteru: 636, předsevzetí nedávat si předsevzetí: 1, počet dodržených výše zmíněných předsevzetí: 0, počet předsevzetí: 3.

21.15 Rozhodla jsem se, že se úplně změním. Letos si žádná předsevzetí dávat nebudu, ale místo toho se zaměřím na to, abych byla vděčná za to, že jsem taková, jaká jsem. Novoroční předsevzetí by totiž vyjadřovala nespokojenost s tím, co mám, a ne buddhistickou vděčnost.

21.20 Možná si jen stanovím taková základní předsevzetí na způsob „základu šatníku“, který si už brzy pořídím.

PŘEDSEVZETÍ

• Zaměřím se na svou roli matky, a ne na muže.

• Kdybych čistě náhodou, což je velmi nepravděpodobné, narazila na nějakého přitažlivého muže, budu se řídit

pravidly randění a budu se chovat jako kvalifikovaný „randíc“.

• Á seru na to. Najdu si někoho opravdu skvělého do postele, s kým bude vážně legrace a s kým se budu cítit úžasně, a ne pod psa, a budu mít SEX.

DOKONALÁ MATKA

Sobota, 5. ledna 2013

9.15 Fajn! Teď když mám přečtenou knihu Raz, dva, tři… lepší, snazší výchova, bude péče o dvě děti hračka. Vtip je v tom, že dítě dvakrát napomenete a potřetí důsledně potrestáte. Taky jsem četla Francouzské děti neházejí jídlem, kde se píše, že francouzské děti mají vymezený jasný rámec působení, tak trochu jako ve škole, kde existují pevné a neměnné hranice a dobře známá pravidla (a když je poruší, jednoduše odpočítáte raz, dva, tři a přijde trest, a pak už kolem toho dál nevyšilujete, nosíte elegantní francouzskou módu a sexujete).

11.30 Celé dopoledne bylo naprosto báječné. Začalo to společným mazlením v mojí posteli. Pak jsme posnídali. Pak jsme hráli na schovku. Pak jsme si nakreslili a vymalovali rostlinky a zombíky z té počítačové hry. Vidíte! Je to hračka! Stačí se dětem naplno věnovat a vymezit jim jasný rámec a… a…

11.31 Billy: „Mamí, zahraješ si fotbal?“

11.32 Mabel: „Néé! Mamí, uděláš mi letadló?“

11.40 Když oba současně zaječeli: „Mamííí“, jen tak tak že jsem prchla na záchod.

„Jsem na záchodě,“ odsekla jsem. „Chvilku počkejte.“ Strhl se křik.

„Fajn,“ pronesla jsem zvesela, vzpamatovala se a vynořila se ze záchodu. „Půjdeme ven, co říkáte?“

„Já nechči jít ven.“

„Já chci na počíííítáááč.“

Obě děti se daly spontánně do křiku. 11.45 Zavřela jsem se zpátky na záchod, hryzala jsem se vážně dost silně do ruky a prskala vzteky: „Všechno je naprosto otřesné, nenávidím se, jsem příšerná matka.“ Mrzutě jsem rozcupovala kus toaletního papíru a pro nedostatek vzletnějšího gesta jsem ho zahodila do záchodu. Upravila jsem se a znovu vyšla ven se zářivým úsměvem na rtech. Načež jsem jasně uviděla, jak se Mabel plíží kachní chůzí k Billymu, práská ho Slinťou po hlavě, sedá si a nevinně se pouští do hry se svými Kjájíky, zatímco Billy se znovu dává do hlasitého řevu.

11.50 ACH BOŽE. Opravdu, opravdu chci jet s někým na romantický víkend a mít sex.

11.51 Vrátila jsem se na záchod, přehodila jsem si přes hlavu ručník a ostudně do něj zamručela: „Hele, zavřete už všichni KLAPAČKU?!“

Rozletěly se dveře a Mabel mi s vážně vykulenýma očima oznámila: „Billy mě ložčiluje,“ načež se vyřítila zpátky do pokoje a vřískala: „Maminka jí lučník!“

Billy dychtivě přiběhl a najednou si vzpomněl: „Mabel mě praštila Slinťou.“

„Neplaštila.“

„Praštila.“

„Mabel, viděla jsem, jak jsi Billyho praštila Slinťou,“ přidala jsem se. Mabel se na mě zadívala zpod zamračeného čelíčka a hned žalovala: „On mě plaštil… KLADIVEM.“

„Nepraštil!“ odfrkl si Billy. „Žádné kladivo nemáme.“ „Ale máme,“ ohradila jsem se. Oba se znovu dali do pláče.

„Po hlavě se nepráská,“ řekla jsem zoufale. „Po hlavě se nepráská. Budu počítat do. do. Není fajn někoho práskat po hlavě.“

Pff. Směšný výraz „není fajn“, který značí, že jsem buď příliš líná, nebo pasivně agresivní, než abych našla nebo použila slovo, které jasně vymezuje kategorii, do níž práskání po hlavě patří (velice špatné, zatraceně nepříjemné atd.), a tak si místo toho musí vystačit s pouhým vyloučením z vágně obecného označení věcí, které „jsou

fajn“.

Mabel, nedbajíc na to, jestli je práskání po hlavě fajn nebo nefajn, popadla ze stolu vidličku, píchla Billyho a utíkala se schovat za závěs. „Mabel, počítám raz,“ zavelela jsem. „Dej mi tu vidličku.“

„Ano ploším,“ řekla, zahodila vidličku a běžela si do zásuvky pro druhou.

„Mabel!“ zakřičela jsem. „Raz už bylo a teď bude… bude… DVA!“

Ztuhla jsem při pomyšlení, co bude, až napočítám do tří.

„Tak jo! Vyrazíme do parku,“ navrhla jsem rozradostněně a usoudila, že není ten správný okamžik jít v otázce práskání po hlavě hlavou proti zdi.

„Néééé! Chci si zahrát Wizard101.“

„Nechči jet autem! Chči še dívat na Šponžboba.“

Najednou mě šíleně vytočilo, že moje vlastní děti mají kvůli americkým kresleným seriálům, počítačovým hrám a konzumnímu způsobu života obecně naprosto pokřivený žebříček hodnot. Okamžitě se mi vybavilo moje dětství a zmocnilo se mě nutkání povzbudit je a poučit prostřednictvím jedné z junáckých písniček.

„Junáci, vzhůru, volá den,“ spustila jsem svižně.

„Mami,“ ozval se Billy s typickou Markovou přísností.

„Luh květem kývá, orosen, sluníčko blankytem pílíííí.“ trylkovala jsem, „před námi pouť vede k cíli!“

„Pšestaň,“ bránila se Mabel.

„Junáci vzhůru, volá den!“

„Mami, nechej toho!“ okřikl mě Billy.

„Junáci vzhůru, volá den,“ dozpívala jsem s dostatečnou dávkou dramatičnosti. „Junáci vzhůru, volá den!“

Sklopila jsem pohled a viděla, že na mě nervózně hledí, jako kdybych byla zombie ze hry Plants vs. Zombies.

„Můžu jít na počítač?“ zeptal se Billy.

V klidu a s rozvahou jsem otevřela lednici a natáhla se pro obrovskou zásobu čokoládek od babičky schovaných na horní polici.

„Čokoládové knoflíky!“ zvolala jsem a roztančila se jako víla pozvaná na večírek. „Pojďte po cestičce z knoflíků a uvidíte, kam vás zavede! Každý má jednu,“ dodala jsem rychle, abych předešla konfliktu, a pečlivě jsem nahoru po schodech ke vstupním dveřím kladla dvě naprosto totožné řady z čokoládových knoflíků, nedbajíc na to, že v koberci můžou být zašlapána psí hovínka.

Oba poslušně cupitali za mnou po schodech nahoru a cpali si do pusy čokoládičky nepochybně umazané od psích výkalů.

Cestou v autě jsem přemýšlela, jaký postoj bych měla zaujmout k tomu práskání po hlavě. Podle knihy Francouzské děti neházejíjídlem by to mělo být samozřejmě zcela mimo povolený rámec chování (ale kladení cestičky z čokoládových bonbonů jakbysmet) a podle Raz, dva, tři… lepší, snažší výchova by prostě měla následovat politika spálené země, nulové tolerance, třikrát a dost ve stylu Donalda Rumsfelda.

„Mabel?“ připravovala jsem si půdu pro výchovné kázání. Ticho.

„Billy?“

Ticho.

„Země volá Mabel a Billyho!“

Oba jako by upadli do nějakého tranzu. Proč se to nemohlo stát už doma, abych se mohla na minutku posadit a přečíst si rubriku Styl v nedělních Timesech z minulého týdne, zatímco bych si namlouvala, že čtu přehled zpráv?

Rozhodla jsem se, že to nechám být: poddám se proudu a využiju každou volnou chvilku k tomu, abych si vyčistila hlavu. Vlastně jsem si to řízení docela užívala, sluníčko svítilo, všude byla spousta lidí, milenci v objetí a.

„Mami?“

Ha! Hbitě jsem se chopila příležitosti a nasadila státnický, obamovský tón. „Ano. Takže. Chci vám něco říct: Poslouchej, Billy - a zvlášť ty, Mabel - v naší rodině se po hlavě nepráská. A tak za každý den, kdy nikoho neprásknete - nebo nepíchnete -, dostanete zlatou hvězdičku. A stejně tak za každé prásknutí bude černý puntík. A jako člověk odsuzující násilí a vaše matka říkám: každý, kdo do konce týdne nasbírá pět zlatých hvězdiček, získá malou odměnu dle vlastního výběru.“

„Čeba Kjájíka?“ zvolala Mabel vzrušeně. „Nebo kujva jo?“ „Ano, třeba Cool Vajo,“ přikývla jsem.

„Ona neřekla Cool Vajo. Řekla sprosté slovo. Můžu si koupit crowns

na Wizard101 ?“ „Ano.“

„Počkat. Kolik stojí Cool Vajo? Můžu si koupit crowns ve stejné hodnotě jako Cool Vajo?“ Mark Darcy, špičkový vyjednavač, v dětské formě. „O kolik peněz Mabel přijde, když řekla sprosté slovo?“

„Žádný splostý slovo sem nežekla.“

„Řekla.“

„Nežekla. Žekla sem kujva jo.“

„Takže ještě jednou - o kolik crowns z Wizard101 Mabel přijde za to, že řekla sprosté slovo?“

„A jsme tady, ve skvělém parku Hampstead Heath!“ zvolala jsem nadšeně a vjela na parkoviště.

Je neuvěřitelné, jak se všechno zklidní, sotva se člověk ocitne venku pod modrou oblohou a zubatým zimním sluníčkem. Zamířili jsme ke stromům vhodným k lezení. Postávala jsem dole a Billy s Mabel nehybně viseli hlavou dolů z pohodlných, širokých, nízkých větví. Jako lemuři.

Na zlomek vteřiny jsem zatoužila, aby byli lemuři.

13.00 Najednou jsem dostala strašnou chuť zkontrolovat followery na Twitteru, a tak jsem vytáhla iPhone, abych se mrkla.

13.01 „Mamííí! Mabel uvízla na stromě!“

Vylekaně jsem se podívala nahoru. Jak se tam během pouhé půl minuty dostali, když ještě před chvílí viseli hlavou dolů? Mabel teď byla o kus výš, pevně se držela kmene stromu, ale ne jako lemur, ale spíš jako vyděšená koala, a navíc sjížděla dolů.

„Vydrž, už jdu.“

Svlékla jsem si parku a nemotorně jsem se vyhoupla na strom, postavila jsem se pod Mabel a pevně jsem ji chytila za zadeček, v duchu jsem si spílala, že jsem si vzala tak nízké bokovky a hodně vykrojená tanga.

„Mami, já taky nemůžu dolů,“ řekl Billy a vrávoravě se krčil na větvi po mé pravici jako roztřesený ptáček. „Uhm,“ zamručela jsem. „Vydrž.“

Celou svou vahou jsem se zapřela o strom, jednou nohou jsem si stoupla na vyšší větev, abych se dostala blíž k Billymu, a rukou jsem ho chytila za zadek, zatímco tou druhou jsem podpírala za zadeček Mabel, a současně s tím jsem cítila, jak mi nízké bokovky sjíždějí ještě níž až k půlkám. „Klid a rozvahu! Pevně se držte.“

Nikdo z nás se nemohl pohnout. Co budu dělat? Zůstaneme navždycky přilepení k tomu stromu jako trojice ještěrek?

„Je tam nahoře všechno v pořádku?“ „To je pan Wolkda,“ oznámila Mabel. Neohrabaně jsem nakoukla přes rameno.

Opravdu to byl pan Wallaker, v běžeckých teplákách a šedém tričku vypadal, jako by plnil odznak zdatnosti.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se znovu a zůstal stát přímo pod námi. Na učitele byl nezvykle namakaný, ale v očích měl tradičně mrzutý, kritický pohled.

„Ano, ne, všechno je super!“ zahlaholila jsem. „Jen si tak, uhm, lezeme po stromě.“ „Ano, to vidím.“

Paráda, pomyslela jsem si. Teď bude po škole vykládat, že jsem naprosto nezodpovědná matka, co nechává děti šplhat po stromech. Džíny už mi sklouzly pod čárku mezi půlkami a naplno odhalily černá krajková tanga.

„Fajn. Dobře. Tak já běžím. Nashle!“

„Nashlé!“ houkla jsem vesele přes rameno, ale pak jsem si to rozmyslela. „Uhm. Pane Wallakere?“ „Anóó?“

„Nemohl byste.?“

„Billy,“ zavelel učitel, „pusť se maminky, chyť se té větve a sedni si na ni.“

Uvolnila jsem ztuhlou paži, kterou jsem podpírala Billyho, a položila ji Mabel na záda.

„To je ono. Tak. Podívej se na mě. Až napočítám do tří, chci, abys udělal, co ti řeknu.“

„Jasan!“ zvolal Billy radostně.

„Raz. dva. a skoč!“

Zaklonila jsem se a málem jsem vyjekla, když Billy seskočil ze stromu. Co to pan Wallaker dělá?

„Ááááááá… kutálej se!“

Billy přistál, podivně se překulil přes rameno jako člen polovojenských jednotek a s úsměvem od ucha k uchu se postavil.

„Teď, paní Darcyová, když dovolíte.“ Pan Wallaker se vyhoupl do větví v nižších partiích stromu. „. vezmu do náruče.“ Mě? Moje tanga? „… Mabel,“ dodal, protáhl se kolem mě a popadl mohutnýma rukama Mabelino baculaté tělíčko. „A vy se vytočte a seskočte.“

Snažila jsem se ignorovat to mrazení po těle vyvolané vůní a tělesnou blízkostí pana Wallakera, které mě přivádělo k šílenství, poslechla jsem ho a skočila dolů, při tom jsem se snažila vykasat si džíny. Jedním máchnutím paže si Mabel přitáhl k sobě, opřel si ji o rameno a postavil ji na trávu.

„Žekla sem kujva jo,“ pronesla Mabel a vážně na něj koukala.

„To já málem taky,“ opáčil pan Wallaker. „Ale teď už jsou všichni v pořádku, ne?“

„Zahrajete si se mnou fotbal?“ zeptal se Billy.

„Bohužel budu muset domů,“ namítl, „ehm… za rodinou. Vysokým větvím se propříště raději vyhněte.“

Dal se znovu do klusu, pažemi s otevřenými dlaněmi pohyboval nahoru a dolů. Co si o sobě vůbec myslí?

Najednou jsem za ním nevědomky vykřikla: „Pane Wallakere?“

Otočil se. Netušila jsem, co mu chci říct. Myšlenky mi zběsile vířily hlavou, a tak jsem jen křikla: „Děkuju.“ A naprosto bezdůvodně jsem dodala: „Budete mě sledovat na Twitteru?“

„V žádném případě,“ opáčil pohrdavě a dal se znovu do běhu.

Tss. Bručoun mizernej. I přesto, že nás sundal ze stromu.

JEHLA V KUPCE TWITTERU

Sobota, 5. ledna 2013 [pokračování]

Počet followerů na Twitteru: 652, z toho počet zamlouvajících se followerů: 1.

16.00 Celý ten incident s panem Wallakerem a stromem a jeho slovy o tom, že musí zpátky k ženě a dětem, ve mně zanechal pocit abnormality, jako že všichni ostatní tráví sobotní odpoledne v úzkém rodinném kruhu a taťkové hrají se synkem ping-pong a mamky s dceruškami jako ze škatulky chodí po nákupech a na pedikúru. Á, někdo zvoní!

21.00 Byla to Rebecca! Udělaly jsme si hezký večer u ní v kuchyni, zatímco děti pobíhaly kolem. Pořád jsem si připadala krapet abnormálně, protože Rebecca má manžela nebo aspoň „partnera“, jelikož nejsou svoji. Je vysoký, pohledný, i když často vypadá trochu zuboženě, vždycky chodí oblečený v černé a je to hudebník. Svěřila jsem se Rebecce se svou paranoiou z toho, že všichni ostatní mají úzký rodinný kruh, nad čímž jen ohrnula nos.

„Úzkej rodinnej kruh? Někdy Jakea nevidím, jak je měsíc dlouhej. Furt někde hraje nebo je na šňůře, a když se objeví, často mám pocit, jako bych měla doma nějakýho zhulenýho puberťáka.“

Pak jsme všichni zašli k nám a sledovali Británie má talent, zatímco jsem upražila (tj. ohřála v mikrovlnce) popcorn. Teď už děti spí. Billy s Finnem přes ulici a Mabel s Oleander tady u nás.

Neděle, 6. ledna 2013

Počet followerů na Twitteru: 649 (mám pocit, jako by se ti zmizelí tweetujícíptali: „Proč? Proč?“).

20.00 Další příjemný den s Rebeccou a dětmi. Další příjemný večer s Mabel a Billym v mojí posteli při vyhlašování výsledků Británie má talent. Omrkla jsem při tom na iPhonu Twitter a tweetovala svým sledujícím (649) třeskuté bezprostřední dojmy týkající se právě probíhajícího televizního programu: např. <@JoneseyBJ O ne #pisen od Chevaune vel. dojak naprosto perfis.>

20.15 Ó. Mé bezprostřední dojmy okomentoval kdosi jménem @_Roxster!

<@_Roxster @JoneseyBJ #pisen od Chevaune „naprosto perfis“? Slzy se mi misi se zvratky.> „Mami,“ řekl Billy. „Mmmm?“ opáčila jsem nepřítomně. „Proč se tak usmíváš?“

NETWEETUJ V OPILOSTI

Čtvrtek, 10. ledna 2013

Počet followerů na Twitteru: 652, počet navrátivších se followerů: 1, noví followeň: 2, skleničky alkoholu (ani na to nechci pomyslet, jenže - třesoucím se hlasem - copak si nezasloužím kapku toho štěstí?).

21.30 Chloe se vrátila od Grahama z Camdenu a zůstává u nás přes noc. Je hezké si na konci dne orazit a zjistit, co se děje ve světě i na Twitteru a dát si k tomu zaslouženou sklenku nebo dvě bílého vína. 22.00 Tjo. Fantastická zpráva: „Hovězí lasagne 100% konina.“ 22.25 Hi hi. Právě jsem tweetla.

<@JoneseyBJ Varovani: Bylo zjisteno, ze rybi prsty obsahuji 90 % masa z morskych koniku.>

Určitě to vyvolá mohutnou odezvu a zavalí mě spousta dalších followerů jako spambot!

Asi si dám ještě decku. No tak, je tu Chloe, takže o nic nejde.

Zbožňuju ten laskavý a přátelský tón, s nímž se na Twitteru komunikuje. Ne jako když na sebe všichni navzájem kydají špínu. Vážně, připadá mi to jako návrat do časů Robina Hooda se všemi těmi drobnými leníky a jejda.

22.30 Všichni na mě kydají špínu. A na můj tweet.

<@_Slunicko @JoneseyBJ To ma bejt jako novej vtip? Copak ctes na Twitteru jen sebe? Nejsi trochu zahledena do sebe nebo co?>

Teď tu decku vážně potřebuju. 22.45 Fajn, hezky odpovím tomu @_Slunicku nebo jakže si říká a dám mu pořádnýho stěra. To už se jako nesmí dělat vtipy nebo co?

23.00 <@JoneseyBJ @_Slunicko Jestli budes dal prudit, prestanu te sledovat.>

23.01 <@JoneseyBJ @_Slunicko Clovek se tu snazi sirit radost & pozitivni energii. Jako stebetajici ptacek Tweetacek.>

23.07 <@JoneseyBJ @_Slunicko „Nelopoti se ani netweetuji.“ Hmm. Ne, prave ze tweetuji. V tom je s ptaky ta potiz.>

23.08 <@JoneseyBJ Stejne vys*** se nane. Pitomi ptaci akorat furt mavaj kridly a vsudemozne stebetaji. O o, podivejte se na me! Ja sem ftak!“>

23.15 <@JoneseyBJ Nenavidim ftaky. Jen se podivejte na bijak „Ptaci“! Dyť vas klidne muzou UKLOVAT.>

23.16 <@JoneseyBJ Kazdymu s ucesem ze sedesatek na hlave klidne vyklovou oci. Zlomyslny hnusny ftaci.>

23.30 <@JoneseyBJ A 85 followeru je v cudu. Proc? Jakoproc cosemudelala? vratetSe!>

<@JoneseyBJ Nee! Followri mizej jako vsifonu.>

<@JoneseyBJ Neee! Nenavdim ftaky Nenavdim tweetvani Nenavdim followrimizici vsifnu. De sechrapat!>

DŮSLEDKY TWITOPICE

Pátek, 11. ledna 2013

Počet ztracených followerů na Twitteru: 551, počet zbývajícíchfollowerů: 101, počet napsaných slov scénáře: 0.

6.35 Jen se mrknu na Twi. Aaa! Právě jsem si vybavila svou včerejší twitopici, nesouvislé blábolení a bezdůvodné kydání špíny na ptáky před stovkami naprosto neznámých lidí. Ach bože. Mám děsnou kocovinu a musím s dětmi do školy. Vlastně, je to v poho, protože do školy jede Chloe. Jdu spát.

10.00 Hele, určitě se to dá zachránit, jako kterákoliv jiná píár katastrofa. Snad jen s výjimkou právě probíhající píár katastrofy Lance Armstronga.

10.15 Fajn. Révoví ve vlasech. Musím s tím pohnout.

11.15 Vlastně, možná bych mohla udělat kariéru v píár! Á, do řiti, už je čtvrt na dvanáct, musím se pustit do psaní. I když nejprve musím zjevně zformulovat rychlou a upřímnou omluvu hrstce svých zbývajících sledujících.

<@JoneseyBJ Hluboka omluva ve veci twitopice a operencu.>

11.16 <@JoneseyBJ Ptaci oblazuji nas sluch a zrak trylkem, resp. perim! A poziraji cervy. Nech ptaky zit!>

11.45 Možná tam ještě pro jistotu přihodím citát od Dalajlámy:

<@JoneseyBJ Tak jako se had svleka z kuze, muzeme i my ze sebe shodit svou minulost a zacit od zacatku. (@DalajLama)>

21.15 Fajn. Děti už spí. Zpátky na Twitter.

21.16 OMG. Přišel tweet od @_Roxstera! Jo! Aspoň že Roxster znechuceně neodešel.

<@_Roxster @JoneseyBJ @DalajLama Protentokrat je po kocovine? Uvedomujes si, zes byla zarazena pod #hrozbatwitopice?> 21.17 Ach bože. Jsem všem pro smích, vzájemně si přeposílají můj tweet s opilými ptáky. Musím se pokusit minimalizovat dopad škod.

<@JoneseyBJ #twitopiceptaci Hele, omlouvam se, opravdu me mrzi, ze jsem - jak se rekne tweetovat v minulem case? Tweetla? Tweetnula? Twitterovala?>

<@_Roxster @JoneseyBJ Myslim ze spravny tvar je „trotlila“.> <@JoneseyBJ @_Roxster Opravujes mi gramatiku, nebo me urazis? <@_Roxster @JoneseyBJ To prvni nabubrely hlas: z latiny - twitto, twittas, twittat.>

Je vtipný. A má hezkou fotku. A vypadá mladě. Zajímalo by mě, kdo

to je?

<@JoneseyBJ @_Roxster Roxstere, jestli budes takhle pokracovat, tvoji 103 zbyli Twittnici se budou dozadovat sacku na bliti.>

<@_Roxster @JoneseyBJ Proc? Mají snad vsichni kocovinu, protoze vcera v noci taky opilecky blabolili o ptacich?>

Mmmmmmmmmmmmmmmmmmmmm. Cucák jeden drzej.

<@JoneseyBJ @_Roxster Prosim, prestan s tou prostorekosti nebo ti budu muset dat zahlaveo

<@_Roxster @JoneseyBJ Zahlavec nebo zobanec? To druhe radej ne. Prave jsi prisla o dalsich 48 followeru.>

<@JoneseyBJ @_Roxster Ale ne! Vazne si mysli, ze jsem tlusta a neuroticka a jeste k tomu posuk.>

<@_Roxster @JoneseyBJ Reklas „psouk“?>

<@JoneseyBJ @_Roxster Ne, Roxstere, jsem „a jeste k tomu posuk“. Zda se, ze jsi chorobne posedly psoukanim a blitim.>

Roxster mi právě přeposlal tweet od jednoho ze svých followerů: <@Raef_P @Rory Uvidime se v pet, vole? Pred fartage?> a dodal:

<@_Roxster @JoneseyBJ Hogo fogo hajzlici si lyzuji ve Francii.>

<@JoneseyBJ @_Roxster Ale co je fartage?>

<@_Roxster @JoneseyBJ Voskovani.> 22.00 Voskovaní? Francie? Zničehonic se mě zmocnily obavy, že Roxster není roztomilý mladíček, jemuž připadám zábavná, nýbrž gay, a táhne ho to ke mně a Talithě jako tragickou, zkrachovalou postavu ze sžíravé travesti show, jako je například Lily Savage. 22.05 Právě jsem brnkla Talithě, abych zjistila, co na to říká.

„Roxster? To mi něco říká. Není to jeden z mých followerů?“

„To je MÚJ follower!“ ohradila jsem se dotčeně, ale pak jsem uznala: „I když možná že ke mně přešel od tebe.“

„Je rozkošnej. Roxster. Roxby něco. Pozvala jsem do studia jednoho člověka, který propagoval designové dózy na čaj z recyklovaného materiálu, a Roxby přišel s ním. Pracuje pro nějakou ekologickou charitu. Milý mladík. Velice pohledný. Jdi do toho!“ 22.15 <@JoneseyBJ @_Roxster Jezdis do Francie a nechavas se tam depilovat voskem, Roxstere?>

<@_Roxster @JoneseyBJ Hlubokym muznym hlasem Jonesey, do gaye mam opravdu hodne daleko. Mam na mysli voskovani lyzi.>

<@JoneseyBJ @_Roxster „O o, jen se na me podivejte, jsem mladicek. Jezdim na prkne v plandavych gatatech, ze kterych mi lezou spodary.“>

<@JoneseyBJ @_Roxster Misto, abych krouzil elegantni obloucky v bunde s kapuci a koziskem.“>

<@_Roxster @JoneseyBJ Libi se ti mladicci, Jonesey?>

<@JoneseyBJ @_Roxster Ledovym hlasem, temer ledovcoveho charakteru Prosim? Nac PRESNE narazis?>

<@_Roxster @JoneseyBJ Schovava se za pohovkou Kolik je ti let, Jonesey?>

<@JoneseyBJ @_Roxster Oscar Wilde: Nikdy neduveruj zene, ktera ti povi, kolik ji je opravdu let. Zena, ktera ti rekne toto, je schopna rici ti cokoliv.>

<@JoneseyBJ @_Roxster Kolik je tobe, Roxstere? > <@_Roxster @JoneseyBJ 29. >

SCENÁRISTKA

Pondělí, 14. ledna 2013

Počet followerů na Twitteru: 793 (jsem hrdinka s označením #twitopice), počet tweetů: 17, počet katastrofálních společenských událostí, na něž jsem kývla: 1 (nebo možná 3 v jednom), počet napsaných slov scénáře: 0.

10.00 Fajn, musím se pustit do práce! 10.05 Možná jen omrknu zprávy.

10.15 Jů. Nový účes Michelle Obamové s ofinou se mi vážně moc líbí. Možná bych si taky mohla pořídit ofinku. Taky mi samozřejmě udělalo radost Obamovo druhé funkční období.

10.20 Vážně to začíná vypadat, že se vlády ujímají milí lidé: Obama, ten nový arcibiskup z Canterbury, který předtím řádně pracoval a horuje proti nenasytným bankám, a William a Kate. Fajn, práce. Jé, telefon!

11.00 Volala Talitha. „Drahoušku! Už máš hotový ten scénář?“

„Ano,“ vyhrkla jsem. „Teda jakžtakž.“ Pravdou je, že kvůli té epizodě s Koženou bundou a intenzivnímu studiu randění a pak i té věci s Twitterem sešlo Révoví ve vlasech na úbytě. Může vůbec révoví sejít na úbytě? Možná kdyby šlo o nějaký strom?

„Bridget? Jsi tam ještě? Už se to aspoň rýsuje?“

„Ano,“ zalhala jsem.

„Tak mi to pošli. Sergej má nějaké ,styky’ u filmu a myslím, že bych toho mohla využít a splašit ti agenta.“ „Díky,“ řekla jsem dojatě.

„Pošleš mi to ještě dnes?“ „Uhm. Ano! Dej mi pár dní, jo?“

„Oukej,“ souhlasila. „Ale hoď sebou, ano? Mezi tweetováním s kolouškem. Nezapomeň, že nesmíme dopustit, aby se z Twitteru stala posedlost.“

11.15 Fajn. Je naprosto nezbytné, abych dnes místo tweetování dopsala scénái. Musím akorát vymyslet konec. Jo a taky prostřední část. A nějak vyřešit začátek. Možná se jen rychle mrknu na Twitter, jestli mi @_Roxster zase nenapsal. Grr! Telefon.

„Nazdar, zlato“ - moje máma - „volám jen kvůli tomu promítání fotek z plavby a vyhazování přileb, které se koná od soboty za týden. Ta povánoční vánoční oslava v Pokecu byla super, a tak jsem si říkala…“

Pokusila jsem se odolat pokušení rozpustile tweetnout na téma máma/plavba ještě během hovoru. Ještě že máma není na Twitteru.

„Bridget?“

„Ano, mami,“ odvětila jsem a snažila se pustit Twitter z hlavy. „Ó! Takže vážně přijedete?“

„Uhm,“ zamumlala jsem. „Mohla bys mi to zopakovat?“

Vzdychla si. „To vyhazování ochranných přileb se koná u příležitosti ukončení stavby nových chatek u vrátnice. Dělají to všechna zařízení ve sv. Osvaldu, když postaví něco nového. Všichni si posadíme na hlavu přilbu a pak ji prostě vyhodíme do vzduchu.“

„Kdy se to má konat?“

„Od soboty za týden. Musíte přijet, zlato, protože Mavis tu bude mít Julii a Michaela a všechna vnoučata.“ „Takže můžu vzít děti?“

Nastala kratinká pauza. „Ano, ovšem, zlato, o to přece jde, ale.“

„Ale co?“

„Nic, nic, zlato. Postaráš se, aby si Mabel vzala ty šatičky, které jsem jí poslala?“

Vzdychla jsem si. Nehledě na to, do kolika šik outfitů sestávajících z kraťásků, trikotů a biker boots z Háemka nebo naškrobených šatiček od mámy se pokusím Mabel nacpat, stejně má svou hlavu a oblékne si, co chce: obvykle nějakého Disneyho šmrncnutého skotským folklorem, tj. třpytivé tričko, legíny a volánovou sukýnku ke kotníkům. Připadám si jako z úplně jiné generace, která nerozumí stylu dnešní mládeže.

„Bridget!“ okřikla mě máma, pochopitelně nejspíš rozzlobená. „Musíte přijet, zlato, nezáleží na tom, jestli budou zlobit.“ „Oni nezlobí!“

„No, ostatní už mají starší vnoučata, protože tys měla děti tak pozdě, a samozřejmě to máš těžší, když jsi na ně sama.“

„Nejsem si jistá, že od soboty za týden můžeme.“

„Všichni tu budou mít vnoučata a pro mě je strašně těžké zůstat na ocet.“

„Fajn. Víš, mami, už musím končit.“

„Už jsem ti říkala, jaké tu máme trable.?“ spustila jako vždycky, když řeknu, že už musím končit. „Jeden chlap nám chodí do pokoje. Kenneth Garside. Leze ženám do postele.“

„Tobě se Kenneth Garside líbí, mami?“ zeptala jsem se nevinně.

„Ále, neblázni, zlato. V mém věku už po mužích netoužíš. Jen vyžadují péči.“

Je zajímavé, v jakém věku po sobě muži a ženy vzájemně touží víc než ti druzí:

Ve dvaceti: Ženy mají navrch, protože v podstatě každý je chce přefiknout, takže mají velkou moc. A mladíčci nad dvacet jsou supernadržení, ale v kariéře ještě ničeho nedosáhli.

Ve třiceti: Navrch mají rozhodně muži. Pro ženu je třicítka nejhorší možné období k randění. Stále tíživěji na ni doléhá tikání biologicky nespravedlivých hodin: těch, jež se díky zdokonalenému zmrazování vajíček, které podstoupila Jude, doufejme, již brzy změní v tiché digitálky, které není třeba vybavovat alarmem. Muži to samozřejmě větří, jako když žralok cítí krev, a současně budují kariéry, takže jazýček vah se stále víc a víc vychyluje v jejich prospěch, dokud. Ve čtyřiceti: Tady si nejsem jistá, protože jsem většinu období prožila s Markem. Že by to vyšlo nastejno? Tedy vyloučíte-li z té rovnice děti. Nebo možná že muži si připadají na vrcholu a jsou přesvědčení, že touží po mladších ženách a že stejně staré ženy zase touží po nich. Jenže ve skutečnosti ženy tajně stejnou měrou touží po mladších mužích. A mladším mužům se starší ženy líbí, protože na ně nepohlížejí jako na živitele rodiny a už netouží po dětech, což je příjemná změna.

V padesáti: Bývala to doba „Neviditelné ženy“ od Germaine Greerové, označované jako nepoužitelný, postmenopauzální materiál do sitkomů. Ale teď díky Talithině propagované škole „změny obchodní značky“ ve spojení s Cim Cattrallovou, Julianne a Demi Mooreovými, atd. se všechno začíná měnit!

V šedesáti: Dochází k zásadní změně v rovnováze sil, protože muži si uvědomují, že v kariéře už se dál nedostanou a že si nikdy nenašli tak dobré kamarády jako ženy, ale mluví jen o golfu a tak podobně. A ženy se o sebe lépe starají - jen se podívejte na Helen Mirrenovou a Joannu Lumleyovou!

V sedmdesáti: Ženy mají rozhodně navrch, pořád o sebe hezky pečují a starají se o rodinný krb a vaří a.

„Bridget, jsi tam ještě?“

Nakonec jsem souhlasila, že na to vyhazování ochranných přileb u příležitosti otevření nových chatek u vrátnice přijedu i s dětmi.

I na promítání fotek z plavby, po kterém bude následovat rodinný piknik v Pokecu. Ze scénáře jsem ještě nenapsala ani čárku.

Úterý, 15. ledna 2013

23.55 Od včerejšího večera do dnešní noci jsem jen psala, psala a psala a právě jsem Talithě poslala mejlem Révoví ve vlasech.

Středa, 16. ledna 2013

60,7 kg (bída: to mám z příliš dlouhého sezení na zadku), ale počet agentů: 1!

11.00 Právě mi volal agent! Naneštěstí jsem měla plnou pusu strouhaného sýra, ale to bylo fuk, protože podle všeho vůbec nebylo nutné cokoliv říkat.

„Chce s vámi mluvit Brian Katzenberg,“ oznámila mi asistentka.

„Takže,“ Brian Katzenberg šel rovnou k věci. „Vy i já známe Sergeje a já vím, že to Sergej chce udat.“

„Četl jste to?“ vyhrkla jsem rozrušeně. „Líbí se vám to?“

„Přijde mi to fantastické a bez prodlení to předám do patřičných rukou. Takže to můžete obratem vyřídit Sergejovi a rád jsem vás poznal.“

„Děkuji,“ vykoktala jsem.

„Takže to Sergejovi vyřídíte?“

„Ano!“ zvolala jsem. „Provedu!“ 11.05 Právě jsem brnkla Talithě, abych jí poděkovala.

„Vyřídíš to Sergejovi?“ naléhala jsem. „Podle všeho mu hodně záleží na tom, abych mu to hned vyřídila.“

„Ach bože. Ano, vyřídím. Vím já, o co tu krucinál jde? Ale, drahoušku, jsem na tebe velice pyšná, žes to dotáhla do konce.“

AŤ SI SNĚŽÍ!

Čtvrtek, 17. ledna 2013

Počet SMS o sněhu: 12, počet tweetů o sněhu: 13, počet sněhových vloček: 0.

20.00 Ze školy přišla SMS:

Mili rodice, zitra se ocekavaji vydatne snehove srazky. Prosim kontrolujte si SMS a nevyrazejte do skoly pred osmou hodinou rano. Dame vam vcas vedet, zda se skola kvuli snehove nadilce nerusi. 20.15 Čiré vzrušení. Všichni můžeme jít za školu a sáňkovat! Nikdo zjevně nemůže jít spát. Pořád rozhrnujeme závěsy a díváme se, jestli ve světle pouličních lamp něco uvidíme. 20.30 Po sněhu ani památky.

20.45 Po sněhu furt ani památky. Hele, je vážně načase, aby děti šly spát.

21.00 Nakonec jsem je zahnala do postele s neustálým papouškováním: „Honem spinkat, honem spinkat, jestli nepůjdete spát, nebudete si moct užít ten báječný sníh!“ Očividná lež, neboť s kým jiným půjdu řádit do sněhu?

21.45 Furt žádný sníh. Možná mrknu na Twitter.

21.46 @_Roxster tweetuje o sněhu!

<@_Roxster Je tu jeste nekdo u vytrzeni z toho snehu?> 21.50 <@JoneseyBJ @_Roxster Ja. Ale kde vezi? ,O, o, podivejte se na me! Ja jsem snih, ale nepadam!’> 22.00 Tweet od @_Roxstera!

<@_Roxster @JoneseyBJ Jonesey, snad zase nemas twitopici? Nebo mas rada snih tak moc jako ja?> 22.15 Pustila jsem se do flirtu s @_Roxsterem.

<@JoneseyBJ @_Roxster Voskujes v ramci pripravy?> <@_Roxster @JoneseyBJ Rozhodne.>

Přidala se k nam i Talitha. <@Talithastastnamrcha @JoneseyBJ ©Roxster Moc vtipne, vy dva. Ted uz BEZTE SPAT.>

22.30 Mmmm. Miluju Twitter. Miluju pocit, že tam někde je ještě někdo jiný, kdo je u vytržení ze stejných maličkostí jako vy. 23.00 Po sněhu furt ani památky.

Pátek, 18. ledna 2013

Kolikrát jsem kontrolovala, jestli sněží: 12x, počet sněhových vloček: 0, počet tweetů od @_Roxstera: 7, počet tweetů, naoko určených všem mým sledujícím, ale ve skutečnosti @_Roxsterovi: 6 (o něco méně než on, velmi dobře).

7.00 Probudili jsme se a všichni rozradostněně přiběhli k oknu. Žádný sníh.

7.15 Mám sto chutí zůstat i s dětmi doma v pyžamu kvůli závějím, přestože nesněží, ale přinutila jsem se přimět všechny, včetně sebe, aby se oblékli pro případ, že žádná SMS o rušení vyučování kvůli sněhu nepřijde.

7.45 Žádná SMS. Že by třeba aspoň tweet od @_Roxstera? 7.59 Ze školy furt nic nepřišlo. Ani žádný tweet od @_Roxstera. Snažím se vyrovnat se zklamáním svým i všech ostatních tím, že jsem si nacpala do pusy tři klobásky Chipolata obalené slaninou, a jen tak mimochodem se zeptala: „Dá si ještě někdo?“ 8.00 Ze školy žádnou SMS neposlali. Měli bychom vyrazit. 9.00 Vysadila jsem Mabel ve školce, a když jsme přijeli k prvnímu stupni, panovalo tam nakažlivé vzrušení. Řady chlapců se na pokyn pana Wallakera krčili za fiktivními závějemi a koulovali se fiktivními

koulemi. Odolala jsem pokušení tweetnout to @_Roxsterovi, ale nechtěla jsem, aby ho neodradilo, že mám děti.

„Dneska má sněžit, paní Darcyová!“ zahlaholil pan Wallaker a z ničeho nic se vedle nás vynořil. „Chystáte se lézt po stromech?“

„Já vím! Čekám na to sněžení celou noc,“ odvětila jsem a s klidem přešla narážku na stromy. „Ale kdepak je?“

„Už sem míří ze západu. V Somersetu už sněží. Máte ráda sníh?“

„Ten, co padá včas,“ opáčila jsem zasmušile.

„Možná se zdržel na dálnici M4,“ řekl. „Sjezd třináct je zavřený kvůli sněžení.“

„No vida!“ vyhrkla jsem o poznání veseleji.

„Počkat,“ pronesl Billy podezíravě. „Jak se může sníh zdržet kvůli sněhu?“

Panu Wallakerovi problesklo v očích kratičké pobavení, načež Billy roztáhl ústa do širokého úsměvu. Bylo to vážně protivné, jako by se bavili na můj účet.

„Hezký den,“ popřála jsem jim popleteně - nejsme přece v Kalifornii - a sklouzla se po ledu, abych mohla pokračovat se svým Twitterem, chci říct se scénářem. Proč jsem si brala boty na vysokém podpatku?

9.30 Zpátky doma. Fajn. Révoví ve vlasech.

9.35 Rychle jsem tweetla @_Roxsterovi, chci říct svým sledujícím, vtípek pana Wallakera.

9.45 <@JoneseyBJ Je zrejme, ze snih zdrzelo snezeni na M4, ale co nevidet tu bude.>

10.00 Můj tweet přeposlalo pět lidí! Přibylo mi dalších dvanáct sledujících.

10.15 V televizi stále dokola opakují: „VAROVÁNÍ! SNÍH!“ 10.30 Konečně začalo sněžit!

11.00 Chumelí se, chumelí. Nemůžu se odtrhnout od okna a přestat se dívat.

11.45 V jednom kuse civím na ten sněhový zázrak. Jako by někdo nabarvil všechny stromy nabílo. Na stolku před domem už leží skoro čtyři centimetry sněhu - jako cukrová poleva na dortu. Nebo šlehačka… Možná to nejsou čtyři centimetry. Zvažuju, že vezmu pravítko a půjdu to přeměřit, ale přijde mi to směšné. Čeká na mě přehršel úkolů.

Poledne. Ach můj bože, přišel tweet od @_Roxstera.

<@_Roxster @JoneseyBJ Nevybodnem se na praci, nenavoskujem a nepujdem sankovat?>

V šoku mrkám na obrazovku počítače. Opravdu mě @_Roxster zve na rande? Myslí to vážně? Jenže já vypadám naprosto šíleně, na hlavě mám vrabčí hnízdo a. Ale mohla bych si umýt vlasy! A hodit na sebe zimní věci a člověk žije jen jednou a právě sněží! <@JoneseyBJ @_Roxster Ano! Muzes?> Odpověděla jsem.

Právě když jsem tweet odeslala, přišla SMS:

PRO RODICE DETI Z MS A ZAKU 1. STUPNE. Z duvodu silneho snezeni si, prosim, vyzvednete deti co nejdrive a odvezte je v poradku domu. Skola se ve 13.30 zavira.

12.15 Co mám dělat? Nemůžu přece čekat, že se devětadvacetiletý vysněný bůh nadšeně vrhne na sáňkování se dvěma malými dětmi a postarší ženskou s bláznivými vlasy. Veškerý úspěch starší ženy stojí a padá s faktem, že je za všech okolností soignée v černých hedvábných punčochách jako ženy z příruček o francouzské výchově nebo Catherine Deneuveová a Charlotte Ramplingová. Musím vyzvednout děti, ale copak se můžu na @_Roxstera vykašlat? Pravidla randění jasně říkají, že je to jako tanec a stačí jen nechat se unášet hudbou a.

Další SMS:

Zaci z MS i z 1. stupne se shromazdili ve skolni aule. Vyzvednete sve deti co nejdrive, prosim.

To je nefalšovaný stav nouze!! 12.30 Seběhla jsem dolů, vydolovala ze skříně sáňky, rychle z nich ometla pavučiny atd.

12.50 Otevřela jsem dveře a zjistila, že silnice je úplně zasněžená. Sněhová vánice je zjevně velice vážná a nebezpečná situace! Jsem vzrušením bez sebe. Ale co @_Roxster? Nejprve se musím postarat o děti.

13.00 OK, mám na sobě lyžaiský komplet. Netuším, jestli je třeba vzít si helmu, ale lyžaiské brýle určitě. Do kufru auta jsem naházela sněhule, oteplovačky, zimní bundy, palčáky, kápézetku, lopatu, baterku, vodu, čokoládu a sáňky.

17.00 Po vzrušující kluzké jízdě jsem nakonec doklouzala ke škole. I tak jsem si musela sundat lyžaiské brýle a nasadit si ty čtecí, abych zkontrolovala, jestli nepřišel tweet od @_Roxstera.

<@_Roxster @JoneseyBJ Sorac, Jonesey - choval jsem se nespolehlive a lehkomyslne. Mam praci, nemuzu randit ve snehu. Na rozdil od tebe, jak je vidno.>

Jsem zdrcená. Nepřišel na sněhové rande.

V lyžařských kalhotách natažených přes džíny a v lyžařské bundě a vůbec ve všem tom vybavení jsem se vybatolila do kopce ke škole jako Lance Armstrong po přistání na Měsíci - chci říct Neil Armstrong - a hlavou se mi honilo: „Oukej, teď, když se na mě @_Roxster přísně vzato vybodl se sáňkováním, nemusím mu odpovídat. Odpověděla jsem tím, že jsem nereagovala, takže jsem se dokonale řídila pravidly randění a.“

Vpadla jsem do školní auly, kde byly shromážděny děti ze školky a žáci prvního stupně, jen abych spatřila Dokonalou Nicorette v převleku Sněhové královny s dokonalou foukanou, v bílých sněhulích, v dlouhém bílém plášti ozdobeném kusem kožešiny a s obrovskou černou kabelkou na patentku pokrytou cingrlátky, jak se koketně chichotá s panem Wallakerem. Pff. Děvkai. Je ženatý a klidně si tu flirtuje s Nicorette. Když jsem vešla dovniti, otočil se a nepokrytě se rozesmál.

Kdyby tušil, že jsem mohla mít rande s kolouškem na sáňkách, smích by ho přešel, co? Jsem Catherine Deneuveová a Charlotte Ramplingová.

„Mamíííí!“ Billy a Mabel se přiřítili s rozzářenýma očima. „Můžeme jít sáňkovat?“

„Jasně! Mám sáňky v autě,“ ujistila jsem je, střelila po panu Wallakerovi panovačným pohledem, nasadila jsem si lyžaiské brýle zpátky na oči a záhadně - jen co daný úbor dovoloval - jsem vyplula z auly. 22.00 Fantastický den. Sáňkování bylo naprosto senzační. Na Primrose Hill dorazila sáňkovat i Rebecca s dětmi a celá ulice a bylo to úplně kouzelné, vážně jako z vánoční pohlednice. Sníh byl hluboký a načechraný, na začátku tam nebyla ani noha, takže se dalo svištět po cestičkách opravdu rychle. A uprostřed radovánek přišel tweet od @_Roxstera.

<@_Roxster @JoneseyBJ Nechces si zasankovat pozdeji? Dnes vecer bych mohl, jestli muzes.>

<@_Roxster @JoneseyBJ I kdyz mam obavy, ze se nachazis v prekerni situaci. Nebylo by lepsi nechat to na jindy?>

Se zmrzlými prsty se mi dost špatně odpovídalo, musela jsem si nasadit čtecí brýle, abych si tweety přečetla, a zároveň běžet za sáňkami, aby nedošlo ke srážce atd., a tak jsem toho na chvíli nechala a vychutnávala si pocit, že mám poslední slovo a že @_Roxster si se mnou chce dát rande!

Připozdilo se, na kopci bylo stále víc lidí a cestičky začaly být zledovatělé, a tak jsme všichni zajeli k nám na horkou čokoládu a společně povečeřeli a bylo to vážně moc prima, a zatímco Rebecca dohlédla na děti, vytratila jsem se na pět minut ke svému Twitteru, letmo jsem na sebe mrkla do zrcadla a uvědomila si, že dnes večer by nebylo dobré dávat si rande s kolouškem.

Uprostřed celého toho nesouvislého přívalu tweetů o sněhu a dálnici M4 přišel ještě jeden od @_Roxstera.

<@_Roxster @JoneseyBJ Jonesey? Neumrelas v zavejich?> <@JoneseyBJ @_Roxster Skoro. Prasan mimo sjezdovku jedna basen. Radej to nechejme na jindy.>

<@_Roxster @JoneseyBJ Nejaky konkretni vecer?> Vidíte, přímočará, hodnověrná komunikace! Tak se na to musí. Odepsala jsem mu. <@JoneseyBJ @_Roxster Mrknu do sveho nesmirne nabiteho diare.„> <@_Roxster @JoneseyBJ Chtelas rict hromady prirucek o randeni?> Ach můj bože. Snad Roxster nečetl moje staré tweety z doby Kožené bundy?

<@JoneseyBJ @_Roxster S prehledem ignoruje drzeho mladeho cucaka Mas nejaky tip?> <@_Roxster @JoneseyBJ Utery?>

Sešla jsem zpátky do kuchyně se širokým úsměvem na rtech. Všechno je úžasné! Mám rande s báječným, zábavným, prima devětadvacetiletým kolouškem a dům plný růžolící drobotiny, lahodně vonícího jídla, sáněk a čuráčků (chci říct gumáčků - jak mě to jen mohlo napadnout?).

NETWEETUJTE O RANDE, NA KTERÉM ZROVNA JSTE

Neděle, 20. ledna 2013

Počet followerů na Twitteru: 873, počet tweetů od @_Roxstera: 7.

11.00 Tweetování se vyvíjí senzačně. Od toho slavného ptačího twitopičího tweetu mi přibývají další a další sledující. Nemohu si nepovšimnout, že od chvíle, co jsme si dohodli rande, se Roxster poněkud odmlčel. Ale možná že jakožto muž má pocit, že levelu bylo dosaženo, jako při hře na Xboxu, a není třeba se dál namáhat. 11.02 Vlastně bych asi měla napsat tweet, aby byli všichni v obraze.

<@JoneseyBJ Se samolibym, protivnym trylkem v hlase a stastna jak blecha s radostnym oznamenim, ze ma rande se zahadnym cizincem z Twitteru Dobrytroo, vespolek!>

11.05 Ale ne, přišla jsem o dva followery. Proč? Proč? Nelíbil se jim snad ten tón? Měla bych poslat ještě jeden.

<@JoneseyBJ Sorac, zjevne nektere z vas zapudila moje casne ranni samolibost. Rande se samozrejme nevyvede a dotycny nejspis vubec neprijde.> 11.05 Paráda, ztratila jsem další tři followery. Musím myslet na to, že ráno je lepší to nepřetweetovat. Nebo možná netweetovat vůbec, protože se zdá, že získávám víc followerů, když netweetuju, než když tweetuju.

Roxster napsal! Vidíte, to mám za odměnu za své bezbřehé sebeovládání.

<@_Roxster @JoneseyBJ Urazen, konsternovan Vubec neprijit, Jonesey??> <@JoneseyBJ @_Roxster Roxstere! Jsi zpatky!>

<@JoneseyBJ @_Roxster To byl jen pokus o neutralizaci nabubreleho tonu z predesleho tweetu, který odradil followery. Takze jsi porad tu?>

<@_Roxster @JoneseyBJ Jonesey, mozna sem mlade, ale ne holobradek ani sarlatan.>

A pak ještě jeden: <@_Roxster @JoneseyBJ OK. Co kdybych na tebe pockal u stanice metra Leicester Sq @19.30? Muzem skocit do Nando’s. Nebo na rybu a hranolky?>

21.45 To mě okamžitě rozložilo. Stanice metra Leicester Sq.?? Stanice metra Leicester Sq.?? Vždyť venku mrzne. Pak jsem si vybavila klíčová pravidla randění.

PROSTĚ UDĚLEJ, CO NAVRHUJE

<@JoneseyBJ @_Roxster Vrni blahem To by bylo moc prima!>

<@_Roxster @JoneseyBJ Vrci Uvidime se tam, bejby.> Vidíte? Vidíte? Mnohem lepší, než když se snažíte mít situaci pod kontrolou.

21.50 Z ničeho nic jsem zpanikařila kvůli tomu, že mám jako matka samoživitelka sraz s cizím člověkem z Twitteru u metra na Leicester Square.

21.51 Brnkla jsem Tomovi, staví se.

22.50 Bohužel jsem si musela na Tomův názor počkat, protože sám byl naprosto rozložený kvůli jednomu maďarskému architektovi jménem Arkis. Trval na tom, že mi na iPhonu ukáže všechny mejly, fotky a zprávy, které mu Arkis poslal na Scruff, sociální síť pro gaye. „Scruff je o tolik lepší než Grindr. Býval to takovej chlapskej web, ale teď je tam víc módy, uplých oblečků a velkých obrouček, ale ne ve stylu George Michaela.“

„Tak v čem je problém?“ uhodila jsem na něj rázným, profesionálním tónem, jako kdybych psychoterapeutka byla já, a ne Tom.

„Mám takový pocit, že Arkis jen žvaní, ale skutek utek. Pořád mi pozdě v noci posílá svůdné, smyslné textovky, a víc nic.“

„Chápu. Už jsi navrhl setkání?“ dotázala jsem se.

„Napsal jsem, že bych ho chtěl víc poznat. Poslal jsem to v jednu ráno a Arkis se dva dny neozval, pak se o tom vůbec nezmínil a začal nanovo mluvit o mých fotkách na Scruffu, a teď mě na hrudi svírá ta příšerná bolest, protože si myslím, že on si myslí…“

„Já vím, já vím,“ vyhrkla jsem horlivě. „Přesně tak to bylo i s Koženou bundou. Je to, jako by milostný zájem převzal onu obří moc -jako nějaký soudcující obr nadaný všemi pravidly randící způsobilosti, co nad tebou stojí a chystá se ti snížit známku jako zoufalému stalkerovi.“

„Já vím,“ přikývl smutně. „Ale vážně říkal, že chce vidět Třicet minut po půlnoci.“

„No a? Tak navrhni, že na ten film půjdeš. Mhm,“ zamručela jsem povýšeně. „Jinak to bude vypadat, jako byste soutěžili, kdo dřív mrkne.“

Jakmile se zdálo, že Tom je s psychologickou podezdívkou svého plánu spokojený, hladce jsem přistoupila k tomu, co trápí mě, na což rázně odpověděl:

„Ovšem že se musíš s @_Roxsterem sejít, pokud to bude na veřejném prostranství. Talitha tvrdí, že je fajn. Budeme všichni na telefonu. Na setkávání ve virtuálním prostoru není nic nenormálního a nezdravého.“

Zbožňuju, jak si s Tomem prohazujeme role experta na zvyklosti při randění, jako bychom byli na houpačce - přestože je zcela jasné, že ani jeden z nás nemá ponětí, o čem vlastně mluví. Někdy to prostě vypadá, jako kdyby to moře lidí na světě bylo na milionech houpaček a ty se houpaly ve stejném rytmu jako ropné pumpy. A každý je střídavě chvíli nahoře a chvíli zase dole.

23.00 Nebesa mě dnes odměnila. Právě mi tweetl Roxster.

<@_Roxster @JoneseyBJ Venku mrzne, Jonesey. Nesejdeme se radej v baru hotelu Townhouse na Dean Street?>

Jůů. Myslí na mě. Je tak báječný a milý.

Hned jsem odepsala:

<@JoneseyBJ @_Roxster Super. Uvidime se tam.> <@_Roxster @JoneseyBJ Uz se nemuzu dockat, bejby.>

Úterý, 22. ledna 2013

60,2 kg (furt!!), počet vyzkoušených a na podlahu odhozených outfitů: 12, počet tweetů odeslaných, když jsem se měla chystat: 7 (pěkně hloupé), i když počet followerů na Twitteru: 698 (výhoda tweetování naživo musí být vyvážena nevýhodou pozdního příchodu).

18.30 Fajn. Jsem skoro hotová. Talitha, Jude a Tom jsou detailně obeznámeni s tím, kam jdu, a připraveni přispěchat mi na pomoc, kdyby se něco zvrtlo. Jsem rozhodnutá tentokrát neudělat stejnou chybu a nepřijít pozdě. Jediné, v čem si nemůžu pomoct, je, že během chystání tweetuju. Jako bych měla vůči sledujícím povinnost informovat je o každém svém kroku.

