Joy Fielding

Dobré úmysly

KAPITOLA PRVNÍ

VĚDĚLA, ŽE JE V PRŮŠVIHU HNED, JAKMILE HO spatřila.

„Lynn Schusterová?” zeptal se, když zvolna otevřela hlavní dveře.

„Maře Cameron?” opáčila. Oba přikývli. Výborně, pomyslela si Lynn, když ustoupila stranou, aby ho pustila dál. Víme, kdo jsme. „Pojďte dál,” vybídla ho a vedla jej do obývacího pokoje.

Důsledně dodržoval veškeré zdvořilosti člověka, který přišel na návštěvu poprvé: její dům je krásný; je od ní hezké, že ho přijala, zvlášť za těchto okolností; doufá, že ji příliš neobtěžuje. Na což ona odpovídala: děkuji, to nestojí za řeč; vůbec ji neobtěžuje. Poznal na ní, že lže?

„Nedáte si kafe?” zeptala se, ačkoliv neměla v úmyslu mu to nabídnout, ale odpověděl, ne, děkuju, a pak se uvelebil na zeleno-bíle pruhovaném křesle naproti pohovce stejných barev, ale s květinovým vzorem, a několik vteřin na ni beze slova zíral.

Kvůli čemu tady byl? Proč souhlasila, aby přišel?

„Děje se něco?” promluvila konečně a pečlivě se vyhnula pohledu jeho očí, které byly modré a vážné. Nebezpečně modré, přemítala a cítila, jak se jí podlomila kolena. Jako hloupé školačce, napadlo ji. Usadila se na pohovce a přitom uvažovala, jestli ta přitažlivost, kterou pociťuje, je vzájemná, nebo jen nápadná.

„Promiňte,” omlouval se hlubokým hlasem a udiveným tónem. „Myslel jsem, že jsem tomu všemu přišel na kloub.”

„Čemu jste přišel na kloub?” chtěla vědět a náhle zadou-fala, že odejde a neřekne jí to. Jeho přítomnost ji vyváděla z míry způsobem, s nímž si nedokázala poradit. Ze všech reakcí, na které se připravovala od doby, co zavolal a řekl, že přijde, byla nejméně přichystaná právě na tuhle — že ji ten muž bude fyzicky přitahovat! To přece nejde, utvrzovala

5

•

se v duchu a podívala se mimo něj na fotografii ve stříbrném rámečku, vystavenou vedle okna vedoucího na ulici, na které byla ona s manželem a oběma dětmi.

Marc Cameron byl vysoký, stejně velký jako muž na fotografii, a jeho vlasy, podobně jako Garyho, jejího manžela, s kterým strávila čtrnáct let manželství, byly nahoře mírně prořídlé. Na rozdíl od Garyho měl však Marc Cameron vlasy stále dost husté, dokonce delší po stranách, odkud přecházely v pečlivě zastřižené nazrzlé vousy. A zatímco Gary byl štíhlý, tento muž byl mohutný, téměř tlustý. Nepodobal se nikomu z těch, kdo ji kdy alespoň vzdáleně přitahovali. To bude určitě jen chvilkové poblouznění, usoudila nervózně a přikládala tu nechtěnou, ničím nepodloženou pudovou reakci řadě poněkud zvláštních okolností.

„To je trapas.”

„Ano to je.”

Ticho. Hluboký nádech. Pak další. Ten první pocházel od něho, druhý od ní.

„Říkal jste, že existují věci, které bych měla vědět,” odvážila se promluvit Lynn a v duchu tiše proklínala svůj vrozený profesionalismus.

„To znělo pěkně melodramaticky.”

Lynn pokrčila rameny, jako by naznačovala: Co se dá dělat? a čekala, že bude pokračovat, jelikož vlastnímu hlasu nedůvěřovala.

„Celá tahle věc mě pořádně vzala,” pronesl konečně. „Nemáte něco k pití?” Z jeho důrazného tónu bylo jasné, že nemá na mysli kávu, kterou mu předtím nabídla. „V lednici je pivo,” začala a chtěla pokračovat, ale jeho hlas ji zarazil.

„Pivo stačí. Jestli vám to nevadí.”

Vadilo jí to, ale řekla, že ne, a s omluvou zamířila do kuchyně, aby mu ho přinesla. Tím, že se vzdálila, doufala, že mezi nimi vytvoří jakýsi odstup, že využije těch pár vteřin k tomu, aby získala potřebnou objektivitu, s kterou by ten rozhovor zvládla, jenže on se octl přímo za ní.

„Kdo je autorem?” zeptal se a ukázal na množství pestrobarevných kreseb připevněných lepicí páskou na dveře chladničky.

6

„Moje děti rády kreslí,” odpověděla Lynn a nic dalšího nedodala.

„Člověk vždycky rozezná lidi, co mají malé děti, od těch, co je nemají, když se podívá na jejich lednici.” Marc Cameron se usmál. „Mám dva kluky. Dvojčata.

Jakea a Teddyho. Jejím pět. Zrovna teď je děsně baví malovat prstem. Lednici mám taky takhle ověšenou.”

„Je to kvůli nim?” otázala se Lynn úsečně, rozhodnutá ukončit návštěvu tak rychle, jak jen to půjde.

„Cože?”

„Že jste tady. To, co mi chcete říct. Má to něco společného s vašimi dětmi?”

„Ne.” Vzal si láhev piva z její natažené ruky.

„Jé promiňte, chtěl jste sklenici? Gary nikdy nepil pivo ze skleničky.” Připadalo jí, že zahlédla, jak sebou trhl, když zaznělo jméno jejího muže.

„Vždycky ho radši pil přímo z láhve.”

„Tak to chci radši sklenku.”

Lynn se usmála navzdory silné touze tak neučinit a sáhla do skříně, aby vyndala jednu z vysokých broušených sklenic, které Garymu koupila na kterýsi Svátek otců, a on se neobtěžoval, aby si je odnesl, když odsud odcházel.

„Vy si nedáte?” zeptal se.

„Nemám pivo ráda.”

„To mě nepřekvapuje,” pronesl. „Suzette taky ne.”

Lynn se pokusila usmát stejně nenucené, jak to provedla jen o chvilku dřív, ale jak zaslechla jméno jeho ženy, pocítila, že sejí rty zkřivily do řady nehezkých vrásek, jako kdyby zrovna cucala citron. Snažila se vypadat, zeje nad všechno povznesená, ale on jí to vůbec neusnadňoval.

Jeho telefonát ji zaskočil. „Tady Marc Cameron,” ohlásil se. „Rád bych k vám zašel a promluvil si s vámi. Myslím, že jsou věci, o kterých byste měla vědět.” Nejdřív netušila, kdo to je a o čem mluví, zatímco on se evidentně domníval, že ona to ví. Jeho jméno jí nic neříkalo, i když ho považovala za moc hezké.

„Nezlobte se,” začala, „ale já nevím, kdo…”

„Suzettin manžel,” vysvětlil jí a pak se odmlčel.

Lynn stála v obývacím pokoji malého bungalovu se třemi ložnicemi a pokoušela se si toho muže představit, ačkoliv se

7

nikdy nesetkali. Co ji vlastně chtěl povědět? Zkušenost ji naučila, že informace, o níž si lidi mysleli, že by ji měla znát, byla obvykle tou poslední věcí na světě, kterou chtěla slyšet.

„Podle mě to není moc dobrý nápad…,” prohlásila a přitom cítila, jak jí vyschlo v hrdle a slova se jí lepí na patro.

„Je to důležité.”

„Nechápu, co by…”

„Prosím vás,” žadonil a dodal, že z jeho bytu v Palm Beach je to jen patnáct minut jízdy k jejímu domu v Delray Beach.

„Dobře,” souhlasila odevzdaně a hned věděla, že dělá patrně chybu. „Za hodinu. Ráda bych dala děti nejdřív spát.”

„Za hodinu,” opakoval. „A raději bych o mé návštěvě nikomu nic nevykládal.”

„Komu bych co říkala?” opáčila, ale on už zavěsil.

Okamžitě zavolala domů své advokátce. „Renee,” vyslovovala zřetelně do mluvítka, přičemž s mírnou nevolí zareagovala na záznamník. „Tady Lynn Schusterová, promiň, že tě otravuju doma, ale myslela jsem si, že by tohle mohlo být důležité. Je dvacet deset a právě jsem měla dost zajímavý hovor. Pokud se vrátíš do další hodiny, zavolej mi. Jinak se ti ozvu až ráno.” Poté poskládala zprávy, na nichž zrovna pracovala — byly to velké bílé listy papíru rozprostřené přes skleněný povrch jídelního stolu jako jemný lněný ubrus, až na to, že ho někdo celý počmáral —, a nacpala je zpátky do svého už tak dost přeplněného koženého kufříku. Bude muset ráno vstát nejmíň o hodinu dřív, aby to dokončila, protože uznala, že soustředit se nyní na práci nemá cenu. Akorát teď, když člověk, který se ohlásil jako Suzettin manžel, bude za hodinu u ní doma, aby jí sdělil několik věcí, které by měla vědět.

Jakých věcí? přemítala tehdy, zrovna jako o tom uvažovala nyní. A jak jinak by se měl představovat než jako Suzettin manžel? Nebylo to přesně to, co byl?

Alespoň do rozvodu? Nebyla nakonec stále ještě ona sama Garyho žena? Alespoň do rozvodu?

Bylo to všechno příliš zmatené, přesto však naprosto jednoduché, když to člověk přesně definoval. Její manžel ji opustil kvůli jiné ženě. Vdané ženě. Manžel oné ženy ji

zhruba před hodinou zavolal a požádal ji, jestli by k ní nemohl zajít; existuji určité věci, jak se domníval, které by měla vědět.

Hodina mezi jeho zavoláním a příjezdem proběhla jakoby rozmazaně. Lynn vzpomínala, jak pár okamžiků ještě setrvala u telefonu, než se náhle vrhla do horečné činosti. Rozběhla se dlouhou chodbou ke své ložnici kolem pokojů syna a dcery. Sedmiletý Nicholas už spal. Lynn přistoupila k jeho posteli, přetáhla mu odkopanou přikrývku přes ramena, něžně shrnula několik pramenů světlých vlásků z kulatého obličejíčku a políbila ho na čelo. Ani se nepohnul. Lynn chvilku stála, pozorovala své mladší dítě a překvapilo ji, že leží tak klidně. Nicholas většinou i ve spánku patřil k dětem, které sebou neustále šijí. Lynn se přistihla, že k němu sklání tvář, až byla téměř u jeho rtíků, takže cítila teplo jeho dechu, a ujistila se, že stále dýchá, což naposled udělala, když byl miminko. Najednou si povzdychl, obrátil se na bok a málem udeřil Lynn do nosu sevřenou pěstičkou. Lynn se usmála, opět ho políbila a odešla z pokoje.

Desetiletá Megan seděla na podlaze svého pokojíku, zcela zabraná do posledního románu o Nancy Drewové, a Lynn to kupodivu jaksi uklidnilo. Dodalo jí to pocit kontinuity, toho, co v životě poslední dobou postrádala. V dětství sama čítávala o Nancy Drewové a těšila ji skutečnost, že má aspoň jednu věc společnou se starším potomkem, který se jinak ve všem podobal svému otci. Stejně jako Gary byla i jeho dcera rozvážná a silně citově založená. Měla otcova ústa a podobně jako on hlavu na čísla. (Jestliže má Lynn jedno jablko, odříkávala si v duchu, když kráčela dál po chodbě do ložnice, a Suzette si to jablko vezme, kolik jablek zbyde Lynn?)

Zdráhavě nastavila obličej zrcadlu, umístěnému naproti neustlanému letišti, a nedbale si kartáčem pročísla přírodně zvlněné hnědé vlasy dlouhé až na ramena. Pak si rychle přetřela plná ústa růžovou rtěnkou a nanesla trochu červeně na pobledlé tváře. Přestože Lynn sídlila na Floridě celý život, patřila k těm lidem, kteří nebyli schopni se opálit. Během několika minut slunění zrudla jako rajské jablíčko na rozdíl od Garyho a obou dětí, jejichž pokožka byla přirozeně zlatohnědá. (Jestliže má Lynn jedno rajské jablíč-

9

ko a Suzette si to rajské vezme…) Slunce ti stejně nedělá dobře, konstatovala, když si vzpomněla na matčinu radu, že maskara je veškerý mejkap, který žena v podstatě potřebuje, a zároveň se divila, proč vyvíjí takové úsilí kvůli někomu, koho hodlala nenávidět na první pohled.

„Ty někam jdeš?” zeptala se Megan, která se náhle objevila ve dveřích a nepatrně protaženou jižanskou výslovností maskovala strach skrývající se za touto zdánlivě prostou otázkou.

„Ne, zlatíčko,” odpověděla Lynn dceři, která se svými sto padesáti osmi centimetry byla jen o sedm menší než ona sama. „Ale někdo přijde k nám.”

„Kdo?”

„Jeden klient,” zalhala Lynn a cítila, jak jí zrudly tváře.

„Muž?” naléhala Megan, její mírný hlas ztvrdl a ramena ztuhla.

„Ano,” odpověděla Lynn a snažila se, aby její hlas zněl pevně. „V telefonu byl dost naštvaný, takže jestli dorazí, ještě než půjdeš spát, byla bych moc ráda, kdybys zůstala ve svém pokoji.”

„Proč za tebou nepřijde do práce?”

„Protože… prostě nemůže. Už ses nachystala do postele?”

„Vypadám tak?” opáčila Megan udiveně. Její dětské tělíčko pod bavlněnou kombinézou hrozilo, že každou chvilkou naplno rozkvete.

„Ať už jsi hotová,” řekla jí matka co možná nejvlídněji.

Megan, štíhlá, s blond vlasy, opálenou kůží a hnědýma zlatě tečkovanýma očima, upírala na matku vyčítavý pohled, který poslední dobou zdokonalila do jisté umělecké formy. Byla to její představivost, nebo dneska puberta přicházela dřív?

„Jseš navoněná?” optala se dcerka káravě. A pak, dřív než stihla Lynn odpovědět:

„A převlíkneš se?”

Lynn pohlédla na bílé džínsy a červeně pruhovaný svetr, které na sebe hodila, když dorazila z práce domů. „Nejsem navoněná,” odpověděla klidně, „a co je špatného na mém oblečení?”

„Na jednání se to moc nehodí,” pronesla Megan odměřeně. 10

„Bude muset. A ty už ses převlíkla?” zeptala se Lynn kousavě.

Opět ten kukuč, který měnil města v trosky. Lynn se najednou cítila ztracená. Proč svolila k tomu, aby se s tím člověkem setkala? Nestačilo, že ji opustil manžel kvůli jiné ženě? Copak ji v tak malém městě jako Delray Beach už dost neponížilo, že žena, kvůli které ji nechal, navíc nebyla ani moc mladá, ani zvlášť hezká? Skutečně musela ještě trpět kvůli manželovi té ženské? Měl snad fakt, že jejich vlastní polovičky je vzájemně opustily, znamenat, že jsou nějakým zvráceným způsobem spřízněni?

Ustlala si lůžko s puntičkářskou pečlivostí - existovalo jen pár věcí, které nenáviděla víc než lehnout si do neustlané postele —, poklidila obývací pokoj a konečně uložila neobvykle přítulnou Megan do mosazné postele se čtyřmi sloupky, přičemž všechny tyto činosti dokončila jen pár okamžiků předtím, než zaslechla zvonek u dveří.

„Někdo zvoní!” křikla Megan, stále v nebezpečně bdělém stavu.

„Já vím, zlatíčko,” ujistila ji Lynn, když kráčela kolem jejího pokoje, a snížila přitom hlas, jako by chtěla zdůraznit, že děti touhle dobou mají už spát, pak pokračovala do předsíně, cestou si trochu upravila vlasy a pokoušela se vykouzlit na rtech úsměv. Třikrát se zhluboka nadechla a otevřela rázně dveře.

„Lynn Schusterová?” optal se muž na druhé straně.

Nebylo zase tolik divné, říkala si nyní, když ho vedla zpátky do obývacího pokoje, že k tomu člověku cítí tak silnou fyzickou přitažlivost. Ona i Suzette (to jméno jí uvízlo v hrdle) měly evidentně stejný vkus na muže. Byl Marc Cameron rovněž právník?

„Jste právník?” zeptala se, zatímco znovu zaujala místo na pohovce a zároveň se ujišťovala, že pokud klade otázky ona, zachovává si tím alespoň zdání sebekontroly.

Marc Cameron přešel k velkému oknu pohodlného, převážně dozelena laděného obývacího pokoje a zadíval se do bezhvězdného večera. „Skoro je tu slyšet oceán,” prohodil spíše pro sebe než k ní a dodal: „Ne, jsem spisovatel.”

„Vážně? Co píšete?” Kousla se do spodního rtu. Působilo to dojmem, že je moc zvědavá a že příliš projevuje zájem.

11

Teď jí obšírně začne líčit, co všechno zplodil, a ona nebude s to ho zarazit.

„Knihy,” odpověděl prostě a hned nato: „Neptejte se na jejich názvy, protože je stejně nebudete číst a moje ego je už tak dost na nízkém bodě.” Snažil se usmát, ale rychle od toho pokusu upustil. „Taky píšu občas povídky pro různé rádobyumělecké newyorské časopisy a spoustu přihlouplých článků pro místní tisk, profily známých osobností, co sem přijedou na návštěvu, a tak podobně. Opravdu vás to zajímá?”

„No ani…” Uvědomila si, že ano, ale nechtěla to prozradit.

„Slyšel jsem, že jste sociální pracovnice.” Lynn přikývla. „Už dvanáct let.”

„Líbí se vám to?”

„Co se mi má na tom líbit? Chudoba, násilí, zanedbání péče, týrání. To všechno v té práci je.”

„Člověk by myslel, že to musí působit depresivně jako stálá dieta.”

„No, abych byla upřímná…” — proč je vlastně upřímná ? — „uvažovala jsem, že toho nechám, než se tohle všechno stalo. Jenže teď… jedna velká změna prozatím stačí.” Odkašlala si, přestože nemusela, a překvapilo ji, že slyší, jak pokračuje dál. „Vtip je v tom, že se člověk nesmí do věci nechat citově zaplést. Musíte se separovat… Promiňte, to bylo poněkud nešťastně zvolené slovo.”

„Tahle fotka byla udělaná před pár lety,” poznamenal Marc Cameron, když svýma velkýma rukama uchopil malou, stříbrně zarámovanou fotografii Lynniny kdysi šťastné rodiny, a změnil tak téma hovoru.

„Ano, máte pravdu. Přesně řečeno před třemi. To jsem tolik zestárla?” Proč se na tohle zeptala?

„Vy ne,” opáčil, když vracel obrázek na jeho místo na parapet. „Ale Gary.” Vyslovil to jméno pečlivě, s přehnanou důrazností, až vyznělo poněkud obscénně.

„Aha, ano,” pronesla a začala si seškrabávat z nehtů bílý lak, který se beztak odlupoval. „Zapomněla jsem, že jste se už setkali.”

„Setkali? Vždyť jsem je spolu seznámil. ,Gary Schustere, rád bych vám představil svou ženu Suzette. Suzette, rád

12

bych ti představil Garyho Schustera. Je to právník, který zařídí formality ohledně koupě našeho nového domu.’” Zasmál se. „Spisovatel má mít smysl pro ironii.” Dlouze upil piva a pak se zahleděl opět z okna. „Je fajn bydlet tak blízko oceánu,” dodal nelogicky.

„Miluju procházky po pobřeží,” svěřila se mu, protože to považovala za

bezpečnější téma a mohla na okamžik vypadnout ze střehu. „Pomáhá mi to dívat se na věci ve správném světle.”

„A jak se díváte na tohle?”

„Nevím, co tím myslíte.”

„No, že váš manžel přijde jednoho dne z práce domů a oznámí vám, že vás opouští kvůli jiné ženě. Jak se s tím vyrovnáte?”

„Soukromě,” odtušila a její obranné síly byly opět v plné pohotovosti.

Usmál se a vrásky kolem modrých očí se mu prohloubily. „Promiňte. Spisovatelova přirozená zvědavost.”

„Vyznělo to spíš jako zvědavost odkopnutého manžela,” poznamenala Lynn a vzápětí zatoužila, aby to byla nevyslovila. Jaký to mělo smysl být krutá? Ten člověk už takhle dost trpěl. Jeho otázka nebyla nepřirozená, nebo dokonce nepředvídatelná. Jenže jak mu mohla říct, že i nyní, bezmála celý půlrok poté, co jí manžel sdělil, že ji opouští kvůli jiné ženě, a prostě si sbalil věci a právnickou literaturu — věděla, že to myslí vážně, když si spakoval odborné knihy — a odstěhoval se, působila ta záležitost naprosto neskutečným dojmem? Když jí na rovinu oznámil: „zamiloval jsem se do někoho jiného, odcházím od tebe,” přepadl ji zvláštní izolovaný pocit, že nic z toho se ve skutečnosti neděje, že usnula při četbě, pohodlně schoulená na gauči v obýváku, a že to byl pouze ošklivý sen. Teprve když promluvila, a promluvila jedině proto, že to od ní očividně očekával, si uvědomila, že funguje ve všech třech dimenzích a že její manžel, s nímž prožila čtrnáct let, otec jejích dvou malých dětí, ji hodlá vlastně opustit.

„To nemyslíš vážně,” vyhrkla tehdy, přestože bylo naprosto jasné, že to tak myslí. Tvářil se zaraženě jako vždycky, když se domníval, že vykládá něco důležitého, a jeho normálně hezká ústa se vyčkávavě zkroutila, jako

» 13

kdyby se chystal vyvracet důkazy ještě dřív, než ona začne hovořit.

„Myslím to,” zdůraznil pomalu, „naprosto vážně. Víš přece, že už delší dobu nejsme spolu moc šťastní…”

„O čem to mluvíš?” skočila mu do řeči a přitom si byla vědoma, že nesnáší, aby ho někdo přerušoval. „Já tedy nevím, že nejsme šťastní. Já jsem šťastná. Co mi to tu vykládáš?”

A právě v tom okamžiku, jakmile začal horlivě vysvětlovat, ji přepadl pocit, že se tohle neděje jí, ale někomu jinému. Bylo to, jako kdyby seděla za psacím stolem v Delrayském oddělení sociální péče a poslouchala, jak jí tento příběh vypráví někdo jiný. Viděla se, jak sedí tam, kde pokaždé sedávala, když naslouchala smutným historkám, na druhé straně stolu, která byla oproštěna od podobných strastí, na profesionální straně, na té bezpečné straně, kde se mohla nechat dojmout, někdy až k slzám (hlavně v počátečních letech), ale nikdy nebyla ta postižená, natož zraněná. Pravidelně naslouchala vyprávěním o rozpadlých domácnostech, o manželstvích rozbitých v pěstním zápase, o zanedbaných a týraných dětech, o citovém vydírání, o duších ztracených a pouze málokdy nalezených. Součástí její práce bylo naslouchat, projevit účast, analyzovat a nalézat pokud možno řešení. A když měla za sebou naslouchání a našla přijatelné východisko, musela o tom napsat zprávu a zároveň se snažila dodat trochu smyslu do šílenství, které právě vyslechla. Utrpení patřilo k jejímu povolání sociální pracovnice v Oddělení sociální péče v Delray Beach na Floridě, ale nebylo součástí jejího života.

A tak když si po čtrnácti letech společného života manžel sbalil věci i právnické knihy a odstěhoval se, začala jí teprve docházet hořká pravda a ona si uvědomila, že byla jako tisíce dalších žen v celé zemi odvržena bez dlouhých cavyků kvůli jiné ženě. A teď manžel oné ženy stojí u ní v obýváku. Proč? To jí stále ještě neprozradil.

„Mohli bychom přejít k důvodu vaší návštěvy, pane Camerone?” Lynn ve svém hlase zaslechla netrpělivost a podle toho, jak Marku Cameronovi poklesla ramena, poznala, že to zaregistroval také. „Existuje nějaký?”

>4

\Ax V1

„Ani nevím,” přiznal se a spustil svou mohutnou postavu zpátky na zeleno-bíle pruhované křeslo, pro které se najednou zdál příliš veliký. „Když jsem vás volal, měl jsem dojem, že existuje.” Odmlčel se a ústa se mu pomalu roztáhla do úsměvu. „Udělal jsem to v dobrém úmyslu. Aspoň si to myslím.”

„Řekl jste, že jsou tu věci, které bych měla vědět.”

Pokrčil rameny. „Existují věci, které bych vám mohl říct, věci, co by vám mohly pomoct při vyrovnávání majetku, které se snažíte s Garym vyřešit, věci, jež neznám, pouhé věci. Ale jakmile jsem vešel do dveří, došlo mi, že ani jedna z

nich není ten pravý důvod, proč jsem vlastně tady.” S citem pro dramatičnost udělal přestávku v přívalu svých slov. „Pravda je, že jsem byl jenom zvědavý. Zase to slovo. Odkopnutý manžel byl zvědavý na to,” upřesnil,, jak vypadáte. Jste hezčí než ona, víte to?”

„Mám na tohle odpovědět?” zeptala se Lynn po dlouhé odmlce, při níž zoufale uvažovala o duchaplné replice.

„Nejspíš jsem doufal, že budete stejně naštvaná jako já a že mi budete chtít o tom vykládat. Všechny ty špinavé podrobnosti — kdy jste to zjistila, co vám Gary přesně řekl, co jste řekla vy, jak vám bylo, jestli vám Gary povídal něco o Suzette, jestli něco nevyprávěl o mně. Jestli vám prozradil, co ona říkala o mně. Jestli jsem byl mizerný manžel, špatný otec — a Bože chraň, vůbec to nejhorší — neschopný milenec. Detaily, podrobnosti. Vodu na spisovatelův mlýn.”

„Nejsem zrovna hovorná,” svěřila mu po pravdě, protože si nepřála, aby se našla rozpitvaná na stránkách jeho další knihy. „Ale umím naslouchat,” překvapilo ji, že pokračuje. „Pokud byste si chtěl o tom popovídat…”

„Přiznám se,” přerušil ji a náhle prudce vstal, zatímco jeho slova nabírala na rychlosti a přesvědčivosti, „že bych i o tom rád promluvil. Přiznám se, že bych si nepřál nic lepšího než si sednout a porovnat si s vámi postřehy, vyměňovat si šťavnaté historky za pikantnosti, dokud bychom nebyli natolik otrávení, že by nám to bylo už jedno, a pak bych vás rád odvezl do nějakého motelu, nejlíp do stejného, kam šli poprvé oni, určitě do téhož motelu, kde byli oni, nejraději do toho samého pokoje s toutéž zatracenou

‘5

postelí a pak bych se rád…” Najednou zmlkl. „Možná moje úmysly zas tak dobré nebyly.”

Nastala dlouhá pauza, během níž se zdálo, že nikdo z nich ani nedýchá.

„To byl tedy proslov,” podotkla Lynn po chvíli a snažila se, aby nepůsobila dojmem, že je šokovaná a vzrušená, přestože v podstatě cítila obojí.

„Berte to jako procházku po pobřeží.” Dopil zbytek piva a odložil neohrabeně skleničku na rattanový konferenční stolek, stojící mezi nimi. „Povězte mi, paní sociální pracovnice, jak tenhle návrh postavíte do správného světla?”

„Sám jste řekl — že jste strašně naštvaný člověk,” promluvila a nevěděla, jak má dál pokračovat. Žárem jeho slov se cítila nestydatě rozpálená a doufala, že její obličej nepro-zrazoval zneklidňující emoce, které v ní probudil. Měla pocit, že se jí zmocnily dvě protichůdné touhy, buď toho člověka vyhodit z domu, nebo se mu vrhnout do náruče.

„A vy nejste naštvaná?” zeptal se, když uhnula pohledem. „Aha, zapomněl jsem. Vy své záležitosti řešíte soukromě.” Bezmocně pozvedl ruce do vzduchu. „Heledte, mrzí mě, jestli jsem vás nějak urazil.”

„Ne, vás to nemrzí.”

„Ne, nemrzí. Máte pravdu. Možná právě tohle jsem vám přišel říct.”

„Už je vám lip?”

„To záleží na vaší odpovědi.”

Nemohla si pomoct, ale musela se usmát. „Odpověď zní ne.”

„Stejně je mi už lip.”

„Výborně, takže už můžete jít.”

Přikývl, přesto se však nepohnul. „Teďse cítím tak trochu hloupě…”

„Mně taky není zrovna skvěle, jestli vám to udělá dobře.” Vstala, prošla kolem něho ke dveřím, otevřela je do letní noci a okamžitě narazila na hradbu vedra.

„Velice mě těšilo, že jsem vás poznala, pane Camerone. To je další malá ironie, kterou jistě oceníte,” neodpustila si kousavou poznámku.

„Rád bych vás zase viděl,” prohlásil. Stál přímo ve dveřích, takže je kvůli tomu nemohla zavřít. Lynn pocítila na tváři teplo letní noci a na zádech chlad klimatizace. „Poslyš-

16

. ¦

te, pokaždé se nechovám jako učiněný blbec,” svěřoval sejí. „A když jsem sem předtím vešel, vycítil jsem nějaké vibrace, teda jen jsem si myslel, že jsem je vycítil. Možná jsem se spletl. Ale pravda je, že se mi líbíte a že bych vás rád viděl znova. Tuším, že máme hodně společného kromě toho, co je nabíledni. A…,” zaváhal…možná bych si s vámi rád popovídal. Já se s tím zřejmě tak dobře nevyrovnavam jako vy. Nejspíš se ještě na věci nedívám v tom správném světle.” Usmál se. „Třeba až půjdete někdy na procházku po pobřeží, vezměte mě s sebou.”

„To podle mě není zrovna dobrý nápad.”

„Stejně vám zase zavolám.”

Lynn pokrčila rameny a po dobu, co vycouval ze dveří a kráčel po cestičce k místu, kde na ulici zaparkoval auto, si zachovala naprosto nicneříkající výraz. Sledovala ho, jak nastupoval do svého malého autíčka, zavřela však dveře dřív,

než se stihl ohlédnout a zjistit, že ho pozoruje. Potom co zaslechla, že odjíždí, rázně vešla do obývacího pokoje a překvapilo ji, když zjistila, že je naprosto v pořádku. Měla totiž pocit, jako by jím právě prolétl hurikán. Ruce se jí roztřásly v okamžiku, kdy sebrala ze stolku prázdnou sklenici od piva a nesla ji do kuchyně, kde ji rychle opláchla a vrátila na polici do skříňky, takže všechny stopy po Marku Cameronovi náhle zmizely. Potom se zhluboka nadechla a ještě jednou a naposled zvedla telefon, předtím však pohlédla na hodiny na mikrovlnné troubě, aby se ujistila, že ještě není příliš pozdě, a opět zavolala advokátce.

¦

KAPITOLA DRUHÁ

NA RENEE BOWEROVOU ČEKALY TŘI VZKAZY, když se ona a její manžel Philip vrátili těsně po jedné v noci domů. Jeden byl od sestry Kathryn z New Yorku a dva od klientky Lynn Schusterové, kterou nedávno opustil manžel a nabídl jí velice slušné vypořádání, aby mohl ukončit dlouhotrvající manželství.

‘7

„Zajímalo by mě, oč jí jde,” uvažovala nahlas Renee, když usedla na okraj manželské postele a stáhla si stříbrné lodičky, které ji celý večer tlačily do prstů. Copak se jí zvětšovaly i nohy,? Můžou prsty u nohou přibrat na váze?

„Ty víš, o co jí jde,” ozval se manžel odněkud z druhé strany jejich bělostného pokoje. „Potřebuje si jen s někým popovídat.”

„Nemyslím svou sestru. Mluvím o Lynn Schusterové. Myslela jsem, že tu záležitost máme skoro vyřízenou. Ráda bych věděla, proč mi volá domů.”

„Ať je to co chce, bude to muset počkat do rána. Pojď spát,” naléhal Philip, už svlečený a schovaný pod pokrývkou.

„Nechápu, jak můžeš být tak rychle v posteli,” divila se Renee, když kráčela k jejich prostorné, pečlivě zařízené šatně. Stáhla si černý svetr a kalhoty a nechala je ležet na podlaze, kam spadly. Přehodila přes hlavu dlouhou noční košili a rychle spěchala po tlustém bílém koberci do přilehlé koupelny obložené bílým mramorem.

„Netrávím dvacet minut u telefonu v jednu v noci a neposlouchám vzkazy na záznamníku,” upozornil ji jemně.

„Já taky ne.” Renee hleděla na svůj odraz v ostrém světle koupelnového zrcadla a zjistila, že i pod nánosem mejkapu má pleť velice bledou. „Nemůžu za to, že tvůj kamarád se rozhodl uspořádat své ženě oslavu uprostřed týdne.” Na obě tváře i na špičku krátkého ohrnutého nosu si dala pořádnou hrudku pleťového krému.

„Copak to není i tvůj přítel?”

„Já nemám žádné přátele,” zažertovala, ale pak ji napadlo, že to bude nejspíš pravda. Všichni její známí byli vlastně Philipovými přáteli a jeho prostřednictvím se stali i jejími. Podědila je, když si Philipa před šesti lety vzala. Všichni její bývalí přátelé — některé dokonce měla od dětství — se nějak vytratili kvůli nabitým pracovním programům a nedostatku času. Zřídkakdy si na ně vzpomněla. Patřili do jiné éry, do světa před Philipem.

„Dělej, prosím tě, pojď už si lehnout,” volal na ni z vedlejšího pokoje smyslným hlasem, přestože tvrdil, že je unavený.

Chtěl se pomilovat? uvažovala a zároveň by byla ráda, kdyby existoval způsob, jak urychlit svou proceduru před

18

spaním, přestože věděla, že neexistuje. Potřebovala veškerou dostupnou péči. Nemohla si dovolit tyhle věci uspěchat. Renee si úmyslně pomalu začala vtírat pleťový krém do pokožky a dávala pozor, aby příliš silně netřela oblast kolem očí. Litovala, že postrádá víc přirozeného půvabu, ani ne tak kvůli sobě, jako kvůli Philipovi. Přestože jí bylo pouze čtyřiatřicet, všimla si na dnešním večírku, že vrásky kolem jejích očí jsou daleko výraznější než u všech ostatních přítomných žen, včetně oslavenkyně, která dosáhla čtyřicítky a moc velkou radost jí to nedělalo. Renee vytáhla z mramorové dózy papírový kapesníček, začala jemně, řadou lehkých pravidelných dotyků odstraňovat silnou vrstvu krému z obličeje a unavenýma hnědýma očima zkoumala póry na své pleti. „Proč jenom nemám zelené oči jako Kathryn?” ptala se sama sebe potichu a pomyslela si, že sestřin hlas zněl na záznamníku mnohem zoufaleji než obvykle, jelikož zoufalství bylo jejím normálním stavem od té doby, co jí manžel náhle před třemi měsíci zemřel na infarkt. Přesto všechno, i když se počet telefonátů z New Yorku zvýšil, Kathryn odmítala New York opustit dokonce jenom na krátkou návštěvu.

Renee si prohlížela obličej v zrcadle a pokoušela se v něm objevit nějaké stopy po sestřiných rysech. Ale nebyly tam. Kathryn byla v rodině ta hezká, přemítala opět Renee a pozorně stírala vrstvu líčidla, které si tak pečlivě nanesla na počátku večera. Zdědila sice otcovu hlavu, jenže jak on sám často zdůrazňoval, Kathryn byla ta šťastná, která získala matčiny hluboké zelené oči a mírně

vysedlé lícní kosti. A i kdyby nějaké lícní kosti vlastnila, dumala Renee a zároveň si na ně vztekle plácala noční krém, už dávno by se ztratily v nejméně pěti kilech navíc, kilogramech, které jí sice nebyly k užitku, ale přesto je nosila tak přes rok, nebo možná bezmála dva roky, aby byla upřímná. A aby byla skutečně upřímná, dělalo to skoro sedm kilo. Ohlédla se na váhu — svého nepřítele — nevstoupila na ni celé týdny, namlouvala si totiž, že při sto šedesáti centimetrech není její problém váha, ale výška.

„Zase už začínám,” nadávala si rozzlobeně a žasla, že žena s jejím postavením, které všechno vychází, se vším, čeho dosáhla v relativně mladém věku, a údajnou inteligen-

19

•

cí, dokáže uvažovat, pokud jde o její vzhled a váhu, jako v dobách před zrovnoprávněním žen. Je přece úspěšná právnická, ujišťovala se, dokonce velmi dobrá. Všichni klienti ji považují za schopnou, ba velmi šikovnou. Nezdálo se, že by jim vadilo, že má pár kilo navíc. Co záleží na tom, kolik váží? Začala si energicky čistit zuby. Když byla s Philipem, stejně si jí nikdo nevšímal.

Kolikrát slýchávala, dokonce i dnes večer, i od jejich takzvaných přátel: „Ty máš ale štěstí. Je tak úžasný. Jak se ti ho podařilo uhnat?” Už dávno ji nepřekvapovala nečitelnost těchto poznámek. Zvykla si na ně po téměř šestiletém manželství s mužem, který byl nejen hezký, úspěšný a vypadal distingované, ale současně neustále chlapecky, což byla v šestačtyřiceti zajímavá kombinace.

Co na tom, že všichni jeho známí, všichni jejich známí, jí ustavičně říkají, jak krásně by vypadala, kdyby jen pár kilo shodila? Jako ta ženská dneska na večírku, Alicia-říkej-mi—Ali, štíhlá rusovláska v dekoltovaných šatech, která, jak Renee připadalo, pořád stála vedle Philipa a poučila ji, že úspěšná dieta je jen otázkou silné vůle. Ta hubená koza nemusela v životě držet dietu. Své manžele sčítala způsobem, jakým ostatní ženy počítají kalorie, a pokud manželé mají jako přívěšek ještě manželky, co na tom? Něco malého k zakousnutí je často výhodnější než jedno kompletní jídlo. „Zeje to tak, Renee?” tázala se v souvislosti s něčím, na co si právě teď Renee nemohla vzpomenout. Dělala si ta ženská zálusk i na Philipa?

Renee zjistila, že se v myšlenkách bezděky vrací k večerní zábavě. Sledovala, jak její manžel šeptá dráždivé pikantnosti do ucha přitažlivé blondýnky, dívala se, jak smyslně tančí s oslavenkyní, cítila, jak se její tělo tiskne v rytmu k jeho, když se škádlivě naklonil k hubené rusovlásce v dekoltovaných šatech, aby jí něco pošeptal. Renee stála sama v koutě, přirostlá k podlaze z mexických dlaždic jako kořenáč s palmou vedle ní, usrkávala šampaňské a snažila se co mohla, aby nežárlila, aby vypadala, jako že se dobře baví. Philip ji kvůli její žárlivosti nesčetněkrát napomínal. Neměla vůbec proč žárlit, omílal dokola, i když to znělo spíš jako varování.

Ta část jeho života byla pryč, ujišťoval ji. Byla jediná, kterou chtěl, a jediná, kterou miloval. Ostatní nic nezname-

20

naly. Patřily minulosti. Věděla to. Copak nebývala svědkem rozpadu mnoha manželství kvůli tak triviálnímu problému, jakou je bezvýznamná hádka? Chtěla tohle provést se svým manželstvím? „Nedožeň mě k něčemu, co nechci udělat,” zdůrazňoval a ona se divila — třebaže jen na okamžik—jak to přijde, že je zodpovědná za jeho jednání.

Přesto se zdálo, že jeho známosti s atraktivními ženami neberou konce, známosti se štíhlými atraktivními ženami, z nichž většina byla provdaná za muže alespoň o několik desítek let starších než ony. Florida byla zaplavená krásnými dívkami provdanými za bohaté starce, za muže, kteří sami sebe klamali vírou, že jejich šarm, a nikoliv peněženky byl v jejich vztahu tou neodolatelnou hybnou silou.

Nicméně pokud se svazek rozpadl dřív než manžel, mladičká manželka často vyšla naprázdno. Renee věděla, že na Floridě existuje způsob, jak si ochránit peníze, a zajímalo ji, jak by to ona sama přežila, kdyby ji Philip opustil, a jak to vůbec dokázala zvládnout, než se potkali.

„Renee, prokristapána, co tam pořád děláš?”

Z nějakého důvodu, uvažovala, zatímco žasla nad buclatým obličejem, který na ni civěl ze zrcadla, a stírala si zbytky pleťového krému, jenž jí ulpěl na stranách melírovaných vlasů, si vybral právě mě. Z nějakého neznámého, nepochopitelného důvodu jsem ta vyvolená, kterou nazývá svou manželkou. „Já jsem ta šťastná,” pronesla nahlas a myslela to vážně.

„Cos tam tak dlouho prováděla?” ptal se, mezitímco si k němu lehala do postele.

„Neměla bych shodit deset kilo?” oslovila jeho záda, když kolem něho opatrně ovinula své tělo.

„S jednou nohou by ses mi nelíbila,” opáčil.

„Pěkně děkuju.”

„Budeme už spát?”

„Myslíš, že bych měla držet tu dietu s vodním melounem?”

„Proč nezkusíš místo oveček počítat vodní melouny? Patrně to splní tentýž účel.”

„Philipe, vždyť já mám krizi,” řekla napůl žertem. „Jseš psychiatr. Tak mi pomoz.”

21

„Ordinační hodiny jsou denně od osmi ráno do čtyř odpoledne.”

„Prosím tě.”

Převrátil se na záda, pak se opřel o loket a podíval se na ni. „Co se to dělo v té koupelně? S kým jsi to tam mluvila?”

„Myslíš si, že jsem přitažlivá?”

„Podle mě jsi akorát.”

„Akorát není přesně to, co jsem chtěla slyšet.”

„Renee,” promluvil laskavým hlasem, přestože v něm rozeznala nádech netrpělivosti, „jseš chytrá, schopná ženská…”

„To vím. Vím, že jsem chytrá a schopná ženská.”

„Jsi právnická.”

„Vím, že jsem právnická. Nemusíš mi říkat, že jsem právnická.”

„Máš manžela, co tě miluje.”

„Vážně? Mám manžela, co mě miluje?”

„Co sis myslela?”

„Ordinační hodiny jsou od osmi do čtyř,” vrátila mu jeho vlastní slova. „Neptej se mě, co si myslím. Nech si to pro své pacienty. Pověz mi, že mě miluješ. Pověz mi, že jsem ta nejkrásnější na světě.”

„Miluju tě. Pro mě jseš nejkrásnější stvoření na světě.”

„Proč jen ti nevěřím?”

„Protože i když jsi chytrá, schopná ženská a velice úspěšná advokátka, náhodou jsi taky hysterická panička, a jestli se teď trochu nevyspím, bude ze mě hysterický psychiatr, který pak bude znervózňovat pacienty.”

Už už se chtěl otočit, když ho její hlas zarazil. „Nechceš se pomilovat?”

„Teď? Vždyť je jedna ráno.”

„Neptala jsem se, kolik je hodin. Bůhví, že vím, kolik je. Už jsi mi to řekl dostkrát. Já jsem se ptala, jestli se chceš pomilovat.”

„Ty bys jednoho dohnala k šílenství,” začal, ale už ji k sobě přitáhl a přitiskl koleno na její kypré stehno.

Na dveře ložnice kdosi zaklepal. „Táti?” ozval se váhavý hlas.

Renee odtáhla paže, jimiž právě chtěla obejmout manželův dosud štíhlý pas. Dopadly zpátky na polštář, jako by to

22

byla těžká závaží připevněná k jejím zápěstím. Cítila, jak se Philip okamžitě odtáhl, jak se posadil a napíná zrak skrze tmu, zatímco se k nim pomalu blížila postava Debbie, jeho dospívající dcery, oblečené do pyžama.

„Zlato?” pronesl hlasem tak něžným, že si Renee na chvilku připadala odstrčená, jako by se nějakým způsobem zatoulala do cizí postele. „Stalo se něco, holčičko? Pročpak nespíš?”

„Něco ošklivýho se mi zdálo,” hlas se zachvěl a Renee na okamžik byla v pokušení přitáhnout vyděšenou dívku k sobě, obejmout ji, utěšovat a říct jí, že všechno bude zas v pořádku, dokud si nevšimla nepatrného poloúsměšku, které děvče nedokázalo vzhledem k mladému věku docela skrýt, a ztuhla. Dokonce i v temnotě byla Renee schopna rozeznat nelítostné odhodlání v očích manželovy dcery.