<@JoneseyBJ Co je dulezitejsi? Vypadat k svetu, nebo prijit vcas? Chci rict, kdyby slo o bud/anebo?>

Páni - spousta odpovědí a připomínek:

<@James AP27 @JoneseyBJ Jasne ze prijit vcas. Jak muzes byt tak marniva? To vubec neni pekne.> Tss. Fajn. Uvidíme, co řekne na tohle.

<@JoneseyBJ @JamesAP27 Zadna marnivost, nybrz STAROST o ostatni, tj. abych nikoho nevyplasila ci nevydesila.>

18.45 Do řiti, do řiti, nanesla jsem si na rty voděodolnou řasenku Laura Mercier, protože má stejný obal jako lesk na rty, a teď to nejde dolů. Ach bože. Přijdu pozdě s černými rty.

19.15 OK. Konečně v taxíku, nepřestávám si drhnout rty. Mám čas na pár dalších tweetů.

<@JoneseyBJ Konecne v klidu - sedim v taxiku - vnimava, pozitivne naladena zena pevneho charakteru… >

<@JoneseyBJ … bohyne radosti a svetla! Zaskrehota na taxikare Neee! Regent St. to ku*** neberte!>

<@JoneseyBJ Drzi se za nos, mluvi do policejni vysilacky Mirime do Townhouse na Dean Street. Mirime DO hotelu Townhouse.>

<@JoneseyBJ Drzte mi palce. Tak zatím. Prepinam.>

<@JoneseyBJ Septem Je FANTASTICKEJ.>

<@JoneseyBJ Mlady muz ma sama pozitiva, pokud není tak mlady, aby byl vasim vnukem.>

<@JoneseyBJ Usmiva se! Zvedl se jako dzentlmen.>

Roxster byl skutečně báječný, ještě hezčí než na fotce, ale co bylo rozhodující, tvářil se vesele. Jako by měl každou chvíli vyprsknout smíchy.

„Ahojda.“

Už už jsem se natahovala po mobilu, abych tweetla <Ma ten nejkrasnejsi hlas>, když mi přikryl ruku položenou na mobilu svou dlaní… „Žádné tweetování.“ „Nic jsem…!“ vyhrkla jsem šíleně.

„Jonesey, celou cestu sem jsi trotlila jako v tweetopici. Četl jsem to.“

RANDES KDLDUŠKEM

Úterý, 22. ledna 2013 [pokračování]

Zahanbeně jsem se schoulila do kabátu. Roxster se zasmál. „To je v pohodě. Co si dáš k pití?“

„Bílé víno, prosím,“ odpověděla jsem rozpačitě a mimoděk sáhla po telefonu.

„Velmi dobře. A než se uvolníš, tohle ti budu muset zabavit.“

Sebral mi mobil, schoval si ho do kapsy a přivolal servírku, a to všechno jedním nenuceným pohybem.

„To proto, abys mě mohl zavraždit?“ zeptala jsem a se směsicí vzrušení a úzkosti jsem pozorovala jeho kapsu. Myslela jsem na to, že kdybych potřebovala povolat Toma nebo Talithu, musela bych ho položit na lopatky a rozervat mu ji.

„Ne. K tomu, abych tě zavraždil, telefon nepotřebuju. Jen se nechci ocitnout v živém tweetpřenosu pro Tweetníky, co samým vzrušením ani nedýchají.“

Když otočil hlavu, kochala jsem se pohledem na jeho krásné rysy z profilu: rovný nos, lícní kosti, čelo. Měl oříškově hnědé oči a v nich jiskru. Byl tak. mladý. Skvělá pleť, bílé zuby, po límci se mu plazily husté, lesklé vlasy, o něco delší, než bylo v módě. A jeho rty měly ten ušlechtilý bílý obrys, který mají jen mladí lidé.

„Máš hezké brýle,“ řekl a podal mi víno.

„Děkuji,“ opáčila jsem uhlazeně. (Mám v nich progresivní brýlové čočky, které mi umožňují vidět dobře do dálky i na blízko. Myslela jsem si, že když si je vezmu, nevšimne si, že jsem stará a potřebuju brýle na čtení.)

„Smím ti je sundat?“ zeptal se tak, že jsem si myslela, že má na mysli. šaty.

„Dobře,“ souhlasila jsem. Sundal mi brýle a odložil je na bar, přitom se mi zlehka otřel o ruku a díval se na mě. „Jsi mnohem hezčí než na fotce.“

„Roxstere, na té fotce vypadám hrozně,“ opáčila jsem, usrkla víno. Příliš pozdě jsem si vzpomněla, že jsem se měla hezky opřít a nechat ho, ať se dívá, jak vzrušeně přejíždím prsty po stopce sklenky.

„Já vím.“

„Nebál ses, že se ze mě vyklube stokilový transvestita?“

„Bál. Kvůli vlastní ochraně jsem do baru nasadil osm kámošů.“

„To je děsivé,“ opáčila jsem, „mě zase pro případ, že bys mě chtěl zavraždit a sníst, hlídá ve všech oknech na protější straně ulice defilé ostřelovačů.“

„Jsou všichni navoskovaní?“

Právě jsem usrkávala víno, když jsem se zasmála, začala jsem se s plnou pusou dusit a ucítila, jak se mi do krku derou zvratky. „Jsi v pořádku?“

Zamávala jsem rukou. Pusu jsem měla plnou zvratků smíchaných s vínem. Roxster mi podal hrst papírových ubrousků. Přidržovala jsem si je u pusy a pomalu zamířila na toaletu. Vpadla jsem dovnitři právě včas, abych zvratky/víno vyprskla do záchodu, hlavou se mi honilo, jestli bych neměla k pravidlům randění přidat i „Nezvracejte na prvním rande.“

Vypláchla jsem si pusu a s úlevou jsem si vybavila, že někde na dně kabelky se válí dětský zubní kartáček. A taky žvýkačka.

Když jsem vyšla ven, Roxster už nám našel volný stůl a právě se díval na telefon.

„Myslel jsem, že na posedlost zvratky jsem tu expert já,“ podotkl, aniž zvedl hlavu. „Právě o tom tweetuju tvým followerům.“ „To snad ne?“

„Neee.“ Vrátil mi telefon a rozesmál se. „Jsi v pořádku?“ Teď už skoro nemohl smíchy ani mluvit. „Promiň, jen prostě nemůžu uvěřit, že ses na našem prvním rande málem poblinkala.“

Uprostřed záchvatu smíchu jsem si uvědomila, že právě řekl „naše první rande“. A „první“ zjevně naznačovalo, že navzdory puse plné zvratků budou další.

„Co uděláš teď - pšoukneš si?“ zeptal se, když nám číšník přinesl jídelní lístky.

„Sklapni, Roxstere,“ řehtala jsem se. Bez legrace, duševně byl na úrovni sedmiletého kluka, ale byla to legrace, protože jsem se cítila jako doma. A možná že by ho nedokázaly vyděsit ani volné projevy tělesných funkcí v naší domácnosti.

Když jsme otevřeli jídelní lístky, došlo mi, že nemám brýle.

V panice jsem civěla na rozmazané písmo. Roxster si ničeho nevšiml. Podle všeho byl naprosto unešený nabídkou pokrmů. „Mmm. Mmm. Co si dáš, Jonesey?“

Vyděšeně jsem na něho čučela jako králík uvízlý v záři předních světel.

„Všechno v pořádku?“

„Ztratila jsem brýle,“ zamumlala jsem rozpačitě.

„Museli jsme je nechat na baru,“ opáčil a zvedl se. V úžasu nad jeho působivou mladou figurou jsem se dívala, jak se vrací k místu, kde jsme předtím stáli, rozhlíží se a ptá barmana.

„Nejsou tam,“ oznámil mi, když se s ustaraným výrazem v obličeji vrátil. „Byly drahé?“

„Ne, ne, to neva,“ zalhala jsem. (Byly drahé. A měla jsem je ráda.)

„Mám ti přečíst jídelní lístek? Kdybys chtěla, mohl bych ti i nakrájet maso.“ Rozesmál se. „Musím ti opatrovat zuby.“

„Roxstere, tohle není moc hezký způsob škádlení.“

„Já vím, já vím, promiň.“

Poté, co mi přečetl jídelní lístek, připomněla jsem si pravidla randění a jemně jsem přejížděla prstem po stopce skleničky nahoru a dolů, ale stejně to nemělo cenu, protože Roxster už mi mezi svými urostlými mladými stehny svíral koleno. Dokonce i uprostřed vzrušení jsem si uvědomila, že jsem odhodlaná ty brýle najít. Kvůli sexuálnímu rozptýlení a rozpakům něco takového snadno pustíte ze zřetele, a vážně to byly moc, opravdu moc hezké brýle.

„Jdu se mrknout pod barovou stoličku,“ vyhrkla jsem, když jsme si objednali.

„Ale co tvoje kolena!“

„Přestaň.“

Nakonec jsme oba skončili na čtyřech pod barovými stoličkami. Dvojice mladičkých dívek, které seděly na našich místech, byla pěkně nafrněná. Najednou se mi chtělo umřít hanbou kvůli tomu, že randím s kolouškem a posílám ho, aby kvůli mně koukal dívkám pod sukně a hledal moje čtecí brýle.

„Tady žádný brejle nejsou, jasný?“ pronesla jedna z nich a drze na mě civěla. Roxster obrátil oči v sloup a vrhl se jim zpátky pod nohy se slovy: „Když už jsme tady.“ a začal šmátrat po podlaze. Dotyčným na tom nic legračního nepřipadalo. Nakonec se vítězoslavně vztyčil a třímal v ruce brýle.

„Mám je,“ řekl a nasadil mi je na nos. „Tumáš, miláčku.“

Demonstrativně mi vtiskl polibek na rty, zpražil dívky pohledem a odvedl mě zpátky ke stolu, zatímco jsem se snažila vzpamatovat v naději, že necítil chuť zvratků.

Hovor plynul naprosto nenuceně. Pravým jménem se jmenuje Roxby McDuff a skutečně pracuje pro jednu ekologickou dobročinnou organizaci. S Talithou se seznámil v televizi a z jejího Twitteru přeskočil na ten můj. „Takže ty jsi na starší paničky?“

„Ten výraz nemám rád,“ odvětil.

„Implikuje to lovce, a ne… kořist.“

Musel na mně jasně vidět, že mě to vyvedlo z konceptu, protože tiše dodal: „Líbí se mi zralé ženy. Mají větší jasno v tom, co chtějí. Jsou zdrženlivější. A co ty? Proč randíš s mladším týpkem z Twitteru?“

„Jen se snažím rozšířit si obzory,“ plácla jsem prostořece.

Roxster se mi zadíval bez mrknutí do očí. „Tak s tím ti rozhodně můžu pomoct.“

RADOST SMÍCHANÁ SE ZVRATKY

Úterý, 22. ledna 2013 [pokračování]

Když nastal čas loučení, zůstali jsme rozpačitě stát na ulici.

„Jak se dostaneš domů?“ zeptal se, což mě okamžitě trochu zamrzelo, protože očividně neměl v úmyslu jet se mnou, i když bych ho o to pochopitelně nepožádala. Pochopitelně.

„Taxíkem?“ odpověděla jsem otázkou, na což zareagoval překvapeným výrazem. Uvědomila jsem si, že do Soho jezdím jedině s Talithou, Tomem a Jude a že se vždycky složíme na taxík, což musí mladý člověk považovat za šílenou rozmařilost. A stejně nikde žádný taxík nebyl.

„Chceš, abych přivolal helikoptéru, nebo pojedeme metrem? Umíš jezdit metrem?“

„Ovšemže umím,“ opáčila jsem. Ale upřímně řečeno, mačkat se v nočním davu v Soho bez přátel pro mě byla velká neznámá. I když bylo docela vzrušující, jak mě Roxster vzal za paži a odvedl na stanici metra Tottenham Court Road.

„Doprovodím tě až dolů,“ řekl, ale když jsme se ocitli u turniketů, uvědomila jsem si, že nemám svou Oyster card. Snažila jsem se zaplatit u automatu, ale bylo to k ničemu.

„Pojď sem,“ řekl, vytáhl náhradní kartu, protáhl mě přes turniket a vedl mě k pravému nástupišti, k němuž právě přijížděla souprava.

„Rychle, dej mi svoje telefonní číslo,“ pobídl mě. „Zatím jsem tě nezavraždil.“

Vcukuletu jsem mu ho nadiktovala a on si ho uložil do mobilu. Dveře se otevíraly, lidé se hrnuli ven. Pak mě zčistajasna políbil na rty. „Mmm, zvratky,“ vzdechl. „To ne! Vyčistila jsem si zuby.“

„Ty sis přinesla zubní kartáček? To na každém rande blinkáš?“

Když však viděl můj vyděšený výraz, se smíchem mě ujistil: „Nechutnáš po zvratcích.“ Lidé se s mačkáním hrnuli do vlaku. Znovu mě něžně políbil, vpíjel se do mě těma veselýma oříškově hnědýma očima, pak ještě jeden polibek, tentokrát s malinko pootevřenou pusou, nakonec si jazykem něžně našel ten můj. Tohle bylo mnohem lepší než pitomá Kožená bunda s tím jeho sexem posedlým.

„Honem, dveře se zavírají!“ Postrčil mě k vlaku a já jsem se vmáčkla dovniti. Dveře se zavřely, a když jsme se rozjeli, dívala jsem se, jak tam stojí a usmívá se pro sebe: báječný, báječný koloušek.

Vystoupila jsem z metra na Chalk Farm, v naprosté euforii a vzrušení. Pípla mi textovka. Byla od Roxstera.

Dorazilas domu, nebo jezdis zmatene porad dokola?

Pomoc, jsem ve Stanmoru. Uz sis vystaral ze zubu zvratky? odepsala jsem.

Žádná odpověď. Neměla jsem se zmiňovat o těch zvratcích. Další esemeska!

Ne, pac nemuzu najit bryle na cteni. Chystas se znovu pouzit ten pozvraceny kartacek?

Prave si s nim cistim zuby. Mmmmmmmmmmmmmmmmmmmmmmmmmmmmmmmmm.

23.40 Poněkud hrubě jsem vyprovodila Chloe z domu, abych mohla pokračovat v esemeskování.

A je to tady! Miluju ten pocit, že jsem zpátky ve světě flirtu. Je to tak romantické. Ach.

Zboznuju chut tvych zvratku.

Ale Roxstere. Snad ses nezacetl do prirucek o randeni? odepsala jsem.

Dlouhá odmlka. Ale ne. Zvolila jsem špatný tón. Bez flirtu. Paní učitelka. Podělala jsem to.

23.45 Právě jsem byla nahoře zkontrolovat děti: Billy překrásně spí s Horsiem v náručí. Mabel je zababušená a tiskne k sobě Slinťu. Nevadí. Randím sice mizerně, ale aspoň udržuju děti naživu. 23.50 Seběhla jsem dolů zkontrolovat mobil. Nic.

Všechno špatně. Jsem matka samoživitelka a nemůžu si dovolit, aby se mnou takhle zamávaly vrtochy jednoho esemeskujícího naprosto cizího muže, dost mladého na to, aby byl můj syn. 23.55 Právě přišla SMS.

Vypadalas prekrasne, ten polibek byl skvely a moc jsem si to uzil.

Příval štěstí. Potom mi to ale došlo, že nenavrhl další schůzku. Mám mu odpovědět, nebo to mám nechat plavat? Nechám to plavat. Jude tvrdí, že na vlně textovek je třeba být vždycky tím posledním článkem.

23.57 Kéž by tu byl, kéž by tu byl. I když bych si samozřejmě do domu nikdy mladého cucáka nepřivedla. Pochopitelně.

Středa, 23. ledna 2013

5.15 Ještě že tu není. Mabel právě vpadla s příšerným kraválem do ložnice. Jen místo toho, aby byla v pyžamku, byla oblečená ve školní uniformě. Chudinka malá, myslím, že je tak posedlá tím, jak každé ráno vyšiluju a vytvářím zdání pozdního příchodu, že se rozhodla

obléknout s dostatečným předstihem. Naprosto chápu, co ji k tomu vedlo. Jenže jde o to, že když s dětmi jede do školy Chloe, dorazí k nám v sedm ráno, celá září a je oblečená, v klidu pomůže dětem s oblékáním, připraví snídani, nechá je dívat na televizi, aniž by ji vytočily náhodné zvraty děje nebo předrážděné pronikavé pištění postaviček ze Spongeboba. V osm je dostrká ven ze dveří a počká s nimi na zídce, než otevřou školu.

No tak, tohle všechno jsem včera k vlastní hrůze udělala a v osm nula pět už jsme seděli na zídce, což podle mě nebylo špatné. Strávit deset minut sezením na zídce? Domnívám se, že to napomáhá k vylepšení sociální interakce s ostatními rodiči.

No nic, zachumlala jsem ji v těch šatech do postele, aby ještě usnula, a sama jsem to nakonec ještě zalomila a neslyšela budík.

PROPRACOVAT SE KE DRUHÉMU RANDE

Čtvrtek, 24. ledna 2013

21.15 Děti už spí. Od Roxsterovy poslední esemesky uběhlo téměři osmačtyřicet hodin.

Umanula jsem si, že nebudu hledat radu u kamarádů, protože srov. pravidla randění - jestli potřebuju, aby mi celý vztah zorganizovali, pak je se mnou očividně něco v nepořádku. 21.20 Brnkla jsem Talithě a přečetla jí Roxsterovu poslední SMS:

<Vypadalas prekrasne, ten polibek byl skvely a moc jsem si to uzil.>

„A tys to nechala bez odpovědi?“

„Ano. Nenavrhl, že se zase uvidíme nebo tak něco. Jako by říkal, že si to užil a tím to pro něj hasne.“ „Ach drahoušku.“

„Co?“

„Co s tebou jen budu dělat? Kdy ti tu esemesku poslal?“ „Před dvěma dny.“

„PŘED DVĚMA DNY? A poslal ji v noci po schůzce? OK. Vydrž. Zkus tohle.“

Pípla mi příchozí zpráva od Talithy.

Konecne jsem prekonala rozpaky z blinkani na prvnim rande. I ja jsem si to moc uzila. Ten polibek byl skvely. Co mas v planu?

„Je to vážně dobré, ale to ,Co máš v plánu?’ Není to trochu…?“

„Nepitvej to. Prostě mu to pošli. Upřímně, nedivila bych se, kdyby se urazil a nechal tě tři dny bez odpovědi.“

Zprávu jsem odeslala, ale okamžitě jsem toho zalitovala a zamířila k ledničce.

Sotva jsem z ní vyndala pytlík strouhaného sýra a láhev vína, pípla mi zpráva.

Jonesey! Uz jsem se bal, ze ses udusila zvratky. Jsem v Holiday Inn ve Wiganu. Mam schuzku s okresni radou pro recyklaci. Co podnikas ty? Hledas bryle?

Roxstere, to je pekna hloupost. Kdybych je hledala, nemohla bych si precist tu SMS.

Mohla bys tam mit pecovatelku z denniho centra sluzeb pro seniory. Ceka te rusnej vikend, Jonesey?

Roxster je fantastický. Nemusím ani psát Talithě nebo se dívat do pravidel randění, abych poznala, že je to jasné pozvání. Jasně že je! Rozhodně! Ach ne, tenhle víkend se koná vyhazování přileb ve sv. Osvaldovi. Nemůžu přece Roxsterovi říct, že mám mámu v domě pro seniory, protože jeho mámě je možná tolik co mně.

Tak tak, mam to naslapane. Nesmele Jedu za mamou ke Ketteringu.

Pak jsem si vzpomněla, že mu musím usnadnit výběr vhodného data, a dodala jsem:

Ale pristi vikend nic nemam a je naprosto nezbytne ztrestat tvou nestoudnost. Následovala znepokojivá pauza. Co treba pristi patek? Ale vycpu si zadek knihou. Bude to nejaka prirucka o randeni? Padesat odstinu rozsirovani obzoru. Vyhovuje ti patek? Naprosto.

Dobra. Dobrou, Jonesey. Musim se pred tou schuzkou s okresni radou vyspat doruzova. Dobrou, Roxstere.

VYHAZOVÁNÍ OCHRANNÝCH PŘILEB

Sobota, 26. ledna 2013

60,7 kg (bojím se, že kvůli mámě zase sklouznu k obezitě), počet SMS od Roxstera: 42, čas strávený představami o schůzce s Roxsterem: 242 min., počet chův, díky nimž bych mohla na rande s Roxsterem: 0.

10.30 Nadešel den, kdy se mají ve sv. Osvaldu vyhazovat do vzduchu ochranné přilby. Zrovna když jsem se usilovně snažila Mabel přemluvit, aby si místo tipytivého trička a nachových legín, do kterých se jaksi nasoukala, když jsem byla nahoře (odmítá se smířit s tím, že legíny patří spíš do kategorie spodního prádla, a ne mezi kalhoty, a že si na ně vážně ještě musí něco obléknout), oblékla šatičky se svetříkem, které jí poslala máma, kompletek jako vystřižený z padesátých let minulého století, bílý, posetý červenými srdíčky s naškrobenou sukýnkou a velkou červenou stuhou uvázanou vzadu na mašli, zazvonil telefon.

„Bridget, nepřijedete pozdě, že ne? Víš, Philip Hollobine a Nick Bowering mají přesně v jednu projev, takže bychom se před tím ještě stihli naobědvat.“

„Kdo jsou Philip Hollobine a Nick Bowering?“ zeptala jsem se a užasla nad matčinou schopností ledabyle vydávat naprosto neznámá jména za jména slavných hollywoodských celebrit.

„Philipa přece znáš, zlato. Philip? Poslanec za Kettering! Vždycky se ve sv. Osvaldovi ochotně účastní všech akcí, i když Una tvrdí, že to dělá jen proto, aby se objevil v novinách, protože Nick dělá pro Kettering Examiner.“

„Kdo je Nick?“ nechápala jsem a sykla na Mabel jako přízračná generační ozvěna svojí matky, když se mě snažila nacpat do kostýmku z Country Casuals: „Prostě si to ZKUS, broučku.“

„Nicka přece znáš, zlato. Nick! Generální ředitel TGL,“ načež rychle dodala, „Thornton Gracious Living! Taky bych ti moc ráda představila“ - hlas jí najednou spadl o celou oktávu níž - „Phóla, šéfcukráře.“ Z toho, jak to jméno vyslovila s rádoby francouzským přízvukem, jsem vycítila malér. „Nepřijedeš celá v černém, že ne? Obleč si něco hezkého a veselého! Třeba červenou - blíží se Valentýn.“ 11.00 Nakonec se mi podařilo dostat mámu od telefonu a Mabel zase do opravdu rozkošných červenobílých šatiček.

„Taky jsem takové šaty dřív nosívala,“ pronesla jsem toužebně.

„Jó? Ty ses nalodila ve viktolijánské době?“ podivila se Mabel.

„Ne,“ urazila jsem se.

„Aha. Tak za jenešanče?“

Rychle jsem v duchu přehodila výhybku k Roxsterovi a našemu esemeskování. Dokonce jsem mu přiznala, že mám děti, a s ním to podle všeho vůbec nehlo. Esemesky všemu dodávají opravdu příjemný šmrnc, i když jsem si s pocitem studu a nezodpovědnosti vůči

followerům vědoma toho, že naprosto vytlačily mou posedlost Twitterem.

Pochopila jsem, že Twitter má špatný vliv na lidský charakter. Byla jsem zaujatá tím, kolik lidí mě sleduje, po každém tweetu mě přepadaly rozpaky a lítost a taky pocit viny, že svým sledujícím nepodávám zprávu o každé prkotině ze svého života, pročež část z nich okamžitě zmizela.

„Mamí!“ vytrhl mě Billy ze zamyšlení. „Proč koukáš doblba?“

„Promiň,“ opáčila jsem a v panice mrkla na hodiny. „Grrr! Máme zpoždění!“ Okamžitě jsem začala pobíhat kolem a papouškovat zmatené příkazy: „Obujte si boty, obujte si boty.“ Uprostřed všech těch zmatků jsem navíc dostala esemesku od Chloe, ve které se omlouvá, že opravdu, vážně, rozhodně nemůže v pátek večer pohlídat děti.

To značí naprostou katastrofu a vážně ohrožuje celé rande s Roxsterem. Rebecca odjíždí na víkend k „tchánům“ (přestože není vdaná), Tom je v Sitges na narozeninovém večírku (má objednané apartmá o čtyřiceti metrech čtverečních s chromoterapeutickou vanou za 297 liber plus daň), Talitha děti nehlídá, Jude má druhé rande, což je super - ale co budu dělat?

Zatímco jsme se s burácením a se zpožděním řítili ke Ketteringu, dostala jsem geniální nápad: třeba bych mohla poprosit mámu. Třeba by Billy s Mabel mohli zůstat na noc u ní ve sv. Osvaldu!

PENIS VILEJŠE STVOLNATÉHO

Sobota, 26. ledna 2013 [pokračování]

V 12.59 jsme dorazili na místo a zjistili, že to ve sv. Osvaldu vypadá, jako když zkombinujete den otevřených dveří v ukázkovém domě a slavnostní zasazení stromu jedním ze členů královské rodiny. Všude

povlávaly červenobílé vlajky Thornton Gracious Living a červené balonky, stály skleničky s bílým vínem a dívky ve škrobených kostýmcích zaměstnance měsíce s psacími deskami s klipem a optimisticky vyhlížely nové příchozí, kteří dychtí po zábavě, byť trpí mírnou inkontinencí.

Podle instrukcí jsme oběhli budovu a vynořili se v poitalštěné zahradě, kde už byla slavnost v plném proudu a Nick či Phil promlouval skrz reproduktory k houfu seniorů s ochrannými přilbami vonícími novotou na hlavách. Podala jsem Mabel košíček s čokoládovými srdíčky, která jsme přivezli, ale vcukuletu ho upustila na štěrk. Následoval okamžik klidu, po němž a) ho Billy rozšlápl, b) Mabel začala štkát tak hlasitě, že Nick či Phil přestal řečnit a všichni se otočili a zůstali na nás zírat, c) Billy se taktéž hlasitě rozeštkal, d) máma s Unou k nám nakvašeně nakráčely s bláznivě natupírovanými účesy a v totožných kabátkových šatech pastelové barvy, jaké nosí matka Kate Middletonové, a e) Mabel se snažila ta čokoládová srdíčka posbírat, ale její úzkost a ponížení byly tak srdcervoucí, že jsem ji vzala do náruče jako Panna Maria, ale příliš pozdě jsem si uvědomila, že několik čokoládových placiček zůstalo uvězněných mezi Mabeliným kompletkem alias Shirley Templeová a mým pastelovým kabátkem ve stylu Grace Kellyové od J. Crew.

„To nevadí,“ chlácholila jsem to baculaté tělíčko šeptem, zatímco se otřásalo vzlyky. „Ta srdíčka byla jen ke chlubení, ten, na kom tady záleží, jsi ty,“ právě když se přiřítila máma se slovy: „Ach, proboha svatého, ukaž, já si ji vezmu.“

„Ale…“ spustila jsem, jenže už bylo příliš pozdě. Teď byl umazaný od čokolády i mámin ledově modrý kabát ve stylu matky Kate Middletonové.

„Ach, pro Kristovy rány,“ ulevila si máma, naštvaně Mabel postavila na zem, načež ta se rozeivala ještě hlasitěji a zabořila tělíčko

upatlané od čokolády do mých krémových kalhot, právě když Billy začal hulákat: „Já chci jet domůůůůůůůůůůůůůůůů!“ Pípla mi esemeska: Roxster!

Jonesey. Prave jsem v muzeu prirodni historie. Vedelas ze nejdelsim penisem ze vsech zivocichu se vzhledem k telesnym rozmerum pysni vilejs stvolnaty?

Vylekaně jsem mobil upustila na zem a jen tak tak, že minul Mabelinu hlavu. Máma se sehnula, aby ho zvedla.

„Co to má být?“ zeptala se. „To je ale prapodivná zpráva.“

„Ale nic, nic,“ zadrmolila jsem a vrhla se po mobilu. „To je jen. zpráva z rybárny!!“

Proslov Nicka či Phila v pozadí se stupňoval v jisté crescendo a vrcholil skandováním „Přilby vyhodit!“, které se jako ozvěna šířilo skupinkou seniorských obyvatel domova, vyhazujících do vzduchu přilby. „Já jsem chtěl taky vyhodit přilbu!“ zakvílel Billy a rozplakal se nanovo. „Kjucinál,“ ulevila si Mabel a Billy, vzteky bez sebe ze stresu, který jsem velmi dobře znala, se ke mně otočil a pronesl: „Za všechno můžeš ty. Zabiju tě!“

Než jsem se nadála, vybuchla jsem jako parní kotel: „Nejdřív zabiju já tebe!“

„Bridget!“ okřikla mě máma, na mrtvici. „On si začal!“ odsekla jsem.

„Ne, nezačal. Začala sis ty, protože jsme přijeli pozdě,“ bránil se

Billy.

Celá akce byla totálně, ale totálně podělaná noční můra. A nebyla ani chvilka oddechu. Všichni jsme odešli na dámy u Slavnostního sálu, abychom se dali do pucu. Podařilo se mi vklouznout do kabinky a odepsat Roxsterovi na tu esemesku s obřím penisem vilejše.

Vazne? To jsou veci! V jakem stavu?

Vydrz, zkusim ho vzrusit.

Vynořila jsem se z toalety - s rozmazanými skvrnami od čokolády, a tudíž v horším stavu a strefila jsem se do klidového intervalu, v němž se máma odešla převléknout a děti krátce zabavil klaun, modelující zvířátka z nafukovacích balonků. Zjevně se nudil, protože Mabel a Billy byla jediná vnoučata pod pětatřicet, tedy kromě pár pravnoučat, což však byli kojenci. Napsala jsem o klaunovi a zvířátkách z balonků Roxsterovi, na což odepsal:

Muzes ho poprosit, aby mi udelal jednoho vilejse s erekci?

Já: Ma to byt v meritku?

Chichi. Na esemeskování je fantastické, že vám umožňuje okamžitý, důvěrně emocionální vztah s druhým člověkem, kterého můžete průběžně informovat o svém životě, aniž by vám to zabralo vůbec nějaký čas, vyžadovalo by to setkání či domluvu nebo kteroukoliv z komplikovaných věcí, které probíhají v nudném starém nekybernetickém světě. Ponecháme-li stranou sex, bez osobního setkání by bylo zcela možné udržovat kompletní vztah, jenž by byl mnohem těsnější a zdravější než většina tradičních manželských svazků!

Možná že se tudy bude ubírat příští vývoj. Na seznamovacím portálu, který původně uvedl na trh i vás, bude jednoduše nabídka mraženého spermatu od dárců. Jenže pak, hmm, by ženy nakonec dělaly to, co dělám já, tedy bláznivě pobíhaly mezi jedním dítětem, které nehorázně zasviní záchod, a druhým, které uvízlo mezi ledničkou a jejími dvíiky. Možná že dalším vývojovým krokem jsou kyberděti, něco na způsob japonských mazlíčků Tamagoči, zkombinovaných s rozto-miloučkými měkoučkými plyšáčky, o které se dva dny staráte, než se vás omrzí. Jenže pak by lidstvo vymřelo… Ó, další SMS od Roxstera.

Myslim, ze meritko je dost osidne. Ale rad bych, aby pouzil ruzovy balonek telove barvy.

Já: Vilejsi nejsou ruzovi.

Roxster: Myslim, ze se pletes. Druh Megabalanus coccopoma, zijici na zapadnim pobrezi Ameriky, ma syte ruzovy odstin. Ale jsem si jisty, ze ten klaun to dobre vi.

„Bridget, ty máš pořád na drátě tu rybárnu?“ Moje matka byla nyní oděna v dalším kabátku a šatech ve stylu matky Kate Middletonové s tou výjimkou, že tentokrát měly sytě růžový odstín Megabalanus coccopoma. „Proč prostě nezajedeš do Sainsbury’s? Tam mají senzační oddělení s rybami! No nic, tak pojď! Vědělas, že Penny Husbandsová-Bosworthová se vdala?“ brebentila a táhla mě pryč od dětí a balonků.

„Za Ashleyho Greena. Pamatuješ na Ashleyho? Rakovina slinivky břišní. Za Wyn ještě nezaklapla dvířka od pece v krematoriu, a Penny už u něj zvonila s klobáskovým suflé.“

„Myslím, že bych je neměla nechávat.“

„Budou v pohodě, zlato, mají přece balonky. No nic, Penny říkala, že bychom tě vážně měly dát dohromady s Kennethem Garsidem! Je sám. Ty jsi sama.“

„Máti,“ sykla jsem, zatímco mě vlekla do sálu se zlověstným názvem Slavnostní. „To je ten chlap, co při plavbě lezl všem do kajuty?“

„No, dobrá, ano, zlato, to je on. Ale jde o to, že má VELICE silné libido, takže potřebuje mladší ženu a.“

„Matko!“ vybuchla jsem a v tu chvíli mi na mobilu pípla zpráva od Roxstera. Otevřela jsem ji a máma mi vytrhla mobil z ruky.

V ochablem stavu 6 metru, pri erekci 12.

„Co je to za rybárnu? - Jé, podívej! Tady máme Kennetha.“

Kenneth Garside, oblečený v šedých volných kalhotách a růžovém svetru, nám vyšel lehkým tanečním krokem vstříc. A na vteřinu jako bych viděla strýčka Geoffreyho, Unina manžela a tátova nejlepšího přítele v plandavých kalhotách a golfových svetrech, s lehkým tanečním krokem a otázkami typu „Co tvůj milostný život?“ a „Kdypak se nám vdáš?“.

Začala jsem se propadat po spirále bolestného stesku po tátovi a po tom, co by na tohle všechno asi řekl, ale Kenneth Garside mě z ní rychle vytrhl. Blýskl po mně bělostnými falešnými zuby uprostřed oranžové tváře a chlípně pronesl: „Nazdárek, krásná mladá dámo. Jsem Ken69. To je můj .uváděný věk’, moje tajné přání a moje jméno na internetové seznamce. Možná že tu už teď nebudu potřebovat, když jsem poznal vás.“

Blé! pomyslela jsem si, ale okamžitě jsem se v duchu dala do chaotického počítání, z něhož k mému pokryteckému zděšení vyplynulo, že věkový rozdíl mezi mnou a Roxsterem je o čtyři roky větší než mezi mnou a „uváděným věkem“ Kennetha Garsidea.

„Hahaha!“ zašvitořila máma. „Á, tamhle je Phól, jen za ním skáknu na kus řeči kvůli odpalovanému těstu,“ dodala, vrhla se k muži v šéfkuchaiském obleku a zanechala mě s oslnivým umělým chrupem Kennetha Garsidea, právě když Una začala milosrdně ťukat lžičkou do vinné skleničky. „Dámy a pánové! Promítání fotek z naší plavby právě začíná!“

„Smím vám nabídnout rámě?“ zeptal se Kenneth, popadl mě za paži a pyšně se mnou pochodoval do sálu, kde před obřím plátnem s fotkou zaoceánské lodi stály vyrovnané řady zdobných krémových židlí se zlatými okraji.

Sotva jsme se posadili, Kenneth Garside řekl: „Copak to tady na těch kalhotách máme?“ a začal mi třít kapesníkem koleno. Vzápětí se Una postavila na pódium a vzala si slovo.

„Přátelé! Rodinní příslušníci! Letošní plavba završila již tak nabitý a šťastný rok zde ve sv. Osvaldu.“

„Přestaňte,“ sykla jsem na Kennetha Garsidea.

„Dnes už všechno řídí počítače,“ horovala Una. „Takže! Bez dalšího otálení se pustíme do promítání fotek, k němuž vám poskytnu komentář, a někteří z nás si to znovu prožijí, zatímco jiní mohou snít.“

Fotografii výletní lodi vystřídala mozaika z fotek a transfokátor najel na snímek, na kterém máma s Unou nastupují s máváním na palubu lodi.

„Páni mají radši blondýnky!“ zvolala Una do mikrofonu a snímek, na němž Una s mámou leží v úděsné poctě filmu Páni mají radši blondýnky bok po boku na dvojlůžku v kajutě, koketně pomrkávají do objektivu a zvedají při tom jednu nohu, podbarvila píseň Dvě děvčátka z Little Rocku v podání Marilyn Monroe a Jane Russellové.

„No páni,“ polkl Kenneth.

Pak soundtrack náhle překryla známá elektronická znělka a fotky vystřídal křiklavý obrázek kresleného draka chrlícího oheň na jednookého čaroděje. Zůstala jsem jako přimrazená a uvědomila jsem si, že to je Wizard101. Je možné že… mohl se Billy nějak dostat k počítači a…? Stránka s Wizard101 náhle zmizela a nahradilo ji okno s mou doručenou poštou, nadepsané „Vítej, Bridget“ a se seznamem předmětů zpráv, z nichž ten první byl označen jako „noční můra/ /plavba ve sv. Osvaldu“. Co to Billy VYVÁDÍ?

„Promiňte, promiňte,“ vyhrkla jsem a v panické hrůze a za všeobecného ohromení jsem se začala prodírat mezi židlemi. Hlavně jsem se snažila vyhnout máminu pohledu.

Vyběhla jsem na chodbu a zamířila do místnosti s balonky, kde jsem našla Billyho, jak úplně v tranzu zuřivě buší do notebooku, který je připojený k chumlu šňůr a ethernetovým adaptérům na bočním stolku.

„Billy!“

„Počkej! Musím jen dodělat tenhle levéééél! Nečetl jsem ti mejly. Jen jsem chtěl získat svoje přístupové heslo.“

„Padej od toho,“ zaskřehotala jsem. Podařilo se mi ho silou odtrhnout od notebooku, zavřít okna s Wizard101 a Yahoo a odvléct zpátky k balonkům, zrovna když dovniti vpadl muž v drátěných brýlích a s traumatizovaným výrazem v obličeji se hnal k laptopu.

„Nesahal na to někdo?“ vyštěkl a nedůvěřivě těkal očima po místnosti. Pohlédla jsem Billymu do tváře v naději, že bude zticha nebo zalže. Billy se hloubavě zakabonil a já jsem poznala, že si vybavuje všechna moje příšerná kázání o významu upřímnosti a pravdomluvnosti. „Teď ne!“ chtělo se mi zaivat. „Když maminka potřebuje, abys zalhal, není na lhaní nic špatného!“

„Ano, to já,“ přiznal Billy žalostně. „Ale nechtěl jsem vlézt mamince do e-mailu, jen jsem zapomněl heslo.“

21.15 Zpátky doma. Už jsem v posteli. Kromě celé té úděsné katastrofy stále zůstává otázkou, jak v pátek vyřeším to hlídání. Když opadl rozruch, zkusila jsem to jen tak navrhnout mámě, ale zpražila mě chladným pohledem a prohlásila, že v pátek večer má aqua zumbu. 21.30 Zkusila jsem Magdu, ale ta letí s Cosmem a Woney na prodloužený víkend do Istanbulu.

„Moc ráda bych ti pomohla, Bridge,“ řekla. „V nouzových případech nám děti vždycky pohlídala moje matka, musí být komplikované mít děti v pozdějším věku. Je potíž v tom, že jsou moc malé na to, aby jí pomohly, nebo je ona příliš stará na to, aby pomohla tobě?“

„Ne,“ opáčila jsem. „Má aqua zumbu.“

Budu muset zkusit Daniela. 22.45 Brnkla jsem Danielovi.

„S kým šoustáš, Jonesová?“

„S nikým.“

„Důrazně žádám, abys mi to řekla.“ „S nikým, já jen.“ „Potrestám tě.“

„Jen mě napadlo, že bys rád pozval děti k sobě.“

„Jonesová. Vždycky jsi byla naprosto katastrofálně příšerná lhářka. Můžu se žárlivostí zbláznit. Připadám si jako tragický, starý hlupák, co na to už nestačí.“

„Danieli, nebuď směšný, jsi nesmírně přitažlivý a mužný a neodolatelně sexy a vypadáš mladě.“

„Já vím, Jonesová, já vím. Děkuji, děkuji.“

Výsledkem je, že Daniel se staví v pátek v půl sedmé a vezme děti k sobě!

SPÁT S NÍM Či NESPAT?

Středa, 30. ledna 2013

Pro, abych se vyspala s Roxsterem: 12; proti, abych se vyspala s Roxsterem: 3, procentuální vyjádření času stráveného rozhodováním, zda se vyspat či nevyspat s Roxsterem, přípravou na možné vyspání se s Roxsterem a představou vyspání se s Roxsterem ve srovnání s časem, který by vyspání se s Roxsterem ve skutečnosti zabralo: 585 %.

21.30 Právě jsem brnkla Tomovi. „OVŠEM ŽE SE S NÍM MUSÍŠ VYSPAT,“ prohlásil neochvějně. „Musíš přijít o své znovuzrozené panenství, nebo se z toho stane stále větší a větší překážka. Talitha tvrdí, že je to fajn chlap. A navíc jde o zločin proti oportunismu. Jak často míváš celý dům jen pro sebe?“ Zavolala jsem Talithě, jen abych si to ověřila: „Copak jsem ti neříkala, abys s nikým nespala příliš brzy?“ „Řeklas .než se budeš cítit připravená’, a ne .příliš brzy’,“ ozřejmila jsem jí, zopakovala Tomův argument a rychle, jen abych posílila svou pozici, jsem dodala: „Píšeme si celé týdny. Určitě je to stejné, jako

když si lidé za časů Jane Austenové dlouhé měsíce vyměnovali dopisy a pak se vzali.“

„Bridget. Vyspat se s devětadvacetiletým kolouškem z Twitteru na druhém rande není .jako za časů Jane Austenové’.“

„Ale sama jsi přece prohlásila: .Potřebuje si zašukat.’“

„No, dobrá, já vím. Roxster vypadá jako správný chlap. Prostě poslechni svou intuici, drahoušku. Ale dej na sebe pozor, buď v kontaktu a použij kondom.“

„Kondom! Já s ním nebudu spát! To se mu mám ukázat nahá?“

„Pořiď si kombiné, drahoušku.“

„Kombiné - jako z viktoriánské doby?“

„Zajdi do La Perla - ne, do La Perla nechoď, ta drahota je srdcervoucí. Zajdi do Intimissimi nebo La Senza a pořiď si pár krátkých černých hedvábných kombiné. Mám pocit, že když sis je kupovala naposledy, říkalo se jim .spodničky’. Nebo spíš jedno černé a jedno bílé. V kombiné můžeš odhalit paže, nohy a dekolt, na které je nejdéle spolehnutí, ale střední část těla - kterou bychom rády udržely v tajnosti - udržíš v tajnosti. Jasné?“

Čtvrtek, 31. ledna 2013

10.00 Právě jsem se přihlásila na e-mail. Odesílatel: Brian Katzenberg Předmět: Váš scénář

10.01 Jupíí! Přijali můj scénái!

10.02 Ale ne.

Odesílatel: Brian Katzenberg Předmět: Váš scénář

Máme pár ohlasů na Váš scénář. Jsou ucházející. Téma nanejvýš zajímavé, ale chce to víc romantiky. Budu to zkoušet dál.

10.05 Odepsala jsem falešně radostným tónem: Díky, Briane. Držím palce.

Jenomže teď jsem upadla do naprosté beznaděje. Jako scenáristka jsem úplně marná. Jdu aspoň nakupovat spodní prádlo. Poledne. Právě jsem se vrátila z nákupu kombiné, i když spát s Roxsterem nebudu. Pochopitelně.

14.00 Právě jsem se vrátila z depilace nohou a třísel. I když spát s ním nebudu. Pochopitelně.

Chardonnay v kosmetickém salonu mi tvrdila, že bych si měla nechat udělat brazilskou depilaci, protože mladí muži to dnes očekávají, a doporučila mi, abych si zaplatila laserové ošetření.

„Jenže,“ namítla jsem, „co když brazilská depilace vyjde z módy a budou se zase nosit husté porosty, jako mají Francouzky?“

Načež Chardonnay přiznala, že se nechala tam dole úplně vyholit laserem, takže je jako holčička. Ale trochu jí to dělá starosti, protože co když bude spát s někým, kdo brazilku neuznává? Připustila, že si pohrává s myšlenkou použít na příslušná místa takovou tu vodičku, kterou používají plešatí muži, aby jim narostly vlasy. 15.15 Zažívám naprostá muka. Nakonec jsem se rozhodla pro modifikovanou brazilku, takový ten proužek přezdívaný „přistávací pruh“. Je naprosto vyloučeno, abych odteď měla s kýmkoliv sex, což je v pohodě, protože s ním stejně spát nebudu. Pochopitelně.

Pátek, 1. února 2013

9.30 Hned jak jsem zavezla děti do školy, tajně jsem si skočila do Boots koupit kondomy. Nemohla jsem je přece nakupovat s dětmi v závěsu. (I když na druhé straně přítomnost dětí by svědčila o zodpovědném postoji ke světovému přelidnění, a ne o lehkých mravech.)

Zrovna jsem stála u pokladny, když jsem ucítila něčí pohled. Zvedla jsem hlavu a ve vedlejší frontě jsem uviděla pana Wallakera. Neochvějně civěl před sebe, ale musel ty kondomy vidět, protože mu mírně zaškubal koutek úst.

Nestydatě jsem všechno zapřela tím, že jsem s pohledem pevně upřeným před sebe pronesla: „Dnes je ale příšerné počasí na rugby, viďte?“

„No, to nevím, někdy je to v blátě docela fajn,“ opáčil a s mírně pobaveným odfrknutím popadl igelitku s nákupem. „Hezký víkend.“

Tsss. Zatracenej pan Wallaker. Stejně, co vůbec dělá ve všední den v půl desáté v drogerii? Nemá být ve škole a připravovat jedno ze svých vojenských cvičení? Nejspíš si taky kupoval kondomy. Barevné kondomy.

Cestou domů jsem začala panikařit kvůli tomu, že mám nechat děti s Danielem, a tak jsem mu zavolala.

„Jonesová, Jonesová, Jonesová, Jonesová, Jonesová. Co se mi tu snažíš naznačit? O ta zlatíčka bude postaráno s úzkostlivou péčí hraničící až s rozmazlováním. Vezmu je,“ pronesl vzletně, „do kina.“

„Na co?“ uhodila jsem na něho nervózně.

„Třicet minut po půlnoci.“

„COŽE?“

„Tak tomu se lidově říká vtip, Jonesová. Mám lístky na Raubíře Rafa. Tedy, co nevidět je obstarám, když jsi mi teď tu skvělou akci připomněla. A vezmu je do špičkového stravovacího zařízení, jakým je například restaurant McDonald’s, a pak jim budu číst dětskou klasiku, dokud nebudou chrupkat jako miminka. A když mi pošleš hřeben, budu jim v případě zlobení moct naplácat. Tak nic. S kým šoustáš?“

V tu chvíli mi pípla příchozí zpráva: Roxster. Nechces dnes vecer zajit do kina? Treba na Bidniky?

DO KINA??? šla jsem do vývrtky. Copak on NEVÍ, že všechny tyhle neuvěřitelně komplikované procedury podstupuju jen proto, abychom se spolu mohli vyspat? Kombiné a depilace třísel a kondomy a Daniel a myšlenky na to, že to zabalím?

Vybavila jsem si pravidla randění, několikrát jsem se zhluboka nadechla a odepsala: To zni skvele. Je to romanticka komedie?

Nemas na mysli Bidnici Angeliku - slavnou to anglo-francouzskou prostopasnici?

A esemeskování pokračovalo dál ve stále frivolnějším tónu. 17.00 V rámci obřích příprav na spaní u Daniela byly mimo jiné přibaleny Slinťa, nejrůznější plyšoví zajdové, Horsio, Mario, Pufflíci Jednička, Dvojka i Trojka, Králičí rodinka, pyžamka, zubní kartáčky a pasta, pastelky, omalovánky a luštěnky, krabice plná DVD, kdyby Danielovi náhodou došly nápady, vhodná četba před spaním, jen aby nesáhnul po Penthousu, seznam telefonních čísel pro případ nouze, plně vybavená lékárnička i s návodem, a samozřejmě hřeben.

Daniel přifrčel v mercedesu se staženou střechou. Musela jsem v sobě potlačit nutkání požádat ho, aby ji okamžitě zatáhl. Copak je bezpečné vozit děti v autě se staženou střechou? Co když na ně z korby náklaďáku spadne obří laťka? Nebo pojedou pod nadjezdem a někdo na ně hodí betonový kvádr?

„Nezatáhneme střechu?“ navrhl Daniel, když viděl můj výraz, ale Billy zaprotestoval: „Neeee!“

„Jen… tohle přesuneme…“ řekl Daniel a ze sedadla spolujezdce hladce shrábl několik časopisů. Na přední straně toho horního byla velice podivná fotografie a titulek hlásající: LATINSKOAMERICKÉ LESBY V MYČCE!

„Člověk se někdy musí vzdělávat,“ pronesl zvesela, nastoupil do auta a usadil Billyho na přední sedadlo. „Fajn, já zmáčknu brzdu a ty budeš ovládat tlačítka.“

Děti pustily úzkostlivou, vyšilující matku z hlavy a zařičely vzrušením, když se střecha začala zatahovat. Než se Mabel zatvářila ustaraně a řekla: „Stlejdo Danieli, tys nás zapomněl pšipoutat.“

Jakmile se mi podařilo Daniela přesvědčit, aby Billyho posadil na zadní sedadlo, a všichni byli připoutaní, zamávala jsem jim a odsvištěli bez jediného ohlédnutí pryč.

Dům byl najednou prázdný. Vyházela jsem z ložnice všechny plyšáky, umělohmotné dinosaury a trapné příručky a začala jsem zbavovat obývák stop dětské přítomnosti, ale vzdala jsem to jako nadlidský úkol. Stejně s ním nebudu spát. Pak jsem si napustila horkou vanu, nalila do vody voňavé olejíčky a pustila si hudbu a neustále jsem si připomínala, že nejdůležitější je za a) dostat se do klidné, byť erotické nálady (což není problém) a za b) hlavně být ve správný čas na správném místě.

DRUHÉ RANDE S KDLDUŠKEM

Pátek, 1. února [pokračování]

Nemám doslova nejmenší tušení, o co v Bídnících jde, a opravdu se na ně musím ještě někdy podívat. Slyšela jsem, že je to skvělý muzikál. Dokázala jsem totiž myslet jen na to, jak jsem v těsné blízkosti Roxsterova kolena nadržená. Měl ruku položenou na levé noze a já jsem ji nechávala na svém pravém stehni, aby to měl jen kousíček, kdyby se mě chtěl dotknout. Bylo to neuvěřitelně vzrušující, vrtalo mi hlavou, jestli je tak vzrušený jako já, ale nebyla jsem si jistá. Najednou po docela dlouhé době Roxster zvedl ruku, ledabyle mi ji položil na

pravé stehno, palcem mi začal vyhrnovat lem hedvábných tmavěmodrých šatů a hladil mě po holé kůži. Byl to velice působivý tah a rozhodně, aspoň jsem o tom byla přesvědčená, se nedal vyložit mylně.

Zatímco ostatní diváci sledovali, jak se na obřím plátně herci vrhají se zpěvem do řeky a umírají kvůli svému účesu, kradmo jsem mrkla na Roxstera. V klidu sledoval plátno a jen nepatrný záblesk v jeho očích prozrazoval, že se věnuje něčemu jinému než sledování bídy v muzikálovém podání. Pak se ke mně naklonil a špitl:

„Nepůjdeme?“

Vyšli jsme ven a začali se vášnivě líbat, pak jsme se vzpamatovali a usoudili, že bychom měli aspoň zajít do restaurace. Roxsterova přitažlivost spočívá v tom, že dokonce i ve vřavě několika šíleně hlučných resturací v Soho, které jsme v rychlém sledu navštívili a kde nebyl jediný volný stůl, s ním byla ohromná zábava. Nakonec, po mnoha drincích a spoustě povídání a smíchu jsme skončili v podniku, který zamluvil už předem.

Během jídla mě vzal za ruku a palcem mi zajel mezi prsty. Já jsem mu prst na oplátku sevřela v dlani a po celé délce ho hladila, což dokonale odpovídalo reklamě na honění. Za celou dobu jsme se v hovoru ani slovem nezmínili o tom, že bychom byli něco jiného než výborní kámoši. Bylo to opojně sexy. Před odchodem jsem si odskočila na toaletu a brnkla Talithě.

„Jestli z toho máš dobrý pocit, drahoušku, jdi do toho. Kdyby něco, tak volej. Jsem na telefonu.“

Když jsme vyšli z restaurace - zase v Soho, ale tentokrát v pátek v noci, takže tam vážně žádné taxíky nebyly -, Roxster se mě zeptal: „Jak se dostaneš domů? Metro už nejezdí.“

Udělaly se mi mžitky před očima. Po všech těch přípravách a hlazení palce a volání přátelům z nás skutečně budou jen výborní kámoši. Bylo to příšerné.

„Jonesey,“ zaculil se. „Jelas někdy nočním autobusem? Vidím, že tě budu muset doprovodit až domů.“

V nočním autobuse jsem měla pocit, jako by části jiných lidí splývaly s částmi mého já, o jejichž existenci jsem neměla ani ponětí. Připadalo mi, že mám mnohem důvěrnější vztah s osádkou nočního autobusu, než jsem kdy měla s kýmkoliv ve skutečném životě. Roxster se však tvářil ustaraně, jako kdyby ta noční linka byla jeho vina.

„V poho?“ zeptal se neslyšně.

Radostně jsem přitakala, toužila jsem se přimáčknout k Roxsterovi, a ne k té divné ženě, s níž jsem prakticky provozovala něco na způsob lesbického sexu v myčce aut z Danielova časopisu.

Autobus zastavil a lidé začali vystupovat. Roxster se vmáčkl na uvolněné sedadlo a posadil se, což působilo netypicky negalantně. Když se zase všichni usadili, vstal a posadil mě místo sebe. Usmála jsem se na něho, hrdá na to, jak je pohledný a mužný, ale všimla jsem si, že se zděšeným výrazem ve tváři hledí dolů. Nějaká žena mi v tichosti zvracela na botu.

Roxster měl teď co dělat, aby se nerozesmál. Na další zastávce jsme vystupovali, a sotva jsme vylezli ven z autobusu, objal mě.

„Večer bez zvratků je jako večer bez Jonesey,“ prohlásil. „Vydrž.“ Nakráčel do supermarketu s nočním provozem a za chvíli se objevil s láhví minerálky, novinami a hrstí papírových ubrousků.

„Budu je muset začít všude nosit s sebou. Nevrť se.“

Polil mi botu vodou, poklekl a setřel mi z ní zvratky. Bylo to děsně romantické.

„Teď smrdím zvratky,“ řekl žalostně.

„Můžeš se u mě doma pořádně umýt,“ navrhla jsem a srdce mi poskočilo radostí, že má důvod jít dovniti, byť jen kvůli zvratkům.

Když jsme došli na dohled domu, viděla jsem, že se rozhlíží, rozkoukává se, kde to jsme a kde vlastně bydlím. Vystoupali jsme ke dveřím, zastrčila jsem klíč do zámku, ale ruce se mi samou nervozitou tak třásly, že jsem nemohla odemknout. „Ukaž, udělám to,“ řekl.

„Pojď dál,“ vybídla jsem ho směšně formálním hlasem jako hosteska na nějakém večírku ze sedmdesátých let minulého století.

„Nemám počkat, než odejde chůva?“ špitl.

„Nejsou doma,“ odpověděla jsem šeptem.

„Ty máš dvě chůvy? A přesto necháš děti samotné?“

„Ne,“ zahihňala jsem se. „Jsou u kmotrů,“ dodala jsem a pasovala Daniela na množné číslo pro případ, že by Roxster nějak vytušil, že Daniel je sexuálně použitelný muž, aspoň než ho pozná.

„Takže máme celý dům jen pro sebe!“ zahřímal Roxster. „Můžu si jít umýt ty poblinkané ruce?“

Zavedla jsem ho na záchod na podestě a rychle jsem seběhla do kuchyně, pročísla si vlasy a přidala trochu tvářenky, ztlumila světla, načež jsem si uvědomila, že Roxster mě vlastně nikdy neviděl za denního světla.

Najednou jsem v sobě viděla jednu z těch postarších žen, co tráví veškerý čas uvnitř za zataženými závěsy pouze při svitu krbu či svíček, a když se někdo zastaví na kus řeči, rtěnkou si zmatlají celou pusu.

Na okamžik se mě zmocnily výčitky svědomí a panika kvůli Markovi. Měla jsem pocit, že ho podvádím, jako bych se chystala skočit z útestu, jako bych byla daleko, moc daleko od všeho, co znám a co mi dává pocit bezpečí. Naklonila jsem se nad dřezem s pocitem, že asi budu. no. nejspíš trefně. blinkat, pak jsem najednou uslyšela výbuch Roxsterova smíchu. Otočila jsem se.

Á do řiti! Prohlížel si Chloinu motivační tabulku.

Chloe usoudila, že Billy a Mabel budou ráno lépe fungovat, když budou mít jasný PLÁN, a tak jim rozepsala do tabulky víceméně minutu po minutě, co všechno mají před odchodem do školy stihnout. Nebylo na tom nic špatného až na to, že ta tabulka byla směšně veliká, a v jednom chlívečku, který si Roxster právě pročítal, stálo:

7.55 až 8.00 Objímání a pusinknvání s maminkou!

„Víš vůbec, jak se jmenují?“ dobíral si mě. Když však viděl můj výraz, rozesmál se a dal mi přičichnout ke své ruce.

„Dokonale čisté,“ zhodnotila jsem. „Beze zvratků. Nedal by sis sklenku.?“ ale to už mě líbal. A nikam nespěchal. Byl jemný, téměř něžný, ale věděl, co dělá.

„Nepůjdeme nahoru?“ špitl. „Chci se objímat a pusinkovat s maminkou.“

Nervózně jsem se pustila nahoru po schodech a přemítala jsem, jestli můj zadek nevypadá zezadu a zespodu tlustě, ale došlo mi, že Roxster se věnuje spíš zhasínání všech světel. „Ts, ts, ty nešetříš elektřinou, Jonesey?“ Ach jo, ti mladí a jejich starost o planetu Zemi!

Když jsem otevřela dveře do ložnice, vypadalo to tam krásně, osvětlovala ji jen lampa na nočním stolku, kterou Roxster nechal svítit. Vešel dovniti a zády přivřel dveře. Svlékl si košili. Zajíkla jsem se. Vypadal jako z reklamy. Jako vyretušovaný s pekáčem buchet na břiše. V domě nebyla ani noha, nikde se nesvítilo, byl hodný, byl spolehlivý, byl až k nevíře báječný. „Pojď sem, bejby,“ řekl nakonec.

PŘIPRAVENA D VĚNEČEK

Sobota, 2. února 2013

11.40 Roxster právě odešel, protože za dvacet minut se mají vrátit děti s Danielem. Neodolala jsem, pustila jsem si Mad About the Boy

od Dinah Washingtonové a zasněně jsem tančila po kuchyni. Cítila jsem se tak šťastně a fantasticky, jako by už nic nebylo problém. Jako ve snách jsem bloumala od ničeho k ničemu, brala do rukou věci a zase je pokládala. Bylo to, jako bych se vykoupala v něčem jako ve slunečních paprscích nebo spíš… v mléce, vlastně v mléce ne. Pořád se mi vracejí útržky ze včerejší noci: jak Roxster leží na zádech v posteli a dívá se na mě, když vycházím jen v kombiné z koupelny. Jak mi ho sundavá a říká, že bez něj vypadám líp. Jak hledím do jeho krásné tváře nad sebou, ponořená do toho, co právě děláme, na nepatrnou mezírku mezi jeho předními zuby. Pak z ničeho nic ta samotná nárazová vlna z toho, když do mě vstoupil, a po ní nečekaný šok a rozechvění, když jsem po tak strašně, převelice dlouhé době v sobě ucítila chlapa, chvilkové opojení, a pak jsem se začala pohybovat a vybavila si tu extázi, kterou vytváří spojení dvou těl. Je prostě úžasné, co dokážou lidská těla. Když jsem vyvrcholila, příliš brzy, Roxster mě sledoval s nadrženým, nevěřícným výrazem, načež jsem ucítila, jak se začíná otřásat smíchy. „Co je?“ zeptala jsem se.

„Jen mi vrtalo hlavou, jak dlouho to bude ještě trvat.“

Pak mě pod peřinou popadl za nohy, stáhl ke kraji postele a hlasitě se rozesmál. A začal nanovo.

Jak jsem se pokoušela předstírat, že nemám orgasmus, aby se mi zase nezačal smát.

A jak jsem ho nakonec po mnoha a mnoha hodinách hladila po hustých, tmavých vlasech. Když krátce spočinul na polštáři, hltala jsem každičký detail jeho dokonalých rysů, jemné křivky obočí, nosu, brady, rtů. Ta legrace, ta blízkost, to vytržení z toho, že se mě dotýká po tak dlouhé době někdo tak překrásný, tak mladý a tak dobrý právě v tom jednom. Jak jsem mu položila hlavu na prsa a mluvila ve tmě a pak mi stiskl horní a dolní ret a špitl: „Ššššt,“ a já

jsem se skrz jeho prsty snažila říct: „Ale já nkci pistat mlvit.“ A jak vlídně zašeptal, jako bych byla dítě nebo blázen: „Nechci, abys přestala mluvit, ale aby sis to mluvení nechala až na ráno.“ A pak… Ach, do řiti - už jsou tady.

Otevřela jsem dveře s úsměvem od ucha k uchu. Děti vypadaly zvlčile, rozcuchaně, měly upatlaný obličej, ale byly šťastné. Danielovi stačil jediný pohled. „Jonesová. Musíš za sebou mít vskutku vydařenou noc, vypadáš o pětadvacet let mladší. Můžu si tě pohoupat na koleni, zatímco mi dopodrobna všechno vylíčíš, než zkouknou Spongeboba ajeho kaťata?“

Neděle, 3. února 2013

21.15 Mám za sebou báječný odpočinkový víkend. Děti byly šťastné, protože jsem byla šťastná já. Byli jsme venku a lezli po stromech, pak jsme se vrátili domů a sledovali Británie má talent. Ve dvě odpoledne mi Roxster poslal esemesku a psal, že to bylo báječné až na ten poblitý rukáv u saka, který si odnesl. A já jsem mu odepsala, že to bylo báječné až na ten svinčík, který nechal na prostěradlech. Oba jsme se shodli, že mentálně jsme na úrovni malých dětí, a následné esemeskování to jen dokazuje.

Mám obrovské štěstí, že jsem v této fázi života prožila takovou noc s někým tak mladým a úžasným. Jsem strašně vděčná. 21.30 Ach bože. Zčistajasna jsem si bůhvíproč vybavila hlášku z filmu Poslední skotský král kdy někdo říká: „Raději spím s vdanými ženami. Jsou tak vděčné.“ Myslím, že to byl Idi Amin.

ZPÁTKY V SOUČASNOSTI

TEMNÁ NOC DUŠE

Sobota, 20. dubna 2013

Počet SMS od Roxstera: 0, kolikrát jsem kontrolovala, jestli nepřišla SMS od Roxstera: 4567x; počet hnid nalezených na Billym: 6, počet hnid nalezených na Mabel: 0, počet hnid nalezených na mně: 0; čas, během něhož jsem se zaobírala Markem, ztrátou, smutkem, smrtí, životem bez Marka, snahou být znovu ženou,, Koženou bundou, randícími katastrofami, výchovou dětí a celým uplynulým rokem: 395 min.; počet myšlenek připravených na pondělní schůzku s Greenlight Productions: 0; prospaný čas: 0 min.

5.00 Nezůstalo to jen u jedné noci. Bylo nám spolu s Roxsterem dobře a z jednoho týdne byly najednou týdny dva, pak šest a teď už je to jedenáct týdnů a jeden den.

Jde o to, že přestože teoreticky to bylo s Roxsterem z praktického hlediska těžké, zároveň to bylo kupodivu jednoduché. V praxi to bylo riskantní, protože bydlí se třemi dalšími mladíky stejného věku, takže jsme pochopitelně nemohli chodit k němu, abych se neocitla v situaci jako vystřižené z Beavise a Butt-heada, kdy bych se snažila poradit si s naškrobeným povlečením a dřezem přetékajícím špinavým nádobím, zatímco bych předstírala, že jsem přítelkyně Roxsterovy matky, co se přišla vyspat s jejím synem v naškrobených peřinách.

Stejně tak jsem nechtěla Roxstera příliš brzy představovat dětem a rozhodně jsem nechtěla, aby mě s ním načapaly v posteli. Ale - díky háčku na dveřích ložnice - jsme si s tím dokázali poradit. A bylo to moc fajn. Pořád je to moc fajn. Je fajn mít vlastní dospělácký život a chodit do hospůdek a restaurací nebo do kina a na procházky do parku a mít fantastický sex a někoho, komu na mně záleží. I když děti ještě osobně nezná, pronikly do našich hovorů i do esemesek, v nichž komentujeme, co právě děláme, jíme, probíráme, v kolik je musím zavézt do školy, co udělal Roxsterův šéf a častěji co Roxster zrovna jí.

Ohlížím-li se zpátky v čase, myslím, že po celou dobu jsem radostí bez sebe, v neustálém opojení sexem a obluzená štěstím. A teď je sobota, pět hodin ráno, celou noc jsem nespala, přemýšlím o všech těch věcech, děti budou za hodinu vzhůru, v pondělí mě čeká schůzka kvůli filmu a nejsem na ni vůbec připravená, nejspíš mám hnidy a od Roxstera pořád nepřišla žádná esemeska.

22.00 Furt nic, začíná mi to pěkně lézt na mozek. Nechala jsem vzkazy a poslala esemesky Jude, Tomovi a Talithě, ale zdá se, že všichni jsou někde v trapu. Jude má rande s někým ze seznamky Tanecvedvou nebo možná Lekarisrdce, a současně s tím dráždí Bídáka Richarda fiktivním rande s fiktivní dívkou. Jé, telefon!

Volala Talitha, přijede mi na pomoc. Se slovy „Nesmysl, drahoušku!“ odmítla poslouchat moje nářky typu „To kvůli tomu, že jsem ve středním věku!“ a připomněla mi, že v Mužijsou z Marsu, ženy z Venuše se praví, že muž, ať je v jakémkoliv věku, potřebuje čas od času zmizet ve své jeskyni.

„A navíc, drahoušku,“ dodala, „viděli jste se přece ve čtvrtek večer. Nemůžeš čekat, že ti ten ubohý chlapec bude k dispozici každý druhý den.“

Zrovna když jsem si vlezla do postele, pípla esemeska. V naději jsem skočila po mobilu. Psala znovu Talitha.

Prestan se uzirat. Je to jen docasne ochlazeni vztahu. Vzpomen si na vsecko, co ses naucila. Jsi zkusena namornice v randeni a slibuju, ze touhle nepatrnou bouri uspesne proplujes.

Neděle, 21. dubna 2013

61,6 kg (ale ne, tohle musí přestat), 2850 kcal (stejně tak, ale je to Roxsterova vina), čas strávený hraním s dětmi: 452 min, čas strávený užíráním se kvůli Roxsterovi během hraní s dětmi: 452 min. (doufám, že si to nepřečte sociálka).

15.00 Furt žádnej sex. Chci říct text. Dnes už se Roxsterem tolik nezaobírám. Zachovávám buddhistický klid, téměřjako Dalajláma. Když přijde, přivítáme ho. Když odejde, necháme ho jít. 15.05 SERU NA ROXSTERA! SERU NA NĚHO! Po vší té BLÍZKOSTI se najednou koná poprava esemeskami. To je nelidské. Stejně se mi nelíbil. Jen jsem… jen jsem ho… VYUŽÍVALA NA SEX… jako nějakého GIGOLA. A je VÁŽNĚ bezva, že ho děti nepoznaly - protože teď, když je po všem, se jich to aspoň nijak nedotkne. Jenže kde najdu někoho, s kým bych si tak rozuměla, s kým je taková legrace a je milý a báječný a.

„Mami?“ vytrhl mě Billy ze zamyšlení. „Kolik existuje živlů?“ „Čtyři,“ vypálila jsem chytře a vrátila se zpátky do chaosu nedělního odpoledne v kuchyni. „Vzduch, oheň a dřevo. A uhm… „DŘEVO ne! Dřevo není živel.“

Aha. Najednou jsem si uvědomila, že to mám z jedné knihy o zařizování bytu podle živlů - četla jsem ji v době, kdy jsem snila o tom, že zařídím dům jako buddhistické zendó -, a v ní se psalo, že v domě musí být voda, dřevo, země a oheň. S posledně jmenovaným nemám problém!

„Existuje pět živlů.“

„Ne, neexistuje,“ odmítla jsem. „Jsou jen čtyři.“ „Ne. Je jejich pět,“ trval na svém Billy. „Vzduch, země, voda, oheň a technologie. Pět.“

„Technologie nejsou živel.“ „Ale jsou!“ „Ne, nejsou!“

„Jsou. Je to ve hře Wii Skylanders: vzduch, země, voda, oheň a technologie.“

S hrůzou jsem na něho zůstala civět. Z technologií se stal další živel? Je to tak? Technologie jsou pátý živel a moje generace tomu prostě nerozumí, jako když Inkové úplně zapomněli vynalézt kolo. Nebo možná že ho Inkové vynalezli, a těmi, které to nikdy nenapadlo, byli Aztékové?

„Billy?“ zeptala jsem se. „Kdo vynalezl kolo? Inkové nebo Aztékové?“

„Mamíííí! Kolo bylo vynalezeno osm tisíc let před Kristem v Asii,“ poučil mě, aniž zvedl hlavu.

„Co to DĚLÁŠ???“ vybuchla jsem. Vůbec jsem si nevšimla, že se zmocnil iPodu.

„Na iPodu už jsi byl. Další šance bude až ve čtyři odpoledne!“

„Ale já jsem Skylanders nehrál celých pětačtyřicet minut. Hrál jsem jen třicet sedm minut, protože se to načítalo, a tys ŘEKLA, že čas strávený na záchodě se nepočítá.“

Vjela jsem si rukama do vlasů a při tom jsem snažila nemyslet na hnidy. Já prostě nevím, jak se mám k moderním technologiím postavit. Přes týden je mají úplně zakázané a o víkendu se jim můžou věnovat maximální dvě a půl hodiny, ale nanejvýš pětačtyřicet minut v kuse a nejméně s hodinovou pauzou mezi tím. Jenže celé to připomíná příšerně složitý algoritmus sestávající z dokončování levelů a načítání a chození na záchod a hraní na virtuální čaroděje s někým, kdo bydlí přes ulici, a přivádí mě to akorát tak k ŠÍLENSTVÍ, protože to z nich dělá duchem nepřítomné tvory a já bych klidně mohla být ještě v POSTELI, když…

„Billy,“ pronesla jsem svým nejlepším hlasem z hlasové pošty. „Počítačů už sis užil víc než dost. Odevzdáš mi, prosím, ten iPad, chci

říct iPod?“

„To není iPod.“

„Dej mi ho,“ přikázala jsem a propichovala ten ďábelský tenký černý předmět očima Medúzy. „To je Kindle.“

„Řekla jsem DOST POČÍTAČŮ!“ „Mami. To je tvůj Kindle. Čtečka.“

Rychle jsem zamrkala, zmatená jak včela. Patřilo to přece mezi technologie a bylo to černé a tenké, a tím pádem ďábelské, jenže. „Čtu Jakuba a obří broskev od Roalda Dahla.“ . to byla elektronická čtečka.

„Takže!“ zvolala jsem zvesela ve snaze získat zpátky svou důstojnost. „Dá si někdo svačinu?“ „Mami,“ řekl Billy, „jseš tak praštěná.“

„Tak jo, soráááč,“ opáčila jsem jako trucující puberťačka. Popadla jsem ho a sevřela v náručí možná až příliš vášnivě.

Najednou se ozvalo pípnutí. Vrhla jsem se k telefonu. Roxster! Psal Roxster!

Jonesey, moc se omlouvam, ze jsem se neozval. V patek pri odjezdu do Cardiffu jsem zapomnel v kuchyni na stole telefon, nikde jinde tvoje cislo nemam. Tweetuju a mejluju ti jako splasenej. Nenalezli ti do kompu mravenci?

Ach bože. To je pravda. Roxster říkal, že tenhle víkend pojede do Cardiffu na rugbyový turnaj. Proto se chtěl sejít už ve čtvrtek, když

jsem zjistila, že má Billy vši. Takže to rugby v Cardiffu bylo tenhle víkend!

Následovalo vášnivé esemeskování, jež vyvrcholilo následující nabídkou:

Mam se dnes vecer stavit na udobrovaci sex? I kdyz jsme zadnej rozluckovej sex nemeli? Mozna bychom si ho mohli dat pak?

Napíšu mu, že ne. Zítra mě čeká schůzka a je opravdu důležité, abych se připravila, byla odpočatá a svěží, protože přesně taková já jsem - profesionální mocná matka s utříděným žebříčkem hodnot. Až děti usnou, srovnám si před tou mocnou schůzku myšlenky. 23.55 Mmmmm. Není nad udobřovací sex, po němž hravě odpustíte kolouškovi, že se odjel dívat na rugby a zapomněl si vzít mobil.

MOCNÁ MATKA

Pondělí, 22. dubna 2013

59,8 kg (kila se vypařila při sexu), kolikrát jsem si vrzla: 5x, čas strávený utřiďováním myšlenek před schůzkou: 0 min, představa, co budu na schůzce říkat: nulová (ach bože).

11.30 Recepce filmové společnosti.

Ach bože. Co mě to jen napadlo prosexovat celou noc? Celé to udobřování/rozcházení nás s Roxsterem z nějakého důvodu vybičovalo k naprostému sexuálnímu šílenství, takže ani jeden z nás nemohl usnout. Právě jsem visela hlavou dolů z postele, Roxster mi držel obě nohy ve vzduchu a přirážel mezi nimi, když najednou.

Zalomcovala klika na dveřích. „Mamííí!“

Ach bože, bylo tak těžké přestat.

„Mamííí!“

Roxster se vylekaně odtáhl, takže jsem se zřítila po zádech na podlahu… „Mami? Co to bylo za ránu?“

„Nic, zlatíčko,“ zacvrlikala jsem hlavou dolů: „Hned tam budúúú!“, načež Roxster špitl: „Já už rozhodně taky budu.“

Pokusila jsem se poněkud nezpůsobně se zadkem ve vzduchu obrátit, a když mě Roxster vytáhl zpátky na postel, rozhihňal se a špitl: „Prosím tě, hlavně nepšoukej.“

„Mamíí, kde jsi? Proč jsou zamčené dveře?“

Vrhla jsem se přes postel, snažila se uhladit kombiné, zatímco se Roxster ukryl na druhé straně. Oddělala jsem háček na dveřích, otevřela na štěrbinu, vyklouzla jsem ven a rychle za sebou zavřela.

„Nic se neděje, Billy. Maminka je tady a všechno je v pořádku. Co se

stalo?“

„Mami,“ řekl Billy a divně se na mě díval, „proč ti lezou ven kozy?“

Jakmile jsem děti odvezla do školy, dopoledne se změnilo v naprostou noční můru. Lámaly jsme si s Chloe hlavu se složitým martyriem vyzvedávání, vší a hraní u kamarádů; musela jsem si vyfoukat vlasy (patrně jsem rozprášila v koupelně hnidy v rané fázi vývoje) a najít tmavěmodré hedvábné šaty na samém dně skříně, což si vyžádalo žehlení a otírání fleku od čokolády, a teď tu čekám na schůzku kvůli filmu a vůbec na ni nejsem duševně připravená.

Kanceláře působí příšerně děsivým dojmem. Na recepci to vypadá jako v galerii. Pult připomíná obrovskou, volně stojící betonovou vanu a na podlaze leží obličejem k zemi nějaký muž - že by další ambiciózní scenárista, jemuž se „přípravná schůzka“ příliš nevyvedla? 12.05 Aha. To je socha nebo spíš něco jako umělecká instalace. 12.07 Klid a rozvahu. Klid a rozvahu. Všechno je v pohodě. Jen si musím trošku osvěžit, co je ve scénáři.

12.10 Třeba získám cenu Britské filmové akademie BAFTA za nejlepší upravený scénář. „Ráda bych poděkovala Talithě, Sergejovi, Billymu, Mabel, Roxsterovi… no nic, dost už o druhých! Narodila jsem se před pětatřiceti lety a…“

12.12 Hele, přestaň. Musím si utřídit myšlenky. Podstatné je, že tato moderní adaptace je feministická tragédie. Hlavní dějová linie sleduje Hedu, která místo aby se prostě chovala nezávisle jako Jude, rozhodne se pro nudného, nepohledného akademika, který přešvihne rozpočet, jen aby jim pořídil drahý dům v Queen’s Parku. Po zklamání, které hrdinka zažije na intelektuálních líbánkách ve Florencii, protože ve skutečnosti chtěla jet na Ibizu, a po zklamání z mizerného sexu, protože si ve skutečnosti chtěla vzít svého sexy milence—alkoholika, se vrátí zpátky a zjišťuje, že ten zatuchlý, vlhký dům v Queen’s Parku ji samotnou taky neuspokojuje, a nakonec se zastřelí… Pfff!

17.00 Ze zasnění mě vytrhla vysoká dívka s tmavými vlasy celá v černém. Vedle ní stál menší mladík s vlasy na jedné straně ostříhanými nakrátko, na druhé odrostlými. Přehnaně radostně se na mě culili, jako bych se už něčím provinila a oni se mě snažili uchlácholit, než mě zabijí a nechají mě tam ležet jako toho chlápka na podlaze.

„Zdravím, já jsem Imogen a tohle je Damian.“

Když jsme se vmáčkli do nerezového výtahu a s maniakálními škleby na obličeji se pokoušeli vymyslet co říct, nastalo rozpačité ticho.

„To je moc hezký výtah,“ vyhrkla jsem, na což Imogen zareagovala: „To je, viďte?“ a dveře se otevřely přímo do honosné zasedací místnosti s výhledem na londýnské střechy.

„Něco k pití?“ nabídla mi Imogen a ukázala k nízkému příborníku, honosícímu se bohatým výběrem minerálních vod v designových láhvích, dietní koly, kávy, čokoládových sušenek, nutričních tyčinek, vločkových sušenek, mísou s ovocem a miničokoládkami Celebrations a kupodivu vzhledem k denní době i croissanty.

Právě jsem si nalévala kávu a nandávala croissant, abych navodila příjemnou atmosféru mocné snídaně, když se rozletěly dveře a do místnosti vplul vysoký, impozantní muž v obřích černých brýlích a bezvadně vyžehlené košili a tvářil se velice zaneprázdněně a důležitě.

„Omlouvám se,“ pronesl hlubokým hlasem, aniž by se na někoho z nás podíval. „Konferenční hovor. Óká. Kde jsme skončili?“

„Bridget, tohle je George, šéf Greenlight Productions,“ oznámila mi Imogen, zrovna když mi začala hlasitě kvákat kabelka. Ach bože. Billy mi nejspíš přenastavil v telefonu ohlášení příchozí zprávy.

„Pardon,“ zasmála jsem se vesele, „hned to vypnu,“ a začala jsem mezi kousíčky sýra v kabelce šmátrat po mobilu. Jenže to kvákání nebylo ohlášení nové zprávy, ale něco na způsob alarmu, a tak mobil kvákal dál a v tom binci v kabelce jsem ho nemohla najít. Všichni na mě zírali.

„Takže.“ spustil George a ukázal na židli vedle sebe, když se mi podařilo vylovit mobil, setřít z něj kousek rozmačkaného banánu a vypnout ho. „Takže… váš scénář se nám líbí.“

„Ó, to je skvělé,“ opáčila jsem, tajně jsem nastavila mobil na vibrace a položila si ho na koleno pro případ, že by psal Roxster, chci říct Chloe nebo škola.

„Je v něm pár velice hezkých míst,“ dodala Imogen.

„Děkuji,“ rozzářila jsem se radostí. „Připravila jsem si na dnešek pár poznámek a.“

Telefon zavibroval. Psala Chloe.

Mama od Cosmatat se pta, jestli si k nim Mabel muze jit hrat, kdyz maji Cosmatata a Thelonius taky vsi, ale Attikova mama na hrani Billyho a vsi

nechce. Navic Billy ve skole blinkal a chtějí, aby pro nej nekdo prijel. Ja ale nemuzu a mama od Cosmatat nechce doma zadne bacily, takze nemuzu Billyho vzit s sebou, az pojedu ke Cosmatatum pro Mabel.

Z bahna latinských deklinací aplikovaných na dětská jména - Cosmo, Cosmas, Cosmatata, Theo, Thea, Attika - a ohyzdného dilematu kvůli vyzvedávání/blinkání se mi točila hlava a přemítala jsem, jak se v podobných situacích mocná matka zachová.

„Celý tón a příběh Hedy převedený do moderní podoby nám v podstatě připadá skvělý,“ říkala Imogen.

„Postava Hedy,“ opravil ji George lakonicky. Imogen se nepatrně zarděla, zřejmě to považovala za jistou výtku, a pokračovala: „Myslíme si, že představa ženy nespokojené se svým osudem a rozpolcené mezi manželem alias rozumnou volbou a živočišným a tvořivým…“

„Přesně, přesně,“ přikývla jsem a telefon se znovu rozvibroval. „Chci říct, třebaže se to odehrává v dávné minulosti, i dnes stojí ženy před podobným rozhodnutím. A myslím, že Queen’s Park je přesně to pravé místo.“

Tajně jsem mrkla na displej. Roxster! Co mas na sobe a jak to jde na schuzce?

„Jistě, jistě, jen jsme si říkali, že - děj umístíme na Havaj,“ vložil se do hovoru George.

„Na HAVAJ?“ nechápala jsem. „Ano.“

Uvědomila jsem si, že by mohlo jít o kritický okamžik, a tak jsem rychle sebrala odvahu a řekla: „Třebaže to má mít silný norský nádech? Typický listopad, všude tma a sychravo, deprimující dům v Queen’s Parku.“

„Klidně by to mohl být Kauai,“ navrhla Imogen povzbudivě. „Tam v jednom kuse leje.“

„Takže místo, aby to bylo jako v temném depresivním domě, to má

být.“

„Na jachtě!“ zvolala Imogen. „Chceme do toho dostat jistou okázalou atmosféru z přelomu šedesátých a semdesátých let.“

„Jako v Růžovém panterovi,“ skočil jí do řeči Damian.

„Chcete říct, že to má být animovaný film?“ zeptala jsem se a tajně pod stolem vyťukávala esemesku: Tmavemodre hedvabne saty. Des bes.

„Ne, ne, víte, jako v původním Růžovém panterovi s Davidem Nivenem a Peterem Sellersem,“ vysvětlila Imogen.

„Neodehrávalo se to náhodou v Paříži a Gstaadu?“

„No, ano, ale nám jde o vystižení celkové atmosféry. Nálady,“ doplnila Imogen.

„Jachta na Havaji s nádechem Paříže/Gstaadu?“ nechápala jsem.

„Kde v jednom kuse prší,“ přidala Imogen.

„Černočerná, zatažená obloha,“ líčil Damian chmurně.

Zhroutila jsem se na židli. Z celé hry měla vyzařovat neuspokojivost a ubohost, ale jak mi kladl na srdce agent Brian, scenárista nesmí dělat potíže.

Mobil zavibroval. Roxster.

OTP. Jsou to ty saty, pod ktery jsem minuly tyden strkal hlavu?

„Takže…“ řekla George. „Hedu bude hrát Kate Hudsonová.“

„Jistě, jistě,“ přikyvovala jsem a zapisovala si „Kate Hudsonová“ do poznámek na svém iPhonu a rychle jsem odepisovala: OTP? A při tom jsem se snažila nemyslet na jeho hlavu v mých šatech.

„Nudného manžílka bude hrát Leonardo DiCaprio a alkoholika a bývalého.?“

„Heath Ledger,“ vyhrkl Damian horlivě.

„Ale ten je mrtvý,“ opravila ho Imogen, právě když mi Roxster písl zpátky: Objimam te pusu.

„Jo, jo, jo, jo, jo,“ kál se Damian. „Ne Heath Ledger, ale někdo jako Heath Ledger akorát.“

„Ne mrtvý?“ rýpla si Imogen a propichovala Damiana ledovým pohledem. „Colin Farrell?“

„To je vončo,“ souhlasil George. „Už to vidím. Úplně Colina Farrella vidím. Jen jestli bude sekat dobrotu, což doufám bude. A co to druhé děvče?“

„Ta kamarádka, se kterou Heda Gabblerová chodila do školy?“ zeptala se Imogen. Mobil zavibroval.

Billy prestal blinkat, takze ho muzu vyzvednout jako prvniho, ale mati Cosmatat ho furt nechce pustit ani ke dverim. Muzu ho nechat v aute?

„Alicia Silverstoneová,“ nadhodil Damian. „Mělo by to být jako v Praštěné holce.“

„Ne, ne,“ nesouhlasil George.

„Ne,“ nesouhlasil Damian sám se sebou.

„Víte co?“ George se zatvářil zahloubaně. „Heda by měla být typově víc do Cameron Diazové. Co třeba Bradley Cooper v roli nudného manžela?“

„Mmm. Ano!“ přisvědčila jsem. „Ale není Bradley Cooper až moc sex.“

„Jude Law v Anně Karenině,“ byla Imogen zajedno s mazaným úsměvem. „Nebo to celé přeobsadit staršími typy a vytrhnout George Clooneyho ze škatulky?“

Připadala jsem si jako v nějakém podivném přízračném světě, ve kterém jen tak klábosíme o neuvěřitelně slavných lidech, kteří by ani v nejmenším nestáli o to v něčem takovém hrát. Proč by si matka Cosmaťat měla myslet, že hnidy a střevní bacily můžou přeskočit z chodníku na vstupní dveře, a proč by se George Clooney měl chtít objevit v moderní adaptaci Hedy Gabblerové, která se odehrává na

jachtě na Havaji a kterou jsem napsala já, a ještě k tomu vyskočit ze škatulky?

„A co kdyby neumřela?“ navrhl George, vstal a začal přecházet po místnosti. „V tom románě umře, ne?“

„Ve hře,“ opravila ho Imogen.

„O to právě jde,“ ozvala jsem se.

„To jo, ale co kdyby to byla romantická komedie?“

„To není romantická komedie, ale tragédie,“ namítla jsem, ale okamžitě jsem své troufalosti zalitovala.

Mobil mi znovu zavibroval. Chloe.

V ulici Cosmatat se neda zaparkovat. A jejich matka odmita jit kvuli miminu za roh.

„Ona se zastřelí,“ osvětlila Imogen. „Zastřelí se? Zastřelí se?“ nechápal George. „Kdo jako?“ „Nemůžeš přece říct ,Kdo jako’, když se někdo zastřelí,“ kárala ho Imogen.

„Ale přesně tak se to říká! V té původní hře!“ zvolala jsem a snažila se potlačit rozmrzelost vůči matce Cosmaťat. „,Dobrý bože! Takové věci přece lidé nedělají!’“

Nastalo ticho. Pochopila jsem, že jsem řekla něco úplně nepatřičného.

Imogen mě propichovala pohledem. Musela jsem si přestat číst esemesky a SOUSTŘEDIT SE. Zjevně jsem se ocitla uprostřed nějakého neuvěřitelně komplikovaného mocenského boje, jemuž jsem tak docela nerozuměla, a jedno z dětí prostě bude muset zůstat nevyzvednuto. Imogen mě podpořila v tom smyslu, že nemůžete zpochybňovat, jestli se někdo zastřelil nebo nezastřelil - protože jasně, že někdy se někdo zastřelí, a nejen v divadelní hře -, jenže místo, abych s ní sympatizovala, podpořila jsem George, když jsem prohlásila, že jeho pohled na věc potvrzují názory, že.

„Chci říct, souhlasím s vámi, Imogen,“ podotkla jsem. „Pořád se někdo střílí. Vlastně ne pořád, ale občas se to stane. Stačí se podívat, stačí se podívat uhm.“ Bláznivě jsem se rozhlédla kolem sebe a v duchu jsem si přála, abych si mohla vygooglovat „moderní celebrity, co se zastřelily“. Místo toho jsem rychle písla Chloe: Sezen Billymu rousku.

„Dobrá,“ zavelel George a důležitě, zaneprázdněně se zase posadil. „Takže. Dáme vám pár dní. Žádná Kate Hudsonová se střílet nebude. Je to komedie. Chceme komedii.“

Zůstala jsem na George ohromeně zírat. Révoví ve vlasech není komedie. Je to tragédie. Nevyzněla snad tragédie v mém podání bezděčně komicky? Fakt, že Heda Gabblerová se zastřelí je zcela zásadní. Ale jak řekl Brian, ve filmové branži musí jít umělecká integrita ruku v ruce s pragmatismem a… Přišla mi další esemeska od Roxstera!

Mozna bys mohla navrhnout, aby natocili „Vsi“ ve stylu animaku z Pixaru.

Vlastně to nebyla zase tak špatná myšlenka. Zčistajasna se mi díky kombinaci dříve zmíněného Růžového pantera a Roxsterova nápadu na „Vši“ zrodil v hlavě skvělý nápad.

„A co Tom a Jerry?“ vypálila jsem. George, který už otevíral dveře a chystal se odejít, se na fleku otočil.

„Chci říct, Tom a Jerry je sice komedie, ale Tomovi i Jerrymu se dějí strašné věci. No tak, Tomovi víc - převálcují ho, dostane zásah elektrickým proudem, a přesto nějak…“

„Vždycky znovu obživne,“ dořekla Imogen a usmívala se na mě.

„Chcete říct, že ji přivedou k životu?“ zeptal se George.

„Jako když smícháte Bláznovo zlato s Pohotovostí a Umučením Krista,“ rozplýval se nadšeně Damian a rychle dodal, „ale samozřejmě bez té židovské kontroverze.“

„Zkuste to, pošlete nám do čtvrtka přepsanou verzi a uvidíme, jak to bude vypadat,“ pronesl George svým hlubokým hlasem. „Fajn, už musím jít. Mám konferenční hovor.“

Zavibroval mi telefon. Roxster: Podava se na te schuzce nejake jidlo?

Sotva jsme se s přehnaným nadšením rozloučili - „Udělala jste vážně dojem! Máte boží šaty!“ - a objali - snažila jsem se při tom držet podivně vytočenou hlavu (co kdyby se vši dostaly do Damianova nesouměrného účesu?) -, posadila jsem se na recepci a prohlédla si poslední zprávy.

Chloe: Billy už je v poho. Takze mam nechat matku Cosmatat vyzvednout Mabel, pak vyzvednu Billyho a pojedu s nim pro Mabel?

Roxster: Prave sem odesel z kancelare, abych si dal uklidnujici studenou sprchu - kvuli jidlu, abys vedela, a ne fantazirovani o satech/schuzce. Dodas kompletni seznam chodu?

Místo abych celou schůzku zpracovala, brnkla jsem Brianovi, aby je přiměl dát mi víc času, a rychle jsem spěchala domů zjistit, jak je Billymu, a vážně si pohovořit s Chloe o tom, že když jsem na důležité schůzce, musí se umět rozhodnout sama. Roxsterovi jsem poslala výčet veškerého jídla, které se na schůzce podávalo, s dodatkem: Pochybuju, zes mel hlavu pod myma šatama.

VŠI PRYČ!

Úterý, 23. dubna 2013

Čas strávený psaním scénáře: 0 min., čas strávený řešením cizích vší, místo abych pohnula s prací: 507 min., lidé, které jsme mohli zavšivit (včetně Toma, Jude, všech, s nimiž Jude byla v poslední době na rande, Talithy, Roxstera, Arkise, Sergeje, posluhovačky Graziny, Chloe, agenta Briana - ale jen pokud se vši mohou přenášet po telefonu - a všech zaměstnanců Greenlight Productions): 23 (nepočítaje ty, které mohli zavšivit sami výše uvedení).

9.30 Fajn. Toto je první den mého oficiálního přepracování Révoví ve vlasech. Cítím se báječně a hrdě! Skoro jako kdyby to dřív byl jen takový koníček, a teď je to skutečná práce.

10.05 Grrr. Ale je to teda vážně pěkná fuška. Nechci si hrát na primadonu, ale přesazením Hedy Gabblerové na jachtu na Havaji se poněkud mění nálada a vyznění celého textu. Přináší to celou řadu potíží, které v terasovém domě v Queen’s Parku prostě nebyly. Jů, esemeska!

10.45 Psal Tom. Nesvedi te hlava? Pac me jo. Mozna je to psychosomatika, ale netulili jsme se k sobe hlavou, kdyz jsem onehda odchazel?

Vykolejená jsem odepsala: Urcite je to psychosomatickeho puvodu. Ja zadne vsi nemam.

Ale ještě než jsem to odeslala, začala mě svědit hlava.

Zase Tom. Ale v sobotu jsem se konecne vyspal s Arkisem. Nemam mu to rict?

Zachvátily mě výčitky svědomí. To, že se Tom vyspal s Arkisem, je výsledek měsíců diskusí a strategického plánování, a já jsem možná všechno zničila!

11.00 Právě jsem Tomovi pinkla esemeskou seznam prostředků proti vším, „všiváčků“ atd., a nabídla jsem mu, že jestli se chce stavit, odvšivím ho.

11.15 Právě volala Jude roztřeseným hrobovým hlasem. „Bídák Richard zablokoval Isabellu.“ „Kdo je Isabella?“

„Ta fiktivní holka na internetové seznamce Projednokviti.com, pamatuješ? V sobotu mu nepřišla na rande a teď…“

Jude to vážně vzalo.

„Co?“

„Bídák Richard nahradil svůj profil sdělením, že už není volný, protože někoho poznal. Což se mě opravdu, ale opravdu moc dotklo, Bridget. Jak se mohl tak rychle seznámit s někým jiným?“

Pokusila jsem se jí vysvětlit, že Isabella není skutečná a Bídák Richard se očividně s nikým jiným neseznámil, jen se snažil Isabelle pomstít za to, že se na něho vybodla, přestože žádná Isabella neexistuje, což Jude podle všeho rozveselilo. „Ten týpek, co jsem ho v sobotu poznala, byl milej, víš, ten z té seznamky Milujutanec. I když tanec nesnáší. Říká, že mu museli přehodit profil ze snowboardové seznamky.“

Aspoň že se ani slovem nezmínila o vších. Poledne. Fajn. Teď když je Jude konečně znovu klidná a šťastná, pustím se do Révoví ve vlasech.

Potíž je v tom, že lidé ve skutečnosti na jachtách nežijí, že jo? Nebo snad ano? Třeba jako ti, co bydlí na bárkách na plavebním kanále. Není to ale tak, že lidé s jachtou žijí ve velkých domech a na jachtu jezdí jen na dovolenou? Anebo - když na to přijde - na líbánky? 12.15 Napsala jsem Talithě.

Ziji lide na jachtach?

Ne, jen posadka nebo ti, co perou spinave peníze, odepsala. 12.30 Další esemeska od Talithy.

Mimochodem, nesvedi te hlava? Pac me jo. Nepujcovala jsem si od tebe nahodou posledne, kdyz jsme vyrazeli ven, hreben? Trosku me znervoznuje, co by to znamenalo pro moje nastavene vlasy.

Ach bože. Talithiny nastavené vlasy! Dají se nastavené vlasy vůbec účinně odvšivit?

Právě mi přišla další esemeska od Jude.

Mimochodem, nesvedi te hlava? Pac me jo. 16.15 Do řiti! Do řiti! Ozývají se rány, dusot a hlasy, jak se všichni vracejí domů.

17.00 Mabel vpadla dovnitř s dopisem ze školky v natažené ručičce. Posadila se na pohovku a hlasitě vzlykala, po tvářičkách se jí koulely slzy jako hrachy.

Všem rodičům dětí z MŠ

Ujednoho dítěte z oddělení Berušek…

Proč se oddělení v mateřské školce jmenují jako kapitoly z atlasu hmyzu, s nímž se v poslední době potýkám?

. se vyskytly vši. Prosim, obstarejte si vhodný odvšivovací hřeben a repelentní prostředky a pořádně děti před příchodem do školky prohlédněte.

„To šem já,“ štkala Mabel. „Já šem žavlekla do naší čídy vši. Já šem to jedno dítě ve čídě Belušek’.“

„Ale nejsi,“ utěšovala jsem ji, objímala a nejspíš ji i - nebo ona mě -opětovně zavšivovala. „Cosmátě má taky vši. A na tobě jsme žádné hnidy nenašli. Napsali sice ,u jednoho dítěte’, ale nejspíš mysleli děti obecně.“

Středa, 24. dubna 2013

79,2 kg (aspoň si tak připadám), počet vyžvýkaných Nicorette (NB náhrady cigaret, a ne Třídní matky): 29,4 dietní koly, 5 Red Bullů (hrůza, jsem v podstatě na horní hranici spotřeby), 2 pytlíky strouhaného sýra, 8 plátků žitného chleba, 4897 kcal, 0 minut spánku, počet napsaných stran: 12. Tsss.

12.30 Fajn. Není vůbec žádný důvod k panice. Jde-li o fundovanou zápletku a téma vycházející z moderního života, pak je úplně jedno, kde se příběh odehrává.

13.00 To, jak Heda a její nudný manžel jedou na líbánky, ale ne na jachtu, a pak se vracejí a žijí na jachtě, nedává vůbec žádný smysl. 13.15 Kéž by mě přestala svědit hlava.

13.20 Co kdyby vyrazili na projížďku autem po americkém Západu? Ano, auto by jistě dokázalo jachtu krásně nahradit, ne? 16.30 Asi brnknu agentu Brianovi a proberu to s ním. K tomu přece agenti jsou, ne?

17.00 S maniakálním drbáním hlavy jsem celou věc vysvětlila agentu Brianovi.

„Takže, věc se má takhle,“ řekl Brian. „Je zřejmé, že Greenlight si kvůli natáčení marjánkového filmu Kouzelný dráček Puff pronajali jachtu na Havaji, a když z natáčení sešlo, potřebují pro ni najít nové využití.“

„Ou,“ vydechla jsem sklíčeně. Měla jsem za to, že se jim Révoví ve vlasech líbí tolik, aby.

„Takže co s tím uděláme?“ nadhodil Brian vesele. „Postaráme se, aby Heda Gabblerová fungovala i na jachtě na Havaji, dobře?“

„Dobře,“ přisvědčila jsem s důrazným přikyvováním, přestože Brian to nemohl vidět, čímž jsem nejbližší okolí stejně jako telefonní sluchátko zamořila hnidami. Což byla klika, protože jinak bych zavšivila i Briana Katzenberga.

Čtvrtek, 25. dubna 2013

5.00 V posteli, píšu ostošest. Kolem sebe mám odporný binec z balíčků od žvýkaček Nicorette, hrnků od kávy, podlaha je posetá papíry se scénářem, plechovkami od dietní koly a Red Bullu atd. atd. Připadám si naprosto nechutně. Žaludek mám nacpaný k prasknutí strouhaným sýrem, žitným chlebem, dietní kolou a Red Bullem a v jednom kuse se škrábu na hlavě. Pořád nemám hotový souvislý text, je v něm hromada hrubek, šílené řádkování atd. atd. A nemůžu ani napsat Roxsterovi, abych se trochu odreagovala, protože spí. 10.00 Nakonec jsem text dopsala na vlně adrenalinu vyvolané blížícím se datem odevzdání a odeslala mejlem. Dokonce jsem to dodatečně vyšperkovala i jednou nesporně idiotskou scénou, kterou jsem měla sakumprásk vymyšlenou za dvacet minut, v níž se Heda na konci vrhá ze člunu a za ní i její bývalý milenec-alkoholik Lovegood a oba si nakonec nasazují na mořském dně potapěčskou výstroj jako v bondovce Jen pro tvé oči. Ale aspoň bude vypadat dobře, že jsem přidala pár stránek. Jdu to dospat.

ZAVŠIVENÁ SCHŮZKA S MOCNÝMI

Pátek, 26. dubna 2013

12.30 Zasedací místnost Greenlight Productions. Ach bože. Když jsem vešla dovniti, uvniti panovalo napjaté dusno a všeobecný hovor rázem ustal.

„Bridget, zdravím. Pojďte se posadit!“ zvolala Imogen. „Děkujeme za ten text. Je tam pár hezkých momentů.“ (Dodatečně jsem si uvědomila, že fráze „Je tam pár hezkých momentů“ znamená „Jsou to sračky“.)

Ve vzduchu se vznášela fádní otrávená atmosféra, naprosto odlišná od vzrušení z minulého týdne. Měla jsem zdrcující nutkání podrbat se na hlavě.

„Jak do toho zapadá jízda autem, když tihle lidé mají rádi jachty?“ uhodil na mě George.

„Přesně to mě napadlo taky,“ opáčila jsem a rychle jsem se podrbala na hlavě, jako bych chtěla dokreslit to dilema, ale ve skutečnosti jsem si nemohla pomoct. „Jestli má Heda po návratu nalézt na své nové jachtě zklamání, jak je možné, že na ní byla už na líbánkách?“

„Ano, ale nemusejí přece hned sedat do auta, mohli by jenom odjet…“ Zavibroval mi telefon. Talitha.

V kadeřnictví mi odmitli sundat ty nastavené prameny vlasu, aby si nezaneřádili salon vesmi. „Do Vegas,“ vyhrkl Damian horlivě.

„Do Vegas ne,“ odsekl George přezíravě. „Ve Vegas se lidi berou, nejezdí tam na líbánky.“

„Co třeba Kostarika?“ navrhl Damian. Telefon znovu zavibroval. Psal Tom.

Jsou vsi totez co filcky?

„Nebo Mayská riviéra?“ nadhodila Imogen. „Mexiko ne. Kvůli únosům,“ zavrhl George.

„Není to jedno?“ osmělila jsem a snažila se ani nepomyslet na mrazivé důsledky Tomovy esemesky. „Vždyť na líbánkách je vůbec neuvidíme, na scéně se objeví, teprve až se z nich vrátí.“

Všichni na mě civěli, jako bych vyrukovala s naprosto geniální, originální myšlenkou.

„Má pravdu,“ souhlasil George. „Líbánky vůbec vidět nemusíme.“

Najednou jsem v žaludku ucítila nepříjemný pocit, že George ve skutečnosti vůbec nezajímá kvalita mého scénáře, nýbrž filmové lokace. Taky jsem tušila, že bych měla Tomovi rychle odepsat a ujistit ho, že mezi filckami/vešmi je rozdíl, i když jsem neměla po ruce

pádnou odpověď. Současně jsem cítila, že musím využít příležitosti a vzít si to tam na povel.

„Poslyšte,“ spustila jsem hlasem otravné staropanenské učitelky s drbáním na hlavě a rostoucí obavou, že Roxster mi nenapsal, protože už má taky vši nebo možná i.

„Myslím, že ta jachta je skvělý nápad,“ básnila jsem falešně, „ale případnou adaptaci to přece jen malinko komplikuje. Je důležité, abychom nezapomínali, že Vši ve vlasech mají být.“

„Vši ve vlasech?“ otázala se Imogen a sáhla si na hlavu.

„Chci říct Révoví ve vlasech,“ opravila jsem se spěšně. Damian už se škrábal ve vlasech a George, jenž má holou hlavu, se na nás díval, jako bychom se úplně pomátli. Zavibroval mi telefon. Roxster! Ne zase Tom.

Muzou se vsi promenit ve filcky… totiz kdyz… lezou?

„Je nanejvýš důležité,“ soukala jsem ze sebe dál, „je důležité, abychom neztratili důležité. Poslyšte,“ vyhrkla jsem velkohubě a otevřela svůj laptop, „ohledně důležitých témat jsem si udělala pár poznámek.“

Všichni se kolem mě shlukli, aby viděli na obrazovku, ale udržovali si jistý odstup od mojí hlavy. Právě když jsem, jen abych vyplnila trapné ticho, než se laptop nastartuje, dodávala: „Víte, v podstatě, tedy aspoň myslím, jde o feministické dílko,“ naskočila na obrazovce domovská stránka Oblékni si princezničku v růžovofialové barvě.

Pff! Jak se mi Mabel dostala do laptopu?

Začala jsem nervózně hledat poznámky a George netrpělivě vyhrkl: „Poslyšte, co kdybychom si odskočili, přečetli text a dali si oběd, než si to tu najdete?“

„Přečetli text?“ zopakovala jsem. Šly na mě mdloby. „Copak to ještě nemáte přečtené?“

No tak, vždyť jsme o něm právě diskutovali. Jaký mělo smysl, že jsem byla celou noc vzhůru, nalévala se Red Bullem a žvýkala Nicorette, když si to ani ne.

„Uvidíme se po obědě,“ dodal George a jeden po druhém se pomalu vytratili.

13.05 Tss. No nic. Teď se aspoň můžu svobodně podrbat na hlavě a vygooglovat si filcky a veš dětskou a pokusit se nějak duševně smířit s tím, že hmyz ode mě Roxstera definitivně zapudil. 13.15 Právě jsem zadala „Jsou vši totéž co filcky?“ na Ask.com a dala jsem se do čtení.

Veš dětská a veš muňka, zvaná též „filcka“, jsou odlišné druhy. Veš dětská (obvykle se vyskytuje na hlavě) má ve srovnání se vší muňkou, která je větší a robustnější, delší a tenčí tělo. Veš dětská žije pouze na hlavě a nemůže žít v ohanbí. V ohanbí žije veš muňka.

Existuje ještě třetí příbuzný druh vši, který se vyskytuje v lidském ochlupení na dalších místech…

. právě když se vedle mě vynořila Georgova asistentka s jídelním lístkem - dřív než jsem stačila přepnout obrazovku zpátky na Oblékni si princezničku.

Zaklapla jsem laptop, objednala jsem si thajský salát s kuřetem, a hned jak odešla - nejspíš aby všem rozhlásila, že mám filcky -, přeposlala jsem odkaz ohledně filcek/vší Tomovi.

13.30 Ještě se nikdo nevrátil. Začínám panikařit, protože dneska vyzvedávám děti ze školy já. Chci říct, bylo rozumné myslet si, že schůzka kvůli deseti stranám textu zabere tolik času? Jé, esemeska. Že by Roxster? Psal Tom.

Dik za odkazy. Nic z toho ale nepomaha.

Pfff! George, Damian a Imogen se právě vracejí. 14.45 Schůzka skončila, a abych byla nejpozději ve čtvrt na čtyři ve školce, nesmím ztratit ani vteřinu. Potom, co si můj text přečetli a něco zakousli (vidíte, je to stejné jako u Billyho a Mabel!), diskuze se k mému potěšení nesla v pozitivnějším duchu až na to, že po mně chtějí, abych znovu přepsala všechno, co už jsem přepsala, protože „ty stránky postrádají humor“, a jediné, nač podle George nemám sahat, je ten absurdní závěr jako z filmu Jen pro tvoje oči.

Ovšemže když se vrátili z oběda, pořád jsem neměla na obrazovce připravené své feministické poznámky. Když se kolem mě všichni shlukli, přivítalo je místo toho:

Veš dětská a veš muňka, zvaná též „filcka“, jsou odlišné druhy.

Mám pocit, že dřív než si to stačili přečíst, se mi to podařilo vypnout, ale možná že zahlédli obrázky dvou příbuzných druhů vší.

Následující debatu přerušovaly esemesky od Talithy, která samozřejmě okamžitě vyhledala pomoc jisté vlasové hygienistky pro celebrity v Notting Hillu a průběžně mě informovala.

Jeste nic nenasli.

Do haje, mam vsi, i kdyz za tech 130 liber, co me odvsiveni stalo, jim to neverim.

Přílišná zdvořilost mi nedovolovala Talithu požádat, aby mi přestala psát, protože jsem měla výčitky svědomí a zjevně jsem ji musela podpořit.

Esemesky byly stále horší a horší.

Nemuzou mi zarucit, ze mam cistou hlavu, protoze vsi by se mohly uhnizdit v miste spoju nastavenych pramenu vlasu.

Co si pocnu s foukanou, na kterou jsem zvykla? Musim prece do televize! Nemuzu si ani nechat udelat vlasy od devcat v maskerne. A co když ma vsi i Sergej?

V kadernickem studiu mi odmitaji nastavene vlasy sundat kvuli vsim, takze mi nezbyva nic jineho, nez abych si je sundala pomoci specialniho oleje sama.

Talitha musí být pěkně vytočená, protože za normálních okolností nikomu nic nevyčítá. Zničila jsem jí život i kariéru. A taky dobrou pověst.

Měla jsem pocit, že jediné, co pro ni můžu udělat, je nabídnout se, že jí je sundám sama, když se u nás zastaví.

Talitha vzápětí vyrukovala se skvělým plánem, že si zítra všichni skočíme k té vlasové hygienistce pro celebrity. „Tak budeš mít aspoň o jednu starost méně. A všichni si to spolu hezky užijeme! Bude legrace.“

23.00 Ze sundavání Talithiných nastavených vlasů se vyklubal fantastický večer. Byla to neskutečná fuška, protože jsem musela do každého spoje vetřít olejíček, pramen sundat a zkontrolovat kvůli vším. Trošku to připomínalo scénu z Bídníků, ve které Anne Hathawayové - akorát s větším křikem a pláčem - stříhají vlasy. Žádné dospělé jedince jsme nenašly, protože je vysbírala profesionální vlasová hygienistka pro celebrity, ale v lepidle jsme objevily poměrně hodně tmavých teček.

Horší ale je, že to opětovné nastavení bude stát stovky liber.

„Je to všechno moje vina. Zaplatím ti to,“ navrhla jsem.

„Ale, nebuď směšná, drahoušku,“ opáčila Talitha. „O to tady vůbec nejde. Jde o to, že ještě týden, protože tak dlouho trvá proměna hnidy v dospělou veš, si je nemůžu nechat dát zpátky pro případ, že bychom nějaké přehlédly. Co budu dělat?“

Dívala se na sebe s vlasy upatlanými od odvšivovacího olejíčku a zdálo se, že ji opouští odvaha. „No výborně, vypadám na sto. Co na to řekne Sergej? A ještě ke všemu musím na obrazovku. Ach, drahoušku, toho jsem se vždycky obávala. Že uvíznu na opuštěném ostrově, kde nebude žádný kadeřnický ani kosmetický salon, a všechno moje rafinované pozlátko bude ta tam.“

Snažila jsem se nemyslet na svou teorii o parukách z osmnáctého století a podotkla jsem, že k ničemu takovému s největší pravděpodobností nedojde - s vlasy upatlanými od lepidla a odvšivovacího olejíčku přece nikdo nevypadá vábně -, a umyla jsem a vyfoukala Talithě vlasy. Ve skutečnosti vypadala vážně roztomile. Byla celá načechraná jako čerstvě vylíhnuté kuře.

„No tak, u celebrit je přece vtip v tom, že dokážou úplně změnit vizáž,“ snažila jsem se ji povzbudit. „Podívej se na Lady Gaga! Nebo na Jessie J. Klidně by sis mohla vzít. růžovou paruku!“

„Já nejsem Jessie J,“ bránila se Talitha, načež Mabel, jež slavnostně přihlížela, vyhrkla: „Kerching, kerching! Berbling, berbling!“ a netrpělivě na nás koukala a čekala, že ji pochválíme: „No ne, ty jsi úplná Jessie J!“ Když se nedočkala, sklíčeně špitla: „Ploč še Tajitha tváží tak šmutně?“

Talitha si bedlivě prohlédla naše obličeje.

„To nic, drahoušci,“ spustila, jako kdyby před sebou měla dvě pětileté cácorky. „Zajdu si prostě do Harrods vyzkoušet pár paruk. Třeba se budou později hodit. Hlavně aby v nich nebyly vši.“ 23.30 Talitha mi právě napsala: Sergej je z mych pravych vlasu nadseny. Je uplne vyrajcovany. Fju. Vzdycky jsem si myslela, ze by me nenavidel, kdybychom uvizli na opustenem ostrove a spatril by „moje prave ja“. Vyjádřila to dost rafinovaně, protože naprosto potlačila jakékoliv pasivně-agresivní výčitky svědomí, které by ve mně chtěla vyvolat, a vlastně naznačila, že jsem jí prokázala laskavost.

Talitha je skutečně velice složité stvoření. Má takovou teorii o lidech, kteří jsou „primitivní“, tj. neumějí se chovat.

Vím jistě, že kdyby si ve skutečnosti myslela, že je to moje vina, tj. že jsem ji objala a přitulila se k ní naschvál, byvši si vědoma toho, že mám možná vši, aniž bych ji na daný fakt upozornila, jistě by mi to na rovinu řekla.

Napsal Tom:

Ves detska rozhodne není totez co ves munka. Zda se, ze ani jednu nemam, a Arkisovi to pripada legracni sblizujici zazitek.

Sobota, 27. dubna 2013

Odstraněné vši a hnidy: 32, kolik jsem vysolila za jednu mrtvou veš: L 8,59.

Výprava k vlasové hygienistce byla podle Billyho slov „mega, megazábava“ a všichni si to parádně užili. Starostlivé sestry, celé v bílém, nám vysály vlasy vysavačem, prohlásily, že nic nenašly, a pak nás velice horlivě vyfoukaly horkým fénem. Byla to „mega, megazábava“, tedy aspoň do chvíle, než nám předložili účet - 275 babek! Za to bychom si všichni mohli zajet do Disneylandu, stačilo by jen strávit pár hodin na Slevomatu!

„Jak to vlastně funguje?“ zajímalo mě. „Nestačí na to prostě obyčejný vysavač a fén zapnutý na nejvyšší stupeň?“

„Ale kdepak,“ opáčila vlasová hygienistka ledabyle. „Jde o velmi speciálně navrženou techniku. Vysavač je z Atlanty a ten horkovzdušný ničitel zas z Rio de Janeira.“

HOŘÍ! HOŘÍ!

Středa, 1. května 2013

No nazdar. Když jsem se dnes ráno chystala sejít dolů a postarat se o děti, Roxster, místo aby zůstal v ložnici, navrhl: „Myslím, že bych se měl jít dolů nasnídat.“

„Fajn,“ opáčila jsem potěšeně, byť malinko nervózně pro případ, že by mezi dětmi došlo ke krvavému souboji na nože, ale současně mi vrtalo hlavou, zda ho žene touha zapojit se do rodinného života, nebo jen pomyšlení na jídlo. „Až všechno připravím, přijď dolů.“

Všechno šlo jako po másle! Billy a Mabel už byli oblečení a vzorně seděli u stolu a já jsem se rozhodla, že osmahnu na pánvi klobásky. Vím, jak má Roxster rád tradiční anglickou snídani!