„Chceš mi to vyprávět?” otázal se muž, jenž jí pouze před několika minutami sdělil, že má ordinační hodiny od osmi do čtyř.

„Ten sen byl hroznej,” odpověděla dívka, které bylo šestnáct, ale vypadala na čtrnáct, svému otci a nechala ho, aby holýma rukama objal její třesoucí se postavu. „Zdálo se mi, že jste měli bouračku, ty a Renée.”

Jako pokaždé, tak i nyní Debbie vyslovila zdvojené e ve jméně Renee francouzsky. („Vyslovuje se to Reny,” opravovala ji Renee rok co rok, když děvče přijelo z Bostonu, aby s nimi trávilo léto, a jak jí to také připomněla, když Debbie před čtrnácti dny dorazila. „Reny — ne Renej.”)

„Řídils strašně rychle, strašně riskantně…,” pokračovala Debbie, aniž si byla vědoma Reneeina vnitřního monologu. „Vlastně,” opravila se, „neřídils ty, ale Renée.”

„To sedí,” prohodila Renee téměř neslyšně.

„Silnice byla plná zatáček a výstrah před nebezpečnou serpentinou,” vypravovala dál Debbie.

„Nikdy si nevšímám výstražných značek pro nebezpečnou zatáčku,” souhlasila Renee. „Odjakživa klikatou kresbu nesnáším.”

Debbie sevřela rty tak, že skoro zmizely. „Těší mě, že ti to připadá tak zábavný,” pravila stoicky a záda jí ztuhla. „Promiň, jestli jsem tě vyrušila, Renée. Jdu do svýho pokoje.”

23

„Nesmysl,” okamžitě reagoval Philip, jeho paže se opět natáhla, přitiskla dceru ochranitelsky k sobě, zatímco jeho oči zpražily Renee zničujícím pohledem.

Dokonce i ve tmě byla jeho síla oslepující. „Ty nás přece nikdy nemůžeš rušit. Tohle je tvůj domov.”

A tohle zas moje noční můra, pomyslela si Renee a naslouchala, jak její manžel naléhá na dceru, aby pokračovala ve vyprávění.

„No,” ozvala se dívka, když se konečně nechala přemluvit, „viděla jsem, v jakým jseš nebezpečí. Věděla jsem, že když ona nezpomalí…,” — teď dokonce ona, pomyslela si Renee, žena beze jména —, „tak oba dva sjedete ze skály do moře.

„A ona to udělala?” chtěla vědět Renee.

„Ale Renee,” napomenul ji její muž.

„Snažila jsem se vás varovat. Volala jsem Renée, Renee…”

„Nejspíš jsem si myslela, že mluvíš s někým jiným.”

„Asis mě neslyšela,” pokračovala dívka, jako kdyby Renee nic neřekla. „Auto pořád zrychlovalo. Nakonec spadlo z útesu. Bezmocně jsem sledovala, jak se rozbilo o skály. Křičela jsem.”

„Ty moje chudinko,” utěšoval ji otec.

„Běžela jsem strašně rychle za tebou a vytáhla tě do bezpečí.” Renee s úžasem zjistila, že Debbie má v očích skutečné slzy. „Renée umřela,” dodala Debbie jen tak mimochodem.

„Takže to nakonec vlastně nebyl tak děsný sen,” poznamenala Renee vesele.

„Teda fakt, Renée, nevím, proč jseš tak protivná.”

„Vždycky jsem protivná, když se zřítím ze skály a zabiju se.”

„Byl to jenom sen,” upozornila ji dívka.

„Jistě,” odtušila Renee a viděla na děvče tak jasně, jako kdyby právě rozsvítila všechna světla. „Bohužel, jenom to.”

„Už je ti lip?” otázal se otec.

Debbie pokrčila rameny a ukryla obličej do tatínkovy chlupaté hrudi. „Šíleně jsem se o tebe bála. Nemohla jsem pro tebe vůbec nic udělat. Byla jsem tak bezmocná. Pokoušela jsem se tě varovat. Jenže ona mě neposlechla.” Teď už dívka opravdu vzlykala.

24

„Co kdybych ti uvařil horkou čokoládu?” zeptal se energicky Philip, jako kdyby byl bílý den, nato se Debbie okamžitě rozveselila, zvedla hlavu a usmívala se přes otcovo rameno na zlou macechu, která tam nehybně seděla s otevřenými ústy.

„Pamatuješ, když jsi byla malá holčička a něco ošklivého se ti zdálo, jak jsme šli vždycky do kuchyně a udělali si horkou čokoládu…”

„A tys u mě seděl, dokud jsem ji nevypila do poslední kapičky. Na to si vzpomínám. Nenapadlo mě, že ty taky.”

„Prosím tě, já si z tvého dětství pamatuju všecko. Každý zlý sen, každé kýchnutí. Bude ti zas dobře, až si vypiješ hrnek tatínkovy speciální horké čokolády. Od čeho jsem doktor? Renee, přinesla bys mi župan?”

Renee mlčela. Jakmile se octla v situaci, kdy nelze vyhrát, ustoupila. Svižně kráčela k šatníku, aby vyndala manželův tmavomodrý hedvábný župan.

„Ty asi nechceš horkou čokoládu, viď?” zeptala se Debbie Renee, když Philip odešel do kuchyně a obě ženy — ta první, čtyřiatřicetiletá, která věděla, že není moudré zaplést se do podobného druhu boje o moc, a ta druhá, šestnáctiletá, která věděla všechno — tu zůstaly napospas jedna druhé. „Přece držíš dietu, ne?”

„Teď zrovna ne. Ale nemám žízeň. Děkuju.”

„Vypadáš fakt unaveně, Renée,” zašveholila Debbie sladce. „Není ti něco?

„Cítím se moc dobře, díky. A jmenuju se Reny. Ne Re-nej.”

„Mně se víc líbí Renée,” stála dívka umíněně na svém. „Renee — to se hodí — třeba na tlustou holku ze základky, se kterou si nikdo nechtěl hrát.”

Debbie zmizela dřív, než Renee stihla vyskočit z postele a vyhodit ji z okna ložnice v pětipatrovém kondominiu s výhledem na moře, kam se přestěhovala po svatbě s Philipem. Beztak by sejí nic vážného nestalo, přemítala a spustila hlavu zase na polštář. Ta holka byla nezničitelná.

Z kuchyně slyšela konejšivé zvuky Philipova hlasu a Debbiein nevinný holčičí chichot. Uvažovala, jak je možné, že to děvče předvádí světu dvě naprosto odlišné tváře? A jak je možné, že člověk Philipova vzdělání a inteligence, nemluvě o jeho profesionálních zkušenostech, byl tak zaslepený,

*

«5

pokud šlo o chování vlastní dcery? Jak to, že se nechal tak snadno zmanipulovat?

Stávalo se to každé léto. Debbie vystoupila z letadla linky Airlines z Bostonu a nevšímavě prošla kolem nevlastní matky, která původně velmi toužila stát se její přítelkyní. Renee se teď smála, když si vzpomněla, jak nedočkavě očekávala přílet manželova jediného dítěte, jak byla nadšená, když poprvé zahlédla dívku, které v době jejich prvního setkání bylo pouze deset let. Přestože Debbie byla na svůj věk drobná, už tehdy se chovala jako někdo mnohem starší. Měla dlouhé světle hnědé vlasy, sčesané z útlého oválného obličeje dozadu do vysokého ohonu, nohy měla ke své výšce nepřiměřeně dlouhé a velice hubené, což ještě víc zdůrazňovalo její křehkost. Jako hezký růžový plameňák, napadlo tehdy Renee.

Jenže byla spíš jako sup, přesvědčila se, když se Debbie šikovně vyhýbala jejím snahám o přátelské sblížení a přitom dělala, jako by to byla pokaždé Renee, kdo se zachoval špatně. „Nemá mě ráda,” svěřila se Renee plačky Philipovi, který ji ujišťoval, že to dítě se jenom stydí a že je obětí protichůdných citů. Je zcela přirozené, poučoval ji, že dcera odmítá někoho, kdo zaujal místo její matky, zvláště když rozvod neproběhl zdaleka přátelsky, a Renee uznala jeho kvalitnější znalosti v podobných záležitostech, přestože instinktivně tušila, že se mýlí.

„Co mám udělat, aby mě měla ráda?” ptala se ho a on odpověděl, aby byla sama sebou. Když to nepomáhalo — a brzy bylo jasné i Philipovi, že to nefunguje — poradil jí, aby se usmívala a snášela to, že je to jen dva měsíce v roce a jistě mu může alespoň v tomhle vyhovět. Nejdřív se domnívala, že to dokáže. Ale přesto jí ty dva měsíce připadaly rok od roku delší, zvlášť když děvče začalo dospívat a drobné intriky byly čím dál rafinovanější, kousavé poznámky cílenější a

ši-kovněji vymyšlené.

Philip tu nebyl vůbec nic platný. Jeho vina, že zanechal své jediné dítě ženě, kterou prohlásil za labilní, z něj dělala snadný terč dceřiných manipulací.

Pokud je prokoukl, a Renee si tím byla jistá — kristepane, dokonce i naprostý idiot by je prokoukl —, nebyl schopen

<2(>

zareagovat jinak než tím nejnepochopitelnějším způsobem. Ustupoval dceřiným násilnickým požadavkům ohledně jeho času, peněz i duše. Zastával se jí v každém sporu; chápal její situaci, obavy i trápení. Debbie má strach, že ho ztratí, vysvětlil Renee a asi nechápal, že ona se bojí přesně té samé věci.

„Bylas na ni moc zlá,” vyčetl jí, když se vrátil do ložnice, a dech mu voněl po čokoládě. „Je to ještě dítě, to si pamatuj. Myslí si, zeji nenávidíš.”

„To je směšné, Philipe. Víš přece, že jsem zkoušela všechno.”

„Snaž se víc. Prosím tě. Kvůli mně. Právě teď plakala. Říkala, že by asi neměla trávit léto s námi, protože vidí, že ji nemáš ráda, a ona nechce, abychom my dva měli kvůli tomu problémy.”

„Panebože, Philipe,” promluvila Renee a cítila se zcela poražená. „Kromě toho, že bych si měla změnit jméno nebo sjet ze skály, už vážně nevím, co mám udělat, aby byla šťastná.”

Doufala, že se tomu zasměje, ale neudělal to. „Jsi dospělá. Ona je dítě. Ty musíš jít příkladem. A teď se chci trochu vyspat.”

„Takže milování asi nepřipadá v úvahu?” zeptala se, právě když zazvonil telefon.

„Teď tedy ne,” odsekl a Renee zaslechla v jeho hlase úlevu, přestože se ji snažil maskovat rozmrzelostí.

Renee sáhla po telefonu vedle postele. „Mohlo by to být pro tebe.”

„Ale ne,” odporoval a jako obvykle měl pravdu.

„Ano, tady je Renee Bowerová,” ubezpečila neznámý hlas na druhém konci linky a pocítila náhlou nevolnost v žaludku. „Ano, Kathryn Wrightová je moje sestra. Kdo volá…? Cože? O čem to mluvíte? Kdo jste?” Vnímala, jak se Philip vedle ní na posteli posadil, když se v něm i přes jeho podrážděnost probudil zájem. Renee naslouchala ohlušujícímu vodopádu slov ženy na druhém konci, jejíž jméno hned zapomněla, a zprvu nebyla schopna reagovat. Mnula si třesoucí se rukou čelo.

„Ach můj bože!” vydechla a pak ještě jednou: „Ach můj bože!”

^7

KAPITOLA TŘETÍ

„BOHUŽEL, TOHLE BUDE JEN KRÁTKÁ SCHŮZKA,”! řekla Renee, když Lynn Schusterová vstoupila do její kanceláře a usadila se na židli naproti psacímu stolu. „Musím jet do Lauderdalu. Moje sestra má přiletět ve dvě hodiny z New Yorku.” Renee se nervózně podívala na hodinky. Lynn automaticky provedla totéž.

„Jak se jí daří?” zeptala se Lynn.

Zdálo se, že Renee otázka vylekala. „Aha, jistě, zapomněla jsem, že jste spolu chodily do školy. Moc dobře se nemá,” odtušila Renee bez dalšího vysvětlení.

„Tak co potřebuješ? Říkalas, že je to důležité.”

^ „Nevím, jestli je to důležité,” zapochybovala okamžitě Lynn a Renee vypadala udiveně. „Včera jsem měla návštěvu. Marka Camerona, manžela Suzette

Cameronové.”

„Zajímavé,” prohodila Renee, i když z jejího výrazu Lynn nebyla s to nic vyčíst.

„A dál?”

„A dál?” Lynn si rychle promítla události předešlého večera, sklopila hlavu a sloupávala zbytečky bílého laku z nehtů. „A… chce mě zase vidět.”

„Mám dojem, že tu něco chybí,” podotkla Renee Bowerová klidně. „Nevynechalas něco?”

„Ani ne,” odpověděla Lynn. „Zavolal a řekl, že se chce u mě zastavit a že jsou tu nějaké věci, které bych podle něho měla vědět.”

„Například?”

„No, totiž on se ani nedostal k tomu, aby se o nich zmínil.”

„Chápu. K čemu se tedy vlastně dostal?”

Lynn potřásla hlavou. „Je to všechno strašně zmatené.”

„To vidím. Lynn, co přesně ten člověk povídal?”

„Prý byl na mě zvědavý a chtěl vidět, jak vypadám. Prý jsem hezčí než Suzette. Prý se jen těžko vyrovnává s tím, co

28

se stalo. Prý si myslí, že toho máme hodně společného. Prý by mě rád zase viděl.”

„A cos mu odpověděla?”

„Odmítla jsem ho.”

„Správně.”

„Proč ,správně’? Proč to říkáš?”

„Co myslíš tím ,proč to říkám’? Co jiného bych měla říct? Proč bys ho chtěla znovu vidět?”

„To nevím.”

Renee složila ruce na desku psacího stolu. „Lynn, co se vlastně děje?”

„Já nevím,” přiznala Lynn a cítila se neskonale hloupě. Proč tady byla? Celá ta scéna začala nabírat snovou — téměř přizračnou — atmosféru. Lynn se v ní přestávala orientovat.

„Omluv mě na chvilku,” promluvila Renee, vstala a kráčela ke své sekretářce, která právě strčila pečlivě učesanou hlavu do otevřených dveří. „Hned jsem tu,” prohodila Renee po krátkém rozhovoru s mladou ženou a zavřela za sebou dveře.

Lynn se rozhlížela po nevelké kanceláři, jejíž okna vedla na jih do nádvoří poměrně nového, jasně růžového nákupního střediska Atlantic Plaza, postaveného na Atlantic Avenue, hlavní dopravní tepně města mezi Sedmou a Osmou ulicí.

Přistihla se, jak upírá zrak na obrovský fíkus, který dominoval otevřenému centrálnímu nádvoří a jehož větve se vznášely nad prázdnými lavičkami roztroušenými po patiu z růžových cihel. Jak Lynn zjistila, v nákupním centru vůbec nikdo nebyl kromě těch, kdo za to, aby tam byli, dostávali peníze, tedy utrápení prodavači v prázdných obchodech a znudění číšníci v malých restauracích. Tak vypadalo léto v Delray Beach.

Léto v Delray byla klidná roční doba. Jako většina přímořských rekreačních středisek Delray skutečně ožívalo pouze v zimních měsících, když „sněhule”, jak ti, co zde žili po celý rok, nazývali sezónní rezidenty, a „bledule”, pouze krátkodobí turisté, zaplavili pobřeží a zaplnili obchody. V „sezóně” byla Atlantic Avenue naprosto odlišná. Tehdy automobily neustále proudily jeden za druhým od dálnice až k oceánu a městečko vibrovalo hukotem jejich motorů.

•

-‘9

Ale to ticho, kombinované s nehybností, působilo svou t intenzitou skoro děsivě. Lynn si vždycky dávala velký pozor na léto na Floridě. Teplota se mnohdy vyšplhala až na bezvětrných sedmatřicet stupňů a pro ty nešťastníky, kteří nepracovali v klimatizovaných místnostech a nebydleli v klimatizovaných domech, to bylo nesnesitelné. Napětí stoupalo a zkraty se množily. Lynn nesčíslněkrát viděla důsledky letních veder na zle zřízených obličejích dávno zničených duší. Až příliš často stáli lidé před jejím pracovním stolem se zlámanými kostmi a rozbitými sny a od ní se čekalo, aby je dala dohramady pomocí několika správně volených frází. („Prosím vás, přestaňte svou ženu bít, pane Smithi, nebo budeme nuceni zakročit.”) Lynn léto nenáviděla.

Jediné místo, kde se v těchto měsících dalo vydržet, bylo u moře, kde většinou vanula bríza. Normálně by tam Lynn teď byla. Měla polední přestávku a obvykle se rovnou vydala na protáhlou veřejnou pláž lemovanou kabinkami, zaparkovala auto na prázdné přímořské silnici, sundala si punčocháče i sandály, procházela se bosá podél oceánu, pozorovala teenagery na surfech, čekající na tu správnou vlnu, kteří se o Lynn nestarali, stejně jako o svou nesmrtelnost.

Megan a Nicholas byli šťastně zabydlení v denním táboře. Autobus je každý všední den vyzvedl ráno v osm hodin a dovezl domů v pět odpoledne. Mezitím hráli tenis,

věnovali se výtvarné výchově a plavali v jednom ze tří bazénů olympijské velikosti. O víkendech je Lynn vždy brávala k moři. Před rozvodem sejí občas podařilo odehnat Garyho od práce a rodinka si udělala v sobotu odpoledne piknik na pláži. Nyní se Gary stavil pro dětí každé sobotní ráno a zmizel s nimi téměř na celý den. Zřídkakdy je vodil na pobřeží. Oceán nikdy neznamenal pro Garyho totéž, co pro Lynn, ale to jí došlo teprve teď.

V létě bylo moře teplé jako koupel ve vaně a bríza, která od něj vanula, byla příjemná a chladivá. „Kdykoliv máš pocit, že tě lidi štvou,” poradil jí jednou otec, když se spolu ruku v ruce, nedlouho po matčině smrti, procházeli na okraji moře, „podívej se na tohle.” A jeho paže opsala i oblouk přes nádherné, jasně modré panorama vln a oblohy. To se stalo před devíti lety, uvědomila si polekaně, urychle-30

ně se přesunula do přítomnosti a jen tak mimochodem vnímala to, co by v jedné ze svých zpráv jistě popsala jako „vkusně zařízená” místnost.

Stěny kanceláře byly světle šedé, lemované bílou, zářivě lesklou linkou a nábytek měl odstín jemně broskvové. Jediná věc působící disharmonicky byla změť papírů, které budily dojem, jako by je někdo rozházel po ploše Reneeina stolu. Někde v té směsici, napadlo Lynn, leží zbytky jejího manželství.

Lynn zavřela oči a zabořila obličej do dlaní. Co tady dělala? Proč jednoduše neřekla Marku Cameronovi, aby šel se svými úmysly k čertu, kam stejně takové snahy vždy vedly? A především, proč vůbec souhlasila, aby se sešli?

Neměla ve zvyku, aby se chovala tak neuváženě a neplánovaně. Během oněch prvních několika měsíců, kdy manžel odešel, neudělala Lynn Schusterová nic ukvapeného, chovala se naprosto profesionálně, rozumně a nenechala se vyvést z míry.

Kolegové v práci obdivovali, jak se se vším skvěle vyrovnávala a nezmeškala ani jedinou schůzku ve svém nabitém programu. Podobně si počínala se svým obvyklým klidem v roli pracující matky, když dělala poslední přípravy pro dětský denní tábor a proplácela potřebné šeky. aniž se obtěžovala žádat Garyho o peníze.

Pokud Gary zavolal, aby si promluvil o dětech, nebo k ní zašel, aby je viděl či je vzal v sobotu ven, byla zásadně příjemná. Pouze jednou, když se poprvé dozvěděla, že žena, kvůli níž ji opustil, není nějaká hloupá dvaadvacítka, ale vdaná paní téměř jejího věku, se málem zhroutila.

Byly snad tohle podrobnosti, po kterých slídil Marc Cameron? „Vykládejte mi o tom všechno,” vybídl ji tehdy. „Co vám Gary přesně řekl, kdy jste to zjistila, jak vám bylo. Detaily, podrobnosti. Vodu na spisovatelův mlýn.”

Jak jsem ti vůbec mohla říct, co cítím? přemítala nyní, když seděla na nesprávné straně rozházeného stolu, na té straně, kde bolest znamenala něco víc než jí jen naslouchat, když jsem toho cítila tolik, až mě rostoucí účinek všech těch emocí ochromoval. A proč neplakala, dokud jí někdo — už si nepamatovala kdo, muselo jí to vypadnout z hlavy — nedonesl, že viděl ty dva spolu — jejího manžela a tu ženskou, kvůli níž ji nechal — v jakési malé galerii na Worth

»

3”

Avenue a že se líbali, líbali na veřejnosti vedle exponátu nadměrně velké moderní plastiky, a že ta ženská nebyla nijak zvlášť hezká, nebo dokonce výrazně mladá? Proč teprve tato informace u ní vyvolala náhlý příval hořkých slz, prolitých v soukromí vlastního domova, v uzamčené koupelně, kde zlostné vzlyky tlumila (aby je děti neslyšely) do velké žluté osušky?

Právě tohle byl fakt, který ji udivoval nejvíc, přestože si to nerada přiznávala, a určitě by o tom nikomu nevykládala, dokonce ani své advokátce. Měla prostě dojem, že by se ta situace daleko snadněji snášela — že ona sama by na ní měla menší vinu —, kdyby ta žena, pro kterou ji manžel, klidný, rozvážný a hezký čtyřicátník, opustil, byla prsatá a hloupá Lolita. Mládí a hloupost by dokázala pochopit, snad i tolerovat. Na těchto dvou vlastnostech bylo ke konci náročného dne něco velice příjemného. Vracet se domů k někomu, kdo je jednoduchý a nemá vrásky, to bylo afrodisiakum, které byla schopna pochopit, ne-li omluvit. Takových případů zažila poměrně dost: muž se rozvedl se svou dlouholetou chotí kvůli ženě, která vypadala přesně jako staré fotografie jeho manželky. Mnohdy byla i jména žen podobná. Z Caroline se stala Carol; na místo Joanne přišla Joanna. A pokud by si tohle Gary přál, pak neexistovalo nic, co by mohla změnit, aby mu zabránila odejít. Jenže tahle osoba, tahle Suzette (jejíž jméno se jejímu ani trochu nepodobalo) nebyla podle všeho žádná velká kráska — dokonce vlastní manžel té ženy Lynn řekl, že z nich dvou je ona hezčí —, a ve svých sedmatřiceti letech byla jen o dva roky mladší než Lynn. Proč ji tedy Gary opustil?

Strávili spolu čtrnáct (patnáct, když člověk počítal jejich chození) relativně mírumilovných let, let ze kterých vzešly dvě děti a dvě úspěšné kariéry. Čtrnáct roků Lynn s Garym sdíleli podobné záliby i zájmy a navzájem se podporovali ve

své práci a potřebách. Jejich manželství vážné problémy zásadně postrádalo. Oba byli zdraví a dobře placení odborníci, třebaže jeho příjem byl o dost vyšší než její. Nicméně se nikdy kvůli penězům nedohadovali. Ani se nepřeli o politice, náboženství, kvůli příbuzným nebo sexu. V podstatě se vůbec nehádali. Z hlediska okolí — i z hlediska Lynn samotné — mělo jejich manželství, jako ostatně v dnešní době

3-‘

většina, blízko k dokonalosti. Lynn a Gary, Gary a Lynn. Hodili se k sobě tak dobře jako jejich jména. Lynn se domnívala, že v jejím svazku neexistovalo nic, co by chtěla změnit. Gary s ní očividně nesouhlasil. Proč jí nepověděl o svých pocitech ještě dřív, než se z jejich vztahu stalo to, co zákon definuje jako nesmiřitelné? Proč čekal až do chvíle, kdy z jeho úst vyšla ta slova: „Zamiloval jsem se do jiné. Opouštím tě.”?

Zpočátku si myslela, že se vrátí. Za pár dní, říkala si, potom za několik týdnů. Její advokátka ji varovala před unáhlenými kroky, což Lynn, která zřídkakdy jednala u-kvapeně, nevadilo. Typická krize středního věku, usoudila, jako vystřižená z učebnice. Kdyby ona měla radit klientce, řekla by jí, aby, až ten poměr skončí, odpustila a zapomněla, protože většinou podobné románky takhle dopadaly. Jenže když se z prvního týdne stal měsíc, pak dva, potom tři a teď už šest, a po nějakém konci ani stopy, ve skutečnosti tu byly spíš náznaky zcela opačné, byla Lynn nucena konstatovat, že její manžel to se svým nedávno oznámeným úmyslem požádat dokonce o rozvod, aby se mohl oženit s tou druhou, zřejmě myslí vážně.

Navrhl jí slušné vypořádání. Prostřednictvím jejich osobních právníků jí nabídl, že si může ponechat pěkný bungalov na Crestwood Drive a veškeré zařízení s výjimkou prastarého křesla, které bylo odjakživa v Garyho rodině a které se jí po pravdě řečeno nijak zvlášť nelíbilo. Chtěl polovinu uměleckých předmětů, které si spolu za ta léta nashromáždili, a celou svou rozsáhlou sbírku starých klasických roken-rolových desek. Nenabídl jí výživné, ale štědré alimenty na děti, a souhlasil s tím, že bude pokračovat dalších pět let ve splácení hypotéky. Renee Bowerová sdělila Lynn, že by ho podle všeho mohla přemluvit, aby prodloužil dobu splátek o několik dalších roků, a ještě přišla s několika menšími kličkami, obecně však bylo jasné, že Lynn a Gary byli na cestě ke slušnému a přátelskému zrušení jejich manželství. Měli by jí poblahopřát.

Chovala se jako zralý odpovědný jedinec. „Máš štěstí,” prohlásila Renee, když jí přišel první návrh vypořádání na stůl. „Evidentně se žení pro peníze.”

Vědomí toho jí poskytlo pramalé uklidnění. Gary nebyl člověk, který by dopustil, aby všemocný dolar opanoval

• 33

jeho život nebo libido. Byl velice zaměstnaný právník u prosperující, dobře zavedené firmy a nedávno se stal jejím společníkem. Slušně vydělával. Měl rád to, co dělal. Nikdy neusiloval o to, aby se dostal mezi špičku na seznamu významných společenských osobností. Lynn tušila, že pokud ta žena má peníze, je to skutečnost čistě náhodná a nijak nesouvisí s vlastnostmi, které k ní Garyho především přitahovaly. Kdykoliv se Lynn pokusila představit si, jaké vlastnosti by to mohly být, naplnily se jí oči slzami a dech sejí nepříjemně zkrátil, takže se přinutila, aby na to přestala myslet, a místo toho se soustředila na svou práci a děti. A pak zavolal Marc Cameron, přišel k ní, rozrušil ji nečekanými slovy, zajímavým obličejem a mohutným medvědím tělem a Lynn o těch věcech nyní znovu hloubala, o všech těch záležitostech, o kterých přemýšlet nechtěla.

„Pořád jsi mi ještě neprozradila,” oslovila ji Renee Bowerová a Lynn si uvědomila, že advokátka vstoupila do místnosti, „proč chceš proboha vidět Marka Camerona znovu?”

„Jsem zvědavá,” slyšela Lynn samu sebe vyslovit tutéž větu, kterou Marc použil večer předtím.

„Na co? Na to, jak dalece si dokážeš pořádně zpackat život?”

Pár okamžiků Lynn mlčela a hleděla na starorůžovou barvu své plisované sukně.

„Na jeho ženu,” špitla. „No když mám být upřímná, musím přiznat, že jsem na ni stejně zvědavá, jako byl Marc Cameron na mě.”

„A ty si myslíš, že ti poví, co se chceš dozvědět?”

„Podle mě se na to třese.”

„Proč?”

„To nevím. Snad aby si ulevil.”

„Ale ne, neptám se, proč on chce mluvit o ní, ale proč ty to chceš vědět?”

„Ty bys nechtěla?”

Lynn zahlédla v mírných hnědých očích Renee záblesk nerozhodnosti. „Nevím. Možná. Ale spíš ne. Ne,” pronesla Renee s konečnou platností. „K čemu by to bylo

dobré?”

Lynn pokrčila rameny. „Mohlo by mi to vysvětlit pár věcí.”

„Podle mě tě to ještě víc rozruší. Co ještě? Neřeklas mi všechno.” 34

Lynn se rozhlédla po kanceláři a předstírala, že si prohlíží půvabný obrázek baletek nalevo od Renee. „Připadá mi hrozně přitažlivý,” přiznala konečně hlasem tak tichým, že byl sotva slyšitelný.

Renee složila ruce do klína a opřela se o židli. „No konečně rozumný důvod,” podotkla.

Lynnin pohled se zabodl přímo do očí právní zástupkyně.

„Co se včera večer vlastně přihodilo?” opatrně se zeptala Renee.

„Nic,” vyhrkla Lynn. „Vážně. Vůbec nic. Ale byl v tom nějaký… chemický proces, jestli tomu…”

„Tak to ne.”

„Prosím?”

„Tak to ne,” opakovala Renee. „Žádná chemie. Nezačínej… experimentovat.”

„K tomu je snad chemie, ne?” Lynn se pokusila usmát, viděla však, že Renee je vážná. „Proč ne? Co by na tom bylo tak špatného?”

„Co dobrého by z toho vzešlo? Prokristapána, Lynn, ty víš, co by na tom bylo špatného, jinak bys tady neseděla. Nepotřebuješ mé svolení k tomu, abys měla s někým poměr. Jsi velká holka. Přišlas za mnou sem, volalas mi domů — ještě k tomu dvakrát — protože víš, že zaplést se s tím člověkem by znamenalo velkou chybu, a chtělas ode mne, abych ti to potvrdila. Taky ti to potvrzuju a bude tě to stát přes dvě stě dolarů za hodinu, takže ti to znova celé jasně zopakuju: Nechoď s tím chlapem nikam, nespi s ním, dokonce na něj ani nemysli.”

„Stejně pořád nechápu, proč bych nemohla…”

„Poněvadž je to manžel té ženské, ke které tvůj muž utekl. To za prvé. A teď praktická poznámka, uvědom si, jaký vliv by to mohlo mít na tvé děti. Uvědom si skutečnost, že tohle je malé město a lidi si o tom budou vykládat, zvlášť o něčem tak pikantním jako tohle, tudíž mysli i na svou profesionální pověst i kariéru. Ale hlavně mysli na své vypořádání, které je velice výhodné a které kvůli tobě vylítne komínem, jestli provedeš něco, co Garyho opravdu naštve ještě dřív, než to budeme mít podepsané, zapečetěné a odeslané.”

„Proč by se Gary naštval, kdybych se sešla s Markem?”

» 35

„Uvažuj o tom, Lynn. Vem si pár dnů — pár měsíců — a přeber si to. Teritoriální imperativ či chování nebo jak se tomu říká. Kdyby situace byla opačná, jak by bylo tobě? Gary by přinejmenším nemusel věřit tvým pohnutkám. A měl by pravdu.” Lynn otevřela ústa k protestu, ale Renee si jí nevšímala. „Lynn, Marc Cameron trpí. Je zmatený. Upřímně řečeno mi připadá jako cvok. Který muž v jeho situaci by zvedl telefon a zavolal manželce Člověka, s nímž jeho žena utekla? Proč tě chce zase vidět? Uvažuj. Oklamali ho. A jak nejlíp naplní svou touhu pomstít se muži, který ho podvedl, než tak, že ho přímo doslova podvede s jeho vlastní ženou? Lynn,” naléhala na ni, přitom snížila hlas a zhluboka se nadechla, „je to velice rozhněvaný muž. Možná si ani pořádně neuvědomuje, co dělá. Možná ani nemá v úmyslu ti schválně ublížit, ale jaký je v tom rozdíl, když ti stejně ublíží?

Máš tohle zapotřebí?”

„Ty si nemyslíš, že je tu vzdálená možnost, že se Markovi… že se tomu člověku prostě líbím?”

„Myslím, že se mu každopádně líbíš. Proč taky ne? JseŠ hezká, chytrá ženská a musel by být slepý, kdyby ses mu nelíbila. Ale Lynn, tebe tohle vůbec nemusí zajímat.” Renee odstrčila židli a přešla na druhou stranu stolu k Lynn. V tu chvíli Lynn napadlo, jak by její advokátka byla pěkná, kdyby shodila pár kilo.

„Lynn,” začala Renee a nepřipustila, aby se Lynnin pohled odpoutal od jejích očí, Jednou potkáš muže, kterému se budeš líbit z těch správných důvodů. Jen ne tohohle.” Renee Bowerová pozorně zkoumala jasně šedé oči své klientky. „Ty mě nechceš poslechnout, vid?” V hlase Renee zazněla rovnoměrná směsice

nedůvěři-vosti a rezignace.

„Nevím,” upřímně odpověděla Lynn po krátké pauze.

„Nemůžeš aspoň s tou schůzkou počkat, dokud nebudeme mít podepsanou rozvodovou smlouvu?”

„Pokusím se.”

„Snaž se co nejvíc.” Renee se odmlčela a Lynn vycítila, že má ještě něco na srdci.

„Co je?” zeptala se.

„Podle mě by sis měla s někým promluvit.”

„S kým? Jak to myslíš?”

„S nějakým odborníkem.” 36

„Vždyť mluvím s odborníkem. Přece s tebou.”

„S psychiatrem,” upřesnila Renee. „A neříkej mi, že to přeháním,” pokračovala dál, když se k tomu Lynn právě chystala. „Lynn, doteď ses s celým tím rozvodem vyrovnávala velice dobře, možná až příliš dobře. Máš v sobě spoustu potlačených emocí. Co by ti udělalo, kdyby sis o tom všem s někým promluvila?”

„Tvůj manžel shání práci, že?”

„O Philipa mi teď vůbec nejde. Vede si výborně, děkuju. Co třeba s někým od vás z práce?”

„Neměla bys už jet na letiště?” zeptala se Lynn a pak pohlédla na hodinky. Renee Bowerová udělala totéž a pochopila, že téma je uzavřené.

„Páni, no jo, měla bych běžet.” Nepohnula se však.

„Děje se něco?”

Renee rozhodila ruce vzhůru do prostoru. „Do háje. Nejsi jediná, kdo má patent na ztřeštěnost. Moje sestra se včera pokusila o sebevraždu.”

„Cože? Proboha!”

„Ano, už je to tak.” Na několik okamžiků Renee naprosto znehybněla. „Kathryn odjakživa věděla, jak si získat mou pozornost.”

kapitola Čtvrtá

renee si prohlížela pasažéry, kteří právě vystoupili z letadla a vcházeli lítacími dveřmi do příletové haly letiště Fort Lauderdale, a přemítala, zda Kathryn bude mezi nimi. Žena, která volala včera v noci — Renee si stále nemohla zapamatovat její jméno — slíbila, že odveze Kathryn na letiště a přesvědčí se, jestli nastoupila do letadla, ale co mohla dělat, kdyby Kathryn jednoduše odmítla odjet? Renee sledovala loudavé pohyby muže středního věku, když vítal svou dychtivě vyhlížející manželku roztržitým objetím, a přistihla se, jak se usmívá, když se jakási mladá dívka vrhla do náručí svých prarodičů. Renee s oblibou pozorovala lidi a přitom hádala podstatu jejich vzájemných

• 37

vztahů. Představovala si, že onen roztržitý muž středních let se vracel z konference v New Yorku, na kterou si také přivezl přítelkyni, onu ženu, která vypochodovala lítačkami těsně před ním a ani jednou se neobtěžovala ohlédnout. Nyní se muž nucené usmíval na manželku, která ho bombardovala dotazy ohledně cesty a přitom se snažila stejně jako manžel zachovávat dekorum jejich sňatku. Renee byla zvědavá, jak dlouho potrvá, než skončí v podobné kanceláři, jako je ta její, možná dokonce u jejího stolu. Poznala by je, kdyby k ní přišli?

Co se týče té dívenky, která se chichotala v ochranném sevření prarodičů, Renee se domýšlela, že pochází z rozpadlé rodiny. Prarodiče, zřejmě z otcovy strany, ji už několik let neviděli. Její matka nakonec neochotně souhlasila, aby se setkali, a děvče i prarodiče byli téměř radostí bez sebe.

Renee si uvědomila, že na ně upřeně civí, a odvrátila se. Napadlo ji, že Philip měl zřejmě pravdu, když tvrdil, že jí profese začíná zkreslovat přístup k životu. Když poprvé učinil tento postřeh, Renee se tomu bránila, dokonce ji to ranilo. „Copak tvoje to nedělá?” zeptala se podrážděně.

Asi měl pravdu, usoudila nyní Renee. Faktem bylo, že v jejím světě stáli všichni buď před rozvodem, nebo se z něho vzpamatovávali. Dokonce i v jejích představách, pomyslela si, když pozorovala, jak se manželé středního věku protlačili kolem dívky a jejích prarodičů a zmizeli v davu. Proč nemůže být život jednoduchý? Proč nemůžeme žít šťastně až do smrti, podobně jak se slibuje v pohádkách? Komu je platná realita, když je skutečnost většinou tak mizerná?

Ale ta moje ne, ujišťovala se překotně. Vzala jsem si krásného prince. Žiju si svůj sen. Ať to stojí, co to stojí.

Další tři lidé vtrhli lítacími dveřmi do příletové haly, dvě ženy a malý, vzpurně vyhlížející chlapec, kterému nebylo víc než deset let. Sestry, pohotově odhadla Renee. Jedna se nikdy neprovdala, ta druhá byla čerstvě rozvedená a přivezla si výbojného synka na Floridu na krátké prázdniny, než začne bitva o to, kdo získá dítě do péče. Možná jakýsi úplatek. „Jen se podívej, zlatíčko, jak je na Floridě krásně. Když zůstaneš u maminky, budeme spolu jezdit na spoustu takových výletů.” Renee se otočila. Philip měl naprostou pravdu.

3»

Zajímalo by ji, co dělá. Dnes ráno jí řekl, že se pokusí doprovodit ji na letiště, ať brnkne, až bude na odchodu. Jenže když se ozvala, sekretářka ji úsečnou britskou výslovností informovala, že doktor Bower má u sebe pacienta a jestli by nemohla zavolat za pět minut. Renee počkala, pak zatelefonovala znovu, dostala tutéž odpověď, čekala tedy dál, dokud málem nezmeškala sestřino letadlo, kdyby zůstala ještě déle, a naposled vytočila manželovo číslo, jen aby zjistila,

zeje obsazeno. Potom odjela. Na letiště dorazila skoro o dvacet minut později, ale naštěstí měl zpoždění i Kathrynin let. Renee pohlédla na řadu telefonů na protější zdi a uvažovala, že opět zavolá Philipovi, a přitom doufala, že se bude zlobit, proč na něj nepočkala. Nakrátko si pomyslela, že je to spíš ona, kdo má důvod se hněvat, ale rychle tu myšlenku pustila z hlavy.

Renee se ohlédla na lítací dveře a spatřila, jak jimi prošla žena o několik let starší a o pár čísel vyšší než ona sama, a zastavila se. Řídké blond vlasy jí zplihle visely po stranách vpadlého obličeje. Tahle žena nedávno prožila tragédii, rozjímala Renee, jak jí kráčela vstříc. Bezmála dvacet let byla provdaná za muže, kterého velmi milovala, za muže, který ji nedávno opustil, ale na vině nebyl rozvod, nýbrž jeho úmrtí. Nemá děti, neboť nejméně třikrát potratila, žádné zaměstnání, protože jejím povoláním byl manžel, a teď podle jejího názoru nemá ani důvod žít. A tak, včera večer zatelefonovala sestře a několika přátelům, aby se rozloučila — přátelé se domnívali, že odjíždí na Floridu, aby navštívila sestru; sestra si zase řekla, že jí zavolá až ráno — a pak si dala pořádně horkou koupel a klidně si podřezala žíly. Přátelé ji našli těsně před půlnocí a okamžitě ji odvezli do nemocnice, kde ji lékař obvázal, vyhuboval a propustil. Rány nejsou příliš hluboké, sdělil jí věcně doktor.

Prohlásil, že je v depresi, předepsal jí valium a poslal ji domů.

Renee si prohlížela obvazy na ženiných štíhlých zápěstích a musela potlačit náhlé nutkání na zvracení.

„Kathryn,” oslovila ji tiše a přivinula starší sestru do náruče.

Renee měla pocit, jako by objímala zjevení. Osoba, kterou svírala, nic nevážila. Byla nehmotná. Kathryn se zvolna odtáhla a dlouze se zahleděla do sestřiny vyděšené tváře.

39

Renee mlčela a sledovala, jak se v Kathryniných stále ještě vylekaných zelených očích hromadí slzy, a uvědomila si, že sama pláče také.

„Jsi tak hubená,” poznamenala a hlas sejí zlomil, když se sestra pokusila o úsměv a přitom jí slza, která obkroužila horní ret, stekla do úst. „Jaký byl let?” otázala se, nechtěla se prozatím pouštět do velkého vyptávání.

„Vletěli jsme do turbulencí,” šeptla Kathryn, očividně ji namáhalo mluvit. „Jsem ještě trochu roztřesená.”

„Jakmile dorazíme domů, hned si lehneš.” Renee uchopila Kathryn za loket a doufala, zeji nějak dopraví k zavazadlovému prostoru, ale Katrynino tělo se odmítalo hýbat. Její oči nepřítomně zíraly na jakýsi pomyslný bod v dálce. Renee zkoumala sestřin jemný obličej a nevěděla, co si má počít. Kathryniny zelené oči patřily stále k jejím nejhezčím a nejvýraznějším rysům, přestože je

dočasně lemovala červeň, a vysedlé lícní kosti byly stále dokonale vymodelované, jen ještě víc vystouplé vinou značného úbytku váhy. Ale navzdory tomu, že Kathryn neměla žádný mejkap, navzdory svému zbědovanému stavu byla bezesporu krásná. Arnieho smrt pro ni znamenala hrozný šok. Renee opět přejela pohledem její křehké paže až k zafačovaným zápěstím. Proč? toužila se zeptat, ale zmohla se pouze na: „Kathryn, musíme pro tvůj kufr.” A pak svou vlastní nevolnost přenesla na sestru: „Jsi v pořádku? Nechce se ti zvracet?”

Katryn zaostřila na Renee zrak s takovou intenzitou, až se od ní Renee odtáhla a spustila paži podél boku. „Neřeklas to mámě ani tátovi, viď?”

Renee zavrtěla hlavou. „Ne. Myslela jsem, že jim zavoláš až pak…”

„Ne!”

„Až se uklidníš.”

„Ne!”

„Jen jim dáš vědět, že tu jsi.”

„Nechci, aby věděli, že jsem tady. Nechci, aby věděli, co se stalo.” „Kathryn, jsou to naši rodiče.”

„Prosím tě.” Kathrynin hlas neměl daleko k hysterii. Renee si všimla, že několik lidí v jejich blízkosti se otočilo směrem k nim.

1”

„Tak dobře,” souhlasila Renee. „Ať je po tvém.

„Nechci, aby to věděli. Víš, jak to matku rozruší. A víš, jak to zklame tátu.” Renee přikývla a vedla sestru k zavazadlům, zatímco uvažovala, že matku by to znepokojilo jen do té míry, do jaké by Katrynin pokus o sebevraždu rozčilil otce, a že otec by zklamání vyjádřil mlčenlivým upřeným pohledem, jako kdyby už dávno tušil, že to takhle dopadne, jako by ho její deprese osobně potupila, jako by… jako by… Ten němý upřený pohled provázel celé jejich dětství. Vyjadřoval zklamání téměř biblických rozměrů. Renee chápala Kathrynin odpor znovu se s ním střetnout, stejně jako věděla, že mu Kathryn dříve či později stejně bude muset čelit.

„Jakou barvu má tvůj kufr?” zeptala se Renee, mezitímco sledovala zavazadla,

která kolem ní defilovala na pohyblivém pásu.