Když se objevil, celý růžolící a dobře naložený, Billy na to vůbec nezareagoval a Mabel dál snídala a přitom na něho vážně hleděla a nespouštěla z něj oči. Roxster se zasmál. „Ahoj, Billy. Ahoj, Mabel. Já jsem Roxster. Nechali jste mi něco k jídlu?“

„Maminka dělá klobásky,“ pronesl Billy a zalétl pohledem ke sporáku. „Jejda,“ dodal a oči se mu rozzářily. „Hoří!“

„Hoží! Hoží!“ papouškovala rozverně Mabel. Přiřítila jsem se k plotně s dětmi v patách.

„Nehoří,“ bránila jsem se. „Jen pustily trochu tuku. Klobáskám nic není, to prská ten…“

Vzápětí spustil požární hlásič, k čemuž kupodivu dosud nikdy nedošlo. Nic hlasitějšího jste v životě neslyšeli. Ten rámus je naprosto ohlušující.

„Zkusím najít, odkud to jde,“ navrhla jsem.

„Možná bychom měli nejprve uhasit ten požár,“ zařval Roxster, vypnul plyn, jedním hladkým pohybem sundal klobásky i s alobalem, hodil je do dřezu a při tom se snažil přeřvat ten randál: „Kde máte koš na směsný odpad?“

„Támhle!“ křikla jsem, zatímco jsem procházela nejrůznější dokumenty na polici s kuchaikami a zoufale se snažila najít letáček k alarmu. Nebylo tam nic kromě návodu ke kuchyňskému robotu, který už jsme dávno neměli. Navíc odkud vlastně ten požární hlásič, abych tak řekla, vede? Z ničeho nic jsem se kolem sebe rozhlédla a postřehla jsem, že všichni zmizeli. Kam šli? Snad se kolektivně nerozhodli, že jsem k ničemu, a neutekli k Roxsterovi a jeho spolubydlícím, kde by mohli celé dny bez přerušení hrát videohry a pojídat dokonale grilované klobásky a při tom poslouchat populární šlágry, které právě frčí, místo baladického Morning Has Broken v podání Cata Stevense?

Požární hlásič utichl. Roxster se objevil dole na schodišti se širokým úsměvem na rtech. „Proč to přestalo?“ nechápala jsem.

„Vypnul jsem to. Na krabici je napsaný kód, což by nebylo dobré, kdybych byl zloděj, ale jelikož jsem koloušek a hoří tu klobásky, je to v pořádku.“

„Kde jsou děti?“

„Myslím, že odešly nahoru. Pojď sem.“

Objal mě svými svalnatými pažemi. „Na tom nesejde. Byla to prča.“ „Vždycky všechno zmrvím.“

„Ale nezmrvíš,“ špitl. „Požáry, invaze hmyzu, to se přece může stát každému.“ Začali jsme se líbat. „Měli bychom toho raději nechat,“ řekl, „nebo budeme hasit další hořící klobásky.“

Šli jsme se nahoru podívat po dětech a našli je, jak si v klidu hrají v pokojíčku s dinosaury.

„Tak co? Vyrazíme do školy?“ navrhla jsem vesele.

„Tak jo,“ odvětil Billy, jako by se vůbec nic nestalo.

A tak když se naše podivná směsice - já, Billy, Mabel a Roxster -vynořila ze vchodových dveří, uvítala nás upjatá dáma, která bydlí o pár domů dál, s podezíravým pohledem v očích a otázkou: „U vás hořelo?“

„To si pište, moje milá,“ ujistil ji Roxster. „Čau, Billy. Čau, Mabel.“

„Čau, Roxstere,“ pozdravili vesele, načež mě Roxster poplácal po zadku a zamířil k metru.

Jenže teď mám záchvat paniky. Znamená to snad, že se náš vztah dostává do vážnější fáze? Určitě není radno, aby se Roxster s dětmi sbližoval pro případ, že. Možná mu písnu a pozvu ho na Talithinu oslavu!

10.35 Spontánně jsem mu poslala následující esemesku: Talitha te 24. kvetna zve na velkolepou oslavu svych 60tin. Bude to velke a SPOUSTA JIDLA! Mas chut jit? Okamžitě jsem toho ale zalitovala.

10.36 Žádná odpověď. Úplně jsem vypustila zmínku o tom, že v ten samý den Roxster slaví třicet (aby si nemyslel, že jsem na něj obsedantně zaměřená jako nějaký stalker), ale proč jsem zdůraznila, že jde o šedesátiny? Proč? Víc už jsem ho odradit nemohla. Proč se nedají vymazat odeslané zprávy?

10.40 Roxster ještě neodpověděl. Pfff Telefon! Možná mi volá Roxster, aby mi dal kopačky kvůli tomu, že mám šedesátiletou kamarádku. 11.00 Volal George z Greenlightu. Poněkud mrzutý hovor se odehrál během několika málo minut, zatímco seděl v limuzíně, nakupoval v obchodě se suvenýry, nastupoval do letadla a při tom mi předával poznámky k přepsanému scénáři a říkal věci jako „Ne! Nebalte to! Vlastně to zabalte, letím letadlem.“

Nakonec, když jsem otevřela další esemesku od Roxstera, jsem povýšeně pronesla: „Georgi, ve skutečnosti je pro mě poněkud obtížné pochopit, co vlastně říkáte, když jste tak nesoustředěný.“

Nejsem si však jistá, že mě slyšel, protože mu vypadl signál.

Hurá. Roxster odpověděl: Neumim si predstavit lepsi zpusob oslavy svych 30tin nez na Talithinych 60nach, zvlast kdyz tam bude tak dobre jidlo, jak rikas. Jen pokud pak muzeme moje narozky nalezite oslavit ve tvem budoaru.

A pak ještě jeden dodatek: Muzeme si dat doma jeste jednu veceri? Třeba pastyrsky kolac? Ano, Roxstere. A další.

Zboznuju pastyrsky kolac.

Ja vim, Roxstere, odpověděla jsem mu trpělivě.

A ještě jeden.

Jen abych v tom mel uplne jasno, urcite pocitas se dvema veceremi? Vcetne te oslavy?

POTÍŽE S LÉTEM

Úterý, 7. května 2013

61,6 kg (ach ne, ach ne, katastrofa), vhodné outfity na léto: 0, vhodné outfity do moderního světa: 1 (tmavěmodré hedvábné šaty).

9.31 Léto je tady! Konečně svítí sluníčko, kvetou stromy a všechno je báječné. Ale ne! Moje nadloktí rozhodně nejsou připravená.

9.32 Taky se mě zmocňuje dobře známý panický strach, že z toho musím co nejvíc vytřískat, protože by to mohl být poslední a jediný slunečný den roku. A co teprve blížící se letní sezona, až všichni zamíří v ležérních šik modelech ve stylu Kate Mossové na festivaly nebo do Ascotu, oblečení jako Kate Middletonová s fascinátorem na hlavě? Nemám v létě ani kam jet, natož fascinátor.

9.33 Ach jo, blé. Zase začalo pršet.

Středa, 8. května 2013

9.30 Odvoz dětí do školy představuje nepřekonatelnou outfitovou překážku. Právě v tomto matoucím ročním obdobím, než léto získá navrch, odcházíte z domu buď v zimním vlněném oblečení, načež vysvitne slunce a rázem je šestadvacet nad nulou, anebo v rozevlátých letních šatech, načež začnou padat kroupy, promrznete na kost a ke všemu zjistíte, že máte v příšerném stavu lak na nohou. Musím se zaměřit na oblečení a osobní hygienu. A taky na psaní.

Ctvrtek, 9. května 2013

19.00 Pfff! Právě jsem se s Mabel dívala na Hodně štěstí, Charlie na Disney Channel a uvědomila jsem si, že jsem celou zimu nosila úplně stejné outfity jako ta sitkomová máma - tedy kromě těch tmavěmodrých hedvábných šatů: černé džíny zastrčené do kozaček nebo na doma upnuté černé tepláky do zvonu, bílé tílko s hlubokým výstřihem pod svetr do véčka buď v černé, šedé nebo nějaké jiné tlumené barvě. Nestal se náhodou z mého monochromatického, poněkud protivného šatníku v Mabeliných očích protějšek kostýmků z Country Casuals, které nosívaly máma s Unou? Možná zkusím být trochu eklektičtější, jako pubertální dcera z Hodně štěstí, Charlie.

Pondělí, 13. května 2013

Čas strávený na webovkách s outfity: 242 min., čas strávený čtením příběhů na portálu Yahoo!: 27 min., čas strávený hádkou s panem Wallakerem: 12 min., čas strávený nasloucháním Jude: 32 min., čas strávený nad tabulkou s domácím úkolem: 52 min., čas strávený jakoukoliv smysluplnou prací: 0 min.

9.30 Fajn. Musím se už konečně pustit do seriózního psaní, ale jen se rychle mrknu na stránky River Islandu, Zary a Manga atd., abych si udělala představu o tom, co se bude v létě nosit. 12.30 Fajn! Do práce! Jen rychle zkontroluju složku s nepřečtenou doručenou poštou.

12.45 Jé, příběh z Yahoo!: „Jessica Bielová - zklamání v tuctovém kalhotovém kostýmu.“ Pff Copak se teď ženy hodnotí podle stupně tuctovosti svého kostýmu? Velice důležité pro moderní adaptaci Hedy. Nezbytně nutné, abych si to přečetla.

13.00 Jsem pobouřená. To snad není možné, že v dnešní době jsou jedinými ženskými vzory tyhle… tyhle HOLKY Z ČERVENÉHO KOBERCE, co se objevují při slavnostních příležitostech ve vypůjčených šatech, nechají se v nich vyfotit pro časopis Grazia, jdou se domů vyspat až do oběda a sehnat si další hadry zdarma. Ne že by k nim patřila i Jessica Bielová. To je herečka. Ale stejně. 13.15 Kéž bych byla holka z červeného koberce. 14.15 Asi si půjdu koupit časopis Grazia, abych pro nikoho nebyla zklamáním v tuctovém outfitu matky z Hodně štěstí, Charlie. 15.00 Právě jsem si z trafiky přinesla nejnovější číslo časopisu Grazia. Došlo mi, že celý můj styl oblékání je zastaralý a špatný a že si musím pořídit džíny „skinny“, balerínky a košile zapnuté až ke krku, a když jdu pro děti do školy i blejzr a navíc obrovskou kabelku a sluneční brýle ve stylu celebrity na letišti. Pff! Musím letět pro Billyho a Mabel.

17.00 Zpátky doma. Billy vyšel ze školy s traumatizovaným výrazem v obličeji.

„V pravopisném testu jsem byl druhý od konce.“ „V jakém testu?“ zírala jsem na něho zděšeně, zatímco po schodech proudili ostatní chlapci.

„Byl to naprostej propadák,“ řekl smutně. „Dokonce i Ethekiel Kuzněcov byl lepší než já.“

Zalil mě příšerný pocit, že jsem jako matka selhala. Způsob zadávání domácích úkolů na libovolných kusech papíru, s obrázky indických bohů s mnoha pažemi a s napůl vybarvenými recepty na toast v různých knihách je naprosto nesrozumitelný.

Rychlým krokem se k nám blížil pan Pitlochry-Howard, Billův ustaraný, brýlatý třídní učitel.

„Kvůli tomu testu není třeba dělat si starosti,“ vyhrkl dychtivě. Nenápadně se k nám přitočil i pan Wallaker. „Billy je velice chytrý chlapec, jen potřebuje.“

„Potřebuje mít doma režim,“ dodal pan Wallaker.

„Ale, víte, pane Wallakere,“ pokračoval pan Pitlochry-Howard s nepatrným ruměncem v tváfři. „Billy to nemá právě jednoduché…“

„Ano, já vím, co se stalo jeho otci,“ pronesl pan Wallaker tiše.

„Takže k tomu musíme do jisté míry přihlédnout. Bude to v pořádku, paní Darcyová, nedělejte si starosti,“ ujistil mě Billyho třídní, načež se odloudal a nechal mě tam stát s nasupeným pohledem na pana Wallakera.

„Billy potřebuje pevnou ruku a disciplínu,“ řekl. „To mu pomůže.“

„On má pevnou ruku. A té vaší disciplíny má víc než dost při tělocviku nebo v šachovém kroužku.“

„Tomu říkáte disciplína? Počkejte, až odejde na internátní školu.“

„Internátní školu?“ zopakovala jsem a vybavila si, jak ze mě Mark vymámil slib, že děti nebudeme nikam posílat, jako poslali jeho. „Na žádnou internátní školu nepůjde.“

„Co je na internátní škole špatného? Moji synové tam chodí. Jsou nuceni podávat maximální výkon. Učí se odvaze, statečnosti…“

„A co když se něco pokazí? Má jim kdo naslouchat, když náhodou nevyhrají? A co legrace? Co láska a mazlení?“

„Mazlení?“ zeptal se nevěřícně. „Mazlení?“

„Ano,“ přikývla jsem. „Jsou to ještě děti - ne stroje na úspěch. Musí se naučit zvládat i situace, kdy se jim příliš nedaří.“

„Domácí úkoly vám přerostly přes hlavu. Jsou důležitější než vysedávání u holiče.“

„Pro vaši informaci,“ pronesla jsem a napřímila se do plné výšky, „mám svou profesi a právě píšu moderní adaptaci Hedy G-a-b-b-l-e-r—o-v-é,“ hláskovala jsem, „od Antona Pavloviče Čechova. Bude se zanedlouho natáčet. Pojď, Billy,“ vybídla jsem ho a zamířila ke školní bráně s mumláním: „Namouduši. Pan Wallaker je ale panovačný nezdvořák.“

„Ale já mám pana Wallakera rád,“ namítl Billy a tvářil se zaraženě.

„Paní Darcyová?“

Nasupeně jsem se otočila.

„Říkala jste Heda Gabblerová?“

„Ano,“ odvětila jsem pyšně.

„Od Antona Čechova?“

„Ano.“

„Myslím, že se pletete a že to napsal Henrik Ibsen. A taky, že Gabblerová se píše a rozhodně vyslovuje jen s jedním b.“ 18.00 Á do řiti. Právě jsem si vygooglovala Hedu Gablerovou a opravdu to napsal Henrik Ibsen a píše se to s jedním b, jenže všichni teď mají v ruce můj scénář, kde je na titulní straně napsáno „Heda Gabblerová od Antona Čechova“. To nevadí. Jestli si toho zatím v Greenlight nikdo nevšiml, nemá cenu na to teď zbytečně upozorňovat. Vždycky můžu předstírat, že šlo o inteligentní ironii. 21.15. Kuchyňský stůl pokrývají následující tabulky:

TABULKA C. 1 - DEN ZADÁNÍ DOMÁCÍCH ÚKOLŮ

Napi. pondělí: matematika, problematická slova a přípony, na úterý ráno.

Úterý: kresba indického boha a vyhodnocení pracovních činností -chléb, myši atd.

TABULKA C. 2 - DEN ODEVZDÁNÍ DOMÁCÍCH ÚKOLŮ TABULKA C. 3

Nejspíš zbytečný pokus o sloučení obou předchozích tabulek za použití odlišných barev.

TABULKA C. 4 - VE KTERÝCH DNECH BY MĚLY BÝT IDEÁLNĚ NAPSÁNY TY KTERÉ ÚKOLY

Napi. pondělí: nakreslit a vybarvit „přehled“ pro skupinu měkkých příd. jmen. Vybarvit paže indického boha.

Ó, někdo zvoní.

23.00 To byla Jude; vpadla v traumatizovaném stavu dovnitř a celá roztřesená doklopýtala dolů.

„Chce, abych mu říkala, ať něco líže,“ pronesla sklesle, zhroutila se na pohovku, svírala v dlani telefon a s morbidním výrazem v očích zírala před sebe.

Musela jsem samozřejmě všeho nechat a vyslechnout ji. Ukázalo se, že chlápek ze snowboardové seznamky, s nímž to už třetí týden šlo poměrně dobře, z ničeho nic přiznal, že ho vzrušuje ponižování při sexu.

„Ale jdi. Na tom přece nic není,“ řekla jsem povzbudivě a jemně jsem jí do pěny bezkofeinového ristretto capuccina vykouzlila vír, protože se svým novým kávovarem Nespresso, který jsem dostala k Vánocům, jsem si vždy připadala jako barcelonská baristka.

„Mohla bys mu třeba říct, aby lízal… tebe,“ navrhla jsem a podala jí ten překrásně ozdobený nápoj.

„Ne. Chce, abych mu říkala věci jako: ,Olízej mi podrážky bot, olízej záchodovou mísu.’ No tak, vždyť to není hygienické.“

„Mohla bys ho nechat dělat užitečné věci jako třeba domácí práce. Ne aby olizoval rovnou záchodovou mísu, ale jen špinavé nádobí,“ nadhodila jsem a snažila se postavit závažnost její situace nad své vlastní dotčení z toho, že mi nepochválila design kapučínové pěny nebo se o něm aspoň zmínila.

„Nenechám si od něho olizovat špinavé nádobí.“

„Mohl by olízat jen tu nejhorší špínu a pak ho dát do myčky, ne?“

„Bridget, chce se nechat sexuálně ponižovat, a ne umývat nádobí.“

Zoufale jsem ji toužila rozveselit zvlášť proto, že se mi teď všechno tak daří.

„Nemohlo by se ti na tom ponižování aspoň něco líbit?“ zeptala jsem se, jako kdybych přemlouvala Mabel, aby šla na dětský večírek. „Co třeba. zavazování očí?“

„Ne, tvrdí, že Padesát odstínů šedi mu nic neříká. Chce prostě slyšet, že se mi hnusí. Jako když chtěl, aby mu říkala, že má opravdu malý penis. To prostě není normální.“

„Ne,“ musela jsem přiznat. „To teda není.“

„Proč to musel zkazit? Dnes už se všichni seznamují online. To je takové klišé, když se z něj vyklubal magor.“

Rozmrzele zahodila iPhone na stůl, ten vrazil do kapučína a naprosto zničil můj pěnový výtvor.

„Připadám si jako v zoo,“ pronesla s morbidním výrazem upřeným do prázdna.

SMĚR!

Úterý, 14. května 2013

13.00 Právě jsem se stavila na skok na Oxford Street a s radostí jsem zjistila, že v Mangu, Topshopu, Oasis, Cosu, Zafie, Aldu atd. četli stejné vydání Grazia jako já! Dívat se na skutečné oblečení poté, co jsem si ho tak dlouho prohlížela jen na webových stránkách s módou, je jako vidět filmové hvězdy naživo, když je znáte jen z časopisů. Konečně jsem si pořídila kompletní outfit celebrity na letišti sestávající ze džínů „skinny“, balerín, blejzru a slunečních brýlí, až na - možná nepostradatelnou - obří předraženou kabelku.

Středa, 15. května 2013

Čas strávený marnou snahou vypadat jako holka z červeného koberce: 297 min., čas strávený tím, že jsem se převlékla zpět do tmavěmodrých hedvábných šatů: 2 min., kolikrát jsem na sobě v uplynulém roce měla tmavěmodré hedvábné šaty: 137x, náklady na jedno nošení tmavěmodrých hedvábných šatů od pořízení: mínus tři libry za hodinu, a tudíž jsou rentabilnější než já. Což je dobře. Taky buddhistické.

10.00 Právě vyrážím na pracovní schůzku do Greenlight v novém outfitu! Zdá se, že Révoví ve vlasech pádí cvalem vpřed. Přidělili nám režiséra „Dougieho“! Schůzka má být jako obvykle „přípravná“, jako když jste u zubaře a víte, že vám nakonec budou vrtat zub. 10.15 Právě jsem se zahlédla ve výloze obchodu. Vypadám naprosto směšně. Kdo je ta osoba v košili zapnuté až ke krku a upnutých

džínách, ve kterých vynikají její tlustá stehna? Vrátím se domů převléknout do tmavěmodrých hedvábných šatů. 10.30 Zpátky doma. Teď přijdu pozdě.

11.10 Když jsem hystericky pádila v tmavěmodrých hedvábných šatech po chodbě, vrazila jsem do George. Prudce jsem zastavila v domnění, že George opustil schůzku, jen aby mě seřval za zpoždění a za to, že pořád nosím jedny a ty samé šaty, ale jen utrousil: „Ó, schůzka kvůli Révoví, jasně, jasně, omlouvám se, měl jsem konferenční hovor. Za deset až patnáct minut jsem u vás.“

11.30 Teď když s Imogen a Damianem vesele čekáme v zasedací místnosti na George a Dougieho, pojídáme croissanty, jablka a minityčinky Mars, panuje mnohem uvolněnější atmosféra. Zkusila jsem nadhodit téma džínů „skinny“, ale Imogen začala mluvit o tom, jestli je lepší kupovat oblečení na Neta-Porter v dárkovém balení, protože je prima vybalovat je z toho černého hedvábného papíru, anebo zvolit ekologické řešení - obyčejný balík - protože je snazší poslat všechno zpátky a taky šetříte životní prostředí. A já jsem se snažila předstírat, že ve skutečnosti nakupuju na Neta-Porter, místo abych si tam jen prohlížela oblečení a pak zašla do Zary, když do místnosti vtrhl svým obvyklým, silně zaneprázdněným stylem George, bez Dougieho, mluvil hlubokým mocným hlasem a přitom si pročítal e-maily.

„Georgův problém je v tom, že vždycky jako by byl někde jinde,“ začalo se mi povýšenecky honit hlavou, zrovna když mi zavibroval mobil. „Vždycky se buď chystá mluvit s někým jiným nebo už s někým jiným mluví nebo mailuje nebo právě nastupuje do letadla nebo z něj zas vystupuje.“ Mrkla jsem dolů, abych si přečetla esemesku, a v duchu jsem si říkala: „Proč? Proč? Proč prostě George nemůže být tam, kde právě je? „Ó, jen se na mě podívejte, jsem ve vzduchu, jsem pták, proč si všichni nezaletíme na snídani do Číny?“

Psal Roxster.

Mam se dnes vecer vkrast dovnitr, az deti usnou? Abych ti podal detailni zpravu o vcerejsim rugbyovem zapase?

Celý Georgův problém s nesoustředěností znamená, že všechno, co mu chcete sdělit, musíte vtěsnat zhruba do délky - patřičně výstižného - jednoho tweetu. I když to vlastně v některých ohledech není zase tak špatné. Víte, všimla jsem si, že zatímco muži, když stárnou, morousovatí a bručounovatí, ženy začínají příliš mnoho mluvit a žvanit a opakovat se. A jak říká Dalajláma, všechno je dar, takže možná že Georgova neustálá zaneprázdněnost mě má naučit nežvanit, ale.

„Zdravím?“ George se vynořil přímo přede mnou a vrátil mě zpátky do reality.

„Zdravím,“ opáčila jsem zmateně a rychle jsem Roxsterovi odeslala následující esemesku: Kousek po kousku? Proč mě George zdraví, když jsme se před deseti minutami pozdravili na chodbě?

„Sedíte tu a tváříte se takhle,“ dodal George a pak udělal přesně to, co dělá Billy, když napodobuje můj nepřítomný výraz s pootevřenými ústy.

„Přemýšlím,“ odvětila jsem a vypnula telefon, z něhož vyšlo kváknutí. Rychle jsem ho zase zapnula. Nebo spíš vypnula.

„Tak nepřemýšlejte,“ vybídl mě. „Žádné přemýšlení. Fajn. Budeme to muset urychlit, jsem na cestě do Ladaku.“

Vidíte! Ladak?

„Ó! Vy tam natáčíte nějaký film?“ zeptala jsem se bezelstně, soudíc, že si jede do Ladaku jen tak, pro nic za nic, a mrkla jsem, od koho mi dokvákala textovka.

„Ne,“ opáčil George a usilovně něco hledal po kapsách. „Ne, není to Ladak, je to…“ V očích mu probleskl záblesk paniky. „Láhaur. V pět se vracím.“

Vyplul ven ze dveří, nejspíš aby se zeptal asistentky, kam to vlastně letí. Psala Jude. Prave me pozadal, abych se na neho vycurala. Rychle jsem jí odepsala.

Vsichni mame svoje male „uchylky“. Co kdybys ho nekdy ponizila, jako za odmenu, v umirnene verzi? Jude: Jako ze ho pocuram? Já: Ne. Rekni: NECHCI na tebe curat, ale muzu ti…

Najednou mi přišly dvě esemesky najednou. První byla Judina odpověď.

„Slapnout na koule?“ To je jedna z veci, ktere po mne chce. No tak, vzdyt mu je rozmacknu.

Rozklikla jsem druhou zprávu. Že by Roxster? říkala jsem si v duchu. Byla od George.

Chcete se seznamit se svym novym reziserem, nebo tady jen budete sedet a esemeskovat?

Zvedla jsem hlavu a málem jsem se zalkla. George proklouzl bez povšimnutí zpátky do místnosti a seděl naproti mně s malým, šik vypadajícím chlápkem v černé košili, s prošedivělým strništěm a kulatými obroučkami ve stylu Stevena Spielberga, avšak s mírně vyžilým, alkoholem poznamenaným výrazem v obličeji, tolik odlišným od veselé tváře slavného režiséra, z níž jasně vyzařuje: „I když to tak nevypadá, v životě jsem si nenechal udělat peeling obličeje.“

Překvapeně jsem na ně zamrkala, pak jsem prudce vyskočila na nohy a s napřaženou paží a zářivým úsměvem jsem se k nim hnala.

„Dougííííííí! Moc ráda vás konečně poznávám. Tolik jsem toho o vás slyšela! Jak se máte? Přijel jste zdaleka?“

Proč se pokaždé, když jsem v rozpacích, proměním v hostesku/Její královské Veličenstvo?

V tu chvíli naštěstí vpadla do zasedačky Georgova asistentka a celá rozčilená špitla: „Není to Láhaur, ale Le Touquet.“ George okamžitě vystřelil z místnosti a nechal nás s Dougiem, abychom měli dostatek času „se poznat“. Ve skutečnosti to znamenalo, že jsem - projednou! -mohla řádně promluvit o feministických tématech v Hedě Gablerové, zatímco Imogen přihlížela se strnulým úsměvem.

Zdálo se, že Dougie je naproti tomu vážně nadšený. V jednom kuse obdivně pokyvoval hlavou a říkal: „Jo, to jste vystihla.“ Jsem opravdu přesvědčená, že se společně zasadíme o to, aby Révoví (jak mu teď jednoduše říkáme) zůstalo věrno svému původnímu záměru.

Jenže sotva Dougie odešel, přitom palci vyťukával číslo na mobilu a říkal: „Zavoláme si,“ hovor jako by se obrátil proti němu.

„On se na to jako úplně třese,“ pronesl Damian přezíravě.

„ Úplně na to čeká,“ přikývla Imogen. „Hele, Bridget, je to sice tajné, chápete, ale myslím, že máme herečku.“

„Herečku?“ zopakovala jsem vzrušeně.

„Ambergris Bilkovou,“ zašeptala.

„Ambergris Bilkovou?“ zeptala jsem se nevěřícně. Ambergris Bilková chce hrát v mém filmu? Ach. Můj. Bože. „Ona už to četla?“

Imogen mě obdařila benevolentním, zářivým úsměvem se semknutými rty, jakým Billymu obvykle oznamuju, že si za pomoc s vyndáváním nádobí z myčky (ale ne za olizování talířů) zaslouží crowns do počítačové hry Wizard101.

„Je z toho nadšená,“ ujistila mě Imogen. „Jediný problém je v tom, že si není stoprocentně jistá Dougiem.“

POTÍŽE S OUTFITY

Čtvrtek, 16. května 2013

10.30 Mmmm. Další dokonalá noc s Roxsterem. Pokusila jsem se ho zatáhnout do hovoru na téma džíny „skinny“, ale jeho něco takového ani v nejmenším nezajímá a prohlásil, že se mu stejně nejvíc líbím bez šatů.

11.30 Právě jsem absolvovala „konferenční hovor“ s Georgem, Imogen a Damianem, abychom dohodli mou schůzku s Ambergris Bilkovou, která je právě v Londýně. Na konferenčních hovorech zbožňuju to, že člověk má možnost dělat, že si podřezává hrdlo nebo splachuje záchod, kdykoliv někdo řekne něco otravného.

„Takže jde o to,“ začal George a v pozadí se ozvalo hlasité strojové burácení.

„Myslím, že jsme ho ztratili,“ vyhrkla Imogen, „vydržte.“

Mrkla jsem zpátky na stránky s módou v Grazia. K doladění módního looku v džínách „skinny“ mi zjevně chybí šátek. Bohémsky rozevlátý šátek, dvakrát omotaný kolem krku. Hmm. Navíc, v čem vlastně půjdu na Talithinu oslavu? Že by v nové jarní bílé? Pff! Je zpátky. Myslím spojení s Greenlight. Ne novájarní bílá.

„Fajn,“ řekl George. „Chceme, abyste se sešla s Ambergris a…“ „Cože?“ opáčila jsem a napínala uši, abych v tom rachotu vůbec něco slyšela.

„Jsem v helikoptéře. Chceme, abyste se sešla s Ambergris a poč…“

Zase zmizel. Co se chystal říct? A počurala ji? 12.30 Právě mi volala Imogen z Greenlight a potvrdila, že George chce, abych si promluvila s Ambergris Bilkovou o scénáři, ale počkala s negativním hodnocením Havaje, protože Ambergris Havaj prostě zbožňuje. „A taky chce, abyste mluvila hezky o Dougiem,“ dodala docela chladně.

Hurá, mám se sejít s opravdovou filmovou hvězdou. Vezmu si rozevlátý šátek!

17.00 Právě jsem přivezla děti ze školy. Je to pravda. Teď už je mi jasné, že bohémsky rozevláté šátky dvakrát omotané kolem krku nosí prostě všichni. Je ale zvláštní, když si vzpomenu, jak dlouho se máma s Unou snažily, abych „přišla šátkům na chuť“, a já jsem je odmítala jakožto doplněk vhodný tak akorát pro důchodkyně, třeba jako brož. Teď jako by si všichni přečetli Grazia a řekli si jako zombíci naočkovaní holkama z červeného koberce: „Musím si pořídit bohémsky rozevlátý šátek, musím si pořídit bohémsky rozevlátý šátek.“

Pátek, 17. května 2013

Čas strávený oblékáním a úpravou zevnějšku před cestou do školy: 75 min.

5.45 Vstala jsem o hodinu dřív, abych se vyřkla a upravila před cestou

do školy po vzoru Stelly McCartneyové, Claudie Schifferové a podobně.

Cítím, že vypadám báječně; stále v džínách „skinny“ a balerínkách, ale teď už i s rozevlátým šátkem omotaným kolem krku.

7.00 Vzbudila jsem Billyho a pomohla Mabel dolů z horní palandy.

Zrovna když jsem jim chystala oblečení, zaslechla jsem, jak se hihňají.

„Co je?“ zeptala jsem se a otočila se k nim. „Co?“

„Mami,“ zeptal se Billy, „proč máš kolem krku utěrku?“ 9.30 Cestou ze školy jsem si koupila nejnovější číslo časopisu Grazia a našla v něm článek s titulkem: „Odzvonilo snad džínám ,skinny’?“

Vrátím se zpátky ke stylu oblékání matky z Hodně štěstí, Charlie.

OPOJNÉ, OKOUZLUJÍCÍ ČASY

Pondělí, 20. května 2013

Počet fimových hvězd, s nimiž jsem se setkala: 1, počet večírků, které nás s Roxsterem čekají: 1, jízdy v nóbl fáru: 2, počet komplimentů odfilmové hvězdy: 5, počet kalorií: 5478 kcal zkonzumovaných ve společnosti filmové hvězdy, kalorická hodnota zkonzumovaná filmovou hvězdou: 3 kcal.

14.30 Lepší už to být nemohlo. Mají mě vyzvednout „vozem“ a odvézt na schůzku s Ambergris Bilkovou do hotelu Savoy. Vyzkoušela jsem si nejrůznější verze modelu „celebrita na letišti v džínách ,skinny’, šátku a košili zapnuté až ke krku“, ale nakonec jsem se stejně rozhodla pro tmavěmodré hedvábné šaty, přestože začínají být malinko obnošené. S Talithinou pomocí jsem si z Neta-Porter objednala několikery šaty na její oslavu, jedny - od J. Crew - jsou vážně moc hezké a ani nebyly tak drahé.

Kromě toho jedeme z Roxsterem za tři týdny na společný víkend. Na celý víkend! Jen my dva a před námi celé sobotní odpoledne, sobotní noc a celá neděle. Jsem vzrušením bez sebe. Nebyla jsem na romantickém víkendu už pět let. No nic, před schůzkou si musím připravit poznámky.

17.30 V autě cestou ze schůzky. Nejprve jsem byla zklamaná, když Ambergris dorazila, protože jsem čekala, že vpluje dovniti v džínách „skinny“, košili zapnuté až ke krku, blejzru, bohémsky rozevlátém šátku a s obří předraženou kabelkou a předvede mi, jak se to má správně nosit, a všichni budou koukat a obdivovat nás. Místo toho zčistajasna zapadla do boxu v šedých teplákách a s basebalkou na hlavě a skoro jsem ji nepoznala.

Rozehrály jsme něco jako sbližovací předehru - tedy něco, na co si mezi ženami ve filmovém průmyslu pomalu zvykám -, během níž mi Ambergris pochválila můj outfit a podle všeho bylo úplně vedlejší, že to byly jen obyčejné tmavěmodré hedvábné šaty. Měla jsem pocit, že bych jejím teplákům taky měla vyseknout poklonu.

„Vypadají tak. sportovně,“ plácla jsem jen tak od boku, právě když nám na třípatrovém stojanu na dort přivezli naprosto opulentní odpolední svačinu. Ambergris si vzala miniaturní sendvič s uzeným lososem a po zbytek hovoru si s ním hrála, zatímco já jsem vymetla všechny sendviče ve spodním patře, tři vdolečky s džemem a smetanou, širokou paletu miniaturních koláčků a zákusků a vyžahla obě sklenice šampaňského zdarma.

Ambergris mi s hlubokou úctou a obdivem k mému scénáři přikryla ruku dlaní a řekla: „Úplně jste mě zahanbila.“

Při představě, že můj hlas se skutečně dostane do popředí, mi stoupla nálada, a tak jsem pokračovala a zmínila pár hezkých slov o Dougiem: ignorovala jsem obavy, jež Ambergris zjevně sdílela s Damianem a Imogen, z toho, že „se na to úplně třese“ a v životě nenatočil nic, o čem by kdokoliv slyšel.

„Dougie přesně ví, o čem mluvím,“ podotkla jsem a slovo „Dougie“ jsem proložila uctivou vřelostí. „Měla byste si s ním dát schůzku.“ (Filmaiský slang začínám mít v malíčku.)

Dohodly jsme se, že si dá s Dougiem schůzku, a najednou, zčistajasna byla na odchodu. Připadalo mi, že se z nás staly nejlepší kamarádky. Taky jsem měla pocit, že budu zvracet z toho, že jsem snědla svačinu pro dvě osoby a zapila ji dvěma sklenkami šampaňského. 17.45 Právě jsem z auta brnkla do Greenlightu, abych se pochlubila úspěšnou schůzkou, jen abych zjistila, že Ambergris už volala -z toho svého! - a rozplývala se, jak jsem podle ní inteligentní a empatická!

TALITHINA NAROZENINOVÁ OSLAVA

Byl nejteplejší den z celého roku, a když jsme se setkali, slunce stálo pořád vysoko. Roxster - v bílém tričku, lehce opálený, rysy vystínované odpoledním světlem - vypadal naprosto senzačně. Na pozvánce stálo: „Ležerní letní párty“. Trochu mi sice dělalo starosti, jestli jsou nové jarní bílé šaty vhodné, přestože je vybrala Talitha, ale když mě Roxster uviděl, řekl jen: „Ach, Jonesey. Vypadáš dokonale.“

„Ty taky vypadáš dokonale,“ opáčila jsem náruživě, samým roztoužením jsem skoro nemohla popadnout dech. „Tvůj outfit je naprosto dokonalý.“ Tím, co má na sobě, se Roxster zřejmě vůbec nezabýval, a tak zmateně sklopil zrak a namítl: „Jsou to jen džíny a tričko.“

„Já vím,“ ujistila jsem ho, a když jsem si představila jeho vyrýsovaný trup v moři obleků a panamáků, musela jsem se v duchu smát.

„Myslíš, že tam budou mít švédský stůl s teplým jídlem nebo jen jednohubky?“

„Roxstere.“ pokárala jsem ho. Přitulil se ke mně a vlepil mi polibek. „Jsem tu jen pro tebe, bejby. Myslíš, že tam bude teplé jídlo, nebo jen studený bufet? To byl vtip, Jonesey.“

Ruku v ruce jsme prošli starým, úzkým cihlovým průchodem a vynořili jsme se v obrovské skryté zahradě: modrý bazén zalitý slunečními paprsky, bílá křesla a matrace pro ty, co chtějí jen tak polehávat, a jurta - typická anglická letní párty šmrncnutá marockým designovým hotelem.

„Nedáme si něco k jídlu - chci říct, k pití?“

Když Roxster odklusal pro jídlo, zůstala jsem na chvilku bezradně stát a vyjeveně jsem pozorovala okolní dění. Nastal přesně ten okamžik, kdy se ocitnete v moři lidí, v hlavě vám hučí a nevidíte nikoho známého. Najednou jsem měla pocit, že jsem úplně špatně oblečená. Měla jsem si vzít tmavěmodré hedvábné šaty.

„Á, Bridget?“ Cosmo a Woney. „Zase jsi tu úplně sama. Kde máš ty svoje ,šamstry’, o kterých jsme toho tolik slyšeli, co? Třeba ti dnes večer nějakého najdeme.“

„Ano,“ přitakala Woney spiklenecky a kývla hlavou směrem k Binko Carruthersovi. „Binka.“

Ten se právě kolem sebe rozhlížel se svým obvyklým vyšinutým výrazem, vrabčím hnízdem na hlavě a obtloustlým tělem, jež v nejrůznějších místech hrůzostrašně přetékalo, ale ne z tradičního pomačkaného obleku, nýbrž ze sytě akvamarínových zvonových kalhot a košile s psychedelickým vzorem a fiží.

„Asi si myslel, že to má být narozeninová oslava šedesátek, a ne šedesátin,“ zahihňala se Woney.

„Říkal, že tě rád omrkne,“ dodal Cosmo. „Měla by sis pospíšit, než ho klofne některá z rozvedených zoufalek.“

„Tumáš, bejby.“ Roxster se vedle mě objevil se dvěma vysokými šampuskami v jedné ruce.

„To je Roxby McDuff,“ představila jsem ho. „Roxby, to jsou Cosmo a Woney.“

Podal mi sklenku, a když ta jména uslyšel, oříškově hnědýma očima mu problesklo poznání.

„Moc mě těší,“ řekl vesele a pozvedl skleničku na jejich zdraví. „To je tvůj synovec?“ nechápal Cosmo.

„Ne,“ opáčil Roxster a bez obalu mě vzal kolem pasu. „To by byl velice divný vztah.“

Cosmo se tvářil, jako by se mu v otázce společensko-sexuálních vztahů sesypal celý světonázor. Jeho obličej připomínal hrací automat, na němž sviští myšlenky a emoce, a konečná kombinace ne a ne padnout.

„No,“ řekl nakonec. „Bridget rozhodně jen kvete.“

„Chápu proč,“ utrousila Woney s pohledem upřeným na svalnaté předloktí kolem mého pasu.

V tu chvíli se objevil předychtivý Tom. „Ty jsi Roxster? Ahoj. Já jsem Tom. Všechno nejlepší.“ A ke Cosmovi a Woney dodal: „Dneska je mu třicet! Jů, támhle je Arkis, musím běžet.“

„Ještě se uvidíme, Tome,“ řekl Roxster. „Mám hlad jako vlk. Nedáme si něco k jídlu, miláčku?“

Když jsme se otočili, sjel mi rukou na zadek a nechal ji tam celou cestu až ke švédskému stolu.

Znovu připlachtil Tom, tentokrát s Arkisem v závěsu - ten byl do puntíku stejně hezký jako na fotkách na gay portále. Škodolibě jsem se zaculila.

„Já vím, já vím. Všechno jsem viděl,“ řekl Tom. „Tváříš se nechutně nafoukaně.“

„Mám to tak strašně těžké,“ namítla jsem chvějícím se hlasem. „Copak si nezasloužím trošku štěstí?“

„Jen ať ti to nestoupne do hlavy,“ upozornil mě. „Pýcha předchází pád.“

„Ty si dej taky pozor,“ dodala jsem a kývla hlavou k Arkisovi. „Klobouk dolů.“

„Prostě si to užijeme, ne?“ navrhl Tom a přiťukli jsme si.

Byl to jeden z těch opojných večerů: lenivý, vlhký, na hladině bázénu se stále odrážely sluneční paprsky. Všichni se smáli, popíjeli, povalovali se na matracích a ukusovali lahodné jahody v čokoládě. Já jsem byla s Roxsterem, Tom s Arkisem, Jude byla na svém třetím rande, nově s fotografem života v přírodě z Guardianu, s nímž se seznámila na Sprizneneduse.com a který byl ve skutečnosti sympatický a vůbec nevypadal, že by ji chtěl počurat, a Talitha byla oslňující v broskvových šatech na jedno rameno, dlouhých až na zem a s pejskem v náručí - což podle Toma působilo absurdně - a s prošedivělým ruským miliardářem, který za ní cupital s bezmeznou oddaností. Připojila se k nám, když jsme s Tomem, Jude a jednotlivými protějšky stáli u bazénu. „Tu máš z Neta-Porter, drahá?“ zeptal se Tom a pokusil se mrňavou čivavu pohladit, ale vyjela po něm.

„To je dárek od Sergeje,“ vydechla Talitha. „Petula! Není roztomilá? Nejsi roztomilá, miláčku? No nejši, nejši, nejši? Ty musíš být Roxster. Všechno nejlepší.“

„Všechno nejlepší vám oběma,“ řekla jsem, slzy na krajíčku. Byli jsme tam všichni: jádro randící centrály, velicí středisko našich emočních bojů, protentokrát všichni šťastně zadaní.

„Ta oslava je fantastická,“ prohlásil Roxster a vlivem kombinace jídla, šampaňského a míchaných nápojů z Red Bullu a vodky celý zářil. „Ten nejlepší večírek, na kterém jsem za celý, úplně celý život byl. Doslova, v životě, nikdy jsem nebyl na lepším večírku. Je to naprosto skvělý večírek a jídlo je…“

Talitha mu položila ukazováček na rty. „Jsi rozkošný,“ řekla. „Zamlouvám si první narozeninový tanec.“

Opodál postával jeden z lidí v černých oblecích, co měli večírek pod palcem. Dotkl se Talithiny paže a něco jí pošeptal.

„Podržíš mi ji na chvilku, drahoušku?“ zeptala se a podala mi čoklíčka. „Musím si promluvit s kapelou.“

Od chvíle, co mě v šesti letech honil u Uny a Geoffreyho miniaturní kříženec labradorského retrívra a pudla, nevím, co můžu od psů čekat. Navíc co třeba ti pitbulové, co nedávno sežrali jednoho teenagera? Talithina čivava musela mou úzkost nějak vytušit, protože sotva jsem ji sevřela, vyštěkla, kousla mě do ruky a vyskočila mi z náruče. Konsternovaně jsem se dívala, jak se kroutí a plachtí vzduchem, lehounká jako pírko, a vzápětí se snáší dolů, padá do bazénu a mizí pod vodou.

Na zlomek vteřiny se rozhostilo ticho a po něm Talitha zaječela: „Bridget! Co to vyvádíš? Ona neumí plavat!“

Všichni zírali, jak se pejsánek s ňafáním vynořil uprostřed bazénu a hned zase zmizel pod hladinou. Roxster si vmžiku přetáhl tričko přes hlavu, odhalil vypracovanou hruď a skočil po hlavě do bazénu, oblouk vody a svalů; vynořil se však na opačné straně, mokrý a lesknoucí se, daleko od psa, který se naposledy nadechl a zmizel pod vodou. Roxster se na okamžik zatvářil zmateně, pak se znovu potopil a vynořil se s kňučící Petulou v ruce. Blýskl jedním ze svých zářivě bílých úsměvů a položil pejsánka Talithě k nohám, pak se chytil rukama za okraj bazénu a nenuceně se vyšvihl z vody.

„Jonesey,“ dobíral si mě. „S pejsky se neháže.“

„Ach můj bože,“ hořekoval Tom. „Ach. Můj. Bože.“

Talitha obskakovala Petulu. „Můj miláčku. Moje ubožátko. Teď už jsi v pořádku, už jsi v pořádku.“

„Omlouvám se,“ pípla jsem. „Prostě mi vyskočila z…“

„Neomlouvej se,“ uzemnil mě Tom a nespouštěl oči z mého přítele.

„Ach, můj drahoušku,“ Talitha teď obracela pozornost k Roxsterovi. „Můj ubohý, statečný drahoušku. Ukaž, pomůžu ti z těch mokrých věcí.“

„Neopovažuj se ho převlékat,“ zavrčel Tom.

„Vlastně myslím, že potřebuju další Red Bull,“ zaculil se Roxster, „s vodkou.“

Talitha ho začala vláčet pryč davem, ale on mě chňapl za ruku a táhl mě s sebou. Tvái, která mi v tom moři otevřených úst utkvěla před očima, patřila Woney.

Když Talitha zavedla Roxstera do domu, otočila se ke mně a zamumlala: „Tak tomu, drahoušku, já říkám parádní změna obchodní značky.“

Roxster teď sice v jednom z dokonalých outfitů vypadal ještě elegantněji, ale své nové nálepky si vůbec nebyl vědom a zajímal se spíš o celebrity, které zahlédl v davu a o nichž jsem většinou ani neslyšela. Stmívalo se, lampy tlumeně zářily, hosté byli stále namazanější, kapela hrála, lidé se dávali do tance. Byla jsem nafoukaná, ale i mírně znepokojená tím, že na tom, že Roxstera využívám ke změně obchodní značky, prostě něco nehraje: i když jsem ho nezneužila schválně, prostě se to stalo. Ve skutečnosti, mám-li být upřímná, jsem se do něj beznadějně.

„Pojď, bejby, zatančíme si,“ pobídl mě Roxster. „Jdeme na věc.“

Kopl do sebe další koktejl z vodky, pivo a Red Bull a poprosil o přídavek. Byl rozjetý a naprosto odvázaný. Navíc, přiznejme si to, začínal být namol.

Odskákal na taneční parket, kde všichni provozovali generačně přiměřené natřásání boků a hopsání. Některé ženy stály s rozkročenýma nohama a provokativně kroutily rameny. Nikdy předtím jsem ho tančit neviděla. Kapela právě hrála jeden hit od Supertramp a já jsem užasle koukala, jak se kolem něj uvolňuje prostor, a uvědomila jsem si, že zvolil taneční styl s ukazováním. Znal tu písničku nazpaměť, zpíval spolu s kapelou, pohupoval se v kyčlích jako John Travolta, ukazoval na všechny strany a nakonec, v pravou chvíli těsně před instrumentální pauzou ukázal na pódium, jako by kapelu dirigoval. Když si všiml, že se nejistě natřásám na místě, popadl mě za ruku, vrazil mi do ní svůj drink a dychtivě mi naznačoval, ať ho do sebe kopnu. Vypila jsem to pití na ex a přidala se k jeho ukazování. Nebránila jsem se, ani když mě Roxster přede všemi nejistě zatočil, objal, zlomil v pase a pomazlil se s mou zadnicí. To prostě nemělo chybu.

Nakonec jsem odklopýtala na záchod, chodidla zjevně zralá na operaci puchýřů, a když jsem se vrátila, našla jsem prázdný taneční parket - tady aspoň jsem si to myslela. Až na Jude, která tu zpitá do němoty stála a s toužebným úsměvem civěla na parket. Roxster šťastně tančil úplně sám, v jedné ruce pivo, druhou vesele ukazoval.

„To byl ten nejlepší večer mýho života,“ řekl Talithě při odchodu, vzal ji za ruku a políbil ji. „Doslova to nejlepší jídlo ze všech, naprosto všech dob! I večírek samozřejmě. Bylo to to nejlepší, ty jsi nejlepší…“

„Jsem moc ráda, že jsi přišel. Díky, žes mi zachránil pejska,“ vydechla Talitha jako velkorysá hraběnka. „Doufám, že se ještě na něco zmůže, drahoušku,“ špitla mi do ucha.

Když jsme se ocitli na ulici a daleko od rozcházejících se hostů, Roxster zůstal stát ve světle lampy, s úsměvem od ucha k uchu mě vzal za obě ruce a políbil mě.

„Jonesey,“ pošeptal a díval se mi při tom do očí. „Já…“ Obrátil se a předvedl malý taneček. Byl tak opilý. Pak se otočil zpátky ke mně a na okamžik se zatvářil smutně, pak šťastně a nakonec vyhrkl: „Mám tě moc rád. Nikdy jsem to žádné ženě neřekl. Kéž bych měl stroj času. Mám tě moc rád.“

Jestli existuje Bůh, určitě má plné ruce práce s krizí na Středním Východě a vůbec se vším ostatním, než aby dopřával tragickým vdovám dokonalé noci plné sexu, ale tu noc jsem vážně měla pocit, že ostatní starosti hodil za hlavu.

Druhý den ráno, když Roxster odešel na rugbyový zápas a děti byly rozvezeny na kouzelnický, respektive fotbalový večírek, na hodinku jsem si vlezla zpátky do postele a vychutnávala si okamžiky z předešlého večera: jak Roxster vylézá z bazénu a jak ve světle pouliční lampy šťastný jak blecha říká: „Mám tě moc rád.“

Jenže někdy, když se stane moc věcí najednou, úplně vám zatemní mysl a dokážete je vyhodnotit až s odstupem času. „Kéž bych měl stroj času.“

Vybublalo to skrz všechna ostatní slova a vzpomínky z předešlé noci. Na zlomek vteřiny měl v očích smutek, než dodal: „Mám tě moc rád. Kéž bych měl stroj času.“

Bylo to vůbec poprvé, co kromě vtípků o mých kolenou a zubech zmínil náš věkový rozdíl. Nechali jsme se unést vzrušením, nevázaným vědomím, že jsme mezi tím haraburdím a vyplaveninami ve virtuálním prostoru oba našli někoho, kdo se nám opravdu líbí, a že nejde jen o vztah na jednu noc nebo na pár nocí, ale o skutečné spojení plné hlubokých citů a legrace. A on se v okamžiku opojení samou radostí prořekl. Měl s tím problém, a náš vztah tím pádem začal skřípat.

ČÁST TŘETÍ: PÁD DO CHAOSU

ÚDĚSNÝ, PRACHMIZERNÝ DEN BLBEC

Úterý, 4. června 2013

60,7 kg, 5822 kcal, pracovní příležitosti: 0, koloušci: 0, úcta ze strany produkční společnosti: 0, úcta ze strany školy: 0, úcta ze strany chůvy: 0, úcta ze strany dětí: 0, počet zcela snědených sáčků se strouhaným sýrem: 2, počet zcela snědených balíčků vločkových sušenek: 1, počet zcela snědených kusů zeleniny: 1 (hlávka zelí).

9.00 Mmm. Další erotikou nabitá noc s Roxsterem. I když zároveň mě svírá neklid. Když Roxster přišel, Mabel s Billym ještě nespali, s křikem přiběhli dolů a Billy žaloval, že po něm Mabel hodila Slinťu a „vypíchla“ mu oko. Dostat je zpátky do postele mi trvalo věčnost.

Když jsem se nepozorovaně vrátila dolů, Roxster se tvářil mírně vytočeně.

„Promiň,“ řekla jsem a on zvedl hlavu a jako obvykle se vesele zasmál. „Když takhle jsem si dnešní večer nepředstavoval.“

No nic, po jídle se zase začal chovat normálně a bylo to přímo pohádkové. Na své si přišly i stolička v koupelně a zrcadlo. Příští týden už spolu jedeme na víkend! Najdeme si nějaký venkovský hostinec a budeme jen chodit na procházky a šukat a jíst! Chloe odvezla děti do školy, takže můžu začít hned ráno pracovat na Révoví, na scénáři k celovečernímu filmu, v němž bude hrát Ambergris Bilková a jež se pomalu mění z neuskutečnitelného snu na fantastickou skutečnost! Takže všechno je v pohodě. Rozhodně. Musím se jen pustit do přepisování.

9.15 Mmmmm. Pořád mi probleskují vzpomínky na včerejší noc v koupelně.

9.25 Právě jsem Roxsterovi poslala následující esemesku: Mmmmmm. Bylo bajecne, zes tu mohl zustat pres noc.

9.45 Akorát nechápu, proč ještě neodpověděl? Kéž bych měl stroj času. Ach bože, proč mi v hlavě okamžitě vyskakují všemožné představy, na kterých jsem jako stalker nebo tragická poblouzněná babička, co se přikolébá na diskotéku v legínách a topíku bez rukávů s ochablými pažemi, nakadeřenými vlasy, povoleným břichem a originální třárou na hlavě.

9.47 Fajn. Musím se sebrat, vstát a pustit se do práce. Nemůžu jen bloumat domem ve spodním prádle a vést naprosto zbytečný vnitiní dialog sama se sebou jako dvouhlavá lama z Dr. Dolittla o tom, proč koloušek ještě neodpověděl, když mám psát scénái a mám zodpovědnost za děti a plánování jejich programu.

Jenže proč neodepsal? 9.50 Jen mrknu na e-maily.

9.55 Nic. Jen jeden přeposlaný e-mail od George z Greenlight. Že by něco milého?

10.00 Ach můj bože. Právě jsem ten přeposlaný e-mail otevřela a odpálila naprostou bombu.

Přeposlat: Odesílatel: Ambergris Bilková Komu: George Katernis

Právě jsem mluvila s Dougiem. Je tak božíííííí. Teď už se mnou pro Révoví můžete na sto pro počítat. Jsem moc ráda, že si stejně jako já myslí, že by do toho měl vstoupit pořádnej scenárista.

Chvilku jsem tupě mrkala na obrazovku. „Pořádnej scenárista.“ POŘÁDNEJ SCENÁRISTA?

Popadla jsem čtvrtku hlávky zelí, kterou Chloe bůhvíproč nechala ležet na kuchyňském stole (že by děti přemluvila, aby posnídaly některý z receptů zdravé výživy Gwyneth Paltrowové?), začala jsem se jím ládovat, okusovat listy a velice rychle chodit dokola kolem kuchyňského stolu, zatímco mi od pusy upadávaly kousíčky zelí a padaly na podlahu. Pípl mobil: Roxster.

To teda bylo, vid? Ale ted jsem kvuli nasemu vztahu velice zmateny. Priserne, priserne zmateny, bejby.

Pípla další esemeska: MŠ.

Mabel ma podebrany prst. Malem ji upadl nehet. Podle toho, jak to vypada, to musi hnisat uz nekolik dni.

10.15 Klid a rozvahu. Prostě otevřu ledničku, vyndám strouhanou mozzarellu a přihodím si ji i s dalším kusem zelí do pusy.

10.16 Oukej, už mám plnou pusu. Ještě si pořádně loknu Red Bullu. Á! Telefon! Že by volal Roxster a sypal si popel na hlavu kvůli té esemesce?

11.00 Volala Imogen z Greenlightu. „Bridget. Došlo k hroznému omylu. George vám nedopatřením přeposlal jeden e-mail. Nemohla byste si ho, prosím vás, smazat, dřív než. Bridget? Bridget??“

Nemohla jsem odpovědět, protože jsem měla plnou pusu. Běžela jsem ke dřezu a vyprskla do něj Red Bull, strouhanou mozzarellu a zelí, právě když se nahoře na schodišti objevila Chloe. Otočila jsem se a zaculila se na ni - mezi zuby mi uvízly kousíčky zelí a strouhané mozzarelly -, jako upír, kterého načapali přisátého na lidském hrdle.

„Bridget? Bridget?“ mlela Imogen ve sluchátku stále dokola.

„Ano?“ řekla jsem a radostně mávla Chloe na pozdrav, zatímco jsem se snažila vypláchnout dřez teleskopickou hubicí a zbavit ho sýru a zelí.

„Víš o tom Mabelině prstu?“ zašeptala Chloe. Klidně jsem přikývla a ukázala na mobil pod bradou. Zatímco jsem poslouchala, jak mi Imogen opakuje příběh o omylem přeposlaném e-mailu od George, do oka mi padly noviny, stále přeložené v místě, kde je četl Roxster.