Kathryn se zatvářila zmateně a pak rozpačitě. „Nemůžu si vzpomenout,” promluvila konečně. „Nebalila jsem. Všechno mi zapakovala Marsha. To je ta, co ti volala, ta, co mě odvezla na letiště. Nepamatuju si, jakou barvu má můj kufr,” opakovala Katryn a pozvedla zafačované ruce k očím, aby zakryla slzy.

„Nevadí, najdeme ho.”

Kathryn si utírala oči. „Doktora mé rány moc nedojaly,” prohodila jen tak mimochodem. „Prý si nemyslí, že jsem opravdu chtěla umřít.”

„Díky Bohu za to.” Renee odvrátila od sestry pohled jen na tak dlouho, aby si stihla prohlédnout zavazadla, která se valila po pásu. „Je to tenhle?” Renee nasměrovala sestru ke starému modro-hnědému plátěnému kufru, který jí připadal nějak povědomý. „Kathryn, je to tvůj kufr?” zeptala se znovu, než se po něm natáhla a sundala ho z pásu. Zkontrolovala jméno. Kathryn Metcalfe Wrightová stálo na visačce. „Máš ještě další? Pamatuješ si, kolik kufrů ti tvá přítelkyně sbalila?”

Kathryn potřásla hlavou. „Myslím, že jen jeden.”

Renee napůl nesla, napůl vlekla těžké zavazadlo ven z terminálu a druhou rukou pevně objímala sestřin pas. Když dorazily k bílému mercedesu — daroval jí ho Philip k jejich poslednímu výročí — hodila zavazadlo do úložného

• 4’

prostoru auta a zavedla Kathryn ke dveřím pro spolujezdce. „Nastup si,” vybídla ji mírně. Renee vyjela od letištní budovy a mířila na silnici vedoucí na dálnici

195. Zlehka poplácala hřbet sestřiny ruky, jako by se dotýkala křehkého kousku porcelánu a viděla, že se jí zavřely oči. O několik minut později zaslechla její pravidelné oddechování a s úlevou zjistila, že Kathryn usnula.

„Haló!? Je někdo doma?” zvolala Renee, když zavedla sestru do zrcadlové haly bytu. Spatřila, jak sebou Kathryn trhla při pohledu na svůj odraz v zrcadle, a spěšně odvedla sestru po chodbě do obývacího pokoje. Ve výhledu se okamžitě objevil oceán. „Debbie šla nejspíš na pláž,” poznamenala Renee, když usadila sestru na bílou pohovku, která stála čelem k francouzskému oknu, a doufala, že její hlas neprozradil úlevu, již pocítila, jakmile zjistila, že byt je prázdný.

„Zrovna v tuhle nejhorší dobu ti tohle provedu,” ozvala se Kathryn.

„O čem to mluvíš?”

„Už tady máte Debbie. Poslední, cos potřebovala, je tvoje bláznivá sestra.”

„Copak ti nikdo neřekl, k čemu jsou byty na Floridě? Ale to byl jen vtip. Máš se tomu smát.”

Kathryn se zmohla na slabý úsměv. „Zašla bych si pro sklenku vody.”

„Ani se nehni. Donesu ti ji.” Renee odešla ihned do kuchyně, nalila Kathryn velikou sklenici vody, pak otevřela lednici a nakoukla dovnitř. „Dáš si něco k jídlu?”

„Ne, díky. Voda stačí.”

Renee zašátrala vzadu v ledničce po balíčku čokoládových tyčinek 3 Mušketýři a rychle si jednu hodila do pusy, než se vrátila do obývacího pokoje. „Měla bys jíst,” nabádala sestru. „Musíš se posílit.”

„Nemám hlad. Možná později.” Kathrynin pohled klouzal po místnosti. „Uvědomuješ si, že jsem u tebe ještě nebyla?”

„Protože jsi nikdy nevyjela z New Yorku.”

„Arnie nerad cestuje.” 42

„Tak co pokoj?” zeptala se Renee a ignorovala sestřinu zmínku o manželovi, jako by byl ještě naživu. „Líbí se ti?”

Kathryn chvilku mlčela. Renee přemýšlela, jestli slyšela její otázku, a už už se jí chystala zopakovat, ale vtom Kathryn promluvila. „Nepodobá se ti,” prohodila, jako by si prohlížela fotografii.

„To tedy ne. Totiž ano, vlastně ne,” zakoktala a připadala si hloupě. „Byt patřil Philipovi, ale byl tak perfektní, že jsme neměli důvod se přestěhovat. Má výhled na moře a určitě je dost veliký, aby nám stačil. Jsou tu tři ložnice. Je perfektní,” opakovala.

„Je tak bílý.”

Renee se zkusila podívat na byt Kathryninýma očima, snažila si vybavit svou první reakci, když ji sem zhruba před šesti a půl lety Philip přivedl. „Philip nesnáší nepořádek. Tvrdí, že ho má dost každý den v ordinaci, natož aby se do něho vracel ještě večer domů. Je rád, když je uklizeno a čisto.”

„A co máš ráda ty?”

„Co tím chceš říct?” Kathryn neodpovídala.

Renee se dívala, jak opatrně usrkává vodu. „Mám ráda věci přesně tak, jak jsou.”

Sledovala, jak Kathrynin pohled přelétl po stěnách obývacího pokoje a zaznamenal téměř muzejní výstavku moderního abstraktního umění. „Na bílém pozadí obrazy lip vyniknou.”

„Jsi šťastná?” zeptala se Kathryn.

„Moc.”

„To jsem ráda.”

Renee si sedla vedle sestry a bála se položit další otázku. Věděla však, že nemá na vybranou.

„Proč jsi to udělala, Kathy? Já vím, jak moc jsi Arnieho milovala, ale…”

„To nevíš,” opáčila Kathryn mdlým hlasem.

„Co tím chceš říct?” Už podruhé se takto zeptala.

V Kathryniných očích se objevil výraz znepokojení. „Nevíš, jak moc jsem ho milovala,” poznamenala, když se vzápětí vzpamatovala. „Byl celý můj život.”

„Byl částí tvého života, ale nebyl všechno.”

„Byl všechno,” opravila ji Kathryn. „Bylo mi sotva osmnáct, když jsem si Arnieho vzala. Byla jsem holka. Jemu

43

bylo skoro tolik, že mohl být mým otcem. Pamatuješ, jak táta zuřil?” Renee přikývla. Na otcovu zuřivost se jen tak nezapomínalo.

„Arnie znamenal celý můj život. Všechno pro mě udělal. O všechno se staral. Nic jsem nemusela nikdy rozhodovat. Nikdy nic zařizovat. Arnie se pokaždé přesvědčil, že je o všechno postaráno. Všechno jsme dělali spolu. Skoro dvacet let. Dvacet let! A pak jednou večer vstal od jídelního stolu. Udělala jsem tehdy tu kořeněnou sekanou. Arnie ji neměl rád, protože nesnášel kořeněná jídla, ale já myslela, že ten recept nemůže nikomu uškodit, tak jsem ho zkusila. Moc mu to nechutnalo, ale snědl to. A pak vstal a najednou se složil. Přesně tak. Prostě spadl na zem. Křičela jsem, běžela k němu. Nejdřív jsem myslela, že si dělá legraci, že to jen tak hraje, protože jsem do té sekané dala moc koření, ale když jsem ho obrátila a uviděla jeho obličej, hned jsem poznala, že je mrtvý.”

„Kathy, jsou to tři měsíce. Všechno jsme už probraly. Nejsem si tak jistá, jestli je pro tebe dobré, že se tím pořád zabýváš.”

„Co mám teda dělat, Renee? Co si teď se svým životem počnu?”

„Musíš žít dál. Jseš mladá, jseš krásná. Život může být i nádherný. Musíš mu dát ještě šanci. Arnie by to býval takhle nechtěl.” „Arnie by mě chtěl vzít s sebou.” „Ne,” odporovala Renee důrazně, popadla sestřiny ruce a viděla, jak sebou trhla. „Promiň,” omluvila se vzápětí, když cítila, jak se chvějí, a pustila je. „Jenže tohle by Arnie nechtěl. Přál by si, abys byla šťastná a užila si zbytek života, jak nejlíp můžeš…”

„Ne.” Kathryn zavrtěla hlavou a zavřela oči. Renee měla na okamžik pocit, podobně jako předtím odpoledne, když mluvila s Lynn Schusterovou, jako by v rozhovoru chyběly některé částí, jako by byla zamlčována důležitá fakta.

„Kathryn,” řekla zvolna, „je tu něco, cos mi zatajila?”

Kathryn otevřela oči, v nichž se objevil letmý náznak strachu. „Ne, ovšemže ne.” 44

„Proč ji trápíš?” ozval se hlas za nimi. Kathrynino tělo rázem zpozornělo a otočilo se za zvukem. Renee zůstala nehybně sedět na pohovce. Nemusela se obracet, aby zjistila, kdo to je.

„Kathryn,” pronesla tiše, „tohle je Philipova dcera Deb-bie. Debbie, moje sestra Kathryn.”

„Ruce si nepodáme,” řekla Debbie, když vešla do pokoje, a ukázala na Katryniny obvazy.

„Nenapadlo mě, že je někdo doma. Když jsme přišly, tak jsem volala. Asis mě neslyšela.”

„Slyšela. Nedošlo mi, že to je rozkaz, abych přiběhla.”

„Žádný rozkaz to nebyl,” začala Renee, ale zarazila se. K čemu by to bylo?

„Tak jaký to je podřezat si žíly?” zeptala se Debbie.

„Debbie!”

„Ne, to nic,” vyhrkla Kathryn. „Nevadí mi, když o tom mluvím.”

„Chce si o tom popovídat,” drze odsekla Debbie a dosedla doprostřed bílého koberce mezi bílou pohovku a bílé křeslo a složila nohy pod sebe. „Jaký to bylo?”

„Bolelo to.” Kathryn upírala pohled na obvazy, jako kdyby skrz ně viděla. „Moc to bolelo. Asi proto jsem nezajela dost hluboko.”

„Teklo ti hodně krve?”

„Prokristapána…”

„Ano,” odpověděla Kathryn, aniž si všímala sestřina protestu. „Vypadalo to, jako bych se koupala v rajčatové šťávě.”

Debbie se zahihňala a Kathryn se k ní překvapivě připojila.

„Jak ses pořezala?” otázala se Debbie a naklonila se dopředu.

„Takhle.” Kathryn přejela chvějícím se prstem přes šířku zápěstí.

„Když se chce člověk zabít, musí se říznout podélně,” vysvětlovala Debbie nevzrušeně. „Jednou jsem to viděla ve filmu. Když se chce dostat jenom do nemocnice, tak se má šmiknout po šířce. Ale jestli chce fakt umřít, musí se říznout po směru, kudy vedou žíly. Takhle ho pak nikdo nemůže sešít. Jenže nejrychlejší to asi bude zbraní. Můj táta má pistoli. Schovává ji v nočním stolku vedle postele.”

„Nemůžeme si povídat o něčem jiném, prosím vás?” žádala je Renee a nevolnost se jí vracela.

„Podle mě je to zajímavý,” odporovala Debbie nevlastní matce.

„To nebyla prosba,” sdělila jí Renee stroze a zároveň se rozhodla, že při nejbližší příležitosti pistoli přemístí jinam. Stejně proti její přítomnosti v bytě neustále protestovala. Proč se o ní vůbec Debbie zmiňovala? Copak ta holka nemá kouska citu?

Debbie vymrštila ruku a zasalutovala. „Rozkaz, kapitáne.”

Renee se otočila k sestře. „Jen jsem si myslela, že bychom měly mluvit o něčem jiném.”

„Máma se jednou chtěla zabít,” prohlásila Debbie. „Vědělas to, Renée?”

„Ne, to ne,” přiznala Renee, příliš ohromená na to, aby řekla něco dalšího.

„Byla na tom děsně zle, když táta odešel. Jasně, tehdy jsem byla malá holka, ale určitě se cítila zrovna tak, jako teď ty.” Debbie se usmála na Kathryn, která ji napjatě sledovala. „Začala pít a brala prášky na spaní, aby přežila noci. Jednou večer moc pila a vzala si moc pilulek. Odvezli ji do nemocnice. Museli jí vypumpovat žaludek. Bylo to dost hrozný.”

„Promiňte.” Renee odběhla do kuchyně, nalila si sklenici vody a rychle ji vypila, než sáhla do lednice, vyndala další čokoládovou tyčinku z plastikového sáčku a spěšně ji na-třikrát zhltla. Z obývacího pokoje slyšela, jak Debbie básní o své matce, vykládá o ní, jak je krásná, štíhlá, úplně jako Kathryn, přesvědčovala ji. Ani trochu jako Renée.

Byla to pravda. Renee viděla snímky Philipovy dřívější ženy Wendy. Byla krásná. A štíhlá. A strašně nevyrovnaná. Renee nemohla pomyslet na Debbieinu matku bez toho, aby se jí nevybavila historka, kterou jí Philip svěřil na počátku jejich známosti. Jednou podle všeho vyvolala hádku, právě když se chystali jít spát, a poté co trval na tom, že radši stráví noc v hotelu, než aby dál poslouchal její výčitky, vyběhla za jeho autem na ulici docela nahá. Pronásledovala jeho vůz jako pes, stěžoval si plačtivě a pak se jí přiznal, že se s tou událostí nesvěřil živé duši, protože se strašně styděl.

46

„Myslím, že Kathryn by si nejspíš teď měla lehnout,” promluvila Renee, když vešla opět do pokoje a zjistila, že Debbie sedí na pohovce vedle Kathryn, která schoulená v jejím náručí, měla zavřené oči a spala.

„O Kathryn se neboj,” prohodila Debbie sladce. „Já se o ni postarám.”

„To je od tebe moc hezké, Debbie,” pochválila ji Renee a trochu roztála. Najednou pocítila za přítomnost nevlastní dcery vděčnost.

„A potom si vezmu na starost tebe,” dodala Debbie, otočila se a nevzrušeně se zadívala na oceán.

KAPITOLA PÁTÁ

TELEFON ZVONIL CELÉ ODPOLEDNE. LYNN SCHUS-terová vzhlédla od psacího stolu, zavaleného papíry, na pečlivě upravenou mladou ženu, která stála ve dveřích její malé úhledné kanceláře. „Pro tebe. Linka jedna,” oznámila jí sekretářka, jejíž ruce byly momentálně skryté pod vyrovnaným stohem fasciklů. „Roznesu tyhle lejstra po chodbě.”

Lynn přikývla, zvedla telefon a zároveň jí došlo, jak nenávidí pátky. Byly vždycky nejhorší. Připadalo jí, že lidi bývají nejzoufalejší právě před víkendem, což nikdy nechápala, dokud ji Gary neopustil. Do té doby byl pátek den, na který se těšila, protože to znamenalo — ovšem jen teoreticky —, že rodina stráví následující dva dny společně a bude odpočívat. Ve skutečnosti však Gary spíš víc než častěji pracoval, děti si někde hrály s kamarády nebo byly doma a hádaly se a ona se usilovně snažila dokončit práci, která snad neměla konce. Přesto však setrvávala alespoň iluze. Ty možnosti existovaly. Když Gary před půl rokem odešel, veškeré možnosti si odnesl s sebou. Lynn se už přestala těšit na víkendy, které sloužily jen k tomu, aby ještě víc zdůraznily smutnou statistiku, do které se dostala. „Lynn Schusterová,” představila se do telefonu.

„Marc Cameron,” přišla okamžitá odpověď. „A ještě než mi zavěsíte,” pokračoval - ta myšlenka ji v podstatě ani

•

47

nenapadla —, „rád bych se vám omluvil za své chování onehdy večer.”

„Omluva se přijímá,” opáčila Lynn bryskně. „Díky za zavolání.”

„Nepokládejte to,” opakoval, tentokrát to však málem udělala.

Lynn nervózně pohlédla ke dveřím. Sekretářka někde roznášela spisy. Takže měla k dobru aspoň pár minut. „Co pro vás mohu udělat, pane Camerone?”

„Pro začátek byste mi mohla říkat Marku. A pak byste se mnou mohla jít dneska večer na večeři.”

Lynn se zhluboka nadechla, pomalu vypouštěla vzduch z plic a bezděčně sfoukla pár listů papíru ze stolu. „Podle mě to není zrovna moc dobrý nápad,” poznamenala a přitom pozorovala, jak sejí papíry snášejí k nohám na béžový koberec.

„Proč ne?” Hlas mu zněl naléhavě, provokativně.

„Řekla bych, že je to jasné.”

„Kvůli tomu, co jsem povídal?”

„Kvůli tomu, kdo jste.”

„Že jsem spisovatel?”

Zasmála se. „Suzettin manžel.”

„Nemohli bychom prostě zapomenout na to, kdo jsme? Opravuji,” dodal vzápětí.

„Kdo jsme byli.”

Lynniny prsty se neklidně přemístily k masivnímu zlatému kroužku na prsteníku levé ruky. „Myslím, že to půjde dost těžko.”

„To nesmíme dovolit.”

„Večer nemám čas,” vysvětlila mu a pak pokračovala, když na to nereagoval. „Můj otec s manželkou přijdou na večeři. Opravdu.”

„Zítra večer?”

„Nemůžu.”

„Zase váš otec?”

„Mé vlastní přesvědčení. Omlouvám se. Prostě si nemyslím, že je to dobrý nápad.”

„To už jste říkala.”

„Moc mě mrzí, že jsme se setkali za takových okolností…”

„To zní, jako byste mluvila na pohřbu.” Zasmál se. „No co, jsem spisovatel. A jsem zvyklý na odmítnutí. Poslyšte, uděláte mi laskavost?”

4 8

„Pokud to půjde.”

„Vemte si kus papíru,” nařídil jí. Lynn sáhla po bloku, když se ve dveřích objevila sekretářka. „Zapište si tohle.” Nadiktoval jí číslo a Lynn ho poslušně zapsala, dokonce ho i zopakovala nahlas, když ji o to požádal. „Můj telefon,” vysvětlil jí. „Najal jsem si byt, než se všechno vyřeší. Pokud se rozhodnote pro schůzku se mnou, v což upřímně doufám, brnkněte mi.”

„To udělám,” pronesla Lynn a zároveň gestem vybídla sekretářku, aby vešla a posadila se. „Děkuju za zavolání.”

„Těšilo mě jako vždycky,” prohodil a byl pryč. Lynn položila sluchátko a usmívala se, snad příliš křečovitě, na světlovlasou mladou ženu s ohonem, která seděla naproti ní.

„Stalo se něco?” zeptala se sekretářka a naklonila se dopředu, aby naznačila svou ochotu ji vyslechnout. „Vypadáš, jako by tě něco trápilo,” pokračovala a Lynn přinutila svá ústa, aby se uvolnila. Její sekretářka, která se jmenovala Arlene a věkem se blížila třicítce, zvedla z klína tenké desky a podala je přes stůl Lynn.

„Co je to?” Lynn zatlačila Marka Camerona do nejzaz-ších koutů své mysli a soustředila se na složku, kterou jí sekretářka vložila do rukou.

„Je to od McVeeho,” informovala ji Arlene, vstala a odcházela do své kanceláře hned za Lynninými vstupními dveřmi. „Podezření z týrání dítěte. Chce, aby se s tím zacházelo velmi opatrně. Všechny spisy se mají nechávat v jeho kanceláři. Přísně důvěrné. Zřejmě máme co dělat s vlivnými lidmi. Podívej se na adresu.” Lynn rozevřela desky a pohlédla na pár řádek strojopisu na první a jediné straně. Věděla však, že až své vyšetřování uzavře, podobných stránek tam hodně přibude. Až příliš mnoho. Keith a Patty Fosterovi, četla, ale jména jí nic neříkala; dcera Ashleigh, sedm lei.

Lynnin pohled automaticky sklouzl na zarámované snímky dvou vlastních dětí, které byly v haldách papíru na psacím stole skoro schované. Netrpělivě šoupala listinami sem a tam, až získala jasný výhled na dvě usmívající se postavičky, které však, když je dnes ráno naposled spatřila, jak nastupují do autobusu do denního tábora, na sebe

• 49

hleděly se sotva skrývaným vztekem kvůli nedávné hádce. Megan, které bylo v době

fotografování devět let, vypadala stydlivě a byla nevtíravě krásná, za jemnými dětskými rysy už bylo vidět ženu, zatímco Nicholasova fotografie, dělaná vloni v lednu na jeho sedmé narozeniny, zachycovala jedno velké bezzubé blahopřání sobě samému.

Lynn zavřela desky a podepřela si dlaněmi hlavu. Nechtělo sejí číst o sedmiletých dětech, které byly možnými oběťmi týrání rodičů. Za dvanáct let práce v přední linii pro Oddělení sociální péče v Delray Beach byla tohle jedna stránka jejího zaměstnání, na kterou si nikdy pořádně nezvykla. Váhavě znovu otevřela desky a podívala se na adresu, jak jí doporučila sekretářka. Harborside Villas, četla, pak zavrtěla hlavou. Pro tuhle věc netypická adresa, jenže už dávno se poučila, že peníze nebo sociální postavení nemají na podobné záležitosti velký vliv, třebaže tady očividně souvisely s opatrností, s jakou se měla případem zabývat.

Podezření na týrání dítěte ohlásila sousedka, nějaká paní Davia Messengerová, která bydlí v rodinném domku vedle toho, který vlastní Fosterovi. Lynn věděla, že bude muset zajet do Harborside Villas, aby vyslechla tu ženu co nejdříve.

Ohlížela se po diáři, ale viděla pouze poznámkový blok a na něm tučně nadrápané telefonní číslo Marka Camerona. „Arlene, jaký mám na dnešek program?”

„Ve dvě odpoledne máš poradu.”

„A teď dopoledne?”

„Nic důležitého.”

O pár minut později seděla Lynn v autě a směřovala na jih po Federální dálnici k Harborside Villas za jakousi Daviou Messengerovou a případem, o kterém nechtěla nic slyšet.

Vily v Harborside Villas byly součástí komplexu ve tvaru podkovy, který se rozkládal poblíž Inland Waterway — vnitrozemského plavebního kanálu, pyšnil se soukromým přístavem, dvěma obrovskými bazény a čtyřmi tenisovými kurty. Ceny za byt s jednou ložnicí začínaly u čtvrt milionu dolarů a šplhaly výš až k nejdražším objektům, které představovala řada bílých jednopatrových rodinných domů,

50

souběžných s hlavní budovou, a které měly výhled přímo na Inland Waterway.