Tragický osud kolouška

Napsala Ellen Boschupová

Najednou se roztrhl pytel s koloušky! Díky pokrokům lékařské vědy v udržení mladistvého vzhledu i tomu, že přesně na toto vynakládá stále víc a víc žen středního věku čas i peníze, se mnohé z nich rostoucí měrou přiklánějí k „mladším mužům“ - za všechny zmiňme Ellen Barkinovou, Madonnu či Sam Taylor-Woodovou. Těmto starším udržovaným paničkám neboli „cougars“, jak se jim příhodně přezdívá, to přináší zjevné výhody: mládí, vášnivý, aktivní, pravidelný, uspokojivý sex a svým způsobem přátelství bez zátěže, které u svých ochablých, proplešatělých mužských protějšků středního věku, příliš líných a egocentrických, než aby se aktivně postavili přibývajícím létům, nikdy nenajdou.

„Bridget?“ dožadovala se Imogen. „Jste v pořádku? Co se děje? Země volá Bridget. Bridget? Neta-Porter? Mini Marsky?“

„Ne! Super. Díky, že jste mi zavolala. Ještě se ozvu. Zatím.“ Típla jsem telefon a v mrákotách jsem se vrátila k tomu článku.

Oněm bezbranným mladíčkům, kteří se stávají jejich kořistí, se to může jevit jako lákavý obchod. Tyto ženy, když se zhasne, totiž vypadají pozoruhodně zachovale. Jako naložené citrony. Netlačí na kolouška kvůli dětem ani kvůli úspěchu v kariéře. Místo toho mladíčkům nabízejí bránu do kouzelného, elegantního, rařnovaného světa, o kterém se jim nezdálo ani v těch nejdivočejších snech. Získají zkušenou milenku, ženu, která ví, co v posteli chce, vylepší mu reputaci a zajistí vstup do společnosti, přístup k luxusnímu cestování. Kde jsou tedy stinné stránky? Když si koloušek do sytosti užije, jednoduše nechá svou „pumu“, aby se hladově zakousla do další, nic netušící kořisti. Avšak, jak stále více těchto nešťastníků zjišťuje…

„Všechno v pořádku, Bridget?“ zeptala se Chloe.

„Jasně, super. Mohla bys jít, prosím, nahoru uklidit Mabelinu komodu?“ požádala jsem nezvykle klidně a přesvědčivě.

Sotva Chloe odešla, vrhla jsem se na další kus zelí, nacpala si ho do pusy spolu se žvýkačkou Nicorette a pokračovala jsem ve čtení.

. rozhodnutí o ukončení vztahu, z něhož neodcházejí obohaceni, ani zdaleka není na nich; tihle zneužívaní chlapci jsou vyřízení a sexuálně vyčerpaní, se sebevědomím v troskách a vědomím, že promarnili klíčovou fázi

života jak v kariéře, tak v budování rodiny. Ale počkat! Pravdou je, že někteří z těchto mladíčků, jako Ashton Kutcher, využijí vlivu své „cougar“ k vylepšení vlastní kariéry a profesního životopisu. Valná většina z nich však zůstává opuštěna, končí zpět ve svých ubohých pronájmech a garsonkách, dočká se leda pohrdání od přátel, příbuzných i kolegů za to, že obcují se ženami dost starými na to, aby byly jejich babičkami, skončí odkopnuti zpátky ve svém staré světě, který je však teď naprosto zbaven kouzelného přepychu, který už nikdy…

Zhroutila jsem se na stůl, hlavu položenou na pažích. Podělaná Ellen Boschupová. Copak si ta káča pitomá neuvědomuje, kolik tím svým povrchním společenským zevšeobecňováním napáchá škody? Na poradě si vycucá z prstu pseudotéma a chabé fráze - „Copak se to stalo s jídelnami?“ „Najednou se roztrhl pytel s jídelnami!!“ - a napíše patetický užvaněný komentái, jako by šlo o závěry mnohaletého podrobného výzkumu, a ne o dvanáct set slov, která musí vypotit do uzávěrky. Zničí lidské životy a vztahy jen na základě něčeho, co slyšela kdesi v pohostinství nebo zachytila na pár rozmazaných fotkách v nějakém bulváru.

„Mám zajet pro Mabel do školky a vzít ji k doktorovi?“ zeptala se Chloe. „Jsi v pořádku, Bridget?“

„Ne, ne, já to udělám… zajedu pro ni,“ odvětila jsem. „Mohla bys jim napsat, že jsem za chvilku tam?“

Došla jsem odevzdaně na záchod a naprosto se zhroutila, smršť myšlenek v hlavě. Jako kdyby toho nebylo málo. Roxsterovo „zmatení“, ten příšerný článek, „pořádnej scenárista“ nebo ostuda s podebraným prstem, to všechno bych nejspíš dokázala zvládnout jednotlivě, ale ne všechno najednou. Jasnou prioritou je ten zanícený prst, ale copak můžu dovolit, aby mě v takovém rozpoložení někdo viděl? Když pro Mabel přijedu s vytřeštěnýma očima a vyšinutým výrazem a odvezu ji k doktorovi, nezavolají na mě sociálku?

Nutně jsem potřebovala získat duševní rovnováhu. Potřebovala jsem si vyčistit hlavu, neboť, jak se praví v Jak si zachovat zdravý rozum, lidský mozek je pružný.

Provedla jsem několik hlubokých nádechů a výdechů a mumlavě odříkala „Maaaa“, modlitbu matce vesmíru.

Podívala jsem se na sebe do zrcadla. Nebyla to vůbec žádná sláva. Opláchla jsem si obličej, prsty si přičísla vlasy, vyšla z koupelny a minula Chloe s laskavým úsměvem hospodyňky, naprosto přehlížejíc fakt, že jsem v jedenáct dopoledne pořád ještě v noční košili a že možná z koupelny slyšela moje mumlavé „Maaa“. 13.00 Mabel byla z toho prstu docela nadšená. Ve skutečnosti to nebylo tak zlé, jak to vykreslili, ale beztak bylo dost nepochopitelné, jak může zodpovědná matka něco takového - jestli to opravdu celou dobu vypadalo tak zle - přehlédnout.

U doktora jsem stála čtyři minuty před dvojicí recepčních, které v klidu psaly něco na počítači, jako bych tam nebyla a obě jako by skládaly meditativní poezii. Mabel si zatím vesele vykračovala po čekárně a z umělohmotného stojánku na zdi vybírala letáčky.

„Budu číšt!“ zvolala vesele a začala hláskovat. „K-a-p-a.“

„Výborně, broučku,“ pochválila jsem ji, když jsem se konečně posadila a zoufale si kontrolovala nové zprávy v mobilu, jestli mi náhodou nepíše Roxster nebo Greenlight, aby mi trochu zvedli náladu.

„K-a-p-a-v-k-a.“

„Ty jsi hlavička,“ zamumlala jsem.

„Kapavka!“ zvolala vítězoslavně a rozevřela letáček. „Jé, šou tam oblážky! Pšečteš mi Kapavku?“

„Ó! Hahaha!“ zasmála jsem se nuceně, popadla letáčky a nacpala si je do kabelky. „Podíváme se, jestli nenajdeme nějaké hezké obrázky,“ navrhla jsem a apaticky jsem se zadívala na celou řadu letáčků v nejrůznějších křiklavých barvách: „Syfilis“, „Nespecifická uretritida“, „Mužský a ženský kondom“ a - poněkud s křížkem po funuse - „ Veš muňka“.

„Budeme si hrát s hračkami,“ zašvitořila jsem.

„Nechápu, jak jsem si toho mohla nevšimnout,“ řekla jsem s omluvou, když nás konečně zavolali do ordinace.

„Dokáže se to zanítit během chvilky,“ měla pochopení lékařka. „Dostane antibiotika a zase bude v pořádku.“

Od doktora jsme zašly do drogerie koupit náplasti s disneyovskými princeznami a Mabel se rozhodla, že chce zpátky do školky. 14.00 Právě jsem se vrátila domů, ulevilo se mi, že mám celý dům jen pro sebe, a posadila jsem se k. Ale k čemu? K práci? Vyhodili mě přece, ne? Všechno vypadá ponuie a neutěšeně.

Á, moment, zase jsem si nechala na očích sluneční brýle. 15.15 Právě jsem dvacet minut melodramaticky civěla do prázdna a snažila se představit si, že se nechystám zastřelit jako Heda Gablerová. Nakonec jsem začala na Neta-Porter hledat náhrdelníky s přívěskem ve tvaru lebky s dýkou. Pak jsem sebou trhla a uvědomila si, že je načase, abych vyrazila pro Mabel a Billyho do školy. 18.00 Když jsme s Mabel dorazily k Billymu do školy, nastaly totální zmatky, protože jsme měly zpoždění a nejprve jsem musela zaskočit do kanceláře kvůli Billyho kroužku hry na fagot. „Máte přihlášku?“ zeptala se Valerie, školní sekretáika. Začala jsem se přehrabovat v kabelce, v níž vládl naprostý binec, a vyndávat z ní papíry na pult.

„Á, pane Wallakere,“ vyhrkla Valerie.

Zvedla jsem hlavu a on tam stál a jako vždycky se samolibě uculoval.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se a nepřestával zírat na ten nepořádek. Sledovala jsem, kam se dívá. „Syfilis - péče o vaše sexuální zdraví.“ „Kapavka - projevy a příznaky.“ „Návod k sexuálnímu zdraví. Uživatelská příručka.“

„Ty nejsou moje,“ ohradila jsem se.

„Jistě,jistě.“

„Patří Mabel.“

„Mabel! Tak v tom případě je všechno v pořádku.“ Teď už se doslova otřásal smíchy. Sebrala jsem letáčky a nacpala si je do kabelky.

„Hej!“ zvolala Mabel. „To šou moje letáčky! Vlať mi je!“

Mabel mi hrábla do kabelky a vytáhla jeden nadepsaný „Kapavka -projevy a příznaky“. Zkusila jsem jí ho, poněkud nedůstojně, vytrhnout z ruky, ale nechtěla ho pustit.

„Šou moje letáčky!“ pustila se do mě vyčítavě a na efekt dodala: „Kjucinál!“

„A jsou moc užitečné,“ přisadil si pan Wallaker a sklonil se. „Nechceš si vzít tenhle a zbytek dát mamince?“

„Děkuji vám, pane Wallakere,“ pronesla jsem pevně, byť přívětivě, a s nosem vytrčeným nahoru jsem odplula ke školní bráně, přičemž jsem na schodech Mabel málem zašlápla, ale aspoň jsem odešla s docela obstojnou elegancí.

„Bridget!“ zahřímal pan Wallaker náhle, jako kdybych byla jedním z jeho žáků. Polekaně jsem se otočila. Nikdy předtím mi Bridget neřekl.

„Nezapomněla jste na něco?“ Tupě jsem na něj zírala.

„Třeba na Billyho?“ Obrátil se k Billymu, který právě klusal do schodů a spiklenecky se na něho křenil. Oba se na mě podívali a nepřestávali se culit.

„Někdy dokonce zapomene i vstát,“ pronesl Billy.

„To si umím představit,“ podotkl pan Wallaker. „Pojďte, děti!“ zahlaholila jsem ve snaze získat zpět svou důstojnost.

„Jiště, matko,“ odpověděla Mabel s neklamným nádechem ironie, což, upřímně řečeno, je u někoho tak malého k zlosti.

„Děkuji ti, dcero,“ pochválila jsem ji úlisně. „Padáme! Nashlé, pane Wallakere.“

Když jsme přijeli domů, zhroutili jsme se s Billym na pohovku, zatímco Mabel si vesele hrála se svými letáčky o sexuálním zdraví.

„Pohořel jsem s domácím úkolem,“ řekl Billy.

„Já jsem zas pohořela se scénářem.“

Ukázala jsem mu e-mail s tím „pořádným scenáristou“. Billy mi podal sešit do výtvarky s obrázkem boha Ganéši se sloní hlavou a učitelčinou poznámkou:

„Líbí se mi, jak jsi na hlavu použil kombinaci žluté, zelené a červené. I když si nejsem jistá,, že to u těch pestrobarevných uší byla dobrá volba.“

Vyměnili jsme si ublížený pohled, pak jsme se rozchechtali. „Nedáme si vločkové sušenky?“ navrhla jsem. Nakonec jsme zpucovali celý balíček, ale to je stejné jako jíst músli, ne?

ZAHLCENÉ ŽIVOTY

Středa, 5. června 2013

60,7 kg, kolik hodin má den: 24, kolik bych potřebovala, aby den měl hodin, abych stihla všechno, co mám: 36, čas strávený trápením, jak mám v jednom dni všechno stihnout:

4 hod., kolik z toho, co mám stihnout, jsem ve skutečnosti nakonec stihla: 1 (odskočit si na záchod).

14.00

SEZNAM ÚKOLŮ

• Dát prádlo do pračky

• Odpovědět na pozvánku na párty „Zombie apokalypsa“

• Zavolat Brianu Katzenbergovi kvůli e-mailu od Ambergris Bilkové

• Nahustit kolo

• Strouhaný sýr

• Vymyslet co s víkendem: v sobotu odpoledne má Billy bubnovací večírek u Attika a Bikramova máma navrhuje, že tam kluky buď zaveze, nebo je vyzvedne, když se postaráme o to druhé. V neděli má Mabel večírek „Vyrob si svého medvídka“ u Cosmaťat, jenže ten

se kryje s Billyho fotbalem. Domluvit se s mámou od Jeremiaha a Cosmaťat, kdo děti vyzvedne, a navíc se zeptat Jeremiahovy mámy, jestli chce jet Jeremiah na fotbal.

• Zavolat mámě (mojí mámě)

• Zavolat Grazině a zjistit, jestli by nemohla vypomoct přes víkend, pak ověřit vlaky do Eastbourne

• Vymyslet, co podniknout ve věci romantického víkendu s Roxsterem

• Najít platební kartu

• Najít dálkový ovladač k set-top boxu Virgin

• Najít telefon

• Zhubnout 1,5 kg

• Odepsat na hromadný e-mail ohledně zeleniny na Sportovní den

• Zjistit, jestli mám zítra ještě chodit na poradu do Greenlight

• Fotka/večírek s tematikou řecko-římské mytologie

• Oholit si nohy a třísla pro případ, že se romantický víkend uskuteční

• Vytvořit tabulku „hnízd“ pro měkká příd. jména

• Zpevnit vnitřní břišní svaly

• Vyplnit Billyho přihlášku do kroužku hry na fagot a zanést ji do školy

• Najít přihlášku do kroužku hry na fagot

• Vyměnit žárovku na záchodě

• Zajezdit si na rotopedu (což se zjevně nestane)

• Odeslat šaty, které jsem si nevzala na Talithinu oslavu, zpátky na Net-a-Porter

• Zjistit, proč lednička vydává ten zvuk

• Najít a zničit Mabeliny letáčky týkající se kapavky

• Najít závěrečnou scénu z náčrtu č. 12 s potápěním

• Zubař

Ach jo. Všechny tyhle úkoly přece nenacpu do jedné hodiny, z níž stejně zbývá jen dvacet minut.

Fajn. Jednoduše použiju teorii, o níž se píše v Sedmi návycích skutečně efektivních lidí, a rozvrhnu si úkoly do „čtyi kvadrantů“:

DŮLEŽITÉ, NALÉHAVÉ

* Odpovědět na „Zombie apokalypsu“

* Odskočit si na záchod

* Zavolat Brianu Katzenbergovi kvůli e mailu od Ambergris Bilkové

* Oholit si nohy a třísla pro případ, že se romantický víkend uskuteční Nahustit kolo

Strouhaný sýr Zubaři

Strouhaný sýr

Vymyslet, co podniknout ve věci romantického víkendu s Roxsterem

* Odpovědět na hromadný e-mail matek ze 3. C kvůli pikniku ve Sportovní den

* Zavolat Grazině a zjistit, v kolik hodin může v sobotu začít, pak vygooglovat romantické vesnické hostince

* Postarat se o zpětné odeslání šatů z Net a Porter, které jsem si nevzala na Talithinu

* Zjistit, kde bydlí Cosmaťata

DŮLEŽITÉ, NENALÉHAVÉ

* Zajezdit si na rotopedu (což se zjevně nestane)

* Najít Billyho přihlášku do kroužku hry na fagot, vyplnit a zanést ji do školy

* Zavolat Jeremiahově mámě

* Zavolat mámě (mojí mámě)

* Vyřídit společenské e-maily

* Postarat se o zpětné odeslání šatů z Net a Porter, které jsem si nevzala na Talithinu oslavu

* Domluvit se s mámou Jeremiaha a Cosmaťat, kdo vyzvedne děti, a navíc zeptat se Jeremiahovy mámy, jestli chce Jeremiah

jet na fotbal

* Strouhaný sýr

* Obočí

* Fotka večírku s tematikou řecko-římské mytologie

NEDŮLEŽITÉ, NALÉHAVÉ

* Odpovědět na „Zombie apokalypsu“

* Najít dálkový ovladač k set-top boxu Virgin

* Najít Visa kartu

* Najít zuby

* Najít telefon

* Zhubnout 1,5 kg

* Najít a zničit Mabeliny letáčky týkající se kapavky

* Domluvit se s mámou Jeremiaha a Cosmaťat, kdo vyzvedne děti, a navíc zeptat se Jeremiahovy mámy, jestli chce Jeremiah

jet na fotbal

* Vymyslet rozpis na víkend

* V sobotu odpoledne má Billy bubnovací večírek u Attika a Bikramova máma navrhuje, že tam kluky buď zaveze, nebo je vyzvedne, když se postaráme o to druhé.

V neděli má Mabel večírek „Vyrob si svého medvídka“ u Cosmaťat, jenže ten se kryje s Billyho fotbalem

* Konvice značky John Lewis

NEDŮLEŽITÉ, NENALÉHAVÉ

* Zjistit, jestli mám zítra ještě chodit na poradu do Greenlight

* Strouhaný sýr

* Zavolat Bikramově mámě

* Dát špinavé prádlo do pračky

* Zavolat Brianu Katzenbergovi kvůli e-mailu od Ambergris Bilkové

* Dance Fever

* Odpovědět na hromadný e mail matek ze 3. C kvůli pikniku ve Sportovní den

* Najít přihlášku do kroužku hry na fagot

* Zpevnit vnitiní břišní svaly

* Objednat Billyho a Mabel k zubaři

* Zavolat mámě (mojí mámě)

* Postarat se o zpětné odeslání šatů

z Neta-Porter, které jsem si nevzala na Talithinu oslavu

* Odskočit si na záchod

14.45 Vidíte. Mnohem lepší!

14.50 Asi si odskočím na záchod. Tak bude splněný aspoň jeden úkol.

14.51 Fajn, odskočila jsem si na záchod. 14.55 Jůů! Někdo zvoní!

Otevřela jsem dveře a do haly vpadla Rebecca, co bydlí přes ulici, s diadémem na hlavě, s očima umazanýma od iasenky a pohledem upřeným do prázdna, v ruce tiskla seznam a polyetylenový sáček plný vaječných sendvičů.

„Nedáme cígo?“ navrhla cizím, nadpozemským hlasem. „Melu z posledního.“

Sešly jsme dolů, sesuly se na židli, čučely do prázdna a potahovaly z cigaret jako trhovkyně.

„Každoroční antické drama,“ pronesla divným, trhaným hlasem.

„Dárky pro učitele,“ pokračovala jsem fádně ve výčtu. „Zombie apokalypsa.“ Načež jsem dostala záchvat kašle, protože už pět let nekouřím bez ohledu na ty dva šluky z jointu na večírku s Koženou bundou.

„Myslím, že se nervově zhroutím a vůbec nikdo si toho nevšimne,“ poznamenala Rebecca.

Z ničeho nic jsem v návalu horečné inspirace vyskočila na nohy a típla cigaretu.

„Je to jen otázka rozdělení priorit do kvadrantů. Podívej!“ vyhrkla jsem a strčila jí pod nos svůj seznam.

Chvíli na něj civěla a pak se začala hystericky, pronikavě uchichtávat jako pacientka v blázinci.

Dostala jsem geniální nápad. „Tohle je stav nejvyšší nouze!“ zvolala jsem rozdychtěně. „Definitivní stav nouze. Jakmile je vyhlášen stav nouze, končí normální provoz, přestávají se brát ohledy na okolí a člověk musí udělat cokoliv, co mu pomůže stav nouze překonat.“

„Super!“ zaradovala se Rebecca. „Dáme si drink. Malého frťana.“

Teda, byla to jen decka, ale hned všechno vypadalo líp, než Rebecca s křikem vyletěla: „Ach ne, do prkenný ohrady. Mám být dávno na cestě do školy,“ a vyběhla ze dveří, zrovna když mi Roxster napsal: Hrozive ses odmlčela, Jonesey.

Když se Rebecca přiřítila zpátky pro vaječné sendviče, vzpomněla jsem si, že i já musím pro děti do školy. Vyběhla jsem nahoru, hned zas seběhla dolů, hledala jsem rýžové chlebíčky a při tom jsem odpovídala Roxsterovi: Jsem jen zmatena z tvoji SMS, ze jsi zmateny. 15.30 Sedím zpátky v autě. Á, do řiti, zapomněla jsem na rýžové chlebíčky.

Pff, textovka od Roxstera.

To byl jen zachvat paniky. Mam ti dnes vecer brnknout a proberem to, ty moje lahodna cornwallska pastičko?

On má záchvat paniky?

Nakonec jsem to od auta ke škole vzala napůl neohrabaným klusem, napůl chůzí, přičemž uprostřed cesty si mě - z nevysvětlitelného důvodu - vybrali skandinávští turisté a zeptali se na cestu. Zpanikařila jsem, že se mě pokoušejí okrást o čas, a tak jsem šla umanutě dál a gestikulovala rukama, kudy mají jít. Ach bože. Zklamala jsem svou zemi nepohostinným chováním k cizincům. Jenže kam ten svět spěje, když vás víc děsí, že vás kolemjdoucí okrade o čas, a ne o kabelku?

21.30 Roxster ještě nezavolal.

Ach bože, ach bože, zavolá mi a rozejde se se mnou, protože nemá stroj času.

22.00 Nesnáším, když někdo schválně nevolá, protože dobře víte, že to odkládá, neboť vám chce říct něco, co nechcete slyšet. I když Roxster telefonování nesnáší, protože jsem strašně ukecaná a nedokážu počkat až do rána. Jé, telefon! Roxster!

22.05 „Nazdar, zlato.“ Moje matka. „Víš, že Penny Husbandsová-Bosworthová začala lhát o svém věku - všem vykládá, že je jí osmdesát čtyři. Je to naprosto směšné. Phól, však víš, ten šéfcukrář, tvrdí, že to dělá jen proto, aby jí všichni pochlebovali, jak dobře vypadá…“

22.09 Podařilo se mi hovor s mámou ukončit, ale teď mám výčitky svědomí a navíc tuším, že Roxster volal, zatímco jsem s ní mluvila. Jů! Esemeska!

22.10 Psala Chloe.

Chci jen doladit vikend. Takze ja budu hlidat v sobotu dopo, nez prijde Grazina. Pak Grazina pohlida Mabel, zatimco Bikramova mama zaveze Billyho na bubnovaci vecirek, pak ho vezmu k Ezekielovi na antickou party (nemam poridit fotku z recke mytologie - nejaky konkretni buh/kostym? recky nebo rimsky?). V nedeli do 5 bude hlidat Grazina, hodi Billyho na fotbal, hodi Mabel na vecirek Postav si medu ke Cosmatatum a vyzvedne ji. V pet deti preberu ja… Akorat bych potrebovala v 6 vypadnout, jdeme s Grahamem na jednu akci s taici…

Grrrrrrr! Jak se mohla výchova dětí tak.. příšerně zkomplikovat? Jako by je člověk musel neustále udržovat ve stavu nejvyššího zaneprázdnění a blaženosti.

22.30 Najednou jsem dostala na Roxstera strašný vztek a celý ten dysfunkční kolaps globální společenské výchovy dětí svedla na něj. „PITOMEJ Roxster! Jen kvůli němu jsme s Chloe musely vtáhnout do toho složitého matrixu afrických bubínků a méďů další lidi, a stejně jen kvůli němu nemám kam jet a s kým. Dopadnu jako. jako OBROVSKÁ KUKAČKA, co překáží ve vlastním domě JEN A JEN KVŮLI ROXSTEROVI!“

„Čirou náhodou“ jsem přehlédla fakt, že tím, kdo v první řadě chtěl vyrazit na romantický víkend bez dětí, jsem byla já.

22.35 Bez rozmyslu jsem Roxsterovi poslala vyloženě ledovou esemesku následujícího znění: Mohl bys mi laskave dat vedet, jestli chces tento vikend nekam jet? Jestli ano, musim vyresit celou radu veci. V tu chvíli jsem toho zalitovala, protože to bylo v naprostém rozporu se Zenem a uměním lásky; bylo to odporné, upjaté a podlé. Naprosto chápu, proč má Roxster kvůli tomu jednadvacetiletému věkovému rozdílu pochybnosti, zvlášť když používám upjatý tón. 22.45 Přišla opatrná odpověď.

Chci, Jonesey, jen se trosku bojim, co bude pak.

Bez dlouhého rozmýšlení jsem odpověděla: Jenze ted uz je vsechno zarizene a mame prvni sanci byt spolu uplne sami a bude to tak romanticke. a vubec.

Několikaminutové čekání a pak konečně pípla esemeska.

OK, seru na to! Kaslu na zachvat paniky, bejby, pojedme!

Jupííí! Jedeme na víkend. 23.00 Právě volala Talitha a ptala se, co se děje. „Dej si pozor, drahoušku,“ varovala mě. „Jakmile jednou znejistí, už si neužívají přítomnosti, ale začínají hledět do budoucnosti. A Roxster je ještě příliš mladý, než aby pochopil svou katastrofální chybu.“

Měla jsem sto chutí zakrýt si uši a dělat jakoby nic: „Lalala, je mi to fuk. Žijeme jen jednou. Jedeme spolu na víkend! Hurá!“

Čtvrtek, 6. června 2013

9.30 Jsem zpátky ze školy. Otevřela jsem e-mail, abych vyřešila ten piknik ve Sportovní den, a odpálila jsem bombu:

Odesílatel: Brian Katzenberg

Předmět: Přeposlaný e-mail

Ano, máte padáka. Ale pořád chtějí, abyste na tom dělala společně s novým scenáristou. Domluví vám s ním schůzku. Ať žije filmový průmysl!

Nový scenárista! Tak rychle? Jak mohli tak nahonem někoho

najít?

Zakvákal telefon.

Roxster: Uhm, nemas nejaky tip, kam bychom mohli jet? Nemuzu nic najit, vsude maji plno.

Pustila jsem se na Last-minute.chata.com do horečnatého vyhledávání vesnických hostinců, ale zjistila jsem, že naprosto všude mají plno.

Jsme jako Josef a Marie, co nemají kam složit hlavu, s tím rozdílem, že spíš než porodit Syna Božího mám dostat od Josefa kopačky.

10.00 Právě jsem napsala Tomovi, který mi o pět minut později odpověděl.

Chewton Hotel na Last-minute.chata.com ma k dispozici stromovy domek s terasou.

10.05 Těpic. Právě jsem ten domek ve větvích omrkla. Jedna noc stojí 875 liber.

10.15 Jupí! Našla jsem volný pokoj v jednom hostinci. 10.20 Jejda, právě jsem tam volala. Je to novomanželské apartmá. Napsala jsem Roxsterovi. Nasla jsem pokoj u reky v Oxfordshiru.

Jsi moc, moc chytra, milacku. Podavaji tam tradicni anglickou snidani? Ano, ale jeste neco.

Co? Soucasti je bud klobaska, nebo slanina? Ne. Ale. radsi to vyklopim rovnou. Je to novomanzelske apartma. Ja to vedel. Celou dobu ti slo o tohle. Urcite podavaji tradicni anglickou snidani?

Povzdech Ano, Roxstere, podavaji.

Takze vlakem do Oxfordu, rychly obrad a taxikem do hostince?

Jo.

Az si v poledne pujdu pro sendvic, sezenu prstynek. Nerus. Jsem na Neta-Porter, vybiram svatebni saty. 10.45 Žádná odpověď. Ach bože. Snad si nemyslí, že to myslím vážně? Tak co na to rikas? Odvážila jsem se.

Pak jsem se rozhodla, že mu nabídnu únikový plán pro případ, že by chtěl rozchod v nějakém příjemném prostředí. Nebo bychom si mohli zajet jen na jeden den nekam pobliz? Zatajila jsem dech.

Rikam romanticky vikend se vsim vsudy, Jonesey. Uz ted o tom fantaziruju.

Objevuju se v tech fantaziich i ja, nebo jen jidlo? Googluje jidelni listek Ovsemze objevujes, ty moje kuratko na py-chavkach.

11.00 Najednou se mi ulevilo, a tak jsem s mírným točením hlavy zarezervovala pokoj a napsala Roxsterovi: Prave sem tam volala a rikali, ze potrebuji videt oddaci list.

Dlouhá pauza, než…

Delas si legraci, ze jo?

Roxstere, ty se nechas tak snadno napalit.

ROMANTICKÝ VÍKEND, NEBO ROZCHOD?

Sobota, 8. června 2013

Esemeskování s Roxbym McDuffem se nese v odlehčenějším duchu než kdy předtím a překypuje plány na víkend, takže možná jen krátkodobě znejistěl kvůli článku Ellen Boschupové o koloušcích. Pořád je v přítomnosti a všechno je v pořádku.

No nic, měla bych se konečně dobalit, nebo mi ujede vlak. Jů, esemeska od Roxstera.

Jonesey?

Snad to nechce zrušit?

Ano, Roxstere? Odpověděla jsem nervózně.

Pokleka Stanes se mou zenou?

Zůstala jsem civět na mobil. O co tady jde?

Roxstere, souvisi to nejak s jidlem v predmanzelske smlouve?

Tam stoji, ze mam kazdou nedeli narok na tradicni anglickou snidani s vejci, slaninou, houbami a opekanymi klobaskami. Vezmes si me?

Důkladně jsem se zamyslela a pak, tušíc kulišárnu, jsem odepsala:

Vtip je v tom, ze jestli se vezmeme, nebude to proste vypadat, ze to myslim moc vazne? Netusim. Myslel jsem jen na to jidlo.

Neděle, 9. června 2013

Počet romantických víkendů: 1, počet souloží: 7, skleniček alkoholu: 17, 15 892 kcal, 87 kg (včetně - aspoň mám ten pocit - sedmadvacetkilového zvířete).

Romantický víkend byl božský. Jídlo výtečné. Vtipkování na manželské téma nám vydrželo až do konce. Panovalo mírné, slunečné počasí a bylo naprosto báječné být na hony vzdálení hluku a seznamům povinností. Z Roxstera čišela maximální spokojenost a radost. Hostinec bylo mrňavé stavení, zašité v údolí na břehu říčky. Novomanželské apartmá se nacházelo v samostatně stojící stodole a mělo bílý nátěr, svažující se strop, hrubé dřevěné trámy a okna s výhledem na dvě strany; na jedné přímo na řeku a na zátopovou louku za ní. Snažila jsem se vytlačit vzpomínky na novomanželské apartmá ze své opravdové svatby s Markem. Když mě však Roxster přenesl přes práh - přitom dělal, že pod mou váhou škobrtá - a hodil mě na postel, musela jsem se rozesmát.

Okna byla otevřená a jediné, co bylo slyšet, byla řeka, ptáci a vzdálené bečení ovcí. Rozespale, zasněně jsme se pomilovali a na chvilku jsme si zdřímli. Pak jsme se šli projít podél řeky a narazili na starobylý kostelík, kde jsme se naoko vzali a dělali, že krávy jsou svatební hosté. Nakonec jsme došli do další hospody a uhasili žízeň příliš velkým množstvím piva a završili to vínem. O rozchodu nepadlo ani slovo. Řekla jsem Roxsterovi, že mě vykopli z Révoví a on byl tak milý a prohlásil, že se všichni pomátli, když nedokážou ocenit můj výjimečný talent, a že si to s nimi vyřídí svými svaly. Pak jsme si dali tak opulentní večeři, že jsem se po jídle nemohla skoro pohnout. V žaludku jsem měla něco. tak obrovského. připadala jsem si, jako bych byla těhotná s nějakým podivným tvorem s vystouplými končetinami.

Vyšli jsme ven a zkusili to rozchodit. Na nebi zářil úplněk a z ničeho nic jsem si vzpomněla na Mabel: „Tam švítí měšíč. Plonášleduje mě.“ Myslela jsem na Marka a na všechny ty roky, kdy jsem si byla jistá, naprosto jistá, že tu bude navždycky a že se přede mnou nerozprostírá hluboký žal, ale jen roky společného života.

„Jsi v pohodě, bejby?“ zeptal se Roxster.

„Mám pocit, že jsem snědla kolouška Bambiho,“ rozesmála jsem se, jen abych zakryla slabou chvilku.

„Já mám pocit, že chci sníst tebe,“ opáčil Roxster, vzal mě kolem ramen a všechno bylo zase v pořádku. Ještě chvilku jsme se procházeli podél řeky, než jsme zabloudili do močálu a usoudili, že už je moc velká tma a jsme moc daleko, a tak jsme se vrátili do hospody a zavolali si taxíka.

Když jsme dorazili zpět do našeho apartmá, okna byla dokořán a pokoj prostupovala vůně květin a tiché zurčení řeky. Jenže Bambi byl bohužel tak obří, že jsem se zmohla jen na to, abych si navlékla noční košili a položila se na břicho na postel s pocitem, že pode mnou

je v matraci obří důl a v něm koloušek Bambi. Pak se hned pod oknem zničehonic rozštěkal nějaký pes, opravdu nahlas. A ne a ne přestat. Bambi se mírně a rozpačitě uvolnil, čímž vypustil obří pšouk.

„Jonesey!“ zvolal Roxster. „Ty sis pšoukla?“

„Možná jen takový miniaturní Bambiho prcáneček,“ opáčila jsem bázlivě.

„Prcáneček? Znělo to spíš jako proudové letadlo. Vždyť to umlčelo i toho psa!“

Což byla pravda. Ale pak se ten pitomej čokl stejně rozštěkal nanovo. Najednou jsem si připadala jako někde na sídlišti na předměstí Leedsu.

„Postarám se, abys na to už nemusela myslet, bejby,“ řekl Roxster. Mmmmmmmmmmmmmmmmmmmmmmmmmmmmmmmmmm mmmmmmmmmmmmmmmmmmmmmm.

22.00 Zpátky v Londýně. Vrním blahem. V šest jsem se vrátila domů a cítila se jako nová žena. Zdálo se, že děti si to vážně moc užily, a byla jsem moc ráda, že je zase vidím, a překypovala jsem takovou joie de vivre a dobrosrdečností, že dokonce i nedělní večer provázený panikou ze zapomenutých domácích úkolů proběhl ve znamení jedinečné pohody domácího krbu z 50. let minulého století. Toužíte po Lepším, snazším rodičovství? Hlavně si pořádně zapíchejte. Jů, textovka.

Roxster: Zivot po svatbe je docela fajn, nemyslis, zlato? Hmm. Tušila jsem kulišárnu. Po té anabázi se zmatkem / záchvatem paniky jsem zůstávala ve střehu. Já: Psouka Me na nakou romantiku neuzije. Roxster: Vzlyka

Já: Dabelsky smich Uprimne ten vikend se mi vubec nelibil. Roxster: Ani malilinkou trosicku?

Já: No, mozna jen uplne nepatrny kousicek zachytitelny pouhym okem jen s pomoci vsivacku.

Roxster: Takze slo o nejhorsi vylet Jonesey/Roxster vsech dob? Já: Kdyz reknu ne, dostanes zachvat paniky?

Roxster: Ted kdyz mame po svatbe, moje zachvaty paniky uplne vymizely.

Já: Vidis?

Roxster: Myslis, ze je fer, abych ve svem CV uvedl, ze se venuju filantropii?

Já: Myslis tim, ze sis me vzal?

Roxster: Ano. Mohl bych uvadet, ze se angazuju v pomoci pro seniory. Já: Jdi do haje.

Roxster: Ach, Jonesey. Dobrou, milacku. Já: Dobrou, Roxstere.

SNĚŽÍ, NEBO PADAJÍ OKVĚTNÍ LÍSTKY?

Úterý, 11. června 2013

60,2 kg, počet dní od jakékoliv komunikace s Roxsterem: 2, procentuální vyjádření celkového času stráveného v obavách z nedostatku komunikace s Roxsterem: 95 %, hromadné e-maily týkající se nasekané zeleniny pro Sportovní den: 76, počet nevyžádaných e-mailů/spamu: 104, celkové zpoždění při vyzvedávání dětí ze školy: 9 min., počet stran pětiúhelníka: neznámý.

14.00 Panuje velice podivné počasí - mrzne, až praští, a vzduchem víří drobné bílé kousíčky. To přece nemůže být sníh, vždyť je červen.

Že by okvětní lístky? Ale tolik?

14.05 Roxster od nedělního večera nevolal, ani nepsal. 14.10 Je to sníh. Ale ne tak hezký jako v zimě, je takový divný. Nejspíš se kvůli globálnímu oteplování blíží konec světa. Asi si skočím do Starbucks.

Asi bych vážně měla na znamení protestu proti všem těm daňovým únikům jít někam jinam, kde dělají panini se šunkou a sýrem, a ne do Starbucks, i když je to asi fuk, když se blíží konec světa. 14.30 Mmm. Ve světě plném lidí, kávy a panini se šunkou a sýrem, kde se všichni společně choulí před zimou, se hned na všechno dívám optimističtěji. Ten podivný nepřirozený sníh přestal padat a všechno zase vypadá normálně. Namouduši! Proč kvůli všemu tak vyšiluju. Asi napíšu Roxsterovi. No tak, sama jsem se mu od nedělního večera neozvala, že ne?

Vedels, ze panini se sunkou a syrem ma 493 kalorii?

Roxster: Rusny rano, bejby?

Já: Tuka do klavesnice Roxsterova svalnata ramena se ve f lekatych slunecnich paprscich trpytila jako, jako… svalnata ramena.

Roxster: Snad ses nedala na psani harlekynek, milacku?

Já: Klidne tuka dal Ze zadnice mu vysel mohutny psouk a rozechvival vzduch provoneny kvetinami.

Roxster neodpověděl. Jů, esemeska.

To byla Jude.

Jsem na sedmem rande s fotografem divociny. Znamena to, ze spolu chodime?

Odepsala jsem jí: Ano! Zaslouzila sis to. Jen do toho, holka!

To normálně vůbec neříkám, ale nevadí. 14.55 Roxster furt neodepsal. Nesnáším to. Jsem tak zmatená. A za půl hodiny mám jet vyzvednout děti a zářit radostí. Fajn, mám ještě pár minut, a tak vyřídím e-maily týkající se Sportovního dne.

Odesílatel: Nicolette Martinezová

Předmět: Piknik, sportovní den

Odesláno z mého Sony Ericsson Xperia Mini Pro

Potřebujeme věci na piknik pro děti/rodiče z naší třídy.

Doplnila jsem dobrovolníky z řad rodičů, kteří už se

přihlásili.

Džusy: Dagmar

Nakrájená mrkev, ředkvičky a papriky (červené a žluté): ? Sendviče: Atsuko Fujimotová Chipsy: Devora Voda: ??? Ovoce: ???

Melounové kuličky a jahody: ?

Sušenky (prosím bez ořechů!): Valencia

Černé sáčky na odpadky: Scheherazade

Prosím dejte vědět, co se chystáte přinést.

Děkuji.

Prosím, nechť všichni přinesou piknikové deky, pokud je

vlastní.

Díky, Nicolette

Odesílatel: Vladlina Koutznestovová Předmět: Re: Piknik, sportovní den

Přinesu ovoce — nejspíš nějaké bobule a nakrájený meloun

Odesílatel: Anzhelika Sans Souciová Předmět: Re: Piknik, sportovní den

Přinesu nakrájenou mrkev a ředkvičky. Mohl by někdo jiný

vzít červené a žluté papriky?

Anzhelika

P.S.: Mohl by někdo přinést papírové kelímky?

Farzia, Bikramova máma, mi právě přeposlala e-mail, který - ve chvilce naprostého šílenství - poslala Nicolette.

Odesílatel: Farzia Sethová Předmět: Re: Piknik, sportovní den

Myslíte, že je nutné, aby všichni vzali deky na piknik — nebude nám stačit dohromady jen pár kousků?

A odpověď, kterou dostala od Nicolette, spolu s poznámkou, do které Farzia připsala: „Odstřelte mě!“

Odesílatel: Nicolette Martinezová Předmět: Re: Piknik, sportovní den

Rozhodně ne. Piknikovou deku bychom měli přinést všichni. Mám na škole dva chlapce a něco o tom vím!

Zbrkle a lehkomyslně jsem Farzii napsala: „Sleduj“, a hromadně rozeslala následující e-mail:

Odesílatel: Bridget Billyho máma Předmět: Re: Piknik, sportovní den

Vezmu s sebou vodku. Vypijeme ji neředěnou bez dalších příměsí, souhlasíte všichni?

Okamžitě mi přišel hromadný e-mail.

Odesílatel: Nicolette Martinezová Předmět: Re: Piknik, sportovní den

Vodka rozhodně NENÍ na Sportovní den dobrý nápad, Bridget. Ani cigarety. Zvládnete vzít červené a žluté papriky? Nakrájené na proužky, aby se daly namáčet do dipu? Je poměrně obtížné dát takový Sportovní den dohromady.

Á do řiti. Uprostřed záplavy hromadných e-mailů jsem zčistajasna zahlédla e-mail od Imogen z Greenlightu.

Odesílatel: Imogen Faradayová, Greenlight Productions Předmět: Poznámky od Ambergris Milá Bridget,

jen se chci ujistit, že jste před zítřejší schůzkou se

Saffron dostala ty Ambergrisiny poznámky ke scénáři. Mohla

byste mi potvrdit, že se na tu schůzku dostavíte a seznámíte

nás se svými poznámkami k těm Ambergrisiným?

Doufám, že si nehodláte podřezat žíly, protože já teda jo.

Imogen

Jaká schůzka? Jaké poznámky? Kdo je Saffron?

Zběsile jsem projela záplavu e-mailů ohledně ovoce a zeleniny na Sportovní den, „Zombie Apokalypsy“, z Ocada, ASOSu, Neta-Porter, mexické viagry atd., než jsem si uvědomila, že je čas zajet pro Mabel. 16.30 Billy s Mabel se celou cestu domů dohadovali, jestli je pětiboj totéž co pentatlon nebo triatlon.

„Je!“ „Není.“

Zkusila jsem chabě vypočítat, kolik stran má vlastně pětiúhelník, nebo si aspoň vybavit, jak se latinsky řekne pět, ale málem jsem nabourala jedno auto, a tak jsem je okřikla: „Hele, sklapnete už?!“, načež se mě zmocnily šílené výčitky svědomí, když začali vyjmenovávat

jednotlivé disciplíny a Mabel tvrdila, že jednou z nich je i „měžení pášmem“.

„Měření pásmem?“ zopakoval Billy nevěřícně a Mabel se rozbrečela se slovy: „Ale oni měží pášmem.“

21.15 Právě jsem se v jednom článku dočetla, že Davidu Cameronovi volají na mobil hlavy států, když má v autě na zadním sedadle děti, a jak jednou, když měl na telefonu izraelského ministerského předsedu, zakryl rukou sluchátko a sykl: „Hele, SKLAPNĚTE už!“ Takže možná to nedělám jen já.

ZOUFALSTVÍ

Středa, 12. června 2013

8.00 Fajn. Schůzka v Greenlightu začíná v devět, a tak jsem poprosila Chloe, aby zavezla děti do školy, že je potom místo ní odpoledne vyzvednu.

8.10 Musím si jen umýt vlasy a obléknout se.

8.15 Katastrofa. Tmavěmodré hedvábné šaty jsou v čistírně a zapomněla jsem Chloe poprosit, aby na zítřek nakoupila hromadu červených a žlutých paprik. Furt nemám umyté vlasy. 8.45 V autobuse, skoro na místě. V černých večerních šatech, což byl jediný čistý kousek vhodný na pracovní schůzku, který jsem v šatníku našla, si připadám sešněrovaná jako kuře před pečením. V zrcadle nevypadaly zle, protože jsou korzetové a vestoje všechno hezky drží uvniti a člověk vypadá jako našponované přesýpací hodiny, pravda, s krajkovým vrškem, ale abych budila příjemně eklektický dojem dcery z Hodně štěstí, Charlie, musela jsem si přes ně obléct blejzr jako v Grazia a jsem uvařená.

Jenže když jsme se zahlédla ve výloze, uvědomila jsem si, jak je ten model šílený a v autobuse mi došlo, jaká muka korzetový střih šatů působí při sezení. Zmáčkne vám to faldy jako při hnětení těsta v robotu. Navíc celkově působíte tak trochu dojmem dominy, což je to poslední, na co se teď cítím, protože mému duševnímu stavu by spíš vyhovovala prošívaná deka, termofor a Pufflík Jednička. Kromě toho vlasy mi na hlavě vytvořily jakýsi podivně hranatý natupírovaný útvar, který nosí máma nebo Una, jako kdybych měla klobouk.

Nakonec se mi podařilo najít a přes noc přečíst poznámky Ambergris Bilkové, ale teď jsem zmatená, protože se zdá, že herečka ve svých představách přesunula Révoví ve vlasech do Stockholmu. Ví vůbec, že George trvá na jachtě na Havaji, protože mu vybouchl ten marjánkový film? A nebude si George myslet, že jsem se pokusila Ambergris přesvědčit, abychom to vrátily do Norska a ona to zaonačila jako Švédsko? Jo a musím poprosit Chloe, aby koupila i pár balení likéru Pimm’s, protože jinak si neumím představit, jak bych přežila Sportovní den v těch subarktických teplotách. Pff! Píše Roxster.

Poverecime dnes vecer spolu?

Dnes večer? My jsme se domluvili, že spolu dnes večer povečeříme? Á do řiti, teď nemám hlídání… radši poběžím na tu schůzku. 15.00 Naprostá noční můra. Ze „Saffron“ se vyklubala nová scenáristka, které je - jak jinak - šestadvacet a právě napsala pilotní díl - něco jako když smícháte „Girls“ s „Hrou o trůny“ a „The Killing“ -, kterého se chystá „chytit“ HBO (než ho zase „hodí přes palubu“, pomyslela jsem si s nebuddhistickou zlomyslnou nadějí). V té místnosti jsem si připadala jako nějaký trapný slon ve večerních šatech a s podivně kloboukovitým účesem. Pak jsem si náhodou nohou od židle přistoupla kabelku, v níž - aniž bych to tušila - byla Billyho řehtačka, kterou si přinesl z bubnovacího večírku, a vyšlo z ní velice táhlé říhnutí. Nikdo kromě Imogen se nesmál.

Saffron samolibě zaútočila hned na začátku, když před sebe položila na stůl scénái a řekla: „Možná se mýlím, ale nepíše se Heda Gablerová jen s jedním b? Gablerová, a ne Gabblerová? A nenapsal to náhodou Ibsen, a ne Čechov?“

Zatímco na mě všichni civěli, zamumlala jsem něco o ironickém antiintelektualismu a při tom myslela na to, jak by bylo uklidňující povečeřet s Roxsterem a všemu se zasmát. Málem jsem mu odepsala: Netusila jsem, ze spolu jeste dnes vecerime, ale přišlo mi, že to zní podrážděně, a tak, hned jak se pozornost obrátila k Saffroniným nechutným teoriím, jak zničit mé životní dílo, jsem nenápadně odepsala: Kureci paj u me?

Roxster: Mmmmmmmmmmmmmmmmmmmmmm. Co třeba 20.30?

Okamžitě mě ten návrh zamrzel, protože nemám kuře ani ostatní suroviny k jeho přípravě. Kromě toho mám nejspíš chlupaté nohy, což právě teď nemůžu zkontrolovat, protože jsem na schůzce. Na to, abych vstoupila do diskuze Stockholm versus Havaj, jsem byla příliš oslabená, sklíčená a zaražená, a tak jsem jen navrhla, že bychom možná měli „Saffron nechat něco načrtnout a uvidíme, jak to dopadne“. George musel nakonec odběhnout, aby chytil letadlo do Albuquerque.

19.30 Grr. Pádila jsem ze schůze domů, cestou jsem stihla ještě nakoupit hromady červených a zelených paprik, protože žluté neměli, a kuřecí páj v předražených lahůdkách, a nakonec právě včas vyzvednout obě děti.

„Maminko?“ zeptal se Billy cestou v autě.

„Ano,“ odvětila jsem neurčitě a snažila se vyhnout cyklistovi, který mi prudce vjel do cesty. „V neděli je Den otců. Dělali jsme přání.“ „My taky,“ přidala se Mabel.

Hned jak to bylo možné, zajela jsem ke kraji a vypnula motor. Promnula jsem si obličej, chvíli si protírala oči a nakonec se k nim obrátila.

„Můžu je vidět?“

Vyštrachali je ze školních batohů. Mabel nakreslila rodinu s tatínkem, maminkou, dcerkou a synkem. Billyho obrázek bylo srdce a v něm chlapeček, jak si hraje s tátou. Byl nadepsaný „Tatínek“.

„Můžeme je tatínkovi pošlat?“ zeptala se Mabel.

Když jsme přijeli domů, vytáhla jsem všechny fotky, na kterých byli s Markem - Billy v malém obleku stejném, jako má Mark, stojí bok po boku, v obličejích ten samý výraz a nachlup stejný postoj s rukou v kapse. Mark drží novorozenou Mabel v kombinézce jako panenku. Povídali jsme si o tatínkovi a o tom, že určitě ví, co děláme, a že nás má pořád moc rád. Pak jsme šli ta přání poslat.

Mabel to své adresovala „Tatínek. Nebe. Vesmír“. K výčitkám kvůli všemu ostatnímu se přidaly i výčitky kvůli traumatu, které způsobíme pošťákovi.

„Kéž bychom byli normální rodina jako u Rebeccy,“ posteskl si Billy cestou domů.

„Oni nejsou normální rodina,“ ohradila jsem se. „Nejsou…“

„Finn si může přes týden hrát s Xboxem,“ namítl Billy.

„Můžeme ši puštit Šponžboba?“ zeptala se Mabel.

Byli vážně utahaní a hned po koupání usnuli jako špalci. 20.00 Za půl hodiny je tu Roxster. Vykoupu se, znovu si umyju vlasy, nalíčím se a pokusím se najít něco kloudného na sebe kvůli večeři s člověkem, který se mi buď chystá dát kopačky, nebo zásnubní prsten.

20.10 Jsem ve vaně. Grrr! Telefon.

20.15 Vyskočila jsem z vany, omotala kolem sebe ručník a popadla mobil, v němž se ozval hluboký, mocný hlas George z Greenlightu.

„Óká. Právě jsme dosedli na Denverské letiště. Takže, poslyšte, dnes to šlo dobře, ale nechceme přijít o. Santa Fe.“

„Ale odehrává se to ve Stockholmu,“ vyhrkla jsem a náhle jsem si uvědomila, že jsem ten kuřecí páj zapomněla strčit do trouby.

„Vydržte, vystupujeme z letadla. nechceme přijít o váš hlas.“

O čem to mluví? Já přece nikoho nevolím. Nebo snad ano?

„Stockholm? Ne, přesedám na let do Santa Fe.“ To mluví se mnou, nebo s letuškou?

„Takže. Chceme, abyste tam tu Hedu šoupla zpátky.“

„Šoupla Hedu zpátky?“ Co tím asi myslí? Že by mluvil s pilotem?

„Ne, omlouvám se, chtěl jsem říct Albuquerque.“

„Georgi!“ vyjekla jsem. „Neměl jste být náhodou v Albufeifie?“

„Cože? COŽE?“

Telefon ohluchl.

20.20 Jen jsem seběhla dolů strčit kuřecí páj do trouby, zazvonila pevná linka.

„Óká. Co měla znamenat ta Albufeira?“ ozval se znovu George.

„To byl vtip,“ přiznala jsem a pokoušela se kuřecí páj zbavit obalu pomocí zubů. „Nedokážu se soustředit na to, co říkáte, protože jste pořád někde v letadle nebo jiném dopravním prostředku. Copak nedokážete vydržet dvě minuty na jednom místě, abychom si mohli v klidu promluvit?“ dodala jsem, strčila jsem si sluchátko pod bradu a jednou rukou otevírala dvíika od trouby a druhou do ní zastrkovala páj. „Nedokážu pracovat, když jste pořád v takovém spěchu! Potřebuju se soustředit.“

George znenadání nasadil vrnivý, smyslný, konejšivý hlas, který jsem nikdy předtím neslyšela.

„Óká. Óká. Myslíme si, že jste génius. Hned jak tenhle výlet skončí, nehnu se z kanceláře, dobrá? Až s tím Saffron bude hotová, musíte

vrátit do celého textu ten mimořádný Hedin hlas, který tak zbožňujeme. A já se vám budu plně a v klidu věnovat.“

„Fajn, dobře,“ vyhrkla jsem a zoufale si lámala hlavu, jestli mám ten páj polít rozšlehaným vejcem, dřív než si vysuším vlasy. 20.40 Pff. Díky bohu, že Roxster má menší zpoždění. Všechno už je na jedničku. Vlasy v normálu. Kuřecí páj nejenže je v troubě, ale i glazovaný, aby to aspoň trochu vypadalo, že vařím. Dole to vypadá dobře, zapálila jsem svíčky a taky myslím, že hedvábná halenka je v pohodě a nevypadá příliš lacině, když už spolu několik měsíců spíme, a kromě toho všechno ostatní je buď příliš nepohodlné, nebo ve špíně. Ach bože, jsem tak utahaná. Asi se na pár minut natáhnu na pohovku. 21.15 Grrr! Je čtvrt na deset a Roxster pořád nikde. Nezaspala jsem náhodou zvonek u dveří?

Právě jsem mu napsala.

Usnula jsem. Nepropásla jsem zvonek?

Jonesey, moc se omlouvam. Nakonec jsem byl po praci s kolegy na kari a autobusy ted skoro nejezdi. Za 10 minut jsem tam.

Zírala jsem na tu esemesku a měla mžitky před očima. Kari? Autobusy nejezdí? Kolegové? Roxster nikdy o „kolezích“ nemluví. A co ten kuřecí páj? Co se děje?

21.45 Roxster tu pořád není. Odhadovany cas prijezdu? Napsala jsem. Roxster: Cca 15 min. Moc se omlouvam, milacku.

ZAPRDĚNEJ SPORTOVNÍ DEN

Čtvrtek, 13. června 2013

61,6 kg (podělanej kuřecí páj plus rozšlehané vajíčko), 7 skleniček alkoholu (počítaje včerejší večer), 1 kocovina (hrůzná), venkovní teplota: 32 °C, počet nakrájených paprik:

12, počet snědených melounových kuliček: 35, počet vrásek, které se mi v průběhu dne objevily: 45, kolikrát jsem v SMS Roxsterovi použila slovo „prd“: 9x (nedůstojné).

Probudila jsem se s prvními ranními paprsky a pocitem, že je všechno v pohodě, ale pak mě převálcovala vzpomínka na totální fiasko z předešlé noci. V deset hodin se ozval domovní zvonek, a tak jsem na sebe stříkla parfém a otevřela víceméně jen v bílé košili.

„Mmm, vypadáš úžasně,“ zamumlal Roxster a začal mě na schodech líbat a nepřestal, dokud jsme nesešli dolů. Snědli jsme kuřecí páj a vyžahli láhev červeného, kterou přinesl. Pak mě vybídl, ať se posadím na pohovku a odpočinu si, a on umyje nádobí. Dívala jsem se na něho, v duchu si říkala, jak je všechno prima, ale pořád mi matně vrtalo hlavou, proč a jak dokázal sníst kari a pak i ten páj a vůbec si nepřipadá ani nevypadá, jako by snědl celého kolouška Bambiho. Nakonec ke mně přistoupil a poklekl přede mnou.

„Musím ti něco říct,“ spustil.

„Co?“ opáčila jsem se zasněným úsměvem na rtech.

„Nikdy jsem to žádné jiné ženě neřekl. Mám tě moc rád, Jonesey. Vážně tě mám moc rád.“

„Ó,“ vydechla jsem, dívala se na něho poněkud bláznivě s jedním okem zavřeným a druhým otevřeným.

„A nebýt toho věkového rozdílu,“ pokračoval, „klečel bych tu a žádal tě o ruku. Opravdu. Jsi ta nejlepší ženská, kterou jsem kdy poznal, a užíval jsem si každou minutu, kterou jsme byli spolu. Jenže pro tebe je to jiné, protože máš děti, kdežto já zatím nemám vyřešený život. Tohle prostě nikam nevede. Opravdu se potřebuju seznámit s někým stejně starým, což budu moct udělat, až to půjde. Dává to vůbec nějaký smysl?“

Možná že kdybych nebyla tak unavená, pokusila bych se to s ním v klidu probrat, ale místo toho jsem okamžitě přepnula do režimu hosteska a spustila bodrý monolog o tom, že má samozřejmě pravdu! Musí si najít někoho stejně starého! Pro nás pro oba to byla báječná zkušenost, oba jsme se něco naučili a tolik dospěli!

Roxster na mě hleděl s utrápeným výrazem.

„A můžeme být pořád přátelé?“ zajímalo ho.

„Ale jistě,“ rozplývala jsem se radostně.