Davia Messengerová bydlela v předposlední vile vedle rohového domu, který vlastnili Fosterovi. Lynn odhodlaně kráčela po klikatém chodníku z červených, do sebe zapadajících dlaždic ke vchodu Messengerovych a nezúčastněně si prohlížela luxus, který ji tu všude obklopoval. Sotva zvedla bronzové klepadlo ve tvaru delfína, otevřela dveře vysoká, hubená, nepatrně nahrbená žena, jejíž ostré nepravidelné rysy už dávno ztuhly do úskostlivého výrazu.

„Neviděla, jak jdete dovnitř, že ne?” uvítala žena Lynn nervózně v hale své dokonale designérsky provedené vily. Lynn v duchu zaznamenala ženin věk — blížila se k šedesátce — a její ohnivě rudé, geometricky vytvarované vlasy. Neodpověděla, když za ní žena zavřela dveře a vedla ji do neposkvrněného obývacího pokoje, ponořeného do odstínů zářivě žluté a šedé. Lynn opatrně kráčela k ladícím světle žlutým dvoupolštářovým křeslům, která stála uprostřed velké místnosti, z níž se naskýtal ten nejvelkolepější výhled na Inland Waterway. Něco jí jasně napovídalo, že tento pokoj nebyl na návštěvy zvyklý.

„Omlouvám se, že jdu pozdě. Uvízla jsem v dopravní zácpě. Máte překrásný dům,” téměř jedním dechem pronesla Lynn a všimla si, jak sebou pani Messengerová trhla, když se Lynn posadila a vytáhla blok a pero.

„Opatrně s tím perem,” spíš přikázala, než požádala žena.

„Jistě,” ubezpečila ji Lynn a snažila se tvářit sebevědomě, přestože se cítila tak, jak se podle všeho musely cítit její děti, když jim nařídila, aby vypadly s pastelkami ven z obýváku. „Jak dlouho tu bydlíte, paní Messengerová?”

„Šest let,” následovala pohotová odpověď. „Jsme původní majitelé. Koupili jsme to, když se vilky teprve stavěly. Věděli jsme, jak budou nádherné. Máme cit pro krásu, manžel a já.” Pokusila se usmát, ale koutky úst se jí pouze zkroutily, takže od té snahy upustila. „Víte, nerada tohle dělám,” sdělila jí. „Doufám, že mě z toho vynecháte? Ten člověk, s kterým jsem mluvila, mě ujistil, že mé jméno se nikde neobjeví.”

„Vaše totožnost zůstane přísně utajená, paní Messengerová.” Lynn sledovala, jak žena několikrát obkroužila další

51

dvoumístné křeslo a přitom sbírala pomyslná smítka z očividně drahé látky.

„Jsou to důležití lidé, ti Fosterovi. On dělá u Mezinárodní databáze. Dost velké zvíře.” Pohled Davie Messengerové neklidně těkal po pokoji. Natáhla se a smetla tušenou částečku prachu ze světlého koberečku u Lynniných nohou. Lynn poslušně nadzvedla podpatky z podlahy a položila je zpátky teprve, když se pozornost paní domu obrátila jinam. Udělala si rychlou poznámku o ženině značně rozrušeném

stavu, který se ještě zhoršil, nebyl však vyvolán její návštěvou. Ta žena ji začala také znervózňovat.

„Co kdybyste mi řekla, paní Messengerová, co vás přimělo obrátit se na naše oddělení?”

Zdálo se, že Davii Messengerovou otázka překvapila. „No přeci ta malá. Ashleigh. Kvůli ní jsem volala. Dneska je až moc takových Ashleigh, nemyslíte?”

„Máte podezření, že ji rodiče týrají?”

„Žádné podezření. Já to v/m.” Davia Messengerová se na Lynn vrhla střemhlav jako jestřáb a její dlouhé prsty se napjaly a roztřásly. „Jak jinak si vysvětlit, proč je ta chudinka pořád samá modřina? Minulý týden měla monokl. Pár týdnů předtím zase zlomenou ruku.”

„Děti mívají úrazy, paní Messengerová.” Lynn si uvědomila, že pohled Davie Messengerové sklouzl z jejího obličeje do prostoru vedle její levé tváře nad rameno. Než měla čas zjistit, na co vlastně Davia Messengerová civí, žena se natáhla a popadla uvolněný vlas, který Lynn visel podél hlavy a bezpochyby urážel její přísný estetický cit.

„Kdepak úrazy. Patty Fosterova svou dceru týrá.”

„Byla jste někdy svědkem, jak ji týrá?” Lynn si uvědomila, že se čím dál hůř soustředí. Přála si, aby si Davia Messengerová už konečně sedla.

„Byla jsem svědkem následků. Slyším, jak dítě pláče ve dne v noci, v kteroukoliv hodinu.”

„Ale osobně jste nikdy neviděla, jak Patty Fosterova dceři fyzicky ubližuje?”

„Na to už jsem odpověděla,” odsekla žena.

„Co konkrétně vás podnítilo, že jste nás zavolala, paní Messengerová?”

„Nerozumím. Už jsem vám řekla…” 52

„Naznačila jste, že se tohle děje už několik měsíců, přesto jste až doteď čekala se zavoláním. Stalo se něco včera večer?”

„Kdybyste tu malou slyšela, jak naříká, nemusela byste se vůbec ptát. Už jsem to nevydržela dál poslouchat.”

„Váš manžel slyšel pláč také?”

„Samozřejmě.”

„Mohla bych s ním mluvit?”

„Ach ne, ne, ne,” zatrylkovala paní Messengerová a rukama divoce šermovala před sebou. „Jeho z toho vynechte. Nechce s tím nic mít. Radil mi, abych k vám nevolala. Že prý mi nikdo neuvěří. Že pan Foster je veřejně důležitý člověk. Ne, ne, ne. Manžela do toho netahejte.”

Lynn spustila pero do klína a uvědomila si, že jí připadá, jako by paní Messengerová zadržovala dech. „Proč jste si jistá, že to je paní Fosterova, kdo týrá svou dceru, a ne pan Foster?”

„Ach ne, ne, ne,” odporovala opět žena, tentokrát s důrazem na každou slabiku.

„Pan Foster je džentlmen. Nikdy by neublížil dítěti. To jeho žena. Je mnohem mladší než on. Tak mladá, že by mohla být jeho dcera. Dokonce i jeho vnučka. Podle mě úplně klidně. Nic moc nedělá. Celý den vysedává u bazénu v bikinách. Nechápu, proč má děti. Nemají tu co dělat. Aspoň to byl můj dojem, když jsme to tady koupili, ještě když se dům stavěl. Máme opravdu cit pro krásu, manžel a já. Sami jsme si ho zařídili. Prosím vás, dejte pozor na to pero.”

Lynn nasadila klobouček na černou fixku, zavřela blok a obojí uložila do kufříku. Bylo jí jasné, že získala dostatečně vyčerpávající informaci, jakou jí Davia Messengerová byla s to poskytnout, a obávala se, že pokud se zdrží déle, žena by se příliš rozpovídala. „Děkuju, paní Messengerová. Myslím, že si teď promluvím s Fosterovými.”

„To nemůžete.”

„Co prosím?”

„Copak to nechápete? Uvidí, že jste přišla od nás, a hned pozná, že jsem to byla já, kdo to ohlásil. Je to strašně mstivá osoba.”

Lynn Schusterová se zadívala přímo do tváře ženě, jež ji pozorovala přivřenýma očima, a spatřila, jak se jí ještě víc zúžily, aby zdůraznily to, co vyjádřila její slova. Lynn dobře

53

věděla, že nepatří k nejdůvěryhodnějším svědkům, ale zároveň si byla vědoma toho, že podezření z týrání dětí se musí podrobně vyšetřit.

„Ujišťuji vás, že vaše totožnost zůstane zachována v taj-I nosti.”

„Pokusí se vás obalamutit, to určitě. Dokáže člověka přesvědčit. Nesmíte ji podceňovat,” pokračovala paní Mes- ] sengerová, když vyprovázela Lynn ke dveřím, a hned se za nimi ukryla, jakmile Lynn vyšla ven na horké slunce.

Davia Messengerová byla nepříjemná, možná dokonce psychicky nevyrovnaná žena, uvažovala Lynn, když si to namířila přes úzký travnatý pruh k vedlejšímu domu. U

soudu by z ní byla značně nespolehlivá svědkyně. S touto myšlenkou Lynn váhavě zaklepala na dveře Fosterových a oddychla si, když zjistila, že nejsou doma.

¦

O pár minut později seděla v autě přímo uprostřed příšerné dopravní zácpy. Bylo extrémní vedro a vozy na přeplněné silnici se už začínaly přehřívat. Motoristé, kteří zůstali trčet na krajnici, měli obličeje lesklé potem, ústa zkřivená nervozitou, postávali vedle zvednutých kapot a ze zavařených motorů stoupala pára. Lynn je nevzrušeně pozorovala, natáhla ruku a vypnula klimatizaci, aby sebe samu ušetřila téhož osudu. Místo toho spustila okénko, ale okamžitě pocítila závan horkého vzduchu, který vzápětí pronikl dovnitř, jako kdyby si také hledal vlastní útočiště. Lynn opřela loket o dvířka auta, téměř ihned však ucukla, protože se jí pokožka spálila, jako by ji přitiskla na rozsvícenou žárovku.

Vykukovala přes přední okno, aby zjistila, co zdržení zavinilo, ale velká žlutá dodávka s pestrými květinami namalovanými přes zadní okno jí bránila ve výhledu. Ve voze po její pravici se hádali muž se ženou. Neslyšela sice, co říkají, ale podle toho, jak křivili úzké obličeje, usoudila, že se navzájem obviňují z bezvýchodnosti jejich současné situace. „Povídal jsem ti, abysme tudy nejezdili,” představovala si, jak muž hubuje, „ale ne, tys to věděla lip.”

Lynn pohlédla přes dělicí pás a zachytila sardonický úsměšek mladíka ve sportovním autě, který plynule pokračoval dál v opačném směru. Připomněl jí Marka Camerona,

54

uvědomila si a okamžik uvazovala, jestli to vlastně nebyl on. Ale ne, Marc Cameron má přece vousy, vzpomněla si. Ten člověk ve sporťáku byl oholený. A byl nejméně o deset let mladší než muž, který ji počátkem týdne navštívil v bytě.

Vlastně se Marku Cameronovi vůbec nepodobal. Co se to s ní děje? O čem to přemýšlí?

Zaslechla troubení auta za sebou a všimla si, že dodávka před ní se téměř neznatelně o kousek hnula. Lynn popojela potřebných pár čísel, vděčná za trochu rozptýlení, pak se zastavila a zařadila neutrál. Nemohla si dovolit marnit vzácný čas přemítáním o mužích, jako je Marc Cameron. Co na tom, zejí připadá přitažlivý? Co na tom, zeje to první muž od té doby, co Gary odešel — první muž od doby, co Gary, a tečka —, který v ní probudil právě takové pocity? Přes půl roku s nikým nespala. Tyhle pocity potřebovala asi jako díru v hlavě. Kdo by stál o pocity jako tyhle, o takové, které člověka ztrapňují a znervózňují a okrádají ho o spánek? Zvlášť když nebyla připravená se podle nich chovat? Byla připravená podle nich jednat? Měla jeho číslo. Až se vrátí do kanceláře, stačilo by jen zvednout telefon a vytočit číslo. „Haló, to je Marc Cameron? Tady Lynn Schusterová. Vím o jednom bezvadným motelu, kde se dá povečeřet.”

„Nemluv hlouposti,” napomenula se nahlas. Už máš přeci večeři. S tvým otcem a jeho okouzlující ženou Barbarou, tou, kterou si před třemi lety vzal, tou, která mu vrátila mládí, tu novou mízu do života a všechna ta další hrozná klišé, kterými se neúnavně oháněla. Jak si kdo ustele, tak si lehne; on do tebe kamenem, ty do něho chlebem; ráno moudřejší večera. Ta ženská byla chodící encyklopedie povrchních proslovů k moudrým. Lynn nikdy nepochopila, jak se její otec, inteligentní, vzdělaný člověk, mohl zaplést s takovou osobou. Ne že by na ní bylo něco špatného. Barbara byla atraktivní a uměla se chovat, ale její četba se skládala výhradně z knih o dietách a svépomocných poradců a hovor zahajovala citacemi z Lea Buscaglii a uzavírala slovy Rolla Maye. To celé doplňovala radami od kdekoho, počínaje Richardem Simmonsem a doktorkou Ruth konče. Lynn pochybovala, že tu ženu někdy v životě napadla původní myšlenka. A přesto otec, jak se zdálo, visel na každé její hloupé slabice. Dokonce i po třech letech se nepřestával dobrácky usmívat výrokům své ženy, dodal k nim pár vlastních dobře volených postřehů a láskyplně komentoval Barbařiny nejnovější společenské úspěchy. To bylo pořád „Barbara tohle” a „Barbara tamto” a „Vidělas onehdy Barbařino jméno v novinách? Vede tu dobročinnou akci”. „Dobročinnost začíná doma,” řekla by Barbara. Domov je tam, kde srdce přebývá. Kdekoliv si pověsíš klobouk, máš domov. Ustavičně domov, domov.

Její matka by se zalkla jen při pouhé myšlence na takovou ženskou. Ne že by namítala něco proti tomu, že se její manžel znovu oženil — ne že by Lynn měla něco proti tomu, že se otec znovu oženil —, ale určitě si mohl najít někoho vhodnějšího, když ne podle svého vkusu, tak aspoň podle jejího.

Bylo to tohle, co jí na té ženě tak vadilo? Že otec, který byl na Lynn značně závislý v následujícím roce po matčině smrti, se s ní neporadil, když si našel novou manželku? Že ji pyšně představil svému jedinému dítěti jako hotovou věc? A ta ženská, malá, tmavá a docela jiná než její matka, jí srdečně stiskla ruku a řekla, jak ji velice těší, že se stala členem rodiny. Neztrácíš otce, získáváš

přítelkyni. Kdykoliv mě budeš potřebovat, jsem tady. V lásce najdeš vše. Všechno, co potřebuješ, je láska. Ona tě miluje, jé, jé, jé.

Seznam byl nekonečný. Matce by bylo na zvracení. Lynn se prohnula v zádech a shrnula si vlasy z obličeje. Cítila se provinile za nízkost svých myšlenek. Tohle byla jedna z věcí, která se o Barbaře říct nedala: ta žena v sobě neměla žádnou špatnost. Milovala je i se svou zásobou povzbudivých prů-povídek. V takovém trvale radostném prostředí špatnost nedostala šanci. Žebrala o slitování a pod tlakem té dobré mysli nevydržela. A otec ji do sebe nasával. Už léta takhle dobře nevypadal. Patrně díky nízkokalorické, neslané a ne-sladké dietě, na které ho Barbara držela. Žádné tuky, žádnou sůl, žádný cukr, žádné negativní vibrace. Nevypadalo to na příliš zajímavou večeři. A ona si nechá ujít večer potenciálně nízkého sexu kvůli večeři s Miss Dobráckou.

Nebylo to poprvé, kdy zvolila bezpečí a jistotu před velkým rizikem, navzdory možnosti většího zisku z určité investice. Faktem zůstává, že nebyla hazardní hráč. Držela se tam, kam, jak věděla, patří. Zbytečně neriskovala. A nejspíš to tak přesně bylo, když se rozhodla, že nepřijme práci,

56

kterou jí nabídli na Ministerstvu školství v palmbeachském správním okrese. Přestože to byl bezesporu postup nahoru, přestože by prakticky vedla Oddělení sociální péče Ministerstva školství pro celý okres, znamenalo to rovněž ústup z práce v první linii, kterou tak dobře znala, i znásobení zodpovědnosti, a ona si nebyla jistá, jestli je schopna to v tomto období svého života zvládnout. V posledních šesti měsících měla změn už dost. Nepotřebovala novou práci. Ani jiného muže. A už vůbec nepotřebovala Marka Camerona. Nebo sex. Nebo dokonce pomyšlení na sex. To, co chtěla, bylo dostat se ven z dopravní zácpy a vrátit se do kanceláře. Co potřebovala, byl šálek kávy. Co jí chybělo, byl nápad, co nachystat k večeři.

Z vozu za ní se ozval opět klakson. Tentokrát to nebylo jedno zatroubení, ale hned několik, podobných škytnutí nebo úpornému kašli. Lynn spěšně zaměřila zrak na šňůru aut před sebou a došlo jí, že se pohybuje. Zařadila rychlost, mrkla do zpětného zrcátka právě ve chvíli, kdy muž v automobilu za ní hněvivě vztyčil prostředník pravé ruky směrem k ní. To mi ještě scházelo, pomyslela si. Podoba otcovy ženy Barbary se jí okamžitě zjevila před očima. Přeji hezký den, říkala. KAPITOLA ŠESTÁ

VE SVÉM SNU RENEE SEDĚLA U KUCHYŇSKÉHO stolu, oblečená do nového luxusního županu od Pratesiho, který jí koupil Philip k Vánocům, luštila křížovku v New York Times a přitom popíjela už osmý šálek své ranní kávy. Věděla, že je osmý, protože ostatní hrnečky srovnala na stole do velkého kruhu tak, aby vypadal jako ciferník hodin. Zazvonil telefon, který už vyzváněl celé dopoledne. Renee se líně podívala jeho směrem, jako by se rozhodovala, jestli ho má, nebo nemá vzít. Vytrvalé zvonění ji k tomu nakonec donutilo. Renee natáhla ruku, aniž by se pohnula ze židle u stolu, a zvedla bílé sluchátko k uchu. Než stačila říct haló, ozval se nějaký

• 57

hlas. „Tady je Marsha ze Seznamky natuty a nabeton,” promluvila žena s drsným newyorským přízvukem. „Chceme vás informovat o naší báječné oslavě.”

Najednou se zdálo, že k hlasu patři nějaký obličej. Objevila se Marsha ze Seznamky natuty a nabeton, měla havraní vlasy, značnou nadváhu a široký úsměv nahánějící strach.

„Jak víte, Seznamka natuty a nabeton dává už deset let lidi dohromady, lidi, jako jste vy a váš manžel.”

„Ne,” začala jí vysvětlovat Renee, jak její sen začala narušovat realita a snažila se upozornit na svou přítomnost. S Philipem si byli představeni v nějaké restauraci společným známým, kterého o necelých pět měsíců později překvapil, ba šokoval jejich sňatek. Žádnou seznamku nepotřebovali. „To bude určitě omyl.”

„Takže ten večírek, co pořádáme,” pokračovala žena a její poznámku nechala bez povšimnutí, Je napůl naší oslavou a napůl vaší. Svoláváme všechny naše šťastné páry na obrovskou výroční slezinu, a jelikož vy s manželem patříte mezi naše velké úspěchy, věříme, že se jistě té slávy zúčastníte. Máte po ruce tužku, abyste si zapsala podrobnosti?”

Tlustá černovláska se proměnila v drobnou blondýnu. Měla silně zafačované zápěstí.

Tužky stály ve sklenici od marmelády na druhé straně telefonu, a když chtěla jednu vytáhnout, musela překročit tělo manžela, který ležel na bíle vykachlíčkované podlaze před ní a srdce měl pěkně čistě probodené řeznickým nožem s dřevěnou rukojetí. Ve skutečnosti si však Renee uvědomovala, že z tohoto zorného úhlu by nůž vidět nemohla, ale ona ho přesto zahlédla.

Philip ležel na břiše a až na velkou louži krve vypadal pozoruhodně v pořádku, jako by se rozhodl, že si jen zdřímne na kuchyňské podlaze. Vyváděl daleko větší hlouposti, napadlo Renee, když ho překročila a vyndala tužku ze sklenice.

Sdělila ženě, že je připravená, a naslouchala, jak jí diktuje čas a místo chystané oslavy, poslušně si všechno zapisovala a přerušila ji pouze tehdy, aby se zeptala, jak správně napsat dotyčnou ulici.

Najednou se objevili policisté a trpělivě čekali, až si poznamená všechny ty zbytečné informace. Pověděla jim, zeje hodná holčička a že vždycky byla poslušná holčička. Dali jí

58

na ruce náramky a do úst roubík. I přes roubík jim Renee oznámila, že zná svá práva a žádala je, aby jí zavolali právníka. Připomněli jí, že on&je právnická. Mrtvý na zemi se obrátil a usmál se. Natáhl ruku a popadl ji za kotník. „Mám tě!” zvolal.

Renee se vzpřímila na posteli a přerývavě a rozčileně oddechovala.

„Co se stalo?” zeptal se Philip a posadil se vedle ní celý zmatený. „Co se děje?”

Renee si přitáhla nohy k hrudi, objala si holeně a položila hlavu na kolena.

„Měla jsem hrozný sen.”

„Kristepane,” vyhrkl Philip, zase si lehl a přitom dopadl na polštář, jako by ho někdo strčil. „Vyděsilas mě k smrti.”

„Promiň.” Pokoušela se vypudit z hlavy představu, jak Philip leží mrtvý na kuchyňské podlaze. „Byl to hrozný sen.”

Philip mlčel.

„Mám ti ho vyprávět?”

„Ne.”

Renee pocítila krátký nával zlosti přibližně v tomtéž místě, kde si představovala nůž trčící z Philipovy hrudi. Debbieinu snu jsi naslouchal bez řečí, chtělo sejí poznamenat, ale neudělala to, protože věděla, jak by to vyznělo dětinsky a jak dětinské by to také bylo. „Zdálo se mi, že jsi mrtvý,” řekla mu tak jako tak.

Philip se od ní odvrátil na bok. „To je za těchto okolností jen přirozené.”

„Vážně? Za jakých okolností?”

„Před třemi měsíci zemřel tvé sestře manžel. Tvá sestra přijela k nám. Máš s ní soucit. Jednoduchý přenos.”

„Zdálo se mi, že jajsem zabila tebe. Zdálo se mi, že jsem ti probodla srdce nožem.”

„Hodná holka.”

„Bylo to strašné. Cítím se děsně.”

„Dobře ti tak. Uklidni se, Renee. Můžeme si ještě deset minut pospat.”