„Myslíš, že se budeme moct vídat, aniž bychom ze sebe chtěli servat šaty?“

„Ovšem,“ přikývla jsem vesele. „Tak nic, pf Měla bych jít brzy spát. Zítra nás čeká Sportovní den!“

Vyprovodila jsem ho se strnulým, veselým úsměvem na rtech a pak, místo abych se zachovala rozumně, napsala Rebecce a poprosila ji, ať přijde, nebo brnkla Talithě nebo Tomovi nebo Jude nebo komukoliv, vlezla jsem do postele a dvě hodiny bulila, než jsem usnula. A teď je šest ráno, do řiti, děcka budou za hodinu vzhůru a já je i s nakrájenou zeleninou musím po půl láhvi červeného a čtyřech hodinách spánku dopravit v tom děsném vedru, které venku panuje, na Sportovní den.

18.00 Nakonec se mi podařilo včas všechny a všechno naložit do auta, dojet na hřiště a všechny a všechno zase vyložit jen díky tomu, že jsem si hrála na vojáka s duší Dalajlámy. Billy a Mabel už dávno pustili trauma ze Dne otců z hlavy, byli rozdovádění a okamžitě se odběhli honit s kamarády. Rozloženou matku bohudík pustily zcela z hlavy.

Jenže někde mezi rozkládáním piknikových dek a vykládáním nakrájené zeleniny dotyčnou rozloženou matku naneštěstí popadl nezenový vztek na Roxstera za to, že je kvůli němu rozložená, a poslala mu sžíravou esemesku následujícího znění:

Roxstere. To, cos vcera vecer udelal pote, cos predstiral, ze si me vezmes, a cos snedl muj GLAZOVANÝ kureci paj, bylo zaprdene, manipulativni a sobecke, takze si muzes ten kureci paj a svou tradicni anglickou snidani i s kari strcit do prdele a jit se vyprdet, ty sobeckej zaprdence.

Krátce jsem psaní přerušila, abych Farzii a ostatním matkám velkoryse nalila ze své obří láhve Pimm’s.

Zrovna ted se muzes zamyslet akorat tak ZAPRDENE sam nad sebou a muzu ti rict, ze az budes mit s nakou… ZAPRDENOU Saffron, která si nejspis nebude moct dovolit hlidani na lusknuti, dite, budes z toho trochu v soku. A jestli je ti z toho slovniho prujmu nanic, dobře ti tak. Pac i mne je nanic, kdyz jsem na ZAPRDENYM Sportovním dni!

Obrátila jsem se zpátky k ostatním a vychvalovala vynikající piknik, než jsem se vrátila k esemesce s omluvným úsměvem naznačujícím, že jsem velice zaneprázdněná a důležitá podnikatelka, která jen neposílá prdy svému kolouškovi, co jí dal kopačky jen a jen proto, že je příliš stará.

Mobil zavibroval.

Roxster: Na mou obranu, vcera vecer jsem nevypustil jediny prd, prestoze jsem prave snedl kari.

Já: Tak se priprav, protoze ti prave ze Sportovního dne a ze svého zadku posilam ten NEJVETSI PRD S EXTRA ZAPACHEM.

Rychle jsem mrkla na děti - Billy lítal kolem jako šílenec se skupinkou chlapců a Mabel a jedna malá holčička se bavily tím, že si žvatlavě vykládaly sprostá slova - a vrátila se k esemeskování.

Roxster: Jak pridas k prdu extra zapach? Tim, ze slupnes pastinak?

Já: Tim, ze stravis vecer se ZASRANYM ZAPRDENCEM.

Roxster: Prave jsem psoukl do taxiku a rekl mu, at jede na skolni hriste.

Já: No jiste, ted uz se nejspis diky sile tveho prdu vznasi vzduchem.

„Máte ráda fandění na sportovních akcích?“

To byl pan Wallaker a vyloženě posměšně se poškleboval na můj iPhone. Pokoušela jsem se postavit, což vzhledem k tomu, že jsem tak dlouho klečela, znamenalo, že jsem nejprve musela padnout na všechny čtyři, když se ozval výstřel ze startovní pistole a odstartoval první závod.

Zpozorovala jsem, jak pan Wallaker ve zlomku vteřiny strnul a rukou zajel k boku, jako by chtěl tasit zbraň. Viděla jsem, jak mu pod sportovní košilí ztuhlo vypracované tělo, obličejové svaly se napjaly, oči pročesávaly sportoviště. Sotva závodníci v běhu s vejcem na lžíci vyškobrtali z bloků, zamrkal, jako by se vzpamatoval, a bázlivě se kolem sebe rozhlédl, aby si ověřil, jestli si toho někdo všiml.

„Všechno v pořádku?“ zeptala jsem se a povytáhla jedno obočí ve snaze napodobit jeho obvyklý pohrdavý výraz, což se asi úplně nepovedlo vzhledem k tomu, že jsem pořád byla na čtyřech.

„V naprostém,“ odpověděl a pohlédl na mě svýma modrýma očima. „Mám jen takový menší problém. se lžícemi.“

Potom se otočil a odklusal k cílové čáře. Dívala jsem se za ním. O co tady jde? Trpí snad halucinacemi, není spokojený se svým pozemským životem a opájí se bondovskými představami? Nebo patří k nadšencům, kteří se převlékají za Olivera Cromwella a o víkendech se účastní rekonstrukcí bitev?

Jednotlivé závody se pomalu rozjížděly, a tak jsem odložila iPhone a začala se věnovat okolnímu dění. „Pojď, Mabel,“ vybídla jsem ji, „Billy bude skákat do dálky.“

Když mu změřili skok, Billy radostně hlasitě vykřikl a vyskočil do vzduchu.

„Dyť šem to žíkala, kjucinál!“ zvolala Mabel.

„A co?“ nechápala jsem.

„Že do pětiboje pačí i měžení pášmem.“

„Ano, tato atletická disciplína se těší stále větší oblibě.“

To byl pan Wallaker a za ním se potácela cizí, nepatřičně vyhlížející žena, kterou jsem nikdy dřív neviděla.

„Nemohla bych si dát kapku toho Pimm’s?“ Měla na sobě bílé, draze vypadající háčkované šaty a pantofle na vysokém podpatku se zlatými přívěsky. V obličeji měla onen mírně strnulý výraz, který lidé mají po plastice, na čemž samozřejmě není nic špatného, když se dívají do zrcadla, ale při sebemenším pohybu hlavou to vypadá divně.

„Pimm’s?“ obrátila se na pana Wallakera. „Drahý?“

„DRAHÝ?“ Je možné, že by to byla MANŽELKA pana Wallakera? Jak k ní přišel?

„Bridget, tohle je… tohle je Sarah. Nezdržujte se, já se postarám o Pimm’s a vy běžte za Billym,“ pronesl tiše a tvářil se, pro něj netypicky, jako by byl vyvedený z míry.

„Tak pojď, Mabel,“ pobídla jsem ji, když se k nám jako skotačivé štěně přihnal Billy, ve větru mu povlával podolek trička a šerpa a zabořil mi hlavu do šatů.

Sotva jsme se začali před vyhlašováním vítězů balit, ta podivná, opilá „manželka pana Wallakera“ se k nám znovu připotácela.

„Mužu si eště dát kapku Pimm’s?“ zažvatlala opilecky. Začínala jsem si říkat, že se mi vlastně docela líbí. Vždycky je moc fajn potkat někoho, kdo se chová hůi než vy.

„Díky,“ dodala a koukala na mě s překvapeným výrazem v očích. „Nestává se často, že člověk ve vašem věku potká někoho s vlastním obličejem.“

Někoho s vlastním obličejem? Během vyhlašování se mi ta věta pořád honila hlavou. Někoho ve vašem věku s vlastním obličejem? Co tím chtěla říct? Že se tu odvažuju promenádovat, aniž bych si nechala napíchat botox? Ach bože, ach bože. Možná že Talitha má pravdu. Zemřu na osamělost, protože budu samá vráska. Není divu, že mě Roxster pustil k vodě.

Hned jak vyhlašování skončilo a Billy s Mabel byli plně zaujatí svými kamarády, zapadla jsem do klubovny, abych se uklidnila, ale se zděšeným úlekem jsem zůstala hledět na jeden z plakátů na nástěnce:

Výlet pro padesátileté do Hastings

A hned vedle další:

Klub padesátiletých

Každé pondělí 9.30 - 12.30

Bingo Občerstvení Tombola Autobusové zájezdy Štědrovečerní večeře

Taneční čaje Poradenství a podpora

Číslo té poradny jsem si nenápadně uložila do iPhonu, doklopýtala na dámy a pozorně jsem se prohlédla v nešetrném, nemilosrdném světle nezastíněné žárovky. Manželka pana Wallakera měla pravdu. Kůže kolem očí se mi - přímo před očima - mění ve vrásčitou masku: brada a podbradek ochabují, krk mám jako krocan a kolem úst kolmé hluboké vrásky jako Angela Merkelová. Zatímco jsem se prohlížela, skoro jsem viděla, jak se mi vlasy mění v šedivou upjatou trvalou. Takže se to nakonec stalo. Byla ze mě stará dáma.

HLUBOKÁ STRNULOST

Úterý, 18. června 2013

61,6 kg (vč. půl kila botoxu).

No tak, spousta lidí přece chodí na botox, ne? Není to, jako když si necháte udělat plastiku. „Správně,“ pochválila mě Talitha, když mi dávala telefonní číslo na kliniku. „Je to jako jít k zubaři.“

Když jsem v boční uličce kousek od Harley Street sešla do suterénu, připadala jsem si, jako bych šla k andělíčkáice.

„Nechci vypadat divně,“ zdůraznila jsem a snažila se v duchu nahradit tvái manželky pana Wallakera tou Talithinou.

„Ofšém že ne,“ opáčila zvláštní lékaika s cizím přízvukem. „Pšíliš moc lide fypadat strrnule.“

Ucítila jsem nepatrné píchání na čele.

„Teď vám udělat ustá. Budé se vám to libít. Dyš neudělat ustá, tváš sačít ochabofát a vy fypadát mizér. Jakó krralovna.“

Zamyslela jsem se nad tím. Vlastně na tom něco bude. Královna se vážně poměrně často tváří dost nešťastně nebo odmítavě, což vlastně možná vůbec není pravda. Možná by si mohla jen nechat aplikovat botox kolem úst!

Vyšla jsem ven na Harley Street, mrkala v ostrém denním světle a procvičovala mimické svaly, jak mi poradila lékaika. „Bridget!“

Polekaně jsem zalétla pohledem přes ulici. Byla to Woney, Cosmova manželka.

Když za mnou pospíšila, mžouravě jsem si ji prohlížela. Vypadala. jinak. Že by si nechala prodloužit vlasy? Měla o dobrých patnáct centimetrů delší vlasy než na Talithině oslavě a už ne šedivé, nýbrž tmavěhnědé. Místo obvyklých šatů upnutých až ke krku ve stylu „stará mladá“ byla oblečená v broskvových šatech na míru s překrásným výstřihem, které jí zvýrazňovaly pas, a na nohou měla boty na podpatku.

„Vypadáš fantasticky,“ pochválila jsem ji.

Usmála se. „Děkuji. Víš, to. cos loni říkala u Magdy na večírku. A pak po Talithině oslavě mě napadlo… a Talitha mi poradila, kam zajít s vlasy a. na botox, ale neříkej to Cosmovi. A jak vám to klape s tím mladíčkem? Právě jsem vedle jednoho seděla na dobročinném obědě. Je to naprosto úžasné, viď, jen si tak trochu zaflirtovat?!“

Co jsem jí na to mohla říct? Přiznat, že mi dal kopačky, protože jsem příliš stará? To by bylo jako oznámit vojákům v zákopech první světové války, že to vypadá, jako by Němci vyhrávali.

„Mladší muži prostě mají něco do sebe,“ uznala jsem. „Vypadáš skvěle.“

A Woney s chichotáním odklopýtala a přísahám, že měla, přestože byly teprve dvě odpoledne, mírně naváto.

No, aspoň k něčemu to všechno bylo dobré, zamumlala jsem si pod nos. A ten botox jí moc slušel, tak možná že mně bude taky!

Pátek, 21. června 2013

Počet zbývajících vyslovitelných hlásek: 0.

14.30 Ach můj bože. Ach můj bože. Něco vážně divného se mi děje s pusou. Uvniti celá natéká.

14.35 Právě jsem se podívala do zrcadla. Rty mi odule trčí, ústa mám oteklá a jakoby strnulá.

14.40 Právě mi volali ze školy kvůli Billyho kroužku hry na fagot, jenže nemůžu pořádně artikulovat. Nedokážu vyslovit p, b ani f. Co budu dělat? Co když mi to zůstane?

14.50 Začala jsem slintat. Nemůžu pohnout ústy a z koutků mi vytékají sliny jako „obětem“ mrtvičky v pečovatelském domě - cílem paradoxně bylo získat mladší vzhled. Musím si je pořád otírat papírovým kapesníkem.

14.55 Brnkla jsem Talithě a pokusila se jí to jysjjetlit.

„To by ale nemělo. Měla by ses tam vrátit. Něco se asi nepovedlo. Nejspíš jde o alergickou reakci. To přejde.“

15.15 Musít vyzvednout děti. Vlastně to bude v pohodě. Jednoduše si zahalím pusu šátkem. Lidé si nevšímají konkrétních částí vašeho těla, vnímají vás jako celek.

15.30 Vyzvedla jsem Mabel s pusou ovázanou šátkem jako maskovaný lupič. V autě jsem si šátek vděčně sundala a otočila jsem se, abych jí pomocí tradičně složitých kroutivých pohybů zapnula pás u sedačky. Aspoň že Mabel si ničeho nevšimla a vesele si pochutnávala na svačince.

15.45 Tss, doprava je příšerná. Proč v Londýně jezdí lidé v těch obřích esúvéčkách? Jakmile do nich nasednou, chovají se, jako by řídili tank a všichni jim musí z cesty.

„Maminko?“

„Ano, Mabel.“

„Máš takovou leglační pušu.“

„Ó,“ vydechla jsem a úspěšně se vyhnula souhláskám. „Ploč máš tak leglační pušu?“

Pokusila jsem se vyslovit „protože“, ale místo toho jsem zachrčela něco jako „rrtže se.“ „Maminko, ploč mluvíš tak leglačně?“ „Oic, ejl, eeou oí usa.“ „Čoš žíkala, mami?“

„To nic, dítě,“ podařilo se mi říct. Vidíte, když se budu držet jen samohlásek, guturál a sibilant, oaí eio!

16.00 Znovu jsem si zahalila pusu šátkem, vzala ustaranou Mabel za ručičku a zamířila ke škole.

Billy hrál na hřišti fotbal. Pokusila jsem se na něho zavolat, ale jak jsem mohla vyslovit „Billy?“

„Ej,“ zkusila jsem zakřičet. „Illy!“ Billy krátce zvedl hlavu, ale pokračoval ve hře. „Illy!“

Jak ho mám dostat ze hřiště? Vždyť si to běhání po trávě tolik užívají, jenže mně zbývá jen pět minut, protože jsem zaparkovala v místě vykládky zboží.

„ILLYYYYY!“ zařvala jsem.

„Všechno v pořádku?“

Otočila jsem se a přede mnou stál pan Wallaker. „Teplá šála? Vám je zima? Mně se nezdá, že by bylo chladno,“ podivil se a promnul si ruce, jako by zkoušel okolní teplotu. Na sobě měl modrou košili do obleku a pod ní se matně rýsovalo jeho štíhlé, nechutně udržované tělo.

„Yla e u uae.“

„Prosím?“

Rychle jsem si stáhla šátek, zopakovala „Yla e u uae“ a zase jsem si ho přetáhla přes pusu. V jeho očích jsem postřehla pobavený záblesk.

„Maminka mluví leglačně,“ řekla Mabel.

„Chudák maminka,“ opáčil pan Wallaker a shýbl se k Mabel. „Co ty botičky? Nemáš náhodou kozí nohy?“

Ach bože. Byla jsem tak ponořená do patálií s botoxem, že jsem si toho vůbec nevšimla. Pan Wallaker už jí svižně prohazoval levou a pravou botu.

„Billy nechče jít,“ postěžovala si Mabel hlubokým chrapláčkem a vážně na něho hleděla.

„Opravdu?“ Pan Wallaker se narovnal a velitelsky houkl: „Billy!“ Billy překvapeně zvedl hlavu.

Pan Wallaker ho pokynutím hlavy přivolal a Billy k nám poslušně přiklusal.

„Maminka na tebe čeká. Ty to víš, viď? Příště, až pro tebe maminka přijde, nenecháš ji čekat. Je to jasné?“

„Ano, pana Wallakere.“

Obrátil se ke mně. „Jste v pohodě?“

Najednou se mi k vlastní hrůze zalily oči slzami.

„Billy. Mabel. Maminka byla u zubaře a bolí ji pusa. Takže, chci, abyste na ni byli hodní jako hodný kluk a hodná holčička.“

„Ano, pane Wallakere,“ odvětili jako robotci a vzali mě každý za jednu ruku.

„Výborně. A paní Darcyová?“

„Ano, pan Wallakere?“

„Na vašem místě už bych to znovu nedělal. Vypadáte dobře.“

Když jsme vjeli do naší ulice, znenadání jsem si uvědomila, že jsem přepnula na autopilota a celou cestu domů odřídila, aniž bych se dívala kolem sebe.

„Maminko?“

„Ano?“ zeptala jsem se a uvažovala: „Všechno vědí, vědí, že se pohybujeme na tenkém ledě a jejich matka je botoxem napíchaná, neúspěšná pitomá lovkyně koloušků a každou chvíli nabourá auto a vůbec neví, co dělá, co má nebo jak to má dělat, a že si pro ně přijde sociálka a.“

„Mají dinosauři studenou krev?“

„Ano. Nebo ne?“ zarazila jsem se, když jsem parkovala. Mají? „Ci říct, ka atií? Jsou to lazi nebo siš ryy?“ „Maminko, jak dlouho budeš ještě takhle mluvit?“ „Můžem ši dát špagety boloněs?“ zajímalo Mabel.

„Jasje,“ odvětila jsem a zaparkovala před domem.

Vešli jsme domů, kde bylo teplo a útulno, a na plotně brzy probublávala voda na boloňské špagety (polotovar ze supermarketu, nejspíš s obsahem koňského masa, ale co). Děti seděly na pohovce a dívaly se na otravné americké kreslené seriály, ve kterých herci hystericky piští, ale vypadaly moc roztomile. Nechala jsem špagety špagetami, vmáčkla se mezi ně a přivinula je k sobě. Strnulý obličej jsem zabořila do jejich rozcuchaných hlaviček a měkkých krčků. Cítila, jak jim srdíčka bijí do rytmu s tím mým, a pomyslela jsem si, jaké mám štěstí, že je mám.

Po chvíli Billy zvedl hlavu a zavětřil. „Mami,“ špitl tichounce, v očích zasněný pohled.

„Ao?“ zamumlala jsem, srdce mi překypovalo láskou.

„Ty špagety hoří.“

Ach bože. Vysypala jsem špagety do hrnce, tvrdé konce jsem nechala přečnívat přes okraj a chystala se je zamíchat, až trochu změknou, ale ony se nějak ohnuly a začaly hořet.

„Pšinešu hašičák,“ zahlásila Mabel s klidem, jako by to u nás bylo na denním pořádku. Což samozřejmě není.

„Nee!“ vykřikla jsem, v záchvatu nepříčetnosti jsem popadla utěrku a vhodila ji na hrnec, ta se však okamžitě vzňala a spustila požární hlásič.

Najednou mě pocákala studená voda. Otočila jsem se a uviděla, jak Billy zalévá tu spoušť džbánem studené vody, hasí plameny a nechává na plotně doutnající, ale uhašený nepořádek. „Můžeme to teď sníst?“ zeptal se s úsměvem od ucha k uchu.

I Mabel se tvářila nadšeně. „Můžem ši opéčt máršmelouny?“

A tak (hned jak Billy vypnul požární hlásič) jsme si opekli áršeouy. Na ohni. V krbu. A byl to jeden z našich nejhezčích večerů.

OD ČEHO JSOU PŘÁTELÉ

Sobota, 22. června 2013

61,6 kg, 3844 kcal, počet zkonzumovaných sáčků strouhané mozzarelly: 2, přítel: 0, eventuální přítel: 0, 47 skleniček alkoholu, které jsme vypilijá a moji přátelé.

„No, aspoň už není znovuzrozená panna,“ poznamenal Tom. „Podle mě spíš naopak. Něco jako znovuzrozená nymfomanka. Se strnulou tváří. Došlo víno?“

„V lednici je další,“ odvětila jsem a začala se zvedat. „Jenže víš…“

„Tome, drahoušku, sklapni laskavě,“ vyplísnila ho Talitha. „Teď, když přestalo to slintání, vypadá vážně, vážně dobře.“

„Zásadní je, aby se přenesla přes toho kolouška,“ pronesla Jude, která STÁLE chodí s tím fotografem divočiny.

„Nejde jen o to, jde.“ pokusila jsem se vložit do hovoru.

„Tady je v sázce ego, o to tu běží.“ Tom se pokoušel zachovat profesionální tvář, ale byl totálně namol. „To není běžné zamítnutí. Člověk, který jde klidně z jednoho extrému do druhého, tě neodmítá. Jen prostě uvízl mezi svým srdcem a hlavou a.“

„Bridget, já jsem tě varovala, že do kolouška se nesmíš nikdy, ale nikdy zamilovat,“ skočila mu Talitha do řeči. „Musíš to mít pod kontrolou, jinak to prostě nemůže fungovat. Zakazuju ti, aby sis s ním znovu začínala. Tome, drahoušku, připravíš mi prosím tě jednu mrňavou vodku se spoustou ledu a kapkou sody?“

„Znovu si se mnou začít nebude chtít spíš on. Zavalila jsem ho zaprděným esemeskovým průjmem,“ podotkla jsem.

„Zaprvé,“ spustila Talitha, „bude, protože odešel s třísknutím dveří, a ne s kňouráním, a zadruhé, ty se s ním nesmíš znovu zaplést, nebo

skončíš u kňourání. Když ti dá chlap košem a ty ho vezmeš zpátky, je to známkou nízké sebeúcty a zoufalství a můžeš si být jistá, že s tebou bude zametat.“

„Ale Mark mě vzal zpátky a…“

„Roxster není Mark,“ podotkl Tom.

Po těch slovech jsem začala tiše, zajíkavě vzlykat.

„Ach bože,“ zhrozila se Jude. „Musíme jí fofrem někoho najít. Udělám jí profil na OkKupid. Kolik jí tam mám dát let?“

„Ne, nic nedělej,“ vzlykala jsem. „Potřebuju se z toho poučit, jak se praví v Zenu a umění lásky. Musím dostat trest. Zanedbávám děti a.“

„Sou v poho! Ses zbláznila. Kde máš na iPhoto svoje fotky?“

„Jude,“ vybreptl Tom, „nech ji být, nech ji. Já jsem tu profík. Jsem doktor psylochogie.“

Na okamžik se rozhostilo ticho. „Díky,“ řekl Tom. „Ve vztahu se potýkáme se šesti faktory. S jejich fantaziemi o tobě. S jejich fantaziemi o vztahu, s tvou fantazií o nich, s jejich fantazií o tvé fantazii o nich a - kolik to máme? Ó. S jejich fantazií o. nich!“

Načež se pateticky zvedl, s klidem, byť vratkým krokem došel k lednici, vrátil se se sáčkem čokoládových bonbonů a láhví chardonnay a vytáhl z kapsy balíček cigaret.

„S tím nic nenaděláš,“ pronesl. „Teď otevři pusu a vem si medicinku. Hodná holka.“

Když jsem se ráno probudila, měla jsem kolem sebe hradbu vybraných plyšáků, DVD Thelma a Louise a vzkaz od všech tří, na němž stálo: „Budeme tě vždycky milovat.“

Jenže když jsem vzala do ruky mobil, byla v něm esemeska od Jude s přihlašovacím jménem a heslem na internetovou seznamku

OkKupid.

ZEJÍCÍ PRÁZDNO

Pondělí, 24. června 2013

61,2 kg, počet SMS od Roxstera: 0, počet e-mailů od Roxstera: 0, počet telefonátů od Roxstera: 0, počet vzkazů v hlasové schránce od Roxstera: 0, počet tweetů od Roxstera: 0, počet zpráv na Twitteru od Roxstera: 0.

21.15 Děti už spí. ACH BOŽE, JSEM TAK OSAMĚLÁ. Stýská se mi po Roxsterovi. Teď, když bublina splaskla a došlo mi, že Mark tu pořád není a děti pořád nemají otce, a všechny ty další komplikované, nenapravitelné věci, prostě se mi po Roxsterovi jednoduše a přímočaře stýská. Je tak divné přejít od naprosté blízkosti do. prázdnoty. Do naprosté nicoty kyberprostoru. Mobil se odmlčel. Žádné mejly od Roxstera nechodí. Přestal tweetovat. Nedostanu se na jeho Facebook, protože abych mohla, musela bych si vytvořit vlastní profil, což je -pokud vím - emoční sebevražda, a požádat ho o přátelství a nakonec objevit hromadu fotek, na kterých se muchlá s třicítkami. Znovu jsem si přečetla staré textovky a mejly, a teď už mi po Roxbym McDuffovi nezbývá nic, vůbec nic.

Nikdy jsem se nezamýšlela nad tím, kolik pro mě Roxster znamená, protože jsem byla buddhistka a žila jsem přítomností. Nedocházelo mi, že spolu budujeme takový malý svět: pšouky, zvratky, vtípky o jídle a našich oblíbených hospodách a taky o vilejšově penisu. Vždycky když se stane něco legračního, mám chuť mu o tom napsat. Jenže pak si s ledovým mrazením v zádech vybavím, že Roxstera už ty drobné legrácky nezajímají, neboť nepochybně sdílí drobné legrácky ze života někoho, komu je třiadvacet a líbí se mu Lady Gaga.

22.00 Právě jsem si vlezla do postele. Studené, prázdné, nudné postele. Kdy zase budu mít sex nebo se probudím vedle někoho tak mladého a krásného jako Roxster?

22.05 Seru na něho i na to jeho zasraný kari! Roxster už je mi totálně volnej. Pcha! Stejně to byl jen obyčejnej karižroutskej. neopeřenej gigolo! Vymazala jsem ho z kontaktů, už nikdy mu nebudu psát, neuvidím se s ním, ani ho nebudu chtít vidět. Je vymazanej.

22.06 Když já ho tak milujůůůůůůůůů.

Úterý, 25. června 2013

Počet vymyšlených škodolibých SMS pro případ, že by se Roxster ozval: 33.

21.15 ACH BOŽE, JSEM TAK OSAMĚLÁ. Pořád myslím na to, že mi Roxster třeba navrhne, ať zajdeme na drink, a v jednom kuse vymýšlím arogantní odpovědi:

Pardon,to je kdo?

Je mi lito, ale obavam se, ze by mi to mohlo zabránit ve styku s lidmi, kteri odpovidaji me emocni zralosti, bajecnemu spolecenskemu zivotu a stylovým designerskym outfitum.

Nebo:

Ale co kdyz se objevi v blizkosti tricitka libujici si v psoukani a bliti?

Středa, 26. června 2013

21.15 ACH BOŽE, JSEM TAK OSAMĚLÁ.

21.16 Právě jsem dostala skvělý nápad! Napíšu Kožené bundě. 21.30 Proběhla mezi námi následující textová výměna:

Já: Cau! Jak se mas? Dlouho jsme se nevideli. Nechtel by ses sejit a pokecat?

22.30 Kožená bunda: Zdarec. Prima, ze ses ozvala. U me spousta zmen, ta hlavni - za 14 dni se zenim! Ale mozna bychom se mohli videt predtim…

Čtvrtek, 27. června 2013

21.15 ACH BOŽE, JSEM TAK OSAMĚLÁ. Asi brnknu Danielovi a zjistím, jestli by mě nechtěl někam vzít a rozveselit. 23.00 Daniel ještě neodpověděl. To mu vůbec není podobné. Třeba se taky aktuálně chystá oženit.

Pátek, 28. června 2013

3.00 Billy si právě s pláčem vlezl ke mně do postele. Myslím, že měl zlý sen. Objal mě, celý rozpálený a upocený, a držel se mě jako klíště. „Potřebuju tě, maminko.“

Potřebuje. Oba mě potřebují. Nikdo jiný tu není. Nemůžu si dovolit dostat se do takové bryndy, snažit se vyplnit prázdnotu pitomejma chlapama. No tak, seber se.

7.00 Procitla jsem ze spánku a pohlédla na Billyho, jak si krásně a v teple hoví na mém polštáři. Začala jsem se hihňat, protože jsem si vzpomněla, jak jsem se sebemrskačsky litovala: „Kdy se zase probudím vedle někoho tak mladého a krásného?“

Vidíte? Jednoduché jako facka! Probudila jsem se vedle někoho dokonce mladšího a ještě krásnějšího.

PROSTĚ TAKOVÍ, JACÍ JSOU

Pátek, 28. června 2013 (pokračování)

10.00 Začínám si dělat starosti o Daniela. Navzdory všem svým „mouchám“ se mi od Markovy smrti vždycky, když jsem se mu nedovolala, hned ozval. Ó! Telefon.

10.30 Úplně jsem zapomněla na konferenční hovor s lidmi z Greenlightu - Georgem, Imogen a Damianem.

„Fajn, potěší vás, že jsme všichni tady v kanceláři,“ spustil George. „Takže jde o to, že…“ V pozadí se ozvalo šplouchnutí. „Až budete mluvit se Saffron o tom scénáři, nesmíte dát ani v nejmenším najevo, že nejste na sto procent srozuměná s tím Stock.“

„Georgi?“ zeptala jsem se podezíravě. „Kde jste a co je to za šplouchání?“

„V kanceláři. To je jen… káva. Oukej. Ambergris je ve Stockholmu, takže nemu.“

Ozvalo se podivné gumové, klouzavé vrznutí, mohutné žbluňknutí - jako když něco opravdu obřího spadne do velkého množství vody -, tlumený výkřik a po něm ticho.

„Tak jo,“ vyhrkla Imogen. „Zjistíme, co se tam stalo, a ještě vám zavoláme, ano?“

11.00 Právě jsem brnkla Talithě, abych zjistila, jestli v poslední době náhodou nemluvila s Danielem. „Ach bože,“ vyhrkla. „Ty to nevíš?“

Jde o to, že Daniel měl odjakživa sklony k závislosti na alkoholu, ale s věkem se to jen zhoršovalo. Bylo období, kdy se na večírcích choval stále nestydatěji a všichni kriticky prohlašovali: „Daniel mi dělá velké starosti.“ Přivést k rozumu se ho pokusilo několik atraktivních žen, než ho nakonec poslali do jedné léčebny v Arizoně, odkud se vrátil se svěžím výrazem v obličeji a poněkud zaražený. Pokud jsme věděli, byl v pohodě. Ale po nedávném rozchodu s poslední atraktivní ženou v řadě to podle všeho roztočil ve velkém stylu a během jediného víkendu vyžahl veškerý obsah svého domácího baru ze třicátých let minulého století. Posluhovačka ho v pondělí ráno našla v příšerném stavu, takže teď leží na protialkoholním a protitoxikomanickém

oddělení téže nemocnice, kam jsem docházela na obezitologickou kliniku.

Ach bože, ach bože, a já jsem u něj nechala Billyho s Mabel přes

noc!?

11.30 Právě znovu volala Imogen. George podle všeho vůbec nebyl v kanceláři s hrnkem kávy v ruce, jak tvrdil, ale na loďce na řece Iravádí, do níž přesedl ze svého luxusního hausbótu, aby „získal signál“. Jenže kolem zrovna proplouval luxusní parník, zvedl mohutnou vlnu, člun rozhoupal a katapultoval George i s iPhonem do blátivých vod Iravádí.

George byl sice v pořádku, ale ztráta iPhonu pro něj byla katastrofou. Rozhodla jsem se, že nechám Greenlight, aby si s tím nějak poradili, a pohasím si to za Danielem.

14.00 Právě jsem se vrátila. Děsivý zážitek. Nemocnice u sv. Kateřiny je na první pohled ohromující směsice viktoriánského vězení, ordinace ze šedesátých let a Jemenu. Bezcílně jsem bloumala areálem, dokud jsem nenašla správný blok. Pak jsem Danielovi v krámku se suvenýry koupila noviny a přání s kachnou a heslem „Drž se“, připsala jsem na něj „Mizera jeden“ a dovnitř spontánně vepsala: „Budu tě vždycky milovat, ať jsi kdekoliv a děláš cokoliv.“ Nechci to samozřejmě SCHVALOVAT, ale uměla jsem si představit, jak ho všichni budou pérovat.

Daniel ležel na uzavřeném oddělení. Stiskla jsem zelené tlačítko. Po chvíli se objevila dáma v burce a pustila mě dovniti. „Přišla jsem za Danielem Cleaverem.“

To jméno jí podle všeho vůbec nic neříkalo, jen jedno ze jmen na seznamu.

„Támhle nalevo. První postel za plentou.“

Poznala jsem Danielovu tašku a kabát, ale postel byla prázdná. Že by vzal roha? Začala jsem poklízet, načež se objevil podivný vandrák ve flanelovém nemočnicím pyžamu, neoholený, s rozcuchanými vlasy a monoklem.

„Kdo jste?“ zeptal se podezíravě.

„To jsem já, Bridget!“

„Jonesová,“ zaradoval se, jako by se mu v hlavě rozsvítilo. Jeho nadšení však stejně rychle opadlo. „Mohlas mi dát vědět, že přijdeš,“ řekl, když se dobelhal k posteli. „Mohl jsem tu trochu uklidit.“

Položil se a zavřel oči.

„Pitomče,“ řekla jsem.

Nahmatal mou ruku. Vydával velice podivný zvuk.

„Co se stalo? Proč nemůžeš dýchat?“

V očích se mu mihla jiskra, chabý náznak starého Daniela.

„No, víš, Jonesová, jde o to,“ spustil a přitáhl si mě k sobě, „že jsem tak trochu zapařil, abych byl upřímný. Vyžahl jsem víceméně všechno, co mi přišlo pod ruku. S nadšením jsem se pustil i do flašky něčeho, co jsem považoval za mentolovej likér, víš, zelenou, a celou jsem ji vypil.“ Roztáhl obličej do známého zkroušeného šklebu. „Jenže se ukázalo, že to byl přípravek na nádobí.“

Oba jsme se začali natřásat smíchy. Vím, že to byla potenciálně tragická situace, ale stejně to byla legrace. Daniel se začal dusit, sípal a u úst se mu dělaly bubliny. Bylo zcela jasné, co se stalo. Jako když vám dojdou tablety do myčky a vás nenapadne nic lepšího, než do ní nalít jar, a celé to vypění.

Přiběhla sestřička a dala ho do pořádku. Daniel vzal do ruky to přání a otevřel ho. Na okamžik vypadal, že se rozbrečí, a pak ho položil zpátky na stoleček. V tu chvíli se objevila atraktivní dlouhonohá blondýna.

„Danieli,“ pronesla tak, že jsem měla sto chutí pohodit svými vlasy a předat jí vši. „Jen se na sebe podívej! Měl by ses stydět. Tohle musí přestat.“

Vzala do ruky přání. „Co to je? To je od vás?“ zeptala se vyčítavě. „Víte, v tom je jeho potíž. Všichni jeho zatracení staří přátelé mu říkají: ,Milý starý Daniel.’ A celé mu to schvalují.“

„Radši už půjdu,“ řekla jsem a vstala.

„Ne, Jonesová, ještě nechoď,“ namítl.

„Ach, proboha,“ odfrkla si blondýna, právě když se objevila Talitha s dárkovým košem plným lahůdek, zabaleným v celofánu a převázaným velkou mašlí.

„Vidíš? Vidíš?“ vyhrklo to atraktivní děvče. „Přesně tohle mám na mysli.“

„A co PŘESNĚ máš na mysli… puso?“ zeptala se Talitha. „Co jsi vlastně zač a jak to s tebou vůbec souvisí? Já znám Daniela dvacet let a spím s ním, čas od času, celou tu dobu.“

„Cože?“ vybuchla jsem málem. Spala s Danielem, když jsem s ním spala i já? Pak mi ale blesklo hlavou: „Není to fuk?“

Omluvila jsem se a odešla. Při tom jsem si říkala, že v jistém věku prostě člověka nepředěláte, bude si dělat, co bude chtít, a vy se s tím buď smíříte, nebo ne. I když si nejsem úplně jistá, jestli bych měla vůbec někdy nechávat děti v Danielově péči, aspoň dokud nepodstoupí protialkoholní léčbu nebo nedokáže průkazně rozlišit vidličku od hřebene.

JEN HUDBA MUSÍ MI HRÁT ANEB ČAJE

Sobota, 2S. června 2013

Právě jsme vyrazili do Hampstead Heath, ale museli jsme se vrátit, protože se přihnala průtrž mračen a slila nás od hlavy až k patě. Počasí letošního léta je vážně hnusné. Prší, prší, jen se leje nebo mrzne, jako by žádné léto ani nebylo. Naprosto nesnesitelné.

Neděle, 30. června 2013

Pfff! Najednou je vedro k zalknutí. Nemám opalovací krém ani klobouk a v takovém horku se stejně nedá být venku. Jak to máme v tom protivném hicu vydržet? Naprosto nesnesitelné.

Pondělí, 1. července 2013

18.00 Fajn! Přestanu se v jednom kuse litovat, abych snad nakonec náhodou nevyžahla láhev jaru. Konec školního roku je za dveimi a s ním i atraktivní matrix her, školních výletů, pyžamových dní, e-mailů ohledně dárků pro učitele (včetně jednoho velice nekompromisního od Dokonalé Nicolette, v němž všechny nabádala, aby se složili na nákupní poukaz k Johnu Lewisovi a nekupovali vlastní vonné svíčky od Joe Maloneové) a - což si vyžádalo nejnemožnější počet hromadných mejlů - školního letního koncertu, na němž Billy zahraje sólo na fagot I’Do Anything z muzikálu Oliver!. Celý koncert se má konat při západu slunce na venkovském zámečku Capthorpe House kousek od dálnice A11 a v režii pana Wallakera, který převzal vojenské velení nad polovinou kabinetu hudební výchovy.

Bude nejspíš oblečený jako Oliver Cromwell a jeho manželka, co „tak ráda potkává někoho v mém věku s vlastním obličejem“, si na oslavu nechá aplikovat speciální výplň obličeje. Jejda, tady má ale někdo ostrý jazyk. Musím si zase přečíst kousek z Malé knihy buddhistické moudrosti: „Náš domov, naše děti či snad dokonce naše vlastní tělo nám nepatří. Jsou nám jen nakrátko půjčeny, abychom o ně s láskou a úctou pečovali.“

Ale ne! Billyho a Mabel jsem pořád neobjednala k zubaři. Čím déle to odkládám, tím méně se mi do toho chce, neboť mají nepochybně zuby samý kaz, takže skončí jako komparz v Pirátech z Karibiku a celé to bude moje vina.

Aspoň k vlastnímu tělu se chovám jako k chrámu. Jdu na zumbu. 20.00 Právě jsem se vrátila. Obvykle jsem ze zumby nadšená, když se v předvádění pomalých a rychlejších „pasáží“ střídá mladá, snědá, dlouhovlasá dvojice Španělů, pohazují vlasy, zlostně podupávají jako koně a přenášejí člověka do světa Barcelony nebo baskických nočních klubů a ohněm ozářených cikánských táborů blíže nespecifikovaného národnostního původu.

Jenže tento týden tu úchvatnou dvojici vystřídala vystajlovaná žena s blonďatou ofinou, trochu vypadala jako Olivia Newton-John v Pomádě. Vedle exotických tanečních pohybů se sexuálním podtextem byl položen rozjásaný zarytý úsměv, který jako by hlásal „Supr čupr, na tomhle vůbec nic sexuálního nebo obscénního není!“

Kromě toho nás ta vyzubená žena nutila vedle vlnivých pohybů rukama také k „otřepávání fiktivní vody z mokrých prstů“, o „výbuších supernovy“ nemluvě. Sotva se představa katalánského nočního klubu zbortila jako domeček z karet, rozhlédla jsem se kolem sebe a uvědomila si, že lekce je plná nikoliv nespoutané cikánské mládeže, nýbrž celé škály žen, které by členové neosvícené dominantně patriarchální společnosti označily za příslušnice „středního věku“.

Začíná mě sžírat nepříjemný pocit, že samotný smysl zumby spočívá v oživení dávno zapomenutých sexuálních možností - jak dokazuje domov pro seniory ve sv. Osvaldu: dokonce i tam zumba zcela vytlačila tradiční odpolední čaje.

Když jsem se dobelhala domů, mým očím se naskytl poněkud znepokojující pohled na vysokou Chloe, hubenou i bez zumby, kterak ochraňuje děti jako Madonna od Leonarda da Vinciho a čte jim ze Žábákových dobrodružství. Děti zvedly vzrušeně hlavy a spatřily matku, jak se jako obvykle po zumbě plazí s rudým obličejem a jazykem na vestě.

Sotva za Chloe zaklaply dveře, Billy s Mabel pustili Žabákova dobrodružství k vodě a vrhli se do rozpustilé hry spočívající v rozhazování obsahu koše se špinavým prádlem po schodech. Než jsem je dostala do postele, uklidila zvratky z přemíry vzrušení atd., byla jsem tak vyšťavená, že jsem se naládovala dvěma obřími krůtími kroketami (zastudena) a pořádným (o tloušťce 7,5 cm) řezem banánového chlebíčku. Rozhodla jsem se, že se co nejdříve zapíšu na pořádnou lekci salsy nebo meringue, protože mě ve skutečnosti (blazeovaně) zajímá latinský tanec ve své ryzí formě. Chci říct, merengue. Ne meringue.

NA SÍTI

Úterý, 2. července 2013

60,2 kg, počet prohlédnutých internetových seznamek: 13, počet přečtených profilů: 87, z toho zajímavých profilů: 0, počet sestavených profilů: 2, počet katastrofálních vztahů, které Jude navázala na síti: 17, počet slibných vztahů, které Jude navázala na síti: 1 (povzbudivé).

23.00 Jude, jež stále randí s tím fotografem života v divočině, se za mnou zastavila, hned jak děti usnuly, a byla odhodlaná dostat mě na internet.

Dívala jsem se, jak se spasitelským šílenstvím překlikává mezi internetovými seznamkami a vytváří seznamy: „Má ráda potápění“, „Má ráda pařížský Hotel Costes“, „Přečetla Sto roků samoty“ - no, to určitě. „Víš, musíš si dělat poznámky, Bridge, jinak v tom budeš mít totální zmatek, až budeš odpovídat.“

„Nemáš s tím někdy jako chuť přestat?“ zeptala jsem se.

„Ne, abych neskončila s lízátkem v puse a pohledem upřeným doblba.“

S rozpaky jsem si uvědomila, že jsem popadla lízátko a vášnivě ho olizuju.

„Víš, Bridge, v téhle hře jde o procenta.“

Domnívám se, že poté, co Jude prolomila „skleněný strop“ finančního světa, to ani jinak vidět nemůže.

„Nesmíš nic z toho brát osobně. Budeš dostávat košem, stokiloví bůčci ti budou posílat fotky někoho jiného. Ale s dostatečnými zkušenostmi - a dovednostmi! - se ti nakonec podaří oddělit zrno od plev.“

Rozebraly jsme plejádu největších hitů mezi internetovým plevelem, jímž se Jude úspěšně prokousala, jen aby našla svého fotografa divočiny: sexuálníponižovatel (ovšem!), ženáč s dítětem - který vzal Jude na večeři, miliskoval se s ní a pak ji zahrnul mezi příjemce hromadné zprávy s oznámením, že jeho manželka právě porodila -a parašutista a grafický designér, z něhož se sice vyklubal grafický designér, ale taky, jak vyšlo najevo, zanícený muslim, který nevěří na předmanželský sex, ale paradoxně rád tráví víkendy tancováním anglického lidového tance Morris.

„A pak,“ prohlásila Jude, „až se dostaneš tak daleko, jednou klikneš a budeš doma.“

„Jenže kdo by chtěl matku samoživitelku se dvěma malými dětmi, co překročila padesátku?“

„Jen se mrkni,“ vybídla mě a přihlásila ke zkušebnímu testu zdarma na Samozivitele_mix.com. „Jsou to normální lidé jako ty a já. Žádní úchyláci. Napíšu čtyřicet devět.“

Na obrazovce se objevilo okénko s fotkami cizích mužů s brýlemi v drátěných obroučkách a v proužkovaných košilích s límečkem, které se jim převalují přes tukové pneumatiky.

„Je to jako předváděčka sériových vrahů,“ poznamenala jsem. „Jak tohle můžou být otcové-samoživitelé? Ledaže by zavraždili matky svých dětí.“

„No možná to nebyl zrovna dobrý výběr,“ uznala Jude. „Co třeba tohle?“

Otevřela profil, který mi vytvořila na seznamce OkKupid.

Když jsem se podívala, ve skutečnosti tam bylo pár poměrně pohledných mužů. Ale ach, ta osamělost - z profilů čišely měsíce, možná roky hlubokého žalu a zklamání a urážek.

Někdo, kdo si pro svůj profil zvolil uživatelské jméno „Jetam-vubec_nekdo?“, napsal:

Jsem normální chlap, který chce jen najít normální milou ženskou. Jestli máš patnáct let starou fotku, PŘESKOČ TO! Jestli jsi úplně v hajzlu, vdaná, zoufalá, pasivně agresivní, nejsi vůbec ženská, bezostyšná zlatokopka, emoční sadistka, povrchní, sebestředná, negramotná, hledáš jen rychlej sex, nekonečnej proud esemesek, a pak se ani nechceš sejít, hledáš jen někoho, kdo by tě pozval na rande kvůli tvýmu egu, a pak nepřijdeš, protože na to kašleš, tak to PŘESKOČ!

A pak tam byly profily od ženatých mužů, kteří zcela otevřeně hlásali, že touží po nekomplikovaném sexu.

„Proč postě nejdou na Bokovka.co.uk?“ ohrnula Jude nos.

Středa, 3. července 2013

8.30 V poštovní schránce se právě objevil Billyho fotbalový komiks, a tak jsem mu ho donesla dolů se slovy: „Billy! Přišel ti tvůj Skoruj.com!“

BUDU BOJOVAT DÁL

Středa, 3. července 2013 [pokračování]

60,2 kg, počet negativních myšlenek: 2 miliony, počet pozitivních myšlenek: 0, počet vypitých láhví s jarem: 0. (Vidíte? Mohlo by to být horší.)

21.15 Fajn. Super! Zítra se koná školní koncert a všechno bude v naprosté pohodě. Mabel zůstane přes noc u Rebeccy, takže nebudu muset hlídat oba dva najednou. Ovšemže mnozí otcové budou služebně pryč nebo budou o sto šest bušit do klávesnice na Bokovka.co.uk! A i kdyby tu Roxster pořád byl, na koncert by jistě nešel, že ne? Ve společnosti všech těch lidí, co mají děti a jsou o tolik starší než on, by si připadal směšně.

21.30 Právě jsem mrkla na zprávy na internetu. Celé to šílenství kolem královského miminka moc nepomáhá: dokonalá mladá dvojice Roxsterova věku zakládá rodinu a dělá všechno dokonalým způsobem a ve správný čas.

21.45 Zašla jsem se zkontrolovat Billyho a Mabel. „Maminko,“ špitl Billy, „ví tatínek, že mám koncert?“ „Myslím, že jo,“ ujistila jsem ho šeptem. „Zvládnu to?“ „Ano.“

Než usnul, držela jsem ho za ruku. Byl znovu úplněk, pozorovala jsem ho nad střechami. Jaké by to asi bylo, kdybych se na ten koncert chystala s Markem? Naklonil by se mi přes rameno tak, jak to vždycky dělával, prosvištěl by tu hromadu e-mailů ohledně pikniku, smazal by je a jednoduše odpověděl: „Přivezu hummus a černé sáčky do odpadkového koše.“

Na sto procent bych se na ten koncert těšila. Na sto procent by to byla veskrze příjemná akce. Ale no tak. Vzmuž se. Budu bojovat dál.

LETNÍ KONCERT

Čtvrtek, 4. července 2013

Řítili jsme se s burácením motoru anglickým parkem. Měli jsme zpoždění, protože Billy se pokoušel navigovat pomocí iPhonu a sjeli jsme na špatném sjezdu. Když jsme se vyštrachali z auta, čekala nás vůně čestvě posekané trávy, zelené kaštany obtěžkané listím a záplava zlatavého světla.

Ověšená futrálem s fagotem, dekou, kabelkou, piknikovým košíkem a druhým s dietní kolou a vločkovými sušenkami, které se nevešly do toho prvního, jsem klopýtala s Billym k pěšině označené: „KONCERT - TUDY“.

Vynořili jsme se na otevřeném prostranství a zalapali po dechu. Vypadalo to tam jako na obraze: honosný dům, obrostlý vistárií se starou kamennou terasou a trávníkem sahajícím až k jezeru. Na terase vzniklo pódium se stojánky na noty a velkým pianem a dole pod ní byly řady židlí. Billy se mě pevně držel za ruku, zatímco jsme stáli a přemítali, kam jít.

Kolem vzrušeně pobíhali chlapci a rozestavovali nástroje a stojany. Pak Jeremiah s Bikramem zavolali: „Billy!“ a Billy se na mě optimisticky podíval. „Utíkej,“ vybídla jsem ho. „Já přinesu věci.“

Dívala jsem se za ním a všimla si, že na trávě u jezera si rodiče rozkládají piknikové deky. Nikdo nebyl sám. Všichni tvořili vzorné dvojice, jež patrně nevznikly ani na Hledejpartnera.com ani Projednokviti.com nebo na Twitteru, ale v dobách, kdy lidé ještě chodili na opravdové rande. Znovu jsem si začala katastrofálně představovat, že přicházím s Markem včas, protože by řídil on a měl by zapnutou navigaci, máme s sebou umírněné množství věcí, které Mark před odjezdem protřídil, držíme se všichni za ruce a Billy s Mabel jdou mezi námi. A byli bychom tu společně všichni čtyři na dece, místo abych…

„Přivezla jste si kuchyňský stůl?“

Otočila jsem se. Pan Wallaker vypadal v černých společenských kalhotách a bílé košili s mírnou rozhalenkou nečekaně kouzelně. Hleděl k domu a zapínal si manžetové knoflíčky. „Nechcete s tím pomoct?“

„Ne, ne, jsem v pohodě,“ opáčila jsem, načež mi z košíku vypadla krabička Tupperware a na trávu se vysypaly sendviče s vejci.

„Nechte to být,“ zavelel. „Dejte mi ten fagot. Pošlu vám někoho pro ten zbytek. Máte s kým sedět?“

„Prosím, nemluvte se mnou jako s jedním ze svých žáčků,“ ohradila jsem se. „Nejsem Bridget Darcyová, co zůstala na ocet, nejsem bezmocná, zvládnu vzít piknikový koš a jen proto, že máte všechno pod kontrolou, všechna jezera a orchestry, neznamená.“

Na terase se ozvala rána. Stojany na noty popadaly jako jeden muž, z terasy se skutálelo violoncello a skupinka chlapců se za ním s jekotem hnala dolů z kopce.

„Naprosto pod kontrolou,“ odfrkl si pobaveně, právě když se skácela basa a tuba, která shodila další stojany. „Raději půjdu. Dejte mi to.“ Popadl fagot a vyrazil k domu. „Jo a mimochodem, vaše šaty,“ houkl přes rameno.

„Ano?“

„Se sluncem za zády jsou malinko průsvitné.“

Podívala jsem se na šaty. Á, do řiti, vážně byly průsvitné.

„Je to efektní,“ zavolal, aniž se otočil.

Zůstala jsem na něj pobouřeně, zmateně civět. To je takový. takový. sexista. Jak se opovažuje mě redukovat na pouhý bezmocný sexuální objekt a. ke všemu je ženatý. a. takový.. takový.

Už už jsem se chystala popadnout piknikový koš, když se objevil muž oblečený jako číšník a řekl: „Požádali mě, abych vám to odnesl, madam,“ a jiný hlas zavolal: „Bridget!“ Patřil Farzii Sethové, Bikramově mámě. „Pojď si sednout za námi!“

Bylo to v pohodě, protože všichni manželé seděli na jedné straně a bavili se o práci, takže my holky jsme mohly klábosit a tu a tam strčit do pusy jídlo rozjíveným potomkům, kteří kolem nás kroužili jako rackové.

Když nadešel čas koncertu, Nicolette, jež byla pochopitelně předsedkyní organizačního výboru, zahájila slavnostní večer úžasně podlézavým proslovem o panu Wallakerovi: „Inspirující, osvěžující,“ atd. atd.

„Vzrušující, ejakulující. Od chvíle, co vyrukoval s tím venkovským zámečkem, zpívá jinak,“ zamumlala Farzia. „Ten zámeček je jeho?“ zeptala jsem se.

„Netuším. Ale zařídil ho. Nicolette mu od té chvíle leze do zadku. Zajímalo by mě, co na to říká ta jeho oranžová manželka.“

Když Nicollete konečně domluvila, pan Wallaker vyskočil na terasu, nakráčel před orchestr a utišil potlesk.

„Děkuji,“ řekl s náznakem úsměvu. „Musím říct, že s tím do puntíku souhlasím. A nyní k tomu, proč jste tady. Dovolte, abych vám představil vaše úžasné syny.“

Po těch slovech zvedl taktovku, velký swingový orchestr spustil nadšené - byť nepatrně falešné - fanfáry a koncert začal. Ve skutečnosti to bylo naprosto kouzelné, denní světlo pomalu sláblo a všude kolem zněla hudba.

Je pravda, že skladba The Age of Aquarius v podání zobcových fléten se k prvňákům, kteří na ně hráli, moc nehodila. Všichni jsme se

bezmocně řehtali, za což jsem byla vlastně vděčná. Billy patřil k nejmladším účinkujícím a měl vystupovat až ke konci. Než na něj přišla řada, byla jsem nervózní jako pes. Dívala jsem se, jak s notami míří ke klavíru, vypadá tak drobounce a vyděšeně, měla jsem sto chutí běžet a vzít ho do náruče. Pak se objevil pan Wallaker, něco Billymu pošeptal a posadil se ke klavíru.

Nevěděla jsem, že hraje na klavír. Spustil překvapivě profesionální jazzový úvod a pokynul Billymu, aby věděl, kdy má začít. Přestože I’d Do Anything byla instrumentálka, v duchu zatímco Billy zdolával obtížná místa a pan Wallaker jemně doprovázel každou špatnou notu a zakolísání, mi znělo každé její slovo.

Udělala bych, Billy, udělala bych pro tebe cokoliv, pomyslela jsem si a do očí mi stouply slzy. Můj chlapeček, co všechno si musel vybojovat.

Propukl potlesk. Pan Wallaker něco Billymu pošeptal a letmo se na mě podíval. Billy se dmul pýchou.

Naštěstí ho na pódiu vystřídali Eros a Atticus s vlastní adaptací Schubertova kvintetu „Pstruh“ na flétnu, doprovázenou nabubřelým kroucením a svíjením, což mě od sebeuspokojivých a současně zoufalých slz vrátilo zpátky k potlačované hysterii. A pak už bylo po všem a Billy si s úsměvem od ucha k uchu přiběhl pro objetí a zase odběhl za svou partičkou.

Byla vlahá, průzračná noc: překrásná a romantická. Ostatní rodiče se šli ruku v ruce projít k jezeru. Chvilku jsem sama seděla na dece a přemítala, co mám dělat. Zoufale jsem měla chuť na skleničku, jenže jsem řídila. Uvědomila jsem si, že taška s dietními kolami a ovesnými sušenkami zůstala ležet někde na trávě. Letmo jsem se podívala na Billyho. Pořád řádil s kamarády, mlátili se po hlavách. Zamířila jsem nahoru ke křoví, našla tašku a zadívala se dolů k jezeru.

Nad lesy pomalu vycházel obrovský, oranžový úplněk. Dvojice ve večerních šatech se smály, objímaly své potomstvo, vzpomínaly na všechny spoluprožité roky, které je přivedly až sem.

Vlezla jsem do křoví, aby mě nikdo neviděl, setřela jsem si slzu, dala jsem si pořádný lok dietní koly a přála jsem si, aby to byla čistá vodka. Rostou. Už to nejsou malé děti. Všechno to tak rychle letí. Došlo mi, že nejsem smutná, ale přímo vyděšená: vyděšená, abych nezabloudila při řízení ve tmě, vyděšená ze všeho, co mě ještě čeká a kdy budu na tohle všechno sama: na koncerty, předávání cen, Vánoce, pubertu, problémy.

„Nemůžete se ani ztřískat, co?“

Košile panu Wallakerovi v měsíčním světle bělostně zářila. Napůl z profilu vypadal téměi vznešeně. „Jste v pořádku?“

„Ano,“ vyhrkla jsem a přejela si dlaní přes obličej. „Proč se do mě pořád navážíte? Proč se mě pořád ptáte, jestli jsem v pořádku?“

„Poznám, když se žena v něčem plácá a předstírá, že se nic nestalo.“

Přistoupil o krok blíž. Vzduch byl provoněný jasmínem a růžemi.