Když se Renee ve tmě podívala na svítící ciferník hodin, vybavily se jí poslední vteřiny snu a na skle uviděla odraz Philipova ďábelského úsměvu. „Kolik je hodin?” zeptala se s obavou v hlase. „To už je za deset sedm?”

» 59

„Umí taky číst,” prohodil Philip a zakryl si hlavu polštářem.

„Musím vstávat. Přijdu pozdě.” Renee odhodila přikrývku a chystala se vyskočit z postele, když ji Philipova ruka zadržela.

„Co se děje?” naléhal na ni.

„Za hodinu mám poradu se společníky! To nestihnu. Nechápu, co se stalo. Nařídila jsem budík na půl sedmou.”

„Já ho přeřídil na sedmou,” opáčil pokojně Philip.

„Cože?”

„Daljsem ho na sedmou,” opakoval. „Mysleljsem, zeje to omyl. Neboj se. Nic ti nebrání, abys byla hotová i za hodinu.”

„Philipe, přece víš, jak dlouho mi trvá, než se vypravím. Musím se osprchovat, udělat si vlasy, nalíčit se…”

„A dát pusu manželovi…”

Renee se naklonila s úmyslem políbit Philipa na tvář a překvapilo ji, když vzápětí otočil hlavu, takže ho políbila přímo na rty, a ještě víc ji udivilo, když se z polibku stalo vášnivé objetí. Zlehka a váhavě se z jeho sevření vyprostila. ,,Philipe, musím už jít.”

„Nemůžeš obětovat pár minut, abys pověděla manželovi, že ho miluješ?” Renee se usmála. „Miluju tě.”

„Neslyším tě.”

„Miluju tě,” opakovala o trochu hlasitěji Renee, zachichotala se a cítila se jako školačka.

„Dokaž to.”

„Philipe, nemůžu. Musím jít.”

„Miluju tě,” řekl a znovu ji políbil, tentokrát ještě naléhavěji.

Renee ucítila jeho jazyk ve svých ústech, cítila, jak jeho ruce jemně přejely po jejích pažích na ramena a prsty stáhly ramínka noční košile. „To není fér.”

„Co není fér?”

„Přijdu pozdě,” zašeptala a cítila, jak jí košile sklouzla k pasu, jeho ruce na svých prsech a rty přitisknuté na svém krku.

Renee se odtáhla, oblékla si košili a upravila ramínka. „Měla jsem vstávat už před půl hodinou.”

60

„Tak jsi zaspala.”

„Nezaspala. Tys přeřídil budík. Neměls to dělat.”

„Tak dobře, udělal jsem chybu. Ale na rovinu, měla by ses pořádně vyspat. Poslední dobou vypadáš trochu unaveně. Neříkej mi, že když je teď tvá sestra tady, není to pro tebe nápor. Delší spánek by tvému vzhledu prospěl víc než tuny mejkapu. No tak, Renee, pořád máš spoustu času se nachystat. Udělej to pro mě.

Pomiluj se se svým manželem.”

Renee chtěla začít odporovat, když ji jeho prsty na jejích rtech zastavily.

„Už nemáme ani čas si pohrát. Pamatuju se, když jsme se vzali. Nemohla ses dočkat, až se s tebou pomazlím.”

„Pořád je to tak.”

„Opravdu?”

Renee si uvědomila, že Philipovy ruce se vrátily na její ramena a jeho dech jí zblízka ovanul obličej.

„Pověz mi, co chceš, Renee,” šeptal. „Neudělám nic, co si sama nepřeješ. Jestli je ta schůzka pro tebe vážně tak důležitá, pochopím to.”

„Nic pro mě není tak důležité jako ty.”

„Co chceš?” zeptal se opět se rty na jejím krku. „Pověz mi, co si přeješ, abych udělal. Chceš, abych toho nechal? Chceš, abych tě nechal na pokoji? Aby ses mohla vypravit?”

„Chci, aby ses se mnou miloval,” slyšela Renee samu sebe vyslovit.

„Toužíš po tom?”

Renee přikývla a dech se jí zrychlil.

„To bys chtěla?”

Renee cítila, jak si jeho prsty pohrávají s výstřihem noční košile.

„Milovat se? Řekni mi to.”

„Ano.”

„Co si ještě přeješ?”

„Philipe…”

„Neudělám nic, co mi neřekneš, abych udělal.”

„Prosím tě…”

„Prosím co? Tohle?” Cítila, že jeho ruce jí vyhrnují spodek noční košile, že jí přitlačil zpátky na postel a vytáhl jí košili až k pasu. „Pověz, co mám udělat?”

• 61

„Nemůžu. Je mi trapně.” Ucítila jeho ruku mezi svýma nohama. „Mám se tě dotýkat?” „Ano.”

„Tak to vyslov.” „Chci, aby ses mě dotýkal.” „Kde?”

„Ach bože, prosím tě…” „Kam ti mám sáhnout? Sem?” Renee zasténala.

„Mám to udělat pusou?’

„Philipe…”

„Řekni to.”

„Chci, abys to udělal pusou.”

„Udělám všechno, co si budeš přát,” sliboval.

Renee zavřela oči, sevřela polštář vedle své hlavy, cítila manželův jazyk mezi svými stehny, slyšela vlastní vzdechy vycházející z jejích otevřených úst, a uvědomovala si, celá polekaná, že má nebezpečně blízko k slzám, a netušila proč.

„Co mám udělat teď?” ptal se jí chraplavě.

„Co chceš,” zašeptala, i když se jí nechtělo vůbec mluvit. „Dělej, co chceš.”

„Ne, budeme dělat jen to, co ty budeš chtít. Chceš ho dovnitř?” Renee se pokusila odpovědět, ale nevydala ani hlásku.

„Řekni to,” naléhal Philip odněkud nad ní. „Pověz mi, že ho chceš dovnitř.”

„Prosím tě… Chci ho dovnitř.”

Cítila, jak jí jeho ruce nadzvedly hýždě a jak do ní prudce a opakovaně vjíždí. Otevřela oči a viděla, že se na ni upřeně dívá. Usmíval se.

.

Když bylo po všem, Philip se posadil na posteli a požádal ji o papírový

kapesníček. „Promiň, že mi to tak dlouho trvalo,” omlouval se a kývl na hodiny.

„Ale byla to tvoje vina. Tys mě vyprovokovala.”

Renee si uhladila zpocené vlasy. „Měla bych zavolat do práce. Oznámit jim, že tu poradu nestihnu.”

„Ať si něco vylížou,” zazubil se. „To už jsem vlastně udělal.” 62

„Philipe,” začala Renee pomalu, protože si nebyla jistá, jestli je teď vhodná doba vytahovat tohle téma, ale žádná lepší ji nenapadla. „Přemýšlels někdy o tom, o čem jsme před pár týdny mluvili?”

„O čem to bylo?”

„O dítěti,” pronesla Renee tiše. Stále v sobě Philipa cítila.

„Podle mě to není moc dobrý nápad,” namítl mírně a položil jí ruku na rameno. Pak odešel do šatny, zase se objevil s županem přes ramena a přitom se pozoroval v zrcadle naproti posteli.

„Proč ne?”

„Snažím se jen uvažovat rozumně, zlato. Kolik věcí najednou může jeden člověk zvládnout a dělat je dobře? Už teďjsi přetížená.” Sjel pohledem od Renee k hodinám vedle jejich postele a zase zpátky. „Nemáš ani čas se osprchovat, prokristapána. Kdy si potom najdeš čas na dítě?”

„Udělala bych si čas.”.

„Tolik času, který máš pro Debbie?”

„To není fér.”

„Ne, není správné přivést další dítě do tohohle přelidněného světa, zvlášť když nejsi úplně připravená na to, aby ses o něj postarala. Nechci, aby mi nějaká hospodyně, která ani nemluví anglicky, vychovávala děcko.”

„Philipe, spousta žen pracuje a má děti.”

„Ty nejsi spousta žen. Ty jseš ty. A právě teď je v tvém životě nejdůležitější věcí kariéra.” Zasmál se. „Pomalu abych si domlouval schůzku, když se chci se svou ženou pomilovat.”

„Přestala bych se tak honit.”

Philip přešel na její stranu postele a naklonil se, aby ji políbil na čelo. „To nedokážeš. V myšlenkách se pořád soustředíš na svoji práci. Dokonce i když jsme se milovali, ses bála, kolik je hodin, viď? Netvrď mi něco jiného. Vždycky poznám, co cítíš.” Podíval se na ni se zasněnou odevzdaností. „K snídani bych si dal vejce na slanině,” oznámil jí cestou do koupelny.

Renee zůstala sedět několik minut na kraji postele, pak natáhla ruku a zvedla sluchátko z vidlice. Rychle vytáčela číslo a ani si nevšimla, že se jí třesou ruce. „Ahoj, Dane. Tady Renee. Tu poradu nestihnu. Ráno mi nebylo nějak

03

dobře. Ne, nejspíš jsem něco snědla. Pokusím se dorazit kolem deváté. Díky. Moc se omlouvám.”

Renee položila sluchátko a střetla se se svou podobou v zrcadle. „Panebože,” vyhrkla a otřásla se při pohledu na své nahé tělo. „Jak se dokáže na mě podívat?” Otočila se a zaměřila se na růžový pruh, který se táhl přes její levou půlku.

Philip si poslední dobou zvykl přerušovat jejich milování dvěma prudkými plácnutími přes zadek. Začalo to před několika měsíci, možná i dřív, přemítala a snažila se vybavit si, jak se to přesně stalo. Vzpomněla si, jak se jednou večer vraceli z nějaké oslavy a milovali se celkem obvyklým způsobem, když ji najednou Philip přehodil na břicho a dvakrát ji pleskl přes zadnici. První plácnutí se podobalo bolestivému výprasku, bylo rychlé a prudké. Druhé bylo ještě důraznější. Zůstal po něm otisk.

Renee si prohlížela blednoucí barevný pruh, který přetínal bílou pokožku, a uvědomila si, že tenhle zvyk se jí nijak zvlášť nelíbí. Přesto stále váhala, zda se má o tom Philipovi zmínit. Mohl by ji obvinit z toho, že nemá fantazii a že nechce vyzkoušet něco nového. Renee sklopila pohled k zemi a dávala pozor, aby se znovu nepodívala do zrcadla.

Vytáhla noční košili ze změti prostěradel a pokrývek, přetáhla si ji přes hlavu a vyndala ze šatny bílý froté župan — právě ten nový bílý župan od Pratesiho, o kterém se jí zdálo —, vklouzla do rukávů, a když kráčela kolem koupelnových dveří, zaslechla, jak si Philip ve sprše prozpěvuje.

Debbie byla v kuchyni, stála u dřezu a upíjela ze sklenice pomerančovou šťávu. Renee se zhluboka nadechla. „Vstalas nějak brzo.”

„A ty pozdě,” opáčila Debbie a chladně ji pozorovala. „Pěkný účes.” Renee zčervenala, odvrátila se a rozpačitě si přihladila vlasy za uši.

„Kathryn ještě spí?”

„Většinou spí tak do desíti.”

Renee sáhla do lednice a vyndala karton s vejci a balíček slaniny.

„Přej je snídaně nejdůležitější jídlo dne,” podotkla Debbie a ani se nesnažila zakrýt ve svém hlase opovržení.

„To je pro tvého otce.”

Debbie přikývla, a zatímco Renee pokládala slaninu na pánev, mlčela.

„Chci ti poděkovat za to, žes byla celý týden na Kathryn tak milá,” pochválila Renee Debbie a překvapilo ji, že je schopna vědomě aplikovat slovo „milá” na svou nevlastní dceru. „Myslím, zeje to pro ni fajn, když u sebe někoho má.” Debbie pokrčila rameny. „Nemusíš mi děkovat. Mám ji ráda.”

„Bylo od tebe moc hezké, že sis udělala čas…”

„Někdo musel,” poznamenala Debbie kousavě. Renee uvažovala, jestli ta holka s otcem nekomunikuje i ve spánku.

„Něco tu krásně voní,” poznamenal Philip o pár minut později, když se zastavil ve dveřích kuchyně.

„UŽ je to hotové,” hlásila mu Renee a v očekávání chvály pozvedla talíř.

„Vypadá to báječně, ale už budu muset vážně jít. Nedošlo mi, že je tak pozdě.” Přiložil prsty na ústa a poslal své ženě i dceři pusu. „Nashle.”

Renee se na okamžik s talířem vajec se slaninou v ruce zastavila. Viděla, jak Debbie odložila prázdnou sklenku do dřezu, aniž se obtěžovala ji vypláchnout.

„S dovolením,” ozvala se dívka, proklouzla kolem macechy na chodbu a vzápětí zmizela ve svém pokoji.

Renee odnesla talíř se slaninou a vejci na kuchyňský stůl, sedla si a vybavila si manžela, jak v jejím snu leží natažený na bíle vykachlíčkované podlaze, a cítila, jak jí jeho chladná ruka svírá kotník. Nacpala si kus slaniny do úst.

„Mám tě,” uklouzlo jí. KAPITOLA SEDMÁ

LYNN SEDĚLA SAMA V KUCHYNI U STOLU A MRAčila se na nedojedené misky ovesných vloček a dosud plné sklenice s pomerančovým džusem. Nicholas naaranžoval zbytky kůrky z toustu do čehosi, co vyhlíželo jako obličej, z něhož trčel jazyk a vysmíval se jí. Meganino vejce, vařené

65

čtyři minuty, sedělo nerozbité ve svém kalíšku. „Megan!” volala na dceru, „toho vajíčka ses ani nedotkla.”

„Jsem v koupelně,” zazněla odpověď odněkud z chodby.

Lynn mrkla na ciferník na mikrovlnné troubě. Bylo něco po deváté hodině. Gary se opozdil. Každou sobotu obvykle hned ráno přijel, aby vyzvedl děti. Dneska už měl čtvrt hodiny zpoždění. Nevadí, pomyslela si Lynn, protože věděla, jak dlouho to Megan v koupelně může taky trvat. Jelikož došla k rozhodnutí, že nemá cenu nutit je dál do jídla, začala sklízet nádobí ze stolu. Od rozchodu jedly děti o sobotních ránech málo. Lynn usoudila, že byly nervózní a rozrušené, protože uvidí tátu. A dneska byly zvlášť nedočkavé. Otec si je měl vzít na celý víkend. Lynn slyšela, jak Megan třikrát za noc vstala a šla na záchod. Dětský příruční kufřík, napěchovaný tak, že nešlo zatáhnout zip, trůnil před její postelí už dva dny.

„Kam nás táta asi vezme?” chtěl vědět Nicholas, když se vrátil do kuchyně a díval se, jak matka skládá nádobí do myčky.

„To nevím, zlatíčko.” Táta už o těhle věcech se mnou nemluví, dodala Lynn v duchu.

„Myslíš, že pojedeme do Disneyparku?”

„Vždyť jste tam nedávno byli,” připomněla mu Lynn. \ Dva měsíce předtím, než tvůj otec odešel, pomyslela si.

„To vím. Ale nedostali jsme se na všechny atrakce. A táta říkal, že tam půjdeme znova.”

„No, o tom si budeš muset promluvit s ním.” Překoná vůbec někdy ten zvláštní pocit, že je vyloučená ze života svých dětí, kdykoliv se začne mluvit o jejich otci?

„Vsaď se, že nás vezme do Disneyparku,” přesvědčoval ji Nicholas sebejistě.

„Nedělej si moc velké naděje, zlato. Ale ať vás táta vezme kamkoliv, jsem si jistá, že si to užijete.” Proč to řekla? Jistá si tím vůbec nebyla.

Ozval se zvonek.

„Táta!”

„Honem běž otevřít,” začala Lynn, ačkoliv Nicholas už pádil k hlavnímu vchodu.

„Já zatím počkám v kuchyni s ostatním služebnictvem,” zamumlala Lynn, když zaslechla manželův hlas, a v duchu viděla, jak se sklání, aby zvedl

66

svého synka. Představila si dolíčky, které mu zvrásnily hezký obličej, a její ruka tápavě hledala oporu na kuchyňské lince.

„Kdy mě tenhle pocit přejde?” zeptala se, když zachytila svůj obraz v kouřovém

skle mikrovlnné trouby.

Nicholas se poskokem vrátil do kuchyně. „Táta s tebou chce mluvit.”

Lynn přinutila rty, aby se usmály. „Co kdyby ses šel podívat, jestli máš všechno,” navrhla. Než stihla dokončit větu, Nicholas byl zase pryč.

Gary stál v obývacím pokoji a upřeně se díval na velké okno s překrásnou vyhlídkou na moře téměř ve stejné pozici, jakou zaujal Marc Cameron před týdnem. Měl na sobě sportovní sako, bezpečné znamení, usoudila Lynn, že Disneypark dnes na programu není.

„Ahoj, Gary.” Lynn si rozpačitě odkašlala a ujistila se, že se stále usmívá.

„Lynn,” oslovil ji vřele a otočil se k ní, aniž se o krok pohnul. „Vypadáš skvěle.”

„Děkuju. Jak se máš?”

„Dobře. Výborně,” opravil se se zbytečným důrazem na posledním slově. „A ty?”

„Celkem dobře. Děti jsou z toho víkendu úplně u vytržení.”

Na Garyho obličeji se objevil provinilý výraz provázený nenadálým vzdorem a jeho rty zaváhaly mezi úsměvem a úšklebkem. „O tom právě chci s tebou mluvit,” řekl pomalu. „Něco do toho vlezlo. Obávám se, že si je nebudu moct vzít na celý víkend, jak jsme se dohodli.”

„Co to povídáš? Domluvili jsme to už před několika týdny. Byl to tvůj nápad.” Lynn ty věty vychrlila dřív, než je mohl zastavit.

„Vím to a moc mě to mrzí.”

„Tebe to mrzí.” Lynn si vybavila Meganin příruční kufřík stojící nedočkavě před dveřmi jejího pokojíku. „Děti počítaly, že…”

„To vím. Poslyš, co tím sleduješ? Chceš snad, abych se cítil provinile?”

„Snažím se to jen pochopit,” odpověděla.

„Co bys měla chápat? Je to jednoduché. Nemůžu si vzít děti na víkend. Vezmu si je až příště. Tím netvrdím, že si je

67

nevezmu přes den. Jen šije prostě nemůžu odvézt na noc, to je všechno.”

To je všechno, opakovala si Lynn bezhlesně. „A co moje plány?” zeptala se a uvažovala, proč setrvává v debatě, která byla očividně zbytečná.

Garyho podle všeho upřímně překvapilo, že by nějaké mohla mít. „Tak samozřejmě zaplatím hlídání, když chceš jít pryč.”

„A co když jsem si plánovala, že odjedu na celý víkend?”

„Opravdu?” Obličej mu povolil zvědavostí.

Znova to slovo, pomyslela si, a po odmlce dodala: „Ne, přes víkend tu budu.” Gary zvedl ruce, jako by se chtěl zeptat, proč se tak rozčiluje. „Řekneš jim to?” požádal ji.

Lynn napadla spousta věcí, které by mohla říct, jedovaté poznámky, které mohla utrousit, špičky, jimiž ho mohla zasáhnout, rozhodla se však, že to nemá cenu. Nakonec by tím zraňovala samu sebe. „Chceš, abych jim uvedla něco konkrétního?” zeptala se a jen stěží se jí podařilo vypustit z hlasu sarkasmus.

„Vyřiďjim, že si vyrazíme někam na hogofogo oběd. A ať se hezky oblíknou.” Budou nadšením bez sebe, prolétlo Lynn hlavou, ale mlčela.

Našla Megan v pokojíku, jak sedí na kraji postele, příruční kufřík vybalený a oblečení rozházené po podlaze. „Tys to slyšela?” zeptala se Lynn, přestože ta otázka byla zbytečná. Sedla si vedle dcerky a objala ji kolem ramen.

„To je fuk,” prohodila Megan a pohladila jemně matku po paži.

„Budou další víkendy,” snažila se ji Lynn povzbudit.

„To je fuk,” opakovala Megan, upřeně hleděla před sebe a zdráhala se na matku podívat. „Mám tě ráda,” předestřela Lynn. „Táta taky,” opáčila Megan pohotově.

„To víš, že má,” ujistila ji Lynn, přestože neměla v úmyslu omlouvat jeho jednání.

Nicholas strčil hlavu do dveří. „Tak jdem!” vybídl je. „Táta už čeká.” Rozhlédl se po místnosti a jeho pohled se zastavil na převráceném kufříku. „Co se stalo?” m

„Táta si vás nemůže vzít na celý víkend. Zve vás místo toho na extra oběd. Chce, abyste se převlékli a vyfešákovali se.” Lynn polkla, když viděla, jak se Nicholasův obličej nakrabatil a oči se mu naplnily slzami. „Vzkazuje, že budou ještě další víkendy,” pokračovala, když Nicholas pomalu odcházel z pokoje. Lynn si v tom okamžiku pomyslela, že svého manžela nenávidí.

„Jdi někam, Gary Schustere,” vyslovila nahlas poté, co odešel s oběma dětmi, a začala ukládat Meganino oblečení do náležitých přihrádek. „K čertu s tebou.” Někdo zazvonil.

„Cože? To už jsou po obědě?” Podívala se na hodinky. Uplynula terve půlhodina od chvíle, kdy její rodina odešla. Lynn energicky kráčela ke dveřím a otevřela je, aniž se zeptala, kdo to je. Stál za nimi Marc Cameron a usmíval se.

„Napadlo mě, že byste se třeba ráda prošla po pobřeží,” pronesl.

„Je to hrozně divný pocit,” přemítala Lynn, když kráčela vedle Marka Camerona po zalidněném mořském pobřeží, „když vejdete do kuchyně a najdete svého nastávajícího exmanžela, jak se probírá vaší poštou, bere si něco z ledničky a všechno kontroluje, jako by to pořád byl ještě domov.” Pokusila se úsměv. „Asi to bere tak, že může, dokud splácí hypotéku. Nedokážu s tím nic dělat.”

„Můžete mu říct, aby šel do háje.”

„To nejde, když chci, aby dál platil hypotéku, tak nemůžu,” svěřila mu upřímně Lynn a přitom se divila, co ji to napadlo procházet se s tímhle člověkem na veřejné pláži.