Přerývaně jsem dýchala. Připadalo mi, jako by nás k sobě svedl sám měsíc. Natáhl ruku, jako bych byla dítě nebo Bambi nebo tak něco, a pohladil mě po vlasech.

„Nemáte v nich žádné vši, viďte?“ zeptal se.

Zvedla jsem hlavu, opojená jeho vůní, cítila jsem na tváři jeho drsnou pleť, dotek jeho rtů na kůži. pak jsem si z ničeho nic vybavila všechny ty úchylácké ženaté chlapy na internetových seznamkách a vybuchla jsem:

„Co si to DOVOLUJETE??? To, že jsem sama, neznamená, že jsem ZOUFALÁ a SNADNO K MÁNÍ. Vždyť jste ženatý! ,Ó, ó, já jsem pan Wallaker, jsem ženatý a prostě dokonalý,’ a co jste chtěl říct tím

,PLÁCÁNÍM’? Dobře vím, že jsem mizerná matka a samoživitelka, ale nemusíte mi to věčně předhazovat a.“

„Billýýýýý! Tvoje mamka se líbá s panem Wallakerem!“

Z křoví se vyřítili Billy, Bikram a Jeremiah.

„Á, Billy!“ zvolal pan Wallaker. „Tvoje maminka se, ehm, poranila a.“

„Ona si poranila pusu?“ nechápal Billy se zmateným výrazem v obličeji, načež Jeremiah, který měl starší bratry, vyprskl smíchy.

„Á! Pane Wallakere! Všude vás hledám!“

Ach bože. Ještě ke všemu se objevila Nicolette.

„Jen jsem si říkala, jestli bychom neměli rodičům říct pár slov. Bridget! Co vy tady děláte?“

„Hledám vločkové sušenky,“ opáčila jsem vesele.

„V křoví? Jak zvláštní.“

„Můžu si dát? Můžu si dát?“ Kluci naštěstí začali jeden přes druhého povykovat a vrhat se mi do tašky, a tak jsem se mohla sehnout a skrýt své zmatení.

„Říkala jsem si, že by bylo hezké celý večer tak nějak završit,“ pokračovala Nicolette. „Lidé si vás žádají, pane Wallakere. Chtějí vás slyšet. Jsem přesvědčená, že jste nesmírně talentovaný, opravdu.“

„Nejsem si jistý, že se teď hodí řečnit. Co kdybychom se šli podívat, jak to tam vypadá? Co říkáte, paní Martinezová?“

„Ne, jistě,“ odsekla Nicolette chladně a zpražila mě pohledem, právě když se přiřítil Atticus s křikem: „Mamíííí, chci jít k terapeutovíííí!“

„Fajn,“ řekl pan Wallaker, když Nicolette i chlapci odešli. „Vyjádřila jste se velice jasně. Omlouvám se. Jdu zpátky, ale řečnit nebudu.“

Vyrazil pryč, pak se otočil. „Ale jen aby bylo jasno, životy druhých nejsou vždycky tak dokonalé, jak vypadají. Když nahlédnete pod skořápku.“

HRŮZA VŠECH HRŮZ

Pátek, 5. července 2013

Počet zkontrolovaných internetových seznamek: 5, počet winkň: 0, počet zpráv: 0, počet lajkň: 0, počet navštívených nákupních webových stránek: 12, počet přepsaných slov ve scénáři: 0.

9.30 Mhm. Sakra. Teda. „Plácá“? Děvkař. Lascivní šovinistickej ženatej hajzl. Mhm. Fajn. Musím pohnout s revizí Hedy - tj. vyhledat v přepracované verzi všechny Hediny repliky a vrátit je na původní místo. Což je ve skutečnosti docela zábava!

9.31 Výhodou internetových seznamek je, že sotva si začnete připadat osamělí, zmatení nebo zoufalí, stačí jen kliknout na jednu z nich a ocitnete se v cukrárně! Na internetu jsou miliony dalších poměrně přijatelných lidí. Všichni jsou ve skutečnosti k mání, aspoň teoreticky. Představuju si, že v kancelářích po celé zemi lidé předstírají práci, ale místo toho klikají na Najdisime.com a OkKupid a tak nějak zabíjejí osamělou nudu celého dne. Fajn, musím se pustit do práce.

10.31 Ach bože. Co tím pan Wallaker sledoval? Dělá to snad pořád? Je to naprosto neprofesionální.

Co myslel tím „plácáním“? 10.35 Právě jsem si vyhledala ve výkladovém slovníku výraz „plácat se v něčem“: „nacházet se ve stavu zmatení“. Mhm. Jdu zpátky na seznamku.

10.45 Právě jsem se přihlásila:

Nula lidí vás vybralo do oblíbených. • Nula lidí si vás vybralo jako svého favorita. • Nula lidí vám poslalo zprávu.

Paráda.

11.00 Jen se podívejte na všechny ty chlapské coury. Ženatý, ale žijící v otevřeném vztahu. Vidíte?

12.15 Podle Jude byla internetová seznamka zlý sen. Výměna zpráv s naprosto cizími lidmi, kteří se z ničeho nic odmlčeli. Nechci mít celý počítač zaneřáděný kousky informací o divných mužích. Mnohem lepší bude, když pohnu s Révovím. Musím nějak vymyslet, jak by se dala jachta/líbánky přenést z Havaje do Švédska. No tak, ve Stockholmu je přece v létě teplo, ne? Nežije náhodou jedna ze zpěvaček ze skupiny Abba na ostrůvku nedaleko Stockholmu? 12.30 Asi omrknu výprodej na Neta-Porter.

12.45 Co to se mnou je? Právě jsem vložila do nákupního košíku troje šaty a odhlásila jsem se. Vzápětí jsem se znovu přihlásila a uvědomila si, že se mě dotklo, že na mě žádné z těch šatů nemrkly. 13.00 Možná se jen na chviličku podívám na roztomilé třicátníky na Najdisime.com. Mmmm.

13.05 Právě jsem projela řadu roztomilých třicátníků a nahlas jsem vykřikla.

Mezi nimi, drzá jako opice, na mě koukala Roxsterova fotka!

SRÁŽKA BĚHEM ZÁPASU

Pátek, 5. července 2013 (pokračování)

„Roxster30“ se na mě radostně culil ze stejné fotky, jakou má na Twitteru. Jak je vidět, hledá ženy mezi pětadvaceti a pětapadesáti lety - takže nešlo o to, že bych byla příliš stará -, šlo jen o to, že mě… že mě… ACH MŮJ BOŽE. V jeho profilu stojí, že má „zvlášť v oblibě procházky v Hampstead Heath“ a lidi, „co ho umějí rozesmát“, a.

„romantické víkendy v hospůdce u řeky s tradiční anglickou snídaní“. A má rád skydiving. On má rád skydiving?

No tak, na tom nic není, že ne? Tomu se přece někteří lidé věnují. Je to docela legrace, je to.

Náhle jsem se v bolestech zhroutila v křesle s laptopem v klíně.

13.10 Roxster je teď online! Ale já jsem taky online! Ach bože.

13.11 Rychle jsem se odhlásila a nepříčetně pobíhala po pokoji, při tom jsem si cpala do pusy kousíčky zpola snědeného sýra a rozdrobené tyčinky Nutrend ze dna kabelky.

Co mám dělat? Jak se má člověk v takovém případě správně zachovat? Nemůžu se přece znovu přihlásit a znovu se na Roxstera podívat, aby si nemyslel, že ho „stalkuju“, anebo ještě hůř-nebo líp? - že se dívám na fotky roztomilých třicátníků, abych ho hladce nahradila dalším kolouškem.

13.15 Právě jsem zkontrolovala příchozí poštu, která kromě toho, že přetéká e-maily z Ocada a „tipy na dárky pro učitele“ a e-maily ze všemožných venkovských hostinců, ve kterých jsem se toužila ubytovat s Roxsterem, je zavalená nekonečnými zprávami z Singlrodicemix.com a OkKupid a Najdisime.com hlásajícími: Wow! Dnes jsi dost v oblibě! a Právě si někdo přečetl tvůj profil! nebo Jonesey49Někdo na tebe právě mrkl.

Pozorně jsem se zadívala na dvě poslední zprávy z Najdisime.com. Jonesey49 Wow! Právě si někdo přečetl tvůj profil. 13.17 Nemohla jsem zjistit, od koho byly, protože jsem za přihlášení na Najdisime.com řádně nezaplatila. Jedna z nich přišla od někoho, kdo má padesát devět let. A druhá od nějakého třicátníka. To musel být Roxster. To by byla příliš velká náhoda. 13.20 Wow! Jonesey49. Někdo na tebe právě mrkl! Zase věk třicet. 13.25 Roxster očividně zaznamenal, že jsem si přečetla jeho profil. Co mám dělat? Předstírat, že se nic nestalo? Ne, to je tak. chci říct, celé je to tak. Nemůžete přece předstírat, že se něco takového nestalo, že ne? Jsme jen lidé a kdysi nám na sobě záleželo, pomyslela jsem si. A… esemeska od Roxstera: Jonesey49, chci rict Bridget, chci rict @JoneseyBJ?

Civěla jsem na mobil, v hlavě jsem si v rychlém sledu přehrávala všechny esemesky, které mám v záloze pro případ, že by se ozval:

Pardon,to je kdo?

Hele, rozhodl ses a vyjadril zbytecne krute, takze odprejskni.

Místo toho jsem bez přemýšlení odepsala:

Roxster30, chci rict Roxby, vlastne @_Roxster nervozni smich, drmoli chci jen, aby bylo uplne jasno, ze jsem nesurfovala na Najdisime.com mezi roztomilymi tricatniky, nybrz jsem provadela zasadni pruzkum kvuli Revovi ve vlasech. Hahaha! Netusila jsem, ze jsi naruzivy skydiver! Ach boze vrha se po lahvi vina.

Nastala pauza. Pak znovu pípl mobil.

Jonesey?

Ano, Roxstere?

Další pauza. Co se mi chystá napsat? Něco milého? Něco blahosklonného, co má vyznít mile? Něco omluvného? Něco, čím by mě ranil?

Styska se mi po tobe.

Zírala jsem na displej mobilu. Všechny ty zlé věci, které jsem měla na jazyku… Prst mi zůstal viset ve vzduchu nad mobilem. A pak jsem mu jednoduše odepsala pravdu.

Mne po tobe taky.

Pak mi okamžitě blesklo hlavou: „Do řiti! Proč jsem mu prostě neposlala něco vtipného? Teď jen uspokojil svoje ego a zdejchne se.“ Pípla esemeska.

Jonesey?

Další pípnutí.

JECI joNESEyyy?

Já: V klidu, mirne duchem nepritomna Anooo? A spadli jsme do toho nanovo! Roxster: Desive ses odmlcela.

Já: Ledabyle, prezirave No, neni se cemu divit. Jak se tak nestydate a zbytecne opovazujes poukazovat na muj vek? O, o, podivejte se na me, jsem tak mlady a ty tak stara.

Roxster: O, o, podivejte se na me, mam ze sebe takovou radost, pac jsem vyhrala soutez v tom, „kdo vydrzi nejdele neposilat esemesky“.

To mě pobavilo. Opravdu jsem ze sebe měla samolibou radost. Zaplavila mě obrovská vlna radosti a úlevy a s ní se dostavil i pocit jistoty, že znovu vím, že na mně někomu záleží a že rozumí mému smyslu pro humor. Veškerý chlad a prázdno zmizely a my dva tu pořád jsme.

Ale vzápětí se vynořily temné, přetrvávající obavy, že to dopadne stejně. Jonesey? Ano, Roxstere?

Počkala jsem. Pípla další esemeska. Ale furt si myslim, ze jsi vazne stara.

TO JE NECHUTNÉ!! To je naprosto proti všem pravidlům… proti všem. Měla jsem sto chutí zavolat policii! Rozhodně by měl existovat nějaký randící ombudsman, který by podobné věci trestal zákonnými prostředky!

Pípla další zpráva. Civěla jsem na mobil, jako by to bylo nějaké stvoření z vesmírného filmu. Netušila jsem, co udělá vzápětí. Mohl se zčistajasna proměnit v obří nestvůru nebo v roztomilého králíčka. Otevřela jsem ji.

Vtip. Jonesey. Vtip. Schovava se.

Bázlivě jsem se rozhlédla z jedné strany na druhou. Pípla další textovka.

Uz 3 tydny, 6 dni a 15 hodin s litosti myslim na vecer s kari/kurecim pajem, coz, kdyz se mrknes do starého Mooreova almanachu, by se prakticky dalo oznacit za kalendarni mesic. Byl jsem totalne zmateny. A nasrot. Prosim odpust mi. Vypadas a chovas se mladeji nez kterakoliv zena, kterou jsem kdy poznal (vcetne me 3lete netere). Styska se mi po tobe.

Co mi tím chce říct? Že si to celé rozmyslel a chce se ke mně vrátit? Ale chci se já vrátit k němu?

Jonesey?

Ano, Roxstere?

Pujdes se mnou aspon na obed?

Roxster: Nebo na veceri?

A znova: Nebo pokud mozno na obed i na veceri?

Z ničeho nic jsem si vybavila všechny báječné večeře i to, jak jsme si užívali po nich, a musela jsem se ovládnout, abych obratem neodepsala: A co snidane?

Možná že Tom má pravdu. Možná že mě Roxster nepustil k vodě jako starou škatuli. Písla jsem: Prosim bud zticha. Divam se z okna, jestli kolem nahodou nepujde nejaky miliardar z internetu v pohorach.

Prijdu si to s nim rozdat.

Budu muset u toho obeda nebo vecere byt, nebo pujde hlavne o to jidlo? Mohli bychom se sejit bez jidla, jestli chces?

Tohle bylo NESLÝCHANÉ. Musí to opravdu, ale opravdu myslet vážně. Potřebovala jsem čas, abych to strávila. Pípla další esemeska.

Jestli potrebujes cas, abys to stravila, promin ten dvojsmysl, pockam. A další.

Co treba aspon na pytlik chipsu?

Už už jsem se mu chystala odepsat: se syrem a cibuli?

Ale možná že by to vypadalo, jako že chci říct, že je laciný a páchne cibulí.

A tak jsem zase odepsala po pravdě. Rada. Pokud slibis, ze nebudes psoukat.

OPĚTOVNÉ VZPLANUTÍ VÁŠNÍ

Čtvrtek, 11. července 2013

Nepřetržitý sluneční svit: 11 dní, počet kapek spadlých na hlavu: 0 (k nevíře).

14.00 Je vedro k zalknutí. Pořád! Nikdo tomu nemůže uvěřit. Všichni jsou venku na ulicích, kašlou na práci, popíjejí, jsou nažhavení na sex a stěžují si na příliš velké horko.

S Roxsterem jsme se vrátili k esemeskování a chová se moc hezky i přes Talithino naléhavé varování před tím, aby člověk bral na milost někoho poté, co od dotyčného dostal kopačky. A přes Tomovo naléhavé varování před lidmi, co mají plnou pusu řečí, ale skutek utek, a profesionální varování před skutečností, že můžu očekávat jen budoucnost plnou zmatených zpráv.Přemýšlela jsem vůbec o tom, co skutečně chci - tedy kromě nekonečného esemeskování a sporadických nocí plných sexu?

Roxster mi vysvětlil, jak to bylo s tím kari a se zpožděním v ten večer, kdy jsme se rozešli, a ujistil mě, že nebyl - jak jsem ho celou dobu podezřívala - na večeři s „kolegy“. Ve skutečnosti se ládoval o samotě kuřecí kormou, indickými plackami a pivem, protože byl strašně zmatený. Najednou na něj tíživě dolehlo, že má vážný vztah a má se stát náhradním otcem. A pak, když pronesl svůj proslov na rozloučenou, tvářila jsem se, že jsem naprosto v pohodě, jako by se

mi málem ulevilo, že se s ním s radostí rozejdu, a nakonec jsem na něho vybalila ten průjem s pšoukáním. A pak už nevěděl, co má dělat. Navíc je veselý, milý a zábavný, o tolik lepší než zhýralí ženatí hajzlíci. V sobotu se uvidíme: jdeme se projít do Hamstead Heath.

TĚPIC

Sobota, 13. července 2013

15.00 Horečné přípravy. Musela jsem si poradit s mámou, která bere Mabel a Billyho na odpolední čaj do Fortnum & Mason (hodně štěstí, mami). „Poslyš, vezme si Mabel legíny, že ano? Kde máš cedníky?“

Pádila jsem si depilovat nohy voskem a nalakovat nehty na nohou, pak jsem si umyla vlasy a oblékla si ty průsvitné, rozevláté šaty z letního koncertu, načež jsem to zavrhla jako špatnou karmu a převlékla jsem se do neprůsvitných světlerůžových šatů. Vzápětí mi přišla esemeska od Farzie. Chtěla vědět, jestli jdou Billy s Jeremiahem zítra na fotbal, protože Bikram bez nich nikam jít nechce. Nemohla jsem najít žabky, ale nemohla jsem si vzít ty druhé sandály, protože by mi odřely lak na nehtech, a dorazila jsem do hospody se dvěma minutami k dobru a rychle jsem běžela na záchod, abych se ujistila, že nejsem příliš zmalovaná jako Barbara Cartlandová. Nakonec jsem se posadila v tom báječném slunci na zahrádku jako uvolněná a dochvilná Bohyně světla a klidu, a právě když se objevil Roxster, pokálel mě na rameni racek.

Bylo tak vzrušující ho zase vidět, ve světlemodrém polotričku vypadal senzačně - znovu se smát tomu rackovi, prostě se bavit a připadat si jako puberťák na flámu, jen víc sexy. Dali jsme si pár piv a Roxster se nadlábl a znovu a znovu se mi snažil utřít to ptačí hovínko a byla jsem tak. šťastná!

Pak jsme se šli projít a celý park se hemžil lidmi, kteří se radovali na slunci nebo na něj nadávali, dvojicemi v objetí a jednu takovou jsme ruku v ruce tvořili i my dva s Roxsterem. Došli jsme na sluncem zalitý palouk a posadili se na lavičku, na které jsme často sedávali i dřív. A když se Roxster dostatečně nasmál červeným tečkám, které mi na nohách zůstaly po depilaci voskem, zvážněl a začal mluvit o tom, že hodně přemýšlel, a i když by opravdu, ale opravdu chtěl mít vlastní děti, a opravdu, ale opravdu si myslí, že by měl být s někým stejně starým, a že neví, co na to řeknou jeho přátelé ani maminka, prostě si není jistý, že by našel někoho, s kým by si rozuměl tak dobře jako se mnou. A chce do toho jít, chce to udělat celé sakumprásk a pořádně, a lézt po stromech v parku a být Billymu a Mabel tátou.

Zůstala jsem na něho civět. Vážně jsem měla Roxstera moc ráda, líbilo se mi na něm, že je tak krásný, mladý a sexy, ale ještě víc jsem oceňovala, jaký je a jak uvažuje. Byl vtipný a klidný a laskavý a praktický a uměl projevit city, ale v rozumné míře. Jenže se narodil, když mi bylo jednadvacet. A kdybychom se oba byli narodili ve stejnou dobu - jak bychom mohli vědět, co by se bylo stalo? Dívala jsem se na něho a bylo mi jasné, že mu nechci zkazit život a že děti jsou bez nejmenších pochybností to nejlepší, co v životě mám. Nechtěla jsem ho připravit o možnost zažít to na vlastní kůži.

Tušila jsem, že i když do toho chce jít, nemůže to zvládnout. Zkusí to, ale za týden, za dva, za pár měsíců znovu znejistí a začne couvat. A výhodou pokročilého věku, ehm, pětatřiceti let je, že už znovu nechcete zažívat všechnu tu nejistotu, emoční tobogán a bolest. Už bych to prostě nesnesla.

Navíc jsem vůbec netoužila po tom být jako Judi Denchová s Danielem Craigem na konci Skyfal kdy mezi nimi musel být stejný věkový rozdíl jako mezi mnou a Roxsterem. Ale naproti tomu ve Skyfall, když se nad tím zamyslíte, byla skutečnou „Bond Girl“ Judi

Denchová, a ne ta kudrnatá bezcharakterní dívčina, která si (v podivném, antifeministickém hnutí mysli) umanula, že chce být slečnou Moneypenny. Tím, koho Daniel Crag skutečně miloval a koho nakonec odnesl z přestřelky, byla Judi Denchová. Jenže měl by Daniel Craig s Judi Denchovou skutečně sex? Chci říct, kdyby nebyla mrtvá? Byla by paráda, kdyby s Judi Denchovou natočili překrásně nasvícenou erotickou scénu, v kombiné značky La Perla by vypadala úchvatně. Tak to by byla pořádná změna feministické.

„Jonesey. Snad zase nepředstíráš, že nemáš orgasmus?“

Vytrhla jsem se ze zamyšlení a podívala se na Roxstera, který klečel na jednom koleni. Jak jsem mohla být tak neslušná a civět celou věčnost do prázdna, když. bože, on je tak, ale tak senzační, ale.

„Roxstere,“ vyhrkla jsem, „nemyslíš to všechno vážně, že ne? Vždyť to nezvládneš.“

Roxby McDuff se na okamžik zamyslel, pak se žalostně zasmál, vstal a zavrtěl hlavou.

„Ne, Jonesey, máš pravdu. Nezvládnu.“

Objali jsme se a v tom objetí byl chtíč, štěstí, smutek i něha. Ale poznala jsem, že tentokrát je konec. Hra byla u konce.

Když jsme se pustili, otevřela jsem oči a přes Roxsterovo rameno jsem zahlédla pana Wallakera, jak stojí nehybný jako socha a civí na nás.

Netečně zachytil můj pohled, nic neřekl a svým obvyklým způsobem jednoduše odešel.

Cestou domů uprostřed zmatků, smutku a výčitek, jestli jsem udělala dobře, a přehřátí a šoku z toho, že pan Wallaker viděl něco, co vypadalo jako zásnuby, ale ve skutečnosti to byl rozchod, mě zaplavil ten drtivý pocit, který máte, když. že jsem v okamžiku rozchodu zase neřekla. že prostě musíte lidem říkat, že. a současně s tím, strašidelně pípl mobil.

Jonesey? Ano, Roxstere?

Roxster: Chtel jsem ti jen rict, ze te budu navzdy… M

Já: M

Roxster: R

Já: J

Roxster: T Já: T Roxster: O

Já: T

Roxster: S

Mít moc rád. Já tebe taky. Objímám tě. Sbohem (Nebo možná sváča.)

Čekala jsem. Dopustí, abych zůstala tím posledním článkem na naší esemeskovací niti? Ozvalo se pípnutí. Chtel jsem rict prdet, a ne mit rad, jasne? Pak další pípnutí.

Nechtel. A budu. Vzdycky. Ted uz neodpovídej. Libam te.

Roxby McDuff: džentlmen do posledního okamžiku.

VZDÁVÁM TO

Sobota, 13. července 2013 (pokračování)

Když jsem přijela domů, měla jsem ještě hodinu čas, než se vrátí máma s dětmi. Posadila jsem se s čajem do křesla a prostě jsem to vzdala a se vším se smířila. Se sladkým, milým Roxsterem byl opravdu konec. Byla jsem smutná, ale už se s tím nedalo nic dělat. Nedokázala jsem to dál všechno ukočírovat. Nedokážu přepsat moderní adaptaci Hedy Gablerové podle šesti různých lidí a přesunout ji z jachty

na Havaji do Stockholmu. Nedokážu se na internetu seznamovat s cizími podivíny. Nedokážu dál nosit v hlavě ten bláznivý matrix rozvrhů a bláznivých večírků „Zombie Apokalypsa“ a „Vyrob si svého medvídka“, a zabývat se zmatenými návrhy k muckání od ženatých učitelů a oblékat se jako ze stránek Grazia a pokusit se mít přítele a práci a při tom být dokonalou matkou. Pokusila jsem se přestat myslet na to, co všechno bych měla dokázat. Kontrolovat mejly. Chodit na zumbu. Přihlásit se na OkKupid. Přečíst poslední šílenou přepsanou verzi Révoví ve vlasech.

Seděla jsem tam a v duchu si říkala: „Tohle prostě bude muset stačit. Já a děti a dny, které prostě plynou jeden za druhým.“ Vlastně mi ani nebylo smutno, vážně. Nevybavovala jsem si, jaké to je nemít před sebou žádný další úkol. Nemuset vymáčknout poslední vteřinu z každého dne. Nebo zjistit, proč lednice vydává ten divný zvuk.

Moc ráda bych řekla, že jsem dospěla k nějakým báječným závěrům, ale ve skutečnosti se nic takového nestalo. Možná se mi jen zvětšil zadek nebo tak něco. Ale ucítila jsem, jak se mi projasňuje mysl a dostavuje se pocit, že potřebuju najít trochu duševního klidu.

„Teď musím být trpělivá,“ usmyslela jsem si a rychle při tom mrkala. „Nastal čas trpělivosti. Na nikom jiném nezáleží, jen na nás třech -na mně, Billym a Mabel. Je čas užít si každý den. Prostě si užiju, jak budou dospívat. Nesmím to propásnout. Brzy vyrostou a vylétnou z hnízda.“

Dramaticky jsem zírala před sebe a v duchu jsem si opakovala: „Jsem statečná, byť osamělá“, ale pak jsem si uvědomila, že někde kváká mobil. Ale kde?

Nakonec jsem ho našla na záchodě v přízemí a vyplašeně jsem poskočila, když jsem uviděla šňůru esemesek od Chloe.

Prave mi volala tvoje mama. Nemas vypnuty mobil? Vyhodili je od Fortnuma.

Chce, abys pro ne prijela. Mabel place a mati zapomnela klice. Snazi se najit hrackarstvi, ale ztratili se. Dostalas moje SMS?

OK, rekla jsem ji, at jedou taxikem, ze na ne pockam u domu s klicem.

V ten okamžik se rozdrnčel domovní zvonek. Otevřela jsem dveře a na prahu stála máma s Billym a Mabel - oba byli ubrečení, rozpálení, upocení a umazaní od dortu.

Odvedla jsem je všechny dolů, pustila telku a počítač a mámě uvařila čaj, když znovu někdo zazvonil.

Za dveimi stála Chloe, avšak poněkud netypicky v slzách.

„Chloe, moc mě to mrzí,“ vyhrkla jsem. „Jen jsem si na chvilku vypla mobil, abych se… oklepala, a prošvihla jsem všechny tvoje…“

„O to nejde!“ zaštkala. „Jde o Grahama.“

Ukázalo se, že Chloe a Graham si na jezírku Serpentine vypůjčili loďku, Chloe připravila piknikový košík s naprosto dokonalým občerstvením, nerezovými příbory a nádobím a Graham naznačil: „Musím ti něco říct.“

Chloe si samozřejmě myslela, že ji chce požádat o ruku. Jenže on jí oznámil, že na Mladisvobodniasingl.com si našel někoho z Houstonu a chystá se tam za ní přestěhovat.

„Prohlásil, že jsem příliš dokonalá,“ vzlykala. „Já nejsem. Mám jen pocit, že musím předstírat, že jsem. A ty mě taky nemáš ráda, protože si taky myslíš, že jsem příliš dokonalá.“

„Ach, Chloe. Nemyslím. Nejsi dokonalá,“ chlácholila jsem ji a objala

jsem ji.

„Nejsem?“ zeptala se a podívala se na mě s nadějí v očích.

„Ne, ano,“ vybreptla jsem. „Chci říct, nejsi dokonalá, ale skvělá. A -“ najednou mě přemohlo dojetí „vím, že středostavovské pracující matky to vždycky říkají, ale já vážně nevím, co bych si bez tebe počala, strašně mi pomáháš a jsi tak doko., chci říct tak skvělá. Tím

chci říct, že je prostě úleva, že všechno ve tvém životě není úplně dokonalé, i když pochopitelně moc mě mrzí, že ten CITOVEJ VYDĚRAČ Graham měl TOLIK drzosti, aby…“

„Ale já jsem si myslela, že mě máš ráda jen proto, že jsem dokonalá.“

„Ne, DĚSILO mě, že jsi dokonalá, protože jsem se cítila tak nedokonalá.“

„Ale mně jsi vždycky připadala DOKONALÁ!“ „Mami, můžeme jít do pokojíčku? Babička se chová divně,“ objevil se Billy na schodišti. „Babička má očaš,“ zahlásila Mabel.

„Billy, Mabel,“ vyhrkla Chloe radostně. „Můžu je vzít nahoru?“

„Super, půjdu se postarat o babičku. Zkontroluju, jestli jí nenarostl ocas,“ řekla jsem, zpražila Mabel přísným pohledem a ke Chloe jsem konejšivě dodala: „Nejsi dokonalá.“

„Nejsem? Myslíš to vážně?“

„Vážně, rozhodně vůbec nejsi dokonalá.“

„Ó, děkuju!“ zaradovala se. „Ty taky ne!“ a zmizela nahoru po schodech s dětmi, přičemž vypadala dokonale.

Sešla jsem dolů a našla mámu, která - pokud nějaký ocas měla, velice umně ho maskovala pod kabátovými šaty - právě prohledávala celou kuchyňskou linku. „Kde máš sítko na čaj?“

„Používám pytlíky,“ zamumlala jsem mrzutě.

„Pytlíky. Fuj! Taky sis mohla nechat zapnutý telefon! Máš být zodpovědná, když už máš děti, co se neumějí chovat. Co to máš na rameni? Tys byla venku v těch šatech? Potíž s tělovou barvou je v tom, že v ní člověk vypadá nevýrazně.“

Rozbrečela jsem se jí přímo před očima.

„Ale no tak, Bridget, musíš se sebrat. Musíš to vydržet, nemůžeš. nemůžeš. nemůžeš. nemůžeš. nemůžeš.“

Byla jsem přesvědčená, že už nikdy nepřestane opakovat „nemůžeš“, ale pak se rozplakala i ona.

„Moc mi nepomáháš,“ vzlykala jsem. „Ty si prostě myslíš, že jsem k ničemu. Pořád se mě snažíš změnit a připadá ti, že všechno dělám špatně, a chceš, abych nosila jiné… barvy,“ lkala jsem.

Máma najednou posmrkla, přestala brečet a zadívala se na mě.

„Ach, Bridget, tolik mě to mrzí,“ řekla, málem šeptem. „Tolik, tolik mě to mrzí.“

Neohrabaně klopýtla, poklekla přede mnou, objala mě a přitáhla si mě k sobě. „Moje holčičko.“

Bylo to vůbec poprvé, co jsem ucítila mámin natupírovaný účes. Byl chřupavý, téměř pevný jako přilba. Zdálo se, že jí nevadí, že ho pomačkám, když mě k sobě tiskla. Opravdu se mi to líbilo. Chtěla jsem, aby mi dala teplé mléko nebo tak něco.

„Bylo to tak strašné. Tak strašné, co se Markovi stalo. Nesnesla jsem to pomyšlení. Vedeš si tak. Ach, Bridget. Stýská se mi po tatínkovi. Tolik, tolik se mi po něm stýská. Jenže ty musíš. prostě. musíš jít dál, viď? To je větší část dřiny.“

„Ne,“ zakvílela jsem. „Jen látám díry.“

„Měla jsem… Tatínek vždycky říkal… ,Proč ji prostě nenecháš na pokoji?’ To je můj problém. Nic nenechám na pokoji. Všechno musí být dokonalé a ono… NENÍ!“ zaštkala. „Ale tebe nemyslím, ty jsi dokonalá, zvládáš to tak dobře… Ach, kam jsem dala rtěnku? A Phól, však víš Phól - ten šéfcukrář ze sv. Osvalda - víš, myslela jsem si, jak mi pořád nosil ty lákavé prořterolky… a vodil mě do kuchyně, ale vyklubal se z něj jeden z těch.“

Dala jsem se do smíchu. „Ach, mami, od prvního okamžiku, kdy jsem Phóla viděla, jsem ti mohla říct, že je gay.“

„Ale nic takového jako gay přece neexistuje, zlato. Může za to jen lenost a.“

Na schodech se objevil Billy. „Maminko, Chloe nahoře brečí. Jé.“ Bezradně se na nás díval. „Proč všechny brečíte?“

Zrovna když jsme si s mámou a Chloe udělaly u kuchyňského stolu takové terapeutické sezení jako v Anonymních alkoholicích, Billy si hrál s konzolí a Mabel pobíhala sem a tam, nosila nám Kjájíky a listí ze zahrady a dobrosrdečně nás poplácávala, ozval se znovu domovní zvonek. Byl to Daniel, vypadal zoufale a v ruce držel příruční tašku.

„Jonesová, holka moje zlatá, propustili mě z léčebny alias pasťáku. Přijel jsem do bytu a. Nechci být sám, Jonesová. Nemohl bych na minutku zaskočit do doupěte neřestí? A pobýt…“ zlomil se mu hlas -„s těmi, u nichž mám jistotu, že se je nepokusím přefiknout?“

„Dobrá,“ svolila jsem a vzhledem k choulostivé situaci jsem se snažila tu urážku přejít mlčením. „Ale musíš mi slíbit, že se nepokusíš přefiknout Chloe.“

Nakonec z toho byl docela zvláštní večer, jak už to u společenských událostí bývá, ale myslím, že si ho všichni užili. Poté, co si ji Daniel vzal do parády, nabyla Chloe přesvědčení, že je Charlize Theronová a Graham není hoden dotknout se lemu její sukně, což není, ať už je, jaký je. A máma, zatímco chovala v náručí Mabel, pojídala s ní na střídačku čokoládové bonbony, usrkávala červené víno a nakonec byla celá upatlaná, pomalu přicházela na chuť Kennethu Garsideovi. „Totiž Kenneth je strašně okouzlující. Akorát, že má tak velké libido.“

„Co je na tom proboha špatného, paní Jonesová?“ ozval se Daniel, z něhož se vyklubal mistr v ovládání Xboxu. Jenže pak nakonec všechno pokazil, když na chodbě zajel rukou Chloe pod sukni. Rovnou do kalhotek.

ČÁST ČTVRTÁ: VELKÝ STROM

LÉTO PLNÉ LEGRACE

Sobota, 31. srpna 2013

60,2 kg (pořád! zázrak), přítel: 0, děti: 2 (báječné), přátelé: spousty, dovolené: 3 (včetně romantických víkendů), počet scenáristických zakázek: 0, možné scenáristické zakázky: skrovné, počet dní do začátku školního roku: 4, zásadní šok: 1.

Léto bylo nádherné. Zavolala jsem agentu Brianovi a požádala ho, aby mě vysekal z Révoví ve vlasech, načež se zasmál a řekl: „Konečně! Proč vám to tak dlouho trvalo?“ Brian je toho názoru, že bychom měli zkusit rozjet můj nový scénáristický záměr: Čas se zastavil, což je moderní adaptace K majáku od Virginie Woolfové s tím rozdílem, že je malinko strukturovanější a zasazená v bývalém majáku a prázdninovém komplexu chat pobřežní stráže z brožury Rural Retreats, v němž paní Ramsayová prožije románek s kamarádem svého syna Jamese.

Magda a Jeremy nás pozvali na týden na Paxos, kde byla spousta přátel s dětmi, a Woney, která podstoupila liposukci, se promenádovala kolem v zářivě barevných plavkách a barevně sladěných saronzích, pohazovala prodlouženými vlasy a naháněla Cosmovi hrůzu. A přestože Rebecca odjela i s dětmi na koncertní šňůru s Jakem, chodili jsme si hrát k Jeremiahovi a jeho mámě nebo k Farzii a Bikramovi a Cosmaťatům a Theoloniovi. A taky jsme se pokusili udělat něco se zahradou a nakonec jsme vysadili tři begónie.

Odjeli jsme s mámou na tři dny do chatičky u moře v Devonu a báječně jsme si to užili. Máma k nám teď často jezdí, jen aby něco upekla nebo podnikla s Billym a Mabel, a už vůbec nekritizuje mou domácnost ani výchovu a všem se to moc líbí. Bere děti k sobě na přespání, což zbožňují, i když to přišlo s křížkem po funuse, protože teď nemám nikoho, s kým bych si to v tom prázdném domě rozdávala.

Ale snažím se zůstat pevně stát jako veliký strom a opřít se o zkušenost s Roxsterem - Lásku, které nebylo přáno!, jak ji dramaticky pojmenovali Tom s Arkisem - a být prostě šťastná i přesto, že mě možná už nikdy nebude mít nikdo rád a nebudu mít s kým spát, ale aspoň vím, že to není úplně vyloučené.

Ale teď se snažím čelit narůstajícímu znepokojení z blížícího se návratu do školy: přijdou jiné domácí úkoly, na které už nejspíš nebudu stačit, a projektové dny, a chrániče holení budou potřeba v úplně jiné dny. Ještě víc mě však znepokojuje, když se nevědomky vracím ke všem setkáním s panem Wallakerem - na stromě, ve sněhu, na sportovním dni, po botoxu, na koncertě -, ke všem jeho pokusům projevit mi laskavost, a připadám si plytká a říkám si, že se mě možná nesnažil znemožnit. Možná mu na mně opravdu záleželo. JENŽE MÁ PŘECE MANŽELKU, DO PRDELE, i když je to alkoholička po plastikách. Má děti. O co se to snažil, když mě málem políbil a celou mě zmátl? A pak jsem ho sjela a viděl mě s Roxsterem a nejspíš si myslí, že jsem jen plytká, syfilidou nakažená lovkyně koloušků, co nakupuje kondomy, a teď se navíc budeme muset každý den potkávat ve škole.

16.00 Zaskočila jsem k Rebecce, která se vrátila z koncertní šňůry, a vyžvanila jí celý ten zmatek kolem pana Wallakera a školního koncertu a toho, co se stalo v Hampstead Heath.

„Hmm,“ zamyslela se. „To nedává smysl. On nedává smysl. Nemáš jeho fotku? Nebo nějaké další informace?“

Projela jsem fotky v mobilu a našla jednu z koncertu, na které pan Wallaker doprovází Billyho na klavír.

Dívala jsem se, jak si ji Rebecca prohlíží a mírně se při tom mračí. Projela ještě pár dalších fotek.

„Tohle je Capthorpe House, ne? Pořádají se tam hudební festivaly

a tak?“ „Ano.“

„Vím přesně, kdo to je. On není učitel.“

Ohromeně jsem na ni civěla. Ach bože. Takže to je úchylák.

„Hraje trochu jazz?“

Přikývla jsem.

Šla ke skříňce v kuchyňské lince, při tom si malinko posunula umělohmotnou vinnou révu, kterou měla vpletenou ve vlasech, a vytáhla láhev červeného vína.

„Jmenuje se Scott. Chodil s Jakem na vysokou.“

„On je hudebník?“

„Ne. Ano. Ne.“ Podívala se na mě. „Jen jako koníček. Byl členem SAS.“

Zvláštní jednotky SAS! On je James Bond! Tím se všechno vysvětluje. To jeho „Raz, pane! Dva, pane!“ To jak poradil Billymu, aby seskočil ze stromu a kutálel se. Ten reflex se zbraní na sportovním dni.

Bond.

„Kdy nastoupil do školy?“ „Loni… v prosinci?“

„Vsadím se, že to je on. Odešel na vojenskou akademii v Sandhurstu, pak hodně pobýval v zahraničí, ale pořád spolu zůstávali v takovém tom chlapském - tedy dost sporadickém - kontaktu. Před pár měsíci ho Jake náhodou potkal. Vrátil se z Afghánistánu, kde prý zažil nějaké svinstvo. Řekl, že je zpátky a ,vede jednoduchý život’.“ Rebecca z ničeho nic vyprskla smíchy. „On považuje učení na londýnské soukromé škole za jednoduchý život’? Už viděl tvou tabulku čtyř kvadrantů?“

„A je ženatý?“

„Jestli je to on, tak ne. Jo, má dva syny, někde na internátní škole. Byl ženatý, ale už není. Byla příšerná.“ „Není to taková ta po mnoha plastikách.?“

„Přesně. Začala šíleně utrácet: za oblečení, dobročinné obědy, všechny ty krávoviny, naprostá královna plastik. Když odjel na zahraniční misi, začala spát se svým osobním trenérem, požádala o rozvod a pokusila se ho oškubat. Ten venkovský zámeček Capthorpe Hall je rodinný majetek. Myslím, že teď když vypadá jako Jocelyn Wildensteinová alias kočičí žena, se s ním možná pokusila dát znovu dohromady. Zeptám se Jakea, až ho zase uvidím.“

ZPÁTKY DO ŠKOLY

Pátek, 13. září 2013

Zpoždění při vyzvedávání dětí ze školy: 0 min. (ale jen proto, že jsem chtěla udělat dojem na pana Wallakera), rozhovory s panem Wallakerem: 0, délka očního kontaktu s panem Wallakerem: 0 s.

21.15 Vypadá to, že Rebecca měla pravdu. A přestože jsem o tom před nikým (samozřejmě s výjimkou Talithy, Jude a Toma) ani nemukla, už se rozkřiklo, že pan Wallaker není ženatý. Což je strašné, protože teď kolem něj všichni krouží jako hejno žraloků a snaží se mu předhazovat svobodné přítelkyně. Farzia navrhla, že si zahraje na dohazovačku, ale nemá to cenu. Poskočí mi srdce, když ho vidím na schodech, ale pane Wallaker už si mě nedobírá. Už se s ním nepotkáváme při běhání v Hampstead Heath. Kouzlo pominulo. A všechno je to moje vina.

Pan Wallaker má ve škole na starosti stále víc a víc věcí: sport, šachy, hudbu, „pastorální péči“. Je jako Russell Crowe v Gladiátorovi -když jako otrok postavil z ostatních otroků armádu a společně pobili všechny Řeky nebo Římany. Je to, jako když se mravenci ocitnou před nějakou situací: prostě udělají to, co mravenci dělávají. Když někoho senzačního a schopného postavíte před jakoukoliv situaci, bude prostě senzační a schopný. A dostane každou nezadanou ženskou v dohledu kromě mě.

Pátek, 27. září 2013

21.45 „Stejně je blázen do tebe,“ prohlásil Tom po čtvrtém mojitu v York & Albany.

„Hele, můžeme přestat kvákat o podělanym panu Wallakerovi?“ zamumlala jsem. „Jsem smířená se svým životem. Je to dobré. Jsme tu jen my tři. Nejsme na mizině. Už nejsem osamělá. Jsem velký strom.“

„A Révoví ve vlasech se bude natáčet,“ dodala Jude povzbudivě. „Aspoň to, co z něj zbylo,“ zabrblala jsem nespokojeně. „Ale aspoň budeš moct jít na premiéru,“ zdůraznil Tom. „Tam můžeš někoho potkat.“ „Jestli mě pozvou.“

„Jestli ti nevolá ani neposílá esemesky, tak tě zase tak moc nežere,“ namítla Jude, čímž situaci moc nepomohla.

„Ale pan Wallaker jí nikdy nevolal ani nesemeskoval,“ namítl picnutý Tom. „O kom je tu vlastně řeč?“

„Můžeme prosím přestat mluvit o panu Wallakerovi? Vždyť se nelíbí on mně ani já jemu.“

„No, dalas mu co proto, drahoušku,“ připomněla mi Talitha.

„Ale to, co mezi nimi vznikalo, mělo takovou hloubku,“ poznamenal Tom.

„Kdo je sexy, je sexy, kdo není, prostě není,“ řekla Jude.

„Proč neřekneš Rebecce, aby vás dala dohromady?“ navrhl Tom. 22.00 Právě jsem zaskočila k Rebecce. „Tyhle věci nikdy nefungují,“ zavrtěla hlavou. „Chlapi to vycítí na míle daleko, mají na to radar. Prostě tomu nechej volnej průběh.“

MOCNÁ DŽUNGLE

Pátek, 18. října 2013

Kolikrát jsem si vyslechla „V temné džungli, v té zrádné džungli“: 45x (ještě není konec).

21.15 Opět se koná konkurz do školního sboru. Billy leží v posteli, zpívá V temné džungli a pak přejde pisklavým hláskem do kvílivého refrénu „Áůůů úmamamaéííó“, zatímco na něj Mabel ječí: „Zavži žobák, Billy, zavži žobáááááák!“

Letos procvičujeme, jak trefit správný tón. Dnes večer jsem se nechala poněkud unést, když jsem dětem vysvětlovala do re mi a přitom jsem papouškovala Marii ze Za zvuků hudby (ve skutečnosti umím celý ten muzikál nazpaměť).

„Mami?“ ozval se Billy.

„Ano?“

„Můžeš toho nechat, prosím tě?“

Pondělí, 21. října 2013

Kolikrát jsme procvičovali před vyučováním „V temné džungli“: 24x, čas strávený v obavách,, jestli Billyho vezmou do sboru: 7 hod., kolikrát jsem se převlékla, než jsem jela vyzvednout Billyho po konkurzu do sboru: 5x, minuty k dobru před vyzvednutím: 7 min. (dobře až na ten důvod, tj. vzbudit marné milostné naděje).

15.30 Právě se chystám Billyho vyzvednout a dozvědět se výsledek konkurzu. Jsem nervózní jako pes.

18.00 Celá vynervovaná jsem čekala na Billyho před školní bránou. Viděla jsem, jak se pan Wallaker objevil na schodech a rozhlédl se, ale nevšímal si mě. Přepadla mě beznaděj, když jsem si uvědomila, že teď, když je oficiálně svobodný, má strach, že se na něj všechny svobodné ženy, včetně mě, budou vrhat jako pirani.

„Mami!“ Billy se vyřítil ven s úžasným úsměvem od ucha k uchu, jako by mu měl prasknout obličej. „Vzali mě! Vzali mě! Vzali mě do sboru!“

Byla jsem radostí bez sebe, a tak jsem ho popadla do náruče, načež zabručel: „Pusť mě!“ jako puberťák a nervózně se ohlédl po kamarádech.

„Pojďme to oslavit,“ navrhla jsem. „Jsem na tebe moc pyšná. Skočíme do. Mekáče.“

„Dobrá práce, Billy.“ To byl pan Wallaker. „Pořádně jsi cvičil a dokázals to. Úsilí se vyplatilo.“

„Uhm,“ odkašlala jsem si v domnění, že nastal ten správný okamžik, kdy bych se mohla omluvit a všechno mu vysvětlit, ale odešel a mně nezbylo než se koukat na jeho svůdný zadek.

Právě jsem spořádala dva Big Macy s hranolkama, dvojitý čokoládový šejk a koblihu s cukrovou polevou.

Kdo je sexy, je sexy, kdo není, není. Ale jídlo tu bude vždycky.

TŘÍDNÍ SCHŮZKY

Úterý, 5. listopadu 2013

21.00 Hmmm. Možná že není úplně nesexy. Chci říct ne tak docela. Dorazila jsem na schůzky, připouštím, krapet později, a zjistila jsem, že většina rodičů už je na odchodu a Billyho třídní učitel, pan Pitlochry-Howard, se dívá na hodinky.

Pan Wallaker vešel do třídy s náručí písemek. „Á, paní Darcyová,“ řekl. „Takže jste se přece jen přišla za námi podívat?“

„Měla jsem schůzku,“ odvětila jsem povýšenecky (přestože mě o ni z nepochopitelného důvodu kvůli Čas se zastavil, mé moderní adaptaci K majáku, zatím nikdo nepožádal) a usadila jsem se s vtíravým úsměvem před pana Pitlochry-Howarda.

„Jak se Billymu daří?“ zeptal se pan Pitlochry-Howard vlídně. Tahle otázka je mi vždycky proti srsti. Je sice hezké mít pocit, že na tom lidem opravdu záleží, ale paranoicky jsem si představila, že chce říct, že s Billym není něco v pořádku.

„Má se dobře,“ opáčila jsem naježeně. „Jak se mu daří ve škole?“

„Zdá se, že je velice spokojený.“

„Jak vychází s ostatními chlapci?“ zeptala jsem se s úzkostí v hlase. „Dobře, dobře, je oblíbený, veselá kopa. Někdy se při vyučování trochu chichotá.“

„Jistě, jistě,“ přikývla jsem a náhle jsem si vybavila, jak ředitelka naší školy kdysi poslala mámě dopis, v němž naznačovala, že mám nějaký patologický problém s hihňáním. Naštěstí šel do školy táta a učitelku seival, ale možná skutečně jde o genetickou poruchu.

„Myslím, že chichotání nás nemusí příliš znepokojovat,“ poznamenal pan Wallaker. „Měl jste ale nějaký problém v angličtině, ne?“

„V pravopise…“ spustil pan Pitlochry-Howard.

„Pořád?“ zeptal se nevěřícně pan Wallaker.

„No, víte,“ vypálila jsem na Billyho obranu. „Je ještě malý. A navíc -jako scenáristka jsem přesvědčená, že jazyk se neustále vyvíjí, proměňuje a v podstatě je důležitější, aby se člověk uměl správně vyjádřit po stránce obsahové, a ne pravopisné.“ Na okamžik jsem se odmlčela při vzpomínce, jak mě Imogen z Greenlight neustále obviňovala z toho, že do textu vkládám tečky a znaménka, jak se mi zlíbí.

„Tak vezměte si třeba slovo ,diskuze’,“ pokračovala jsem. „Dříve se psalo se z a teď se psaní poamerikanizovalo a píše se v něm s. A všimla jsem si, že v testech ho píšete taky se s, protože jde o pravopis používaný v počítačích,“ dodala jsem vítězoslavně.

„Ano, jako úzus se z,“ podotkl pan Wallaker. „Jenže Billy právě teď potřebuje udělat pravopisné testy, nebo si bude připadat jako trouba. Takže co kdybyste to s ním procvičovala, zatímco spolu ráno po zvonění běžíte do školy?“

„Fajn,“ připustila jsem s podmračeným čelem. „Co jeho vlastní psaní? Myslím po obsahové stránce?“

„No,“ řekl pan Pitlochry-Howard a chvíli šustil papíry. „Á, tady. Dostali zadání napsat o něčem podivném.“

„Ukažte,“ vybídl ho pan Wallaker a nasadil si brýle. Ach bože. Bylo by skvělé, kdybychom si oba mohli na rande nasadit bez sebemenších rozpaků brýle na čtení.

„Říkáte o něčem podivném?“ Odkašlal si.

Maminka

Někdy ráno, když maminku probudíme, má střeštěné vlasy. Uáááá! Jsou rozčepířené! Pak zavelí, že jsme v armádě a musíme si sbalit věci na Raz pane, dva pane, žádnou paniku! A pak TOTÁLNÍ FIASKO! Nasipe mysli do myčky a dá námpersil k snídani. Mabel přišla pozdě do školky, odešli douli. TOTÁLNÍ FIASKO! Č. 2!! Říká Attend! Jako že je francouská policistka kvůlifrancouskému slovníku a Mabel to pak řekne Slintě a taky řekne Kjucinál TOTÁLNÍ FIASKO! Č. 3!!! Když maminka pracuje, ťuká do klávesnice a mluví do telefonu a při tom žvejká nicorette. Když mě loni nevzaly do zboru, řekla., že to není TOTÁLNÍ FIASKO!, ale X faktor a příští rok! Se uvidí! A pak našla Pufflíka Dvojku, který byl nezvěstný v boji, a objala mě, ale pak jsem v noci zešel dolů a ona si tam sama tančila., na killer queen. Uááá! Gruau! Podivné velice podivné.

Zdrceně jsem se zhroutila na židli. Takhle mě moje děti vidí?

Pan Pitlochry-Howard civěl do papírů, rudý až za ušima.

„Takže!“ zvolal pan Wallaker. „Jak říkáte, po obsahové stránce je to sdělení velice dobré. Velmi živý obraz. něčeho podivného.“

Odměřeně jsem se mu podívala do očí. Jemu se to říká, co? Je vycvičený k vydávání rozkazů, syny vypakoval na internátní školu a prázdniny tak může využít k tomu, aby jen tak mimochodem vylepšil jejich neuvěřitelné hudební a sportovní schopnosti a vypiloval s nimi pravopis krkolomných slov.

„A co zbytek?“ zeptal se.

„Ne. Je… kromě pravopisu má velmi dobré známky. I když v domácích úkolech stále panuje dost zmatek.“

„Tak se na to podívejme,“ navrhl pan Wallaker, prolistoval úkoly z přírodovědných předmětů a namátkou vybral úkol z planetární soustavy.

„Napiš pět vět a v každé uveď nějakou informaci o Uranu.“

Zarazil se. Najednou jsem měla sto chutí začít se hihňat.

„Napsal jen jednu větu. Byl snad problém v zadání?“

„Myslím, že problém byl v tom, že bylo obtížné vymyslet přílíš mnoho faktů o tak nevýrazném kousku galaxie,“ odsekla jsem a snažila se ovládnout.

„Opravdu? Vám přijde Uran nevýrazný?“ Jasně jsem viděla, jak v sobě pan Wallaker dusí smích.

„Ano,“ dostala jsem ze sebe. „Kdyby šlo o Mars, slavnou Rudou planetu, na němž nedávno přistáli roboti, nebo dokonce Saturn se soustavou prstenců.“

„Nebo Mars s dvojčaty družicemi,“ dodal pan Wallaker a přísahám, že než sklopil pohled do papírů, letmo se mi podíval na kozy.

„Přesně tak,“ dostala jsem ze sebe přiškrceným hlasem.

„Ale, paní Darcyová,“ vybuchl pan Pitlochry-Howard s výrazem uražené pýchy v obličeji, „mě osobně Uran fascinuje víc než.“

„Děkuji,“ neodpustila jsem si, než mě odboural záchvat nezvladatelného smíchu.

„Pane Pitlochry-Howarde,“ podotkl pan Wallaker, když se vzpamatoval, „myslím, že jsme obdivuhodně vyjádřili, o co nám jde. A,“ zamumlal si pod vousy, „naprosto chápu, po kom má to hihňání. Jsou s Billym ještě nějaké potíže?“

„Ne, ne, známky má velice dobré, s ostatními si rozumí, je to velmi veselý, prima chlapec.“

„To všechno jen díky vám, pane Pitlochry-Howarde,“ pronesla jsem nepřirozeně. „Kolik jste je toho naučil! Mockrát vám děkuju.“

Pak, aniž bych se odvažovala podívat na pana Wallakera, jsem vstala a vyplula z auly.

Avšak sotva jsem dosedla za volant, napadlo mě, že bych se měla vrátit a ještě jednou se zeptat pana Pitlochryho-Howarda na domácí úkoly. Nebo kdyby byl snad zaneprázdněný, pana Wallakera.

Vrátila jsem se do auly, kde právě oba učitelé hovořili s Nicolette a jejím pohledným manželem, který měl ochranitelsky položenou ruku na manželčiných zádech.

Není slušné poslouchat, když se druzí rodiče baví s učitelem, ale Nicolette měla tak hlasitý projev, že to prostě nebylo možné neslyšet.

„Jen by mě zajímalo, jestli Attika trošku nepřepínáte,“ mumlal pan Pitlochry-Howard. „Má tolik mimoškolních zájmů a kroužků a někdy se mi zdá, že je trochu přetažený. Příliš si bere, když má pocit, že v něčem nevyniká.“

„Jak si stojí v rámci třídy?“ dožadovala se dalších informací Nicolette. „Kolikátý je v klasifikaci?“

Snažila se nakouknout do tabulky, kterou pan Pitlochry-Howard zakryl paží. „Proč nemůžeme znát jejich relativní výkonnost?“ Naštvaně pohodila hlavou. „Jak si tedy vede v rámci třídy?“

„Tohle my tu nehodnotíme, paní Martinezová,“ bránil se třídní.

„Proč ne?“ opáčila s jistou zjevně pobavenou, ležérní zvídavostí, za níž se ukrývá šermíi připravený tasit zbraň.

„Jde nám hlavně o to, aby se co nejvíc snažili,“ dodal.

„Dovolte, abych vám něco vysvětlila,“ řekla Nicolette. „Bývala jsem výkonnou ředitelkou velkého řetězce fitness klubů a podařilo se mi otevřít pobočky po celém Spojeném království i v Severní Americe. Teď jsem výkonnou ředitelkou rodiny. Moje děti jsou ty nejvýznamnější, nejsložitější a nejnapínavější produkty, které jsem kdy vytvořila. Musím být schopná zhodnotit jejich pokrok ve vztahu k vrstevníkům, abych mohla vyladit jejich další vývoj.“ Pan Wallaker ji mlčky pozoroval.

„Zdravé soutěžení je na místě, ale pokud je radost v daném předmětu nahrazena posedlostí po co nejlepším umístění.“ bránil se pan Pitlochry-Howard nervózně.

„A vy se domníváte, že mimoškolní aktivity a kroužky ho zbytečně zatěžují?“ uhodila na něj Nicolette.

„Miláčku.“ její manžel ji vzal kolem ramen.

„Ti hoši potřebují pravidelný režim. Potřebují chodit na flétnu. Potřebují chodit na šerm. Navíc,“ nebyla k zastavení, „já nepovažuji kroužky za společenskou událost, nýbrž za team-buildingové zkušenosti.“

„JSOU TO DĚTI!“ zahřímal pan Wallaker. „Nejsou to žádné firemní produkty! Nepotřebují, aby jim někdo neustále masíroval ego, ale hlavně potřebují sebedůvěru, legraci, náklonnost, lásku a sebeúctu. V tomto věku potřebují pochopit, že vždycky - ale vždycky - se najde někdo lepší a někdo horší než oni a že úcta k sobě samému spočívá ve spokojenosti, kým jsou, co dělají a že se v tom neustále zlepšují.“

„Prosím?“ odfrkla si Nicolette. „Takže nemá cenu se o nic snažit? Aha. Pak bychom se možná měli podívat do Westminsteru.“

„Mělo by nás zajímat, jací budou, až dospějí,“ pokračoval pan Wallaker. „Dnešní svět je nemilosrdný. Barometrem úspěchu v pozdějším životě není to, jestli budou vždycky první, ale jak se budou umět vypořádat s neúspěchem. Schopnost zvednout se, když upadnou, a neztratit optimismus a sebeúctu je mnohem větším předpokladem budoucího úspěchu než to, jestli mají ve třetí třídě samé jedničky.“

No páni. Nezačal najednou pan Wallaker číst Buddhovu příručku pro život?

„Svět není nemilosrdný, když víte jak zvítězit,“ zavrčela Nicolette. „Kolikátý je Atticus v rámci třídy, prosím?“

„Tohle tu nehodnotíme,“ odvětil pan Wallaker a zvedal se. „Ještě něco?“

„Ano, co francouzština?“ nedala se Nicolette odbýt. A tak se všichni zase posadili.

22.00 Možná že pan Wallaker má pravdu v tom, že se vždycky a ve všem najde „někdo lepší a horší než vy“. Právě jsem se vracela k autu, když jedna nóbl vyšťavěná matka, která se zrovna hašteřila se třemi vyfintěnými dětičkami, z ničeho nic vybuchla: „Clemenci! Ty jeden zasranej, podělanej malej h***!“

PADESÁT ODSTÍNŮ STÁŘÍ

Pátek, 22. listopadu 2013

62 kg (bezmocný pád do obezity), 3384 kcal, 7 dietních Coca-Col, 3 Red Bully, 2 panini se šunkou a sýrem, čas věnovaný cvičení: 0 min., 2 měsíce už jsem si nebarvila kořínky, 5 týdnů už jsem se nedepilovala voskem, 6 týdnů už jsem si nelakovala nehty, 5 měsíců už nemám žádný sexuální zážitek (zase je ze mě znovuzrozená panna).

Přestávám o sebe dbát - neholím si nohy, nevytrhávám si obočí, necvičím, nedělám si peeling ani manikúru, nemedituju, nebarvím si kořínky, nefoukám vlasy, nestrojím se (nikdy, to je na tom to nejhorší) - a cpu se, abych si to vynahradila. Něco se s tím musí přece udělat.

Sobota, 23. listopadu 2013

15.00 Vyšla jsem z kadeřnictví, kde mým kořínkům navrátili jejich mladistvou slávu, a okamžitě jsem na autobusové zastávce narazila na plakát Sharon Osbourneové a její dcery Kelly: Sharon Osbourneová na něm měla kaštanové vlasy a Kelly šediny.

Jsem zmatená. Jsou teď šediny něco jako bohémsky rozevlátý šátek? Budu muset skočit zpátky, nechat si kořínky nabarvit zpátky našedivo a na plastice poprosit, aby mi přidali pár vrásek navíc?

„Dobrý den,“ uslyšela jsem, zatímco jsem nad tím uvažovala.

„Pane Wallakere,“ vyhrkla jsem a koketně jsem si načechrala vlasy. „Zdravím!“

Měl na sobě teplou sexy bundu a šálu a díval se na mě svým tradičním způsobem, tedy s mírně pobaveným cukáním v koutcích úst.

„Poslyšte,“ spustila jsem. „Chci se jen omluvit za všechno, co jsem vám řekla na školním koncertě, i za všechnu svou prostořekost ve chvílích, kdy jste ke mně byl laskavý. Když já jsem si myslela, že jste ženatý. A teď už všechno vím. Tedy ne úplně všechno. Ale vím, že jste byl v SAS a…“

Výraz jeho tváře se změnil. „Co jste to říkala?“

„Jake a Rebecca bydlí přes ulici a.“

Zadíval se směrem do ulice, v zaťaté čelisti mu cukal sval.

„To je v pořádku. Nikomu jsem to neřekla. Víte, jde o to, že dobře vím, jaké to je, když se člověku přihodí něco zlého.“

„Nechci o tom mluvit,“ odsekl.

„Já vím, že si myslíte, že jsem příšerná matka a trávím všechen čas buď u kadeinice, nebo nakupováním kondomů, ale ve skutečnosti taková nejsem. Ty letáky o kapavce - Mabel je sebrala v čekárně u doktora. Nemám kapavku ani syfilis.“

„Neruším?“

Ze Starbucks vycházela úžasná dívka a nesla dvě kávy.

„Ahoj.“ Jednu kávu mu podala a usmála se na mě.

„To je Miranda,“ představil ji pan Wallaker strnule.

Miranda byla překrásná a mladá, měla dlouhé, lesklé černé vlasy a na nich moderní vlněnou čapku. Dlouhé hubené nohy měla oblečené v džínách a na nohou. kotníkové boty se cvočky.

„Mirando, tohle je paní Darcyová, matka jednoho z mých žáků.“

„Bridget!“ zavolal nějaký hlas. Po ulici ke mně přibíhala kadeřnice, která mi právě nabarvila kořínky. „Nechala jste u nás kabelku. Jak vypadá ta barva? Na Vánoce budete hezky bez jediného odstínu šedi.“

„Je moc hezká, děkuju. Veselé Vánoce,“ popřála jsem jí jako robotická babička. „Veselé Vánoce, pane Wallakere. Veselé Vánoce, Mirando,“ dodala jsem, přestože do svátků bylo daleko.

Zatímco jsem se rozechvěle vzdalovala, zvláštně se za mnou dívali. 21.15 Děti už spí a já si připadám velice stará a osamělá. Už nikdy v životě, nikdy, nikdy se nebudu nikomu líbit. Pan Wallaker právě šuká s Mirandou. Všichni mají dokonalý život až na mě.

ZVUK PRASKAJÍCÍ SKOŘÁPKY

Pondělí, 25. listopadu 2013

61,6 kg, o kolik jsem těžší než Miranda: o 20,8 kg.

9.15 Fajn. Už jsem si na to zvykla. Vím, co dělat. Nesmím se v tom babrat. Nesmím propadat pocitu, že to neumím s chlapy. Nesmím si myslet, že všichni kromě mě mají dokonalý život, až na tu pitomou Mirandu. Musím se soutředit na svůj veliký vnitiní strom a musím vyrazit na jógu.

13.00 Těpic. Začala jsem cvičit, ale uvědomila jsem si, že jsem zase vypila příliš mnoho dietní koly. Postačí, řeknu-li, že vydržet v pozici holuba vůbec nebylo jednoduché.

Raději jsem zašla do vedlejší místnosti na lekci meditace, ale byly to tak trochu vyhozené peníze, protože jediné, co jsme za těch patnáct babek dělali, bylo, že jsme seděli v tureckém sedu a snažili se úplně zbavit všech myšlenek. Nevědomky jsem se přistihla, že se dívám kolem a myslím na pana Wallakera a Mirandu, pak jsem si samým leknutím málem upšoukla.

Nejprve jsme ho vůbec nepoznala, ale na fialové jógamatce, se zavřenýma očima a rozevřenými dlaněmi položenými na kolenou, neseděl ve volném šedém oblečení nikdo jiný než George z Greenlightu. Tedy aspoň jsem si tím byla poměrně jistá. Pak jsem hned vedle té podložky uviděla velké brýle a iPhone, a věděla jsem, že je to rozhodně George.

Při odchodu jsem si nebyla jistá, jestli ho mám pozdravit nebo ne, ale pak jsem si řekla, že během uplynulé hodiny jsme spolu jistým, byť podprahovým způsobem komunikovali, a tak jsem řekla: „Georgi?“

Nasadil si brýle a nedůvěřivě se na mě podíval, jako bych se mu tam na fleku snažila vnutit nějaký scénái. „To jsem já,“ dodala jsem. „Vzpomínáte? Révoví ve vlasech?“ „Cože? No, jasně. Dobrej.“ „Netušila jsem, že vás zajímá meditace.“

„Jo. S filmovým průmyslem jsem skončil. Všechno se stejně točí ve studiu. Žádná úcta k umění. Nesmyslné. Nicotné. Zmijí hnízdo. Málem jsem se sesypal. Zrovna se chystám. Vydržte.“ Zkontroloval si iPhone. „Promiňte. Zrovna se chystám na letiště. Letím na tři měsíce do ašramu v Lahore. Moc rád jsem vás viděl.“

„Promiňte,“ odvážila jsem se.

Otočil se, tvářil se netrpělivě.

„Víte jistě, že ten ašram není v Le Touquet?“

Zasmál se a nejspíš si až teď vybavil, co jsem zač, poněkud znepokojivě mě objal a hlubokým hlasem filmového producenta s ironickým výrazem v obličeji řekl: „Namaste,“ a znovu odběhl, přičemž si stále kontroloval iPhone. A já jsem si navzdory všemu uvědomila, že George z Greenlightu mi docela přirostl k srdci.

Úterý, 26. listopadu 2013

61,2 kg, o kolik jsem těžší než Miranda: 20,3 kg (lepší), 4826 kcal, 2 panini se šunkou a sýrem, 1,5 pizzy, 2 kelímky mraženéno jogurtu Háagen-Dazs, 6 skleniček alkoholu (velice zlobivé děvče).

9.00 Právě jsem hodila děti do školy. Připadám si tlustá. Asi si skočím na panini se šunkou a sýrem.

10.30 Ve frontě jsem si najednou uvědomila, že kousek přede mnou stojí Dokonalá Nicolette a čeká na horký nápoj. Na sobě měla bílý kabátek z umělé kožešiny a sluneční brýle a přes rameno obří kabelku. Vypadala jako Kate Mossová při příchodu do vyšší společnosti až na to, že bylo devět ráno. Už už jsem chtěla vzít do zaječích, ale čekala jsem tam celou věčnost, a tak když se Nicolette konečně otočila a všimla si mě, vesele jsem řekla: „Zdravím!“

Místo mrazivého pozdravu, který jsem čekala, na mě však jen zůstala civět s papírovým kelímkem v ruce.

„Mám novou kabelku. To je Hermes,“ řekla a ukázala mi ji. Pak se jí roztřásla ramena.

„Odtučněné-poloviční-kapučíno-bez-kofeinu-drobné-si-nechte,“ vysypala jsem ze sebe, hodila po servírce pětilibrovku a pomyslela jsem si: „Jestli se teď Nicolette nervově zhroutí, tak je vymalováno.

To je předem rozhodnutý případ. Po všech přítomných bude jak po žabách.“

„Pojďte dolů,“ vybídla jsem Nicolette a rozpačitě jsem ji poplácala po rameni. Naštěstí tam kromě nás nikdo nebyl.

„Mám novou kabelku,“ zopakovala. „A tady je účtenka.“ Tupě jsem na ni zírala.

„Manžel mi ji přivezl z frankfurtského letiště.“

„No, to je milé. Je nádherná,“ zalhala jsem. Ta kabelka byla šílená; neměla předek ani zadek, všude jen samé přezky, spony a oka jako v blázinci.

„Podívejte se na tu účtenku,“ řekla a ukázala prstem. „Jsou na ní dvě kabelky.“

Překvapeně jsem na ten kousek papíru zamrkala. Vážně na ní byla cena za dvě kabelky. No a?

„Asi se spletli,“ řekla jsem. „Zavolejte jim a vrátí vám peníze.“

Zavrtěla hlavou. „Vím, kdo to je. Volala jsem jí. Trvá to už osm měsíců. Koupil jí úplně stejnou kabelku.“ Rysy v obličeji jí povolily. „Byl to dárek. A on jí koupil úplně stejnou.“

Přijela jsem domů a zkontrolovala e-maily:

Odesílatel: Nicolette Martinezová Předmět: Zasranej školní koncert

Jen abyste věděli, je mi úplně u prdele, kdo letos přinese mince přes nebo svařáka, a všichni si můžete přijít, kdy se vám KURVA zachce, protože mně už je to KURVA ÚPLNĚ JEDNO, do hajzlu. Nicorette

Asi si jednu dám. Asi Nicolette brnknu.

23.00 Skvěle jsme se u nás doma s Nicolette pobavily. Všichni tři kluci si vyhráli s Robloxem a Mabel se dívala na Spongeboba v kalhotách, zatímco jsme si daly víno, pizzu, sýr, dietní kolu, Red Bull, čokoládové knoflíky Cadbury, karamelové Rolos a Háagen-Dazs, a Nicolette omrkla OkKupid a vyřvávala: „Hajzlové! Citový vydírání!“

Když jsme byly v nejlepším, objevil se lehce líznutej Tom a mlel něco o novém výzkumu: „Dokazuje, že nejvýznamnějším indikátorem dlouhodobého duševního zdraví člověka je kvalita jeho vztahů -ani ne tak s ,druhou polovičkou’, protože mírou celkového štěstí není váš manžel nebo přítel, nýbrž s ostatními lidmi, které máte kolem sebe. No nic, jen jsem ti to chtěl oznámit. Musím jít, mám sraz s Arkisem.“

Nicolette teď spí v mojí posteli a na palandě se mačkají čtyři děti. Vidíte? Muže stejně k ničemu nepotřebuju.

HRDINA POVSTANE

Pátek, 29. listopadu 2013

Stalo se tohle. Billy měl fotbalový zápas na jiné škole v East Finchley, pár kilometrů od nás. Řekli nám, že až pro ně přijedeme, máme zaparkovat v ulici, protože na školní pozemek je vjezd zakázán. Škola sídlila ve vysoké budově z červených cihel, za bránou byl malý betonový plácek a nalevo od něj hřiště, zapuštěné o metr dvacet do země a obehnané hustým drátěným plotem.

Kluci se honili po hřišti za míčem, matky si povídaly na schodech školy. Z ničeho nic s řevem přiburácelo až ke škole černé BMW a za volantem seděl nějaký směšný frajírek-otec s mobilem u ucha.

Pan Wallaker nakráčel k autu. „Promiňte.“

Otec si ho nevšímal, dál se vykecával do mobilu, motor nechal puštěný. Pan Wallaker zaklepal na okýnko: „Na školní pozemek je vjezd zakázán. Zaparkujte, prosím, na ulici.“

Okénko sjelo dolů. „Pro někoho z nás jsou čas peníze, příteli.“

„Je to bezpečnostní opatření.“

„Pff. Bezpečnost. Za dvě minutky jsem pryč.“

Pan Wallaker ho zpražil pohledem. „Odjeďte s tím autem.“

Dotyčný s mobilem u ucha vztekle zařadil zpátečku, bez jediného pohledu zatočil volantem, až to zaskřípělo, začal couvat k hřišti a najel do těžkého ocelého sloupku podpírajícího plot.

Zatímco ho všichni sledovali, brunátný otec dupl na plyn, zapomněl přeřadit rychlost a znovu vrazil do sloupku. Ozvalo se odporné prasknutí a sloupek se začal kácet k zemi.

„Kluci!“ zařval pan Wallaker. „Mazejte pryč od toho plotu! Fofrem!“

Všechno se to dělo jako ve zpomaleném filmu. Sotva se chlapci rozprchli na všechny strany, těžký kovový sloupek se skácel, strhl s sebou plot, s děsivým žuchnutím dopadl na hřiště a odskočil. Současně s tím auto sklouzlo dozadu; přední kola mělo stále na betonovém plácku, ale zadními vězelo na hraně nad hřištěm.

Všichni ohromeně ztuhli, až na pana Wallakera, který seskočil dolů a ival: „Zavolejte záchranku! Zatěžkejte předek auta! Kluci! Seřaďte se na druhé straně!“

Bylo k nevíře, že ten chlap v BMW začal otevírat dveře.

„Vy! Nehýbejte se!“ zaival na něj pan Wallaker, jenže auto dál sjíždělo dozadu a kola už visela ve vzduchu.

Zkoumavě jsem si prohlížela kluky na opačné straně hřiště. Billy!

Kde je Billy?

„Pohlídej Mabel,“ přikázala jsem Nicolette a vyběhla k postranní zídce u hřiště.

Pan Wallaker stál pode mnou a v klidu obhlížel situaci. A pak jsem uviděla tu hrůzu.

Těžký kovový sloupek zůstal úhlopříčně vklíněný mezi zdí hřiště a trávník. Z něj visel celý nakřivo a pokroucený plot. V malé díře pod sloupkem se choulili uvěznění Billy, Bikram a Jeremiah - za zády měli zeď, z boku a vepředu jim bránil plot a nad nimi visel zadek auta -a s vyděšenými výrazy v obličejích hleděli na pana Wallakera.

Vyjekla jsem a seskočila dolů.

„Všechno bude v pořádku,“ pronesl pan Wallaker tiše. „Mám to pod kontrolou.“

Pak si přidřepl. „Oukej, superhrdinové, přišel váš čas. Přitiskněte se ke zdi a stočte se do klubíčka. Hlavu mezi kolena.“

Strach v obličejích vystřídalo nadšení, všichni tři se přitiskli ke zdi a schoulili se s rukama nad hlavou.

„Dobrá práce, jednotko,“ pochválil je pan Wallaker a začal zvedat těžký plot ze země. „Takže…“

BMW z ničeho nic sjelo s hrozivým zaskřípěním kovu o beton dál dozadu, uvolnilo kousek zdi a zadek auta se nebezpečně pohupoval nad zemí.

Matky nahoře začaly ječet a ozvalo se kvílení sirén.

„Zůstaňte u zdi, chlapci,“ houkl pan Wallaker s ledovým klidem. „Všechno bude v pořádku!“

Sehnul se pod auto a opatrně se postavil na spadlý plot. Zvedl paže a celou svou silou zatlačil zespodu na šasé. Viděla jsem, jak se mu napínají svaly na předloktí, na krku i pod košilí.

„ZATĚŽKEJTE PŘEDEK AUTA!“ zavolal nahoru na dvorek, na čele mu vyvstávaly krůpěje potu. „DÁMY! OPŘETE SE O KAPOTU!“

Mrkla jsem nahoru a viděla, jak se učitelé a matky vytrhávají z šoku a vrhají na kapotu jako vyplašená kuřata. Zadek auta se pomalu zvedal nahoru a pan Wallaker dál napínal svaly.

„Tak, kluci,“ vyzval je a nepřestával tlačit vzhůru. „Zůstaňte těsně u zdi. Proplazíte se doprava, pryč od toho auta, a pak se protáhnete pod plotem.“

Vyběhla jsem ke kraji spadlého drátěného plotu, kde už se ke mně přidávali další rodiče a učitelé. Společnými silami jsme se snažili nadzvednout pokroucené pletivo, trojice chlapců se pomalu soukala ke kraji, Billy lezl jako poslední.

Dolů už seskakovali hasiči, zvedali plot, vytahovali ven Bikrama -roztrhl si tričko o pletivo - pak Jeremiaha. Billy pořád zůstával uvězněný. Když se Jeremiah vysoukal ven, natáhla jsem se a vzala Billyho pod paží. Připadala jsem si silná jako deset mužů, a zatáhla jsem, tekly mi slzy úlevou, a Billy byl konečně na svobodě a hasiči nás vytáhli z dolíku ven.

„To byl poslední! Honem!“ křikl pan Wallaker a pod tíhou auta se celý třásl. Hasiči seskočili za ním, aby mu pomohli, a postavili se na plot, který se pod jejich váhou zřítil dolů do míst, kde se jen před chvilkou krčila trojice chlapců.

„Kde je Mabel?“ zvolal Billy dramaticky. „Musíme ji zachránit!“

Všichni tři se vyřítili davem na dvoře, jako by za nimi impozantně vlál plášť. Pustila jsem se za nimi, jen abych našla Mabel, jak v klidu stojí vedle těžce oddechující Nicolette.

Billy objal sestřičku a křičel: „Zachránil jsem ji! Zachránil jsem ségru! Jsi v pořádku, ségra?“

„Jašně,“ opáčila vážně. „Ale pan Wallkda moč ložkažuje.“

Bylo neuvěřitelné, že uprostřed té vřavy taťka z BMW znovu otevřel dvíika od auta a tentokrát vystoupil, načež vozidlo se znovu dalo do pohybu a sjíždělo dozadu.

„POZOR, PADÁ DOLŮ!“ zařval pan Wallaker zespodu. „RYCHLE PRYČ, CHLAPI!“

Všichni jsme se běželi podívat, jak pan Wallaker a hasiči uskakují a vůz padá přímo na ocelový sloupek, odskakuje, převrací se na střechu a pak na bok, naleštěný kov praská, sklo se tříští, krémová kožená sedadla jsou samý střep a trosky.

„Moje béemvé!“ zanaříkal taťka.

„Čas jsou peníze, debile,“ opáčil pan Wallaker a šťastně se usmál.

Zatímco se ho zdravotníci snažili prohlédnout, Billy vysvětloval: „Víš, nemohli jsme se ani pohnout, maminko. Neodvažovali jsme se, protože ten sloupek se kýval přímo nad námi. Jenže pak se z nás stali superhrdinové.“

Kolem nás propukal chaos, rodiče bláznivě pobíhali sem a tam, všude vlály nastavené vlasy, na zemi se povalovaly obří kabelky.

Pan Wallaker vyskočil na schody.

„Ticho!“ zakřičel. „Zůstaňte všichni stát! Takže, chlapci. Za okamžik se všichni postavíte do řady a necháte se prohlédnout a spočítat. Ale nejprve mě poslouchejte. Právě jste zažili opravdové dobrodružství. Nikdo nepřišel k úrazu. Zachovali jste se statečně, zůstali jste v klidu a tři z vás - Bikram, Jeremiah a Billy - byli superhrdinové se vším všudy. Dnes večer pojedete domů a oslavíte to, protože jste dokázali, že když se semele něco zlého - což se vždycky semele -, umíte zachovat statečnost a klid.“

Chlapci i rodiče propukli v jásot. „Ach můj bože,“ hlesla Farzia, „vezmi si mě tady a teď,“ což poměrně odráželo moje vlastní pocity. Když mě pan Wallaker míjel, namyšleně po mně loupl očima, takovým tím roztomilým způsobem jako Billy.

„Běžná praxe, co?“ poznamenala jsem.

„Už jsem viděl horší věci,“ opáčil vesele, „a aspoň vám to nerozfoukalo účes.“

Po přepočítání se Bikram, Billy a Jeremiah ocitli v obležení ostatních chlapců. Všichni tři museli zajet do nemocnice na kontrolu.

Když nastupovali v závěsu se svými traumatizovanými matkami do sanitky, vypadali jako chlapecká kapela a čerství vítězové Británie má talent.

Mabel v sanitce usnula a prospala i vyšetření v nemocnici. Chlapci byli v pořádku až na pár škrábanců. Do nemocnice dorazili Bikramův a Jeremiahův otec. Za pár minut se objevil i pan Wallaker se širokým úsměvem na rtech; přivezl krabičky z McDonald’s a převyprávěl do posledního detailu, co přesně se stalo. Odpovídal na všechny otázky a vysvětloval, jak a proč vlastně byli akčními hrdiny.

Když Jeremiah a Bikram s rodiči odjeli, pan Wallaker mi podal klíčky od auta.

„Jste v pohodě?“ Stačil mu jediný pohled na moji tvář. „Odvezu vás domů,“ navrhl.

„Ne! Vůbec nic mi není,“ zalhala jsem.

„Poslyšte,“ namítl s náznakem úsměvu. „Když si necháte od někoho pomoct, nijak to nesnižuje to, že jste špičková profesionální feministka.“

Když jsem doma usadila děti na pohovku, pan Wallaker se tiše zeptal: „Potřebujete ještě něco?“

„Jejich plyšáčky. Jsou nahoře na posteli.“

„Pufflík Dvojka?“

„Ano. A Jednička a Trojka, Mario, Horsio a Slinťa.“

„Slinťa?“

„To je panenka.“

Když se vrátil s hračkami, pokoušela jsem se zapnout televizi a tupě jsem civěla na dálkové ovladače. „Nemám to zkusit?“

Na obrazovce se objevil Spongebob a pan Wallaker mě odvedl za pohovku.

V tu chvíli jsem se dala do tichého pláče.

„Ššt. Ššt,“ šeptal a objal mě svými silnými pažemi. „Nikomu se nic nestalo, věděl jsem, že to dobře dopadne.“

Opřela jsem se o něho, popotahovala a pofňukávala.

„Vedete si dobře, Bridget,“ pronesl tiše. „Jste dobrá máma i táta, lepší než leckterá, co má zástup služebnictva a byt v Monte Carlu. I když jste mi posoplila košili.“

Připadala jsem si, jako když se po příletu na dovolenou otevřou dveře od letadla a zaplaví vás horký vzduch. Jako když se po celém dni máte chuť konečně posadit.

Pak Mabel zaječela: „Mamííí! Špondží škončil!“ a současně s tím zadrnčel domovní zvonek.

Byla to Rebecca. „Právě jsme slyšeli o tom neštěstí ve škole,“ řekla a s klapotem sbíhala po schodech, do vlasů měla zapletená maličká vánoční LED světýlka. „Co se stalo? Jé!“ vyhrkla, když uviděla pana Wallakera. „Ahoj, Scotte.“

„Ahoj,“ pozdravil. „Rád tě vidím. Nečekaně prostá ozdoba hlavy…, ale přesto hezká.“

Přišli i Finn, Oleander a Jake a dům byl najednou plný hluku a čokolády a Kjájíků a Xboxu a všichni pobíhali sem a tam. Pořád jsem se snažila s Billym mluvit a pomoct mu zpracovat, co se stalo, ale uzemnil mě: „Mamííí! Jsem přece superhrdina! Oukej?“

Sledovala jsem, jak si pan Wallaker povídá s Jakem, oba vysocí, pohlední staří přátelé a otcové. Rebecca se podívala na pana Wallakera a směrem ke mně pozdvihla obočí, ale pak mu zazvonil mobil a poznala jsem, že volá Miranda.

„Musím jít,“ řekl nečekaně, když hovor vypnul. „Postaráte se o ně dnes večer, viď, Jakeu?“

Vyprovodila jsem ho se srdcem v krku až ke dveřím a začala plácat páté přes deváté: „Jsem vám tak vděčná. To vy jste superhrdina. Chci říct vy všichni. Tedy jste.“

„Jsme,“ řekl. „A bylo mi potěšením.“

Sešel ze schodů, pak se otočil a tiše dodal: „Superhrdinko,“ a odešel k hlavní silnici, taxíkům a dívce, která vypadá jako ze žurnálu. Smutně jsem se za ním dívala a hlavou se mi honilo: Superhrdinko? Ale pořád bych si chtěla s někým zašukat.

VESELME SE

Pondělí, 2. prosince 2013

Všechno je v pořádku. Vzala jsem Billyho k dětskému psychologovi, který prohlásil, že Billy „tu zkušenost zdravě vstřebal a poučil se z ní“. Když jsem ho tam chtěla zavézt podruhé, ohradil se: „Mamíí! Ty potřebuješ psychologa.“

Z Billyho, Bikrama a Jeremiaha se ve škole staly celebrity a rozdávají autogramy. Avšak ve srovnání s panem Wallakerem je jejich sláva ubohá.

Mezi mnou a panem Wallakerem teď panují přátelské vztahy, ale zdá se, že to je tak všechno.

Úterý, 3. prosince 2013

15.30 Mabel právě vyšla ze školy a prozpěvovala si:

Nalodil se Klištuš pán, veselme še. Z lůže kvítek vykvet nám, ladujme še…

Opravdu je čas, abychom se radovali. Letos se budu jen radovat a veselit. A budu vděčná.

Středa, 4. prosince 2013

16.30 Ach jo. Mabel si upravila text koledy na:

Nalodil se Billy pán, vešelme še. Pěknej blbeč vykvet nám, ladujme še…

Čtvrtek, 5. prosince 2013

10.00 Dnes ráno mě před školkou zastavila Theloniova matka.

„Bridget, mohla byste říct své dceři, aby přestala obtěžovat Thelonia?“ požádala mě.

„Proč? Cože?“ opáčila jsem nechápavě a zmateně.

Ukázalo se, že Mabel chodí po hřišti a vyzpěvuje:

Nalodil še Theloniuš pán, vešelme še. Pěknej blbeč vykvet nám, ladujme še.

14.00 „A máš to, doma ti vykvetlo pěkné kvítko,“ zasmála se Rebecca. „Jak se má Scott? Tedy pan Wallaker.“

„Je fajn,“ opáčila jsem. „Je přátelský, ale víš, nic víc…“

„No, a ty k němu jsi ,víc než přátelská’? Ví to?“

„Je přece s Mirandou.“

„Muž v jeho věku má své potřeby. To ještě neznamená, že s ní bude navěky.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Nemá zájem. Myslím, že mě má rád jako člověka. Ale to je tak všechno.“

Je to smutné. Ale většinou jsem šťastná. Člověk totiž docení to, co má, teprve až ho o to něco hodně zlého málem připraví. 14.05 Zatracená Miranda.

14.10 Nenávidím Mirandu. „Ó, ó, podívejte se na mě, jsem tak mladá a vysoká a hubená a dokonalá.“ Nejspíš taky chodí s Roxsterem. Mhm.

VÁNOČNÍ KONCERT

Středa, 11. prosince 2013

Vánoční koncert byl za dveřmi a Billy s Mabel se oba chystali přespat u kamarádů, a tak doma zavládlo nadšené vzrušení spojené s naprostou hysterií, když jsem se pokoušela sbalit dva batůžky na noc, dostat Mabel i sebe do dostatečně přijatelného a slavnostního stavu vhodného na školní koncert a dostavit se na místo dřív, než bude po všem.

Snažila jsem se hodit do gala, protože Miranda bude v kostele nepochybně dělat svému milému garde. Mabel na sobě měla kožíšek a červenou naškrobenou sukýnku, kterou jsem sehnala ve výprodeji na IloveGorgeous, a já (inspirovaná Nicolette, která si právě užívá na Maledivách, kde ji její sexuálně bezuzdný manžel prosí o odpuštění, zatímco ho mučí v luxusní chatičce na konci dlouhého dřevěného mola podepřeného piloty, kolem nichž krouží žraloci) jsem si oblékla bílý kabát. Vyfoukala jsem si hlavu, i když k batůžkům s Disneyho princeznou, respektive s Mariem se to moc nehodilo. Miranda na sobě bude mít nepochybně nenucený, byť sexy zdrženlivý outfit, balancující na samotné hraně módních trendů, že by z toho neměla rozum ani Mabel.

Když jsme vyšli z metra, celá „čtvrť“ vypadala naprosto kouzelně. Tlumená světla vrhala stíny na stromy. Všechny obchody byly osvícené a dechovka hrála Dobrého krále Václava. V řeznictví visely jako za starých časů ve výloze krocani a navíc jsme přijeli s předstihem.

Z okamžitého popudu, že jsem samotný dobrý král Václav, jsem vběhla do krámu a koupila čtyři cumberlandské klobásy - pro případ, že by se co nevidět objevil nějaký chudák - a ke dvěma křiklavým batůžkům přibyla taška s klobásami. Pak Mabel dostala chuť na horkou čokoládu, což vypadalo jako skvělý nápad, ale najednou bylo tři čtvrtě na šest, tedy čas, kdy už jsme měly sedět na svých místech, takže jsme musely do kostela běžet, jenže Mabel zakopla a vylila mi horkou čokoládu na kabát. „Tvůj kabát, maminko,“ rozplakala se, „tvůj nový kabát.“

„To nevadí, broučku,“ utěšovala jsem ji. „To vůbec nevadí. Je to jen kabát. Tumáš, vezmi si moji čokoládu,“ zatímco se mi hlavou honilo: „Á do řiti, sotva se mi to jednou všechno podaří dát do kupy, zase to poseru.“

Kostelní náměstí, lemované georgiánskými domky s vánočními stromečky v oknech a vánočními věnci na dveřích, vypadalo fantasticky. Okna kostela oranžově zářila, hrály varhany a na smrčku před kostelem svítila vánoční světýlka.

Uvnitř bylo ještě několik volných míst, úplně vepředu. Po Mirandě nebylo ani vidu. Když se objevil pan Wallaker v modré košili a tmavém saku, tvářil se vesele, byť autoritativně, a mně poskočilo srdce.

„Podívej, tam je Billy,“ upozornila mě Mabel, když se sbor a hudebníci seřadili do lavic. Billy nám výslovně zakázal mávat, ale Mabel mu stejně zamávala, a pak už jsem si nemohla pomoct. Billy obrátil oči v sloup, zahihňal se a vyměnil si pohled s panem Wallakerem.

Pak se všichni posadili, uličkou přišel vikář a odříkal modlitbu. Billy po nás nepřestával pokukovat a uculoval se. Byl na sebe tak pyšný, že je ve sboru. Pak piišel čas na první koledu a všichni povstali. Sólo jako obvykle zpíval Spartacus, a zatímco se jeho čistý, dokonalý hlásek nesl celým kostelem.

Čas radosti, veselosti opět nám nastává. Bůh z milosti

a štědrosti Syna svého dává. … uvědomila jsem si, že mám na krajíčku.

Varhany se mohutně rozezvučely a celý sbor začal zpívat druhou sloku.

V městečku Betlémě, v jesličkách na seně, leží malé pacholátko na zimě.

Rázem mě zaplavily vzpomínky na všechny předešlé Vánoce: na ty, když jsem byla ještě malá, stála jsem na Štědrý den mezi mámou a tátou ve vesnickém kostelíku v Grafton Underwood a čekala na Santa Clause; na Vánoce v době mého dospívání, kdy jsme s tátou měli co dělat, abychom nevyprskli smíchy, když máma s Unou hlasitě klokotaly směšnými soprány; na Vánoce, když mi bylo kolem třiceti a byla jsem sama a smutná, protože jsem si myslela, že už nikdy nebudu mít vlastní dítě, které bych uložila do jesliček, nebo přesněji řečeno do golfek; na ty loňské na sněhu, kdy jsem tweetovala s Roxsterem, který nejspíš v tuhle chvíli tančí na „garage music“ s někým jménem Natalie. Nebo Miranda. Nebo Saffron. Na tátovy poslední Vánoce před smrtí, když se s námahou vymotal z nemocnice, jen aby došel na půlnoční do kostela; na první Vánoce s Markem, kdy jsme přinesli Billyho do kostela v miniaturním Santově oblečku; na ty, kdy Billy ve školce poprvé nacvičoval vánoční hru, což byly první svátky po Markově brutální, strašné smrti, kdy jsem nemohla uvěřit, že Vánoce můžou být tak kruté a něco takového se vážně může stát.

„Neplakej, maminko, ploším tě, neplakej.“ Mabel mi pevně tiskla ruku. Billy se na nás díval. Utřela jsem si pěstí slzy, zvedla hlavu a přidala se ke sborovému zpěvu:

A proto plesejme, všichni se radujme…!

… a všimla jsem si, že pan Wallaker se dívá přímo na mě. Shromáždění pělo:

… Králi svému nebeskému zpívejme!

. ale pan Wallaker přestal zpívat a jen se na mě díval. A já jsem mu ten pohled oplácela, s tváří umazanou od řasenky a s kabátem upatlaným od horké čokolády. Pak se přes hlavy všech těch chlapců, které naučil koledu Čas radosti, veselosti, usmál nanejvýš cudným a laskavým úsměvem, z něhož sálalo naprosté porozumění, a já jsem poznala, že ho miluju.

Když jsme vyšli ven z kostela, začalo sněžit a z nebe se snášely tlusté vločky a sedaly na sváteční kabáty a vánoční stromeček. Na náměstíčku před kostelem hořel koš na žhavé uhlí a starší chlapci rozdávali svařené víno, pečené kaštany a horkou čokoládu. „Můžu vám ještě trochu polít ten kabát?“

Otočila jsem se a tam stál on a držel tácek se dvěma horkými čokoládami a dvěma svařáky.

„Tohle je pro tebe, Mabel,“ řekl, odložil tácek a přidřepl, aby jí podal horkou čokoládu.

Zavrtěla hlavou. „Už šem jednu vylila maminče na kabát, víte.“

„Víš, Mabel,“ pronesl vážně, „kdyby na sobě měla bílý kabát, ale bez čokolády, byla by to pořád maminka?“

Podívala se na něho těma velkýma, vážnýma očima, zakroutila hlavičkou a vzala si čokoládu. A pak, což jí vůbec nebylo podobné, ji zase odložila a vrhla se mu kolem krku, zabořila mu hlavičku do ramene a vlepila mu čokoládovou pusu na košili.

„Tak vidíš,“ řekl. „Nechceš ještě trošku vylít mamince na kabát, když jsou ty Vánoce?“

Zvedl se a předstíral, že ke mně vrávorá se svařeným vínem.

„Veselé Vánoce.“ Přiťukli jsme si papírovými kelímky a naše pohledy se znovu střetly, a navzdory blázinci kolem dětí a davům rodičů, které se kolem nás valily, jsme ani jeden nemohli uhnout očima.

„Mamí!“ To byl Billy. „Mami, vidělas mě?“

„Pěknej blbeč vykvet nám, ladujme še!“ zazpívala Mabel.

„Mabel,“ okřikl ji pan Wallaker. „Přestaň.“

A ona poslechla.

„Ovšemže tě viděla, Billy, mávala na tebe, přestože jsi jí to výslovně zakázal. Tady máš horkou čokoládu, chlape.“ Položil Billymu ruku na rameno. „Byl jsi skvělý.“

Zatímco Billy vykouzlil ten fantastický úsměv od ucha k uchu a s jiskrou v oku, ten starý dobrý úsměv, zachytila jsem pohled pana Wallakera a oba jsme si vybavili, že moc nechybělo, aby tu Billy. „Mamí!“ vytrhl mě ze zamyšlení Billy. „Co sis to udělala s kabátem? Jé, podívej, támhle je Bikram! Vzalas mi bágl? Můžu už jít?“

„Já taky, já taky!“ rozkřikla se Mabel.

„Kam?“ nechápal pan Wallaker.

„Spát ke kámošovi!“ chlubil se Billy.

„Já jdu taky!“ chlubila se pyšně Mabel. „Budu špinkat u Cošmaťat!“

„No, to zní jako legrace,“ uznal pan Wallaker. „A maminka taky bude někde spát?“

„Ne,“ odpověděla Mabel. „Zůstane úplně šama.“

„Jako obvykle,“ dodal Billy.

„Zajímavé.“

„Pane Wallakere.“ To byla Valerie, školní sekretářka. „V kostele zůstal nějaký fagot. Co máme dělat? Nemůžeme ho tam nechat, ale je strašně obrov.“

„Ach bože, omlouvám se,“ vyhrkla jsem. „Ten je Billyho. Skočím pro něj.“

„Já ho přinesu,“ namítl pan Wallaker. „Hned jsem zpátky.“

„Ne! To je v pohodě! Já ho…“

Pevně mi položil ruku na paži. „Přinesu ho.“

S překvapeným mrkáním a hlavou plnou vířících myšlenek a pocitů jsem se dívala, jak se vrací do kostela pro fagot. Vypakovala jsem Mabel a Billyho i s batůžky, stála u koše na žhavé uhlí a dívala se, jak odcházejí s Bikramem a Cosmaťaty a jejich rodiči. Po pár minutách se začaly rozcházet i všechny ostatní rodiny a začala jsem si připadat jako husa.

Možná že pan Wallaker se vůbec vrátit nechystal. Nikde jsem ho neviděla. Možná že „hned jsem zpátky“ je něco, co se jen tak ve společnosti říká, a i když šel pro fagot, možná ho dávno zamkl do skříně na příští hodinu hudební výchovy a odešel za Mirandou. A možná že mě v kostele obdařil tím hezkým pohledem z pouhé lítosti a protože jsem probulila celý Čas radosti, veselosti. A tu horkou čokoládu přinesl jen proto, že jsem tragická vdova s tragickými polosirotami a…

Vyzunkla jsem poslední lok svařeného vína, zahodila kelímek do koše, přičemž jsem si kabát potřísnila kromě čokolády taky červeným vínem, a v patách posledním opozdilcům jsem se loudala k náměstí.

„Počkejte!“

Kráčel ke mně a nesl obří fagot. Opozdilci se zvědavě otočili. „To je v pořádku! Jdeme zpívat koledy,“ zavolal na ně, a když mě došel, zamumlal: „Nezajdeme někam?“

Ve staré a vánočně vyzdobené hospůdce s kamennou dlažbou, ohněm praskajícím v krbu a stařičkými trámy vyzdobenými větvičkami cesmíny bylo útulno, ale byla plná rodičů, kteří si nás s velkým zájmem prohlíželi. Pan Wallaker ty pohledy zvesela ignoroval, našel volný box vzadu, kam nebylo vidět, nabídl mi židli a položil vedle ní fagot se slovy: „Hlavně ho neztraťte,“ a odešel pro pití.

„Takže,“ řekl, když se naproti mně posadil a postavil před nás sklenice.

„Pane Wallakere!“ zahlaholila matka jednoho z šesťáků a nakoukla zpoza boxu. „Jen jsem vám chtěla říct, že to bylo naprosto báječné.“

„Děkuji vám, paní Pavlichková,“ poděkoval a vstal. „Hluboce si toho vážím. Doufám, že budete mít opravdu krásné Vánoce. Na shledanou.“ A když se jí slušně zbavil, zase ztichla.

„Takže,“ zopakoval a znovu se posadil.

„Takže,“ řekla jsem. „Jen jsem vám chtěla ještě jednou poděkovat za.“

„Tak jak to jde s vaším kolouškem? S tím, co jsem ho viděl v parku?“

„Tak jak to jde s Mirandou?“ kontrovala jsem, klidně přehlížejíc jeho drzost.

„S Mirandou? S Mirandou?“ Nevěřícně na mě zíral. „Bridget, vždyť je jí dvaadvacet a je to nevlastní dcera mého bratra.“

Sklopila jsem oči, rychle jsem mrkala ve snaze vstřebat všechny informace. „Takže vy chodíte se svou nevlastní neteří?“

„Ne! Náhodou jsme se potkali, když si kupovala boty. To vy jste zasnoubená a budete si brát dítě.“

„To teda nejsem!“

„Ale jste,“ namítl se smíchem.

„Nejsem!“

„Tak se přestaňte škorpit a hezky to vyklopte.“ Povyprávěla jsem mu celou historii s Roxsterem. No, ne úplně celou: zlaté hřeby jsem vynechala. „Kolik přesně mu bylo?“

„Dvacet devět. Vlastně, ne, třicet, než jsme se.“ „No, tak v tom případě -“ kolem očí se mu nadělal vějíi vrásek -„je to v podstatě starej kořen.“ „Takže vy jste byl celou tu dobu sám?“ „No, netvrdím, že žiju jako mnich.“ Vířil whisky ve skleničce. Ach bože, ty oči.

„Jenže, víte, jde o to, že člověk.“ naklonil se důvěrně dopředu, „nemůže přece chodit s někým jiným, když je zami.“

„Pane Wallakere!“ To byla Anzhelika San Souciová. S otevřenou pusou se na nás podívala, vyhrkla „Pardon!“ a zmizela.

Upřeně jsem se na něj dívala a snažila se uvěřit tomu, co se mi chystal říct.

„Fajn, myslím, že v zájmu matek už jsme si užili dostatečně,“ navrhl. „Když vás zavezu domů, zatančíte mi na Killer Queen?“

Byla jsem pořád jako ve snách, když jsme se prodírali kolem rodičů a jejich lichotek - „Úžasný koncert“, „Vynikající výkony“, „Naprosto strhující“. Když jsme vycházeli dveimi z hospody, zahlédli jsme Valerii. „Hezkej večer, vy dva,“ řekla a mrkla na nás.

Venku pořád sněžilo. Vrhla jsem žádostivý pohled na pana Wallakera. Byl tak vysoký, tak úžasný: mužné rysy v pohledné tváři a šála kolem krku, letmý náznak chlupaté hrudi pod límečkem košile, dlouhé nohy v těch tmavých.

„Krucinál! Fagot.“ Z nějakého důvodu jsem si zčistajasna vzpomněla a zamířila zpátky.

Znovu mě zastavil jemným dotykem ruky na paži: „Přinesu ho.“

Čekala jsem, ani jsem nedýchala, cítila jsem sníh na tváři, než se znovu objevil s fagotem a taškou s klobásami.

„Vaše klobásy,“ řekl a podal mi je.

„Ano! Klobásy! Dobrý král Václav! Ten řezník!“ drmolila jsem nervózně.

Stáli jsme těsně u sebe.

„Podívejte!“ ukázal nahoru. „Není to jmelí?“

„Myslím, že se pletete a že je to jen jilm bez listí,“ drmolila jsem dál, aniž bych zvedla hlavu. „Vlastně to nejspíš vypadá jako jmelí jen kvůli tomu sněhu.“

„Bridget.“ Natáhl se a jemně mi prstem přejel po tváři, vpíjel se do mě ledově modrýma očima, škádlivě, něžně, hladově. „Nemáme hodinu biologie.“ Zvedl moje ústa ke svým a jednou, zlehka mě políbil, pak znovu, naléhavěji, a dodal: „. zatím.“

Ach bože. Byl tak suverénní, byl tak MUŽNÝ! A pak už jsme se líbali jaksepatří a znovu jsem měla pocit, jako by se ve mně všechno zbláznilo, jen samé záblesky a bušení srdce, jako bych řídila superrychlé auto ve vysokých podpatcích, ale tentokrát to bylo v pohodě, protože za volantem ve skutečnosti seděl.

„Pane Wallakere,“ vydechla jsem.

„Moc se omlouvám,“ zamumlal. „Praštil jsem vás tím fagotem?“

Domluvili jsme se, že bychom ho měli pro jistotu zanést k němu, což byl veliký byt v jedné z bočních uliček ústících z hlavní ulice. Byly v něm staré dřevěné podlahy a v krbu sálal oheň a před ním ležela kožešinová předložka a všude hořely svíčky a vonělo to tam vařením. V kuchyni se činila malá usměvavá Filipínka.

„Martho,“ pozdravil. „Děkuji vám. Vypadá to nádherně. Už můžete jít. Děkuji.“

„Óó, pan Wallaker mít naspěch.“ Usmála se. „Já už na odchodu. Jak jít koncert?“

„Byl skvělý,“ odpověděla jsem.

„Ano, skvělý,“ přikývl, rychle ji vyprovázel a přitom ji políbil na temeno hlavy. „Dechovka malinko neladila, ale celkově dobré.“

„Vy o něho postarat,“ řekla, než odešla. „On být nejlepší, pan Wallaker, nejlepší.“

„Já vím,“ hlesla jsem.

Sotva se za ní zavřely dveře, zůstali jsme tam stát jako děti zapomenuté v cukrárně.

„Podívej se na ten kabát,“ zamumlal. „Ty máš ale ránu. Právě proto jsem.“

Pak mi začal pomalu rozepínat kabát a stahovat mi ho z ramen. Na okamžik mě napadlo, že jde o nacvičenou rutinu - možná že proto Martha tak rychle odešla -, ale pak dodal: „Právě proto jsem se do tebe.“ Přitáhl mě k sobě, rukou mi vklouzl na záda a pomalu mi začal rozepínat zip, „tak trochu. prostě. jsem se do tebe.“

Cítila jsem, jak se mi oči zalévají slzami, a na okamžik bych přísahala, že zvlhly i jemu. Pak se přepnul zpátky do režimu master a položil mi hlavu na své rameno. „Slíbám všechny tvoje slzy. Všechny je slíbám,“ zavrčel, „až s tebou budu hotový.“

Načež pokračoval v rozepínání zipu, až ho rozepnul celý až dolů a šaty sklouzly na podlahu, takže jsem tam zůstala stát jen v kozačkách a - Veselé Vánoce, Talitho - černé spodničce z La Perla.

Když jsme byli oba nazí, nemohla jsem pochopit, jak může na tak neuvěřitelně vypracovaném nahém těle sedět tak hezká hlava pana Wallakera, kterou znám ze školních vrat. Ta nezbedná dokonalost.

„Pane Wallakere,“ zajíkla jsem se znovu.

„Přestaneš mi už říkat pane Wallakere?“ „Ano, pane Wallakere.“

„Oukej. Toto je standardní výstraha, jež nevyhnutelně povede k.“ zvedl mě do náruče, jako bych byla pírko, což nejsem, ledaže pěkně statné pírko, třeba z nějakého prehistorického opeřeného dinosaura. „… k přečinu,“ dodal a něžně mě položil ke krbu.

Políbil mě na krk a pomaličku, skvostně postupoval dolů. „Ach, ach,“ vzdychala jsem. „Tohle tě naučili v SAS?“

„Samosebou,“ odpověděl nakonec, povytáhl se a pobaveně se na mě díval. „Britské zvláštní jednotky mají ten nejvybranější výcvik na světě. Ale nakonec.“

Začal mě dráždit, zpočátku jemně, nádherně, pak stále naléhavěji, než jsem úplně roztála jako… „… jde stejně o to…“ - zasténala jsem -„… jaký jsi pistolník.“

V tu chvíli nastalo boží dopuštění. Bylo to, jako bych se ocitla v nebi nebo nějakém podobném ráji. Udělala jsem se zas a znova, jednou a podruhé a potřetí na počest Jejího Veličenstva a výcviku Jejích zvláštních sil, než nakonec hlesl: „Myslím, že už nemůžu dál.“

„Ještě,“ dostala jsem ze sebe a nakonec po měsících u školních vrat jsme oba splynuli v dokonale sladěném, zázračném výbuchu vášní.

Když bylo po všem, leželi jsme vyčerpaně na zádech a těžce oddychovali. Usnuli jsme jeden druhému v náručí, a když jsme se vzbudili, dělali jsme to znova a znova až do rána.

V pět ráno jsme si dali trochu Marthiny polévky, schoulili jsme se u krbu a povídali si. Řekl mi, co se tehdy stalo v Afghánistánu: ten útok byl nehoda, omyl, při němž byly zabity ženy a děti, a on se s tím musel vyrovnat. Rozhodl se, že si odsloužil svoje a končí. Po těch slovech jsem ho objala a hladila po hlavě.

„Už naprosto rozumím, cos tím chtěla říct,“ zamumlal. „Prosím?“

„Tím mazlením. Vážně moc příjemné.“

Mluvil i o začátcích ve škole. Chtěl uniknout násilí, vést jednoduchý život, být s dětmi a dělat dobré skutky. Nebyl však připravený na jejich matky ani na soutěživost nebo komplikace. „Ale pak byla jedna z nich natolik laskavá, že uvízla na stromě a ukázala mi tanga. A tak mě napadlo, že život přece jen může být o něco zábavnější.“

„A teď už se ti to líbí?“ špitla jsem.

„Ano.“ Začal mě znovu líbat. „Ó ano.“ Mezi jednotlivými slovy líbal různé části mého těla. „Teď. už. se. mi. to. opravdu. rozhodně . jednoznačně. líbí.“

Postačí, řeknu-li, že když jsem pak odpoledne jela vyzvednout Billyho a Mabel k Bikramovi a Cosmaťatům, měla jsem co dělat, abych stála na nohou.

„Ploč máš požád ten kabát od čokolády?“ zeptala se Mabel

„To ti řeknu, až vyrosteš,“ odpověděla jsem.

SOVA

Čtvrtek, 12. prosince 2013

21.00 Právě jsem uložila děti. Mabel zase civěla z okna. „Měšíč náš požád požoluje.“

„No, víš, s Měsícem se to má.“ začala jsem vysvětlovat.

„A ta šova,“ skočila mi Mabel do řeči.

Vyhlédla jsem do zasněžené zahrady, nad kterou visel bílý úplněk. Na zahradní zídce opět seděla sova pálená a klidně, bez mrkání na mě hleděla. Tentokrát však roztáhla křídla, věnovala mi poslední pohled a s máváním křídel, která jako by tloukla do rytmu s mým srdcem, odletěla do zimní noci, do tmy a jejích záhad.

LETOŠNÍ POKROK

Úterý, 31. prosince 2013

• Zhubla jsem 7,7 kg

• Přibrala jsem 8,1 kg

• Počet followerů na Twitteru: 797

• Počet ztracených followerů: 793

• Počet získaných followerů: 794

• Počet získaných zaměstnání: 1

• Počet ztracených zaměstnání: 1

• Počet odeslaných SMS: 24 383

• Počet přijatých SMS: 24 284 (dobře)

• Počet napsaných slov ve scénáři: 18 000

• Počet přepsaných slov ve scénáři: 17 984

• Počet napsaných slov ve scénáři a vložených zpátky na původní místo: 16 822

• Počet napsaných slov textu: 104 569

• Počet zavšivených lidí: 5

• Celkový počet zlikvidovaných vší: 152

• Cena za jednu profesionálně zlikvidovanou veš: L 8,59

• Přítel ztracený: 1

• Přítel získaný: 2

• Počet domácích požárů: 4

• Počet stávajících, bez úhony vyváznuvších dětí: 2

• Počet ztracených dětí (počítaje v to všechny příležitosti): 7

• Počet nalezených dětí: 7

• Celkový počet dětí: 4

VÝSLEDEK

Pan Wallaker - nebo Scott, jak mu občas říkám - a já jsme se nevzali, protože ani jeden z nás se nechtěl znovu ženit nebo vdávat. Uvědomili jsme si, že ani jeden z nás nenechal pokitít děti, a tak jsme se rozhodli toho využít a uspořádat v tom velkém venkovském sídle večírek na oslavu toho, že jsme se dali dohromady. Usoudili jsme totiž, že tak aspoň budou děti pojistěny, jako v případě komerčního pojištění, pro případ, že by vyšlo najevo, že křesťanský bůh je ten pravý Bůh, přestože jsme oba - pan Wallaker i já - tak trochu buddhisté.

Obřad se konal v kapli. Zazpíval nám školní sbor a Scottovi synové Matt a Fred - kteří už nejsou na internátní škole, ale chodí na normální střední školu - zahráli Someone to Watch Over Me na klarinet a na klavír. Skoro celou dobu jsem slzela. Z Greenlight Productions poslali kytku velikosti ovce; Rebecca si nechala udělat na hlavě afro s rozsvíceným nápisem Motel a šipkou ukazující na její hlavu; Daniel se na večírku opil a pokusil sbalit Talithu, což vyprovokovalo Sergeje ke strašlivé žárlivé scéně a rozlícenému odchodu; a Jude - kterou pochopitelně začala oddanost fotografa divočiny nudit - sbalila pana Pitlochry-Howarda a pak se z toho jen horko těžko vyzouvala. Tom s Arkisem trucovali, protože jsme nepozvali Gwyneth Paltrowovou -přestože Jake si kdysi zahrál s Chrisem Martinem -, a oba nestydatě flirtovali se staršími členy chlapeckého sboru. Máma byla sice pořád mírně nakvašená, že jsem si neoblékla něco veselejšího, ale překousla to, protože její kabátové šaty byly zjevně hezčí než Uniny, a chichotá se vždycky, když s ní pan Wallaker nestydatě flirtuje nebo ji hubuje za nepřístojné chování. Roxster - který mi předtím poslal moc hezkou esemesku, že ztráta jeho zvracející pumy ho ranila, ale že určitě existuje bůh randění, protože jeho nová přítelkyně trpí ranní nevolností, ale ne proto, že by byla těhotná - jak mi v ten den napsal - ale protože ji donutil sníst příliš mnoho jídla, čímž ji pěkně naštval. Což bylo milé.

V hloubi duše jsem věděla, že Mark tam někde nahoře by byl rád. Že by opravdu, ale opravdu nechtěl, abychom zůstali sami a zmatení. A že by byl rád - když už si máme někoho vybrat -, aby to byl pan Wallaker.

Teď nemám dvě děti, ale čtyři. Billy má starší bráchy, se kterými může hrát na Xboxu, a nemá problém bez zbytečných řečí o dalším levelu přestat, když se na něj pan Wallaker jen podívá. Víkendy trávíme s Jakem a Rebeccou a jejich dětmi a všichni si mají s kým hrát. A Mabel poprvé od chvíle, kdy byla ještě miminko a neměla z toho rozum, má tatínka, který je tady na tomhle světě, a ne na tom příštím, a rozmazluje ji jako princezničku, takže ji neustále musím napomínat. A už se necítím osamělá, nýbrž v bezpečí a opečovávaná. O víkendech někdy jezdíme do Capthorpe House, a když děti usnou, přehráváme si tu scénku z křoví znovu a s lepším koncem.

Dnes už všichni bydlíme ve velkém, starém chaotickém domě nedaleko Hampstead Heath. A protože odtamtud můžeme všichni chodit do školy pěšky, rozhodli jsme se, že nám bude stačit jen jedno auto -což nám tolik usnadňuje situaci s parkováním, i když máme každé ráno zpoždění. Jo a nezapomeňte si pořídit Révoví ve vlasech, které se pod názvem Sousedovajachtamá co nevidět objevit na DVD! Děti konečně zašly k zubaři a neměly jediný kaz. A mimochodem… v současné době nás všech šest má vši.