„Ten dnešní večer jsem patrně zavinil já,” promluvil Marc.

„Jeden chlápek, zápasník, s kterým jsem dělal před pár dny rozhovor, poslal vstupenky na večer na zápas v Auditoriu a navrhl mi, abych vzal s sebou kluky. Zavolal jsem Suzette, jakmile jsem ty lístky dostal, a zeptal se, jestli by jí nevadilo, kdybych je tam vzal. Ona souhlasila. Takže Suzette má dnes večer volno. A Suzette nerada tráví sobotní večery sama.”

Lynn spolkla náhlý nápor oživeného vzteku. „Kde jsou vaši synové teď?” 69

„Na oslavě narozenin. Na safari ve Lví zemi. Vyzvedávám je ve čtyři.” Lynn si uvědomila, že na ni upírá pohled, ale nechtělo se jí ho opětovat.

„Takže jste musela změnit na večer program?” otázal se.

„Chtěla jsem jít jen s kamarádkou do kina.” To je fuk, slyšela, jak říká Megan.

„To není fér,” podotkl Marc prostě a přitom se vyhnul velké ježovce, která mu ležela v cestě.

„Možná že ne, ale tak to prostě je.”

„Vy všechno odnášíte a on… co?”

„On je zamilovaný,” poznamenala Lynn a slyšela, jak se jí chvěje hlas.

„Dávejte pozor,” varoval ji Marc Cameron a prudce ji odstrčil stranou, než málem šlápla na další ježovku, omývanou přílivem. „Taky pořádnej kousek,” řekl a popadl Lynn za paži, aby ji přidržel. „Promiňte, nechtěl jsem do vás tak prudce strčit. Jste v pořádku?”

Lynn vyslala letmý pohled k písku pod svýma nohama. „Pořád ještě stojím,” poznamenala a pak se přistihla, že se mu dívá přímo do očí. A najednou ji líbal. Nevěděla, jak se to stalo, a dokonce ani později nebyla s to si vybavit, jak k tomu došlo. Nepředcházelo tomu žádné varovné naklonění jeho hlavy, žádné pomalé přibližování k jejímu obličeji, nic, co by naznačovalo, že ji hodlá políbit.

Jeho ústa se prostě octla náhle na jejích, jeho ruce kolem jejího pasu a na bradu se jí přitiskly hebké vousy. Uvědomila si, že se nikdy nelíbala s vousatým mužem, a pak zjistila, že políbení opětuje. Na tváři plavkyně, která je míjela, zachytila pohoršený výraz, stejný jako u své právní zástupkyně, a okamžitě se odtáhla. „To nebyl dobrý nápad.”

„Mrzí mě to,” omlouval se spěšně.

„Ne, nemrzí.”

„Ne, nemrzí. A vás?”

„Už se to nesmí opakovat,” upozornila ho Lynn, a tak se vyhnula jeho otázce. Přitom se rozpačitě rozhlížela kolem s pocitem, že se na ně všichni dívají a čekají na další Markův krok.

Zdálo se, jako kdyby všichni obyvatelé města byli na pláži, přestože ve skutečnosti jejich polibek vyvolal jen malou pozornost. O kus dál na pobřeží, blíž k vodě, si mládež házela plastikovým talířem přes těla opalujících se lidí. Opatrnější návštěvníci se uchýlili do stínu barevných plátěných kabin. Někteří zabořili spálené nosy do knih, zatímco jiní hlídali neposedné ratolesti, které se co chvíli nečekaně rozběhly vstříc svobodě. PLAVCI VPRAVO, SURFAŘI VLEVO, hlásala veliká dřevěná tabule na dolní části plavčíkovy věže, ale dnes bylo na moři jen pár surfařů a ještě méně vln. Lynn si s úlevou uvědomila, že pokud někdo polibek viděl, dávno na to zapomněl. Prsty se dotkla brady, o kterou se otřely jeho vousy. Přistihla se, že si přeje, aby ji políbil znova, a přidala do kroku ve snaze pročistit si hlavu. Co dělala v sobotu dopoledne venku na procházce právě s člověkem, s nímž, jak jí zdravý rozum přikazoval — nemluvě o její právničce —, by neměla mít vůbec nic společného?

„Takže celý život bydlíte na Floridě?” vyzvídal Marc a zrychlil krok, aby jí stačil.

„Celý život,” potvrdila úsečně, aniž zpomalila chůzi.

„Vaši rodiče tu ještě bydlí?”

„Jen můj otec. Matka zemřela před devíti lety.” Nečekaně se zastavila. „Je tohle společenská konverzace? Vedeme tu zdvořilostní hovor?”

„Chcete radši znovu políbit?”

„To spíš tu konverzaci,” podotkla Lynn a pokračovala opět v energické chůzi. Do

místa, odkud vyšli, to bylo několik mil. Mohla by to také brát z té lepší stránky, i když dneska dopoledne to na procházku zvlášť nebylo. Písek byl příliš měkký a mokrý a chodidla se jí do něj neustále bořila.

„Co dělá váš otec?” vyptával se dál Marc, který chytil její tempo a bez problémů jí stačil.

„Je v penzi. Dělal do vodotěsné izolace, ale když matka zemřela, podnik prodal.”

„Čím se zabývá teď?”

„Většinou hraje golf. Před pár lety se znovu oženil.”

„Nemáte ji ráda,” konstatoval Marc. Lynn se opět zastavila a s překvapením se k němu obrátila.

„Jak jste to poznal?”

„Jen podle toho, jak jste řekla, že se znovu oženil. Co je na ní špatného?” 7i

„Nic. Je to moc milá paní.” „Tak proč ji nemáte ráda?”

Lynn měla na jazyku nějakou prostořekou poznámku, ale upřímnost v jeho modrých očích ji zarazila. Musí být jednička přes rozhovory, pomyslela si a přála si, aby na jeho otázku našla správnou odpověď.

„Nevím. Je to moc příjemná ženská. Je zdvořilá, dobrá kuchařka a dokáže celý den trávit hovorem o svém nábytku v obýváku. Bůhví že to myslí se všemi dobře. Vážně nevím, proč ji nesnáším. Já bych šiji prostě nevybrala, to je všechno.”

„Nikdo to po vás nechtěl.”

„Možná v tom je ten problém.” Pokračovala v chůzi, ale mnohem pomalejším krokem.

„Není to má matka,” dodala Lynn po odmlce. „To je patrně nejpravdivější odpověď, jakou vám můžu dát. A vím, že to ode mě není správné, když ji kvůli tomu nemám ráda, ale…”

„Ale tak to prostě je,” použil Marc Lynnina předchozí slova. „Vyprávějte mi o své matce.”

Lynn cítila, jak se jí do očí tlačí slzy. Dokonce i teď, přemítala, po devíti letech, znamenaly ty slzy jenom pár vhodně volených slov. „Byla to pozoruhodná žena. Byla vždycky sama sebou. Celý život pracovala sice v domácnosti, ale v padesáti letech se vrátila na univerzitu a dotáhla to na hodnost bakaláře svobodných umění. A ke všemu ještě v oboru dějin středověku. Pořád četla.

Pokaždé, když si vzpomenu na mámu, vybavím si ji s knížkou v ruce.”

„Už jsem si ji oblíbil.”

Lynn se usmála. „To ona trvala na tom, abych šla studovat, měla své povolání a něco v životě dokázala. Radila mi, abych nečekala, až někdo něco udělá za mě.”

„Proč zemřela?”

„Měla Alzheimerovu chorobu,” řekla Lynn a nezvladatelná slza zradila náhlou monotónnost jejího hlasu. „Po kouskách samu sebe ztrácela, až nic nezbylo. Nakonec už neovládala nic. Ani své tělesné funkce. Ani rozum. Dokonce mě vůbec nepoznávala.”

„Muselo to být pro vás kruté.”

Lynn pokrčila rameny. „Tak už to chodí,” prohodila a tím nepochybně ukončila rozhovor.

72

„Jak jste se seznámila s Garym?” ozval se Marc poté, co ušli kus cesty mlčky.

„To má být výslech?”

„Jen se pokouším dozvědět se o vás víc.”

„A co jste už zjistil?”

„Že jste krásná,” začal, „citlivá, vnímavá. Že se dokážete ovládat. Že chodíte rychle,” vypočítával a Lynn se proti své vůli rozesmála. „Že umíte líbat.”

„Potkala jsem Garyho přímo tady na pláži,” vychrlila na něj Lynn, aby zahnala jeho slova svými. „Byla jsem tu s holkama. On tu měl taky kamarády. Všichni ti přátelé někam zmizeli a my s Garym jsme skončili tak, že jsme se dělili o jednu deku.” Lynn se snažila, aby to vyznělo nenucené, ale dokonce i teď cítila jemný vánek, jenž jí to odpoledne ovíval pokožku, a viděla různorodé skvrny, které zdobily křiklavou oranžovo-žlutou deku, na níž seděli. V duchu toužila dotknout se dolíčků, které zvrásnily Garyho tváře u jeho úst, a vybavila si hořkou chuť piva, které jí nabídl, a pak sebejistě přenesl láhev od svých rtů k jejím. „Měl v sobě takový klid. Nenaléhal. Byl dobrý posluchač, což se mi líbilo, protože tehdy mi připadalo, že mám pořád o čem mluvit. Zrovna jsem získala diplom a byla celá žhavá všem ukázat, kolik toho vím. Tehdy jsem si vážně myslela, že jsem potkala muže, s kterým strávím zbytek života.” Opět cítila přítomnost nechtěných slz. Jak mohla srovnávat to, co cítila pro Garyho nyní, s pocity, které v ní vyvolal jen před několika hodinami? „Asi jsem už úplně umluvená,” poznamenala Lynn a byla vděčná, že se jí Marc na nic dalšího neptá. Zbytek cesty kráčeli mlčky.

Když opustili pobřeží a vydali se ulicí k jejímu domu, Lynn uvažovala, co by

dělala, kdyby chtěl jít dovnitř, kdyby seji pokusil líbat, kdyby navrhl, aby se zase sešli. Vzpomněla si na všechno, co jí řekla Renee, na důvody, proč jakékoliv pomyšlení na vztah s tímto člověkem nepřipadalo v úvahu. V duchu se probírala tím, jak byla na Garyho rozzlobená, jak se kvůli němu cítila bezmocná, jak příjemný byl Markův polibek, jak ji tím vzrušil. Pokusí se znovu ji políbit? Zopakuje návrh, že dostane jejich vztah do nejbližšího motelu? Došli k jeho autu. „Mé číslo máte,” upozornil ji.

7:5

KAPITOLA OSMÁ

„RÁDI BYCHOM TU VĚC VYŘÍDILI S CO NEJMENším rozruchem,” promluvil právník na druhé straně kulatého konferenčního stolu a obdařil Renee pečlivě provedeným úsměvem.

Renee oplatila Herbertu Tarnowerovi pousmání a odvrátila pohled od malého obtloustlého advokáta k jeho vysoké smyslné klientce. Penny Linkletterové bylo pětadvacet let, měřila sto osmdesát centimetrů a vypadala, jako kdyby právě sestoupila z pódia některého nočního baru v Las Vegas. Jediné, co chybí, jsou flitry, pomyslela si Renee a nasměrovala pohled na dívčina obstarožního manžela. Přemítala, proč objemnost peněženky muže byla tak často nepřímo úměrná velikosti jeho mozku? Proč lidi, když stárnou, taky nezmoudří? „Nedomníváme se, že to, co paní Linkletterová požaduje

jako vyrovnání, by bylo přehnané,” vysvětloval její právní zástupce a chystal se něco dodat, ale Renee mu skočila do řeči. „Nemáte dojem, že celková suma dvou milionů dolarů plus dvacet tisíc dolarů měsíčně jako výživné je poněkud přemrštěná?” Renee se ani nepokoušela zakrýt sarkasmus

ve svém hlase. „Pan Línkletter je velice zámožný člověk. Jeho žena má

právo na podíl z jeho příjmů.” „Paní Linkletterová byla paní Linkletterovou celkem

šestnáct měsíců…”

„Během kterých byla panu Linkletterovi vzornou manželkou.”

„Během kterých se podle všeho vyspala s půlkou dade-ského okresu,” přerušila ho Renee. Postrčila přes konferenční stůl desky a sledovala, jak se zastavily o špičky pečlivě pěstěných nehtů oponujícího právníka. „Najdete tu místopřísežná prohlášení od značného počtu mužů i žen,

74

počínaje japonským zahradníkem a kubánskou služebnou konče. Paní Linkletterová byla nesmírně spravedlivá zaměst-navatelka.” Usmála se na Penny Linkletterovou, která jí kupodivu úsměv oplatila. „Máme také fotografie,” podotkla Renee.

„Můžu je vidět?” vznesla požadavek Penny Linkletterová, vzápětí se však stáhla pod nepřátelským pohledem svého právního zástupce. Srovnala si ramenní vycpávky bílého přízového svetru, uhladila si lem krátké sukně a víc už nepromluvila.

Herbert Tarnower se na okamžik zarazil, aby se pokusil poopravit si svůj předchozí výraz. „Pochopitelně jsme ochotni vyjednávat,” pronesl.

„Ale my ne,” rovnou ho upozornila Renee. „Považujeme vyrovnání, které pan Linkletter navrhl, za víc než přiměřené.”

„Padesát tisíc dolarů? Vždyť ten člověk vloni vydělal přes pět milionů.”

„Možná byste se měl podívat na ty fotografie, pane Tarnowere,” připomněla mu Renee.

„Poslyšte,” řekl Herbert Tarnower rychle a rozhořčený tón hlasu změnil na mírně naléhavý, „nemáme zájem hnát to k soudu. A jsem přesvědčen, že pan Linkletter má tentýž názor. Odhalení tohoto druhu by mohla uvést obě strany do rozpaků a pro člověka ve věku a postavení pana Linklettera…”

„Panu Linkletterovi je sedmdesát osm let a oženil se i rozvedl celkem pětkrát. Jeho poslední tři manželky byly všechny vysoké blondýny, tak kolem dvaceti, z nichž dvě přivedly pana Linklettera k soudu a odešly s prázdnou. Upozorňuji vás, pane Tarnowere, že pokud by pan Linkletter byl člověk, který upadá snadno do rozpaků, nikdy by se především neoženil s vaší klientkou.” Renee přistoupila ke dveřím zasedací místnosti a otevřela je na znamení toho, že schůzka skončila.

„Rozmyslete si to,” doporučila Penny Linkletterové a jejímu zástupci předtím, než pomohla mlčenlivému, ale usmívajícímu se panu Linkletterovi z křesla a odvedla ho ke dveřím, „a dejte mi vědět, jak jste se rozhodli.”

„Telefon tu šílí celé dopoledne,” varovala ji sekretářka, když se Renee vrátila do kanceláře.

75

„Už se ozval Philip?” „Ještě ne. Mám mu zkusit znovu zavolat?” „Ne, já to udělám sama.” „Fiona Stapletonová volala už třikrát.” Renee se zatvářila otráveně.

„Dobře. Radši bych si s ní měla promluvit. Dej mi chvilku, než to vyřídím s Philipem, a pak jí brnkni.”

Renee energicky vešla do své kanceláře, a jak se natáhla do poslední zásuvky pro tabulku čokolády, uhodila se o ostrý roh psacího stolu do boku. „Dobře mi tak,” hubovala se, když spěšně rozbalila pamlsek a pojídala ho při vytáčení čísla do manželovy ordinace. Vyčkávala, až se Philipova sekretářka — vyhublá žena se stejné tenkým hlasem — ozve na lince. Dotyčná dáma, která se jmenovala Samantha, před několika lety strávila léto v Anglii a od té doby mluvila afektovaně s lehkým britským přízvukem. Philip to považoval za roztomilé; Renee to pokládala za nesnesitelné. „Má manžel čas?” zeptala se Renee, jakmile uslyšela ženin kvičivý pozdrav.

„Copak vám ještě netelefonoval?” vyzvídala Samantha, přestože dobře věděla, že to neudělal. „Víte, celé dopoledne měl hrozně práce. Je to naléhavé?”

„Ne, může to počkat.” Renee sáhla do spodni zásuvky pro další čokoládu. Philip se zmínil o možnosti, že by spolu poobědvali, takže si kvůli tomu ještě neudělala vlastní program, ale jelikož bylo téměř poledne, zbývala jen malá naděje, že by se mohli sejít. „Zavolám mu později. Děkuju,” dodala, přestože netušila zač. Rychle spořádala druhý kousek čokolády, pak zásuvku zavřela, aby nedostala zálusk na třetí.

Telefon zazvonil.

„Mám na lince jedna paní Stapletonovou,” informovala ji sekretářka.

„Díky.” Renee stiskla příslušný knoflík.

„Proč mi nevoláte?” vychrlila na ni žena na druhém konci rozzlobeným hlasem.

„Tohle už jsme probrali,” vysvětlovala Renee trpělivě. ] „Řekla jsem vám přece, že nemůžu pokračovat s vaším rozvodovým řízením, dokud nedoplatíte účet.”

„Kde mám sebrat pět tisíc dolarů?” 76

„Paní Stapletonová, já vás chápu. Skutečně,” dodala přes ženin trpký smích.

„Přece jste znala mé sazby, když jste se se mnou spojila, a souhlasila jste s termíny plateb. Tohle je složitý případ. Strávila jsem na něm spoustu hodin a nemůžete čekat, že budu pracovat zadarmo. Už jsem několikrát prodloužila termín, ale jak jsem vám vysvětlila, na poradě společníků bylo rozhodnuto, že opravdu nemůžeme s vaším případem pokračovat, dokud nebudou všechny předchozí účty zaplacené. Mrzí mě to, ale nedá se nic dělat.” Slyšela, jak telefon ohluchl. „A díky za zavolání,” podotkla, když pokládala sluchátko do vidlice.

Dveře kanceláře se náhle otevřely a dovnitř sebevědomě vplula Debbie s rukama plnýma nákupních tašek, následovaná v závěsu Kathryn, která se mírně usmívala a byla podobně ověšená, a za nimi se hnala vyděšená sekretářka. „Máš tady sestru,” prohlásila Debbie ve chvíli, kdy totéž chtěla říct i sekretářka. „A zlobivou nevlastní dceru.” Debbie se rozesmála, odhodila balíčky na jednu ze židlí naproti psacímu stolu a vybídla Kathryn, aby udělala totéž.

„To je v pořádku, Marilyn,” uklidnila Renee mírně zmatenou sekretářku, jejíž účes jí přidával na výšce nejméně osm centimetrů. „Asi neznáš mou sestru Kathryn. Přijela mě navštívit z New Yorku. A tohle je dcera mého manžela, Debbie. Je u nás přes léto.”

„Jsem z Bostonu,” řekla Debbie líbezně. „Bydlím tam s matkou.”

„Čemu vděčím za vaši návštěvu?” otázala se Renee a přitom si ohromeně prohlížela kupu balíčků, zatímco sekretářka s omluvou odešla z místnosti.

„Debbie mě zavedla do nákupního centra Boča,” vysvětlovala tiše Kathryn.

„K Bloomiemu,” upřesnila Debbie a uličnicky se usmála. „Všechno šlo na taťkův účet.”

„Já mu to vrátím,” doplnila ji rychle Kathryn. „Debbie říkala, že to nevadí.”

„Zpracovala jsem Kathryn na děsně sexy plavky. Táta se zcvokne, až je uvidí. Kathryn má nádhernou figuru, že jo, Renée?”

77

„Co tady děláte?” zeptala se Renee a pokoušela se stáhnout si sako přes rozšířené boky. Toužila dostat Debbie co nejrychleji pryč z kanceláře.

„Chceme tě vzít na oběd,” prozradila jí Kathryn a podívala se na Debbie, aby to potvrdila. Ačkoli Renee byla Debbie vděčná za to, že odvedla Kathryn ven z bytu, a těšilo ji, že dívka dokázala přemluvit Kathryn, aby šla na nákupy, o jejích kladných pohnutkách pochybovala. Debbie neměla v povaze pomáhat lidem, když se octli na dně.

„Nemyslím, že…” Renee se zadrhla a v té chvíli si přála, aby bývala zastihla Philipa.

„Musíš jíst,” naléhala na ni sestra a v hlase měla mírnou prosbu. „Pojď, Renee. Udělá ti to dobře. Zrovna jako mně bylo docela fajn, když jsme s Debbie celé dopoledne nakupovaly.”

„Zajdeme si k Trubadúrovi,” přitakala Debbie.

„K Trubadúrovi? Tam je pěkně draho, Debbie.”

„No a co? Táta to platí.” Sáhla do plátěné kabely a vyndala lesknoucí se zlatou

kreditní kartu. „Slyšela jsem, jak říkal, že Trubadúr je nejlepší restaurace v Delray.”

„Tak pojď,” pobídla ji Kathryn a do koutků úst se jí vkrádal nepatrný úsměv.

„Beztak to nakonec vzdáš.”

„Tak proč aspoň nejdeme k Ernymu?”

„K Trubadúrovi!” nařídila Debbie maceše neoblomně a vrátila kreditní kartu do kabely. „Jdeme, Renée, ať pro tebe taky udělám něco hezkýho.”

Uvedli je do temné restaurace a usadili ke kulatému stolu, pokrytému ubrusem, na druhém konci vkusně zařízené místnosti, laděné do růžové a vínové barvy, a okamžitě jim nabídli košík naplněný rohlíky a nápojový lístek. Číšníci je obletovali s užitečnými radami a jídelními lístky. Rychle si objednaly, přičemž Renee musela zrušit Debbieinu žádost o láhev šampaňského a místo toho poručila tři sklenice grapefruitového džusu.

„Zkazíš každou legraci,” ušklíbla se Debbie.

„Nejsi plnoletá,” upozornila ji Renee a zároveň ji napadlo, zeje načase, aby to někdo udělal, „a já musím pracovat.”

„Mělas toho dopoledne hodně?”

„Až moc.” 78

„Nevypadalas, že máš moc práce, když jsme k tobě přišly,” pronesla Debbie a bezmyšlenkovitě se rozhlížela po místnosti.

„V tom je ten trik,” podotkla Renee vesele. „Mít moc práce, ale vypadat přitom uvolněně.”

„Já neřekla, žes vypadala uvolněně. Ale žes nebyla nijak zaměstnaná.” Renee sáhla po rohlíku.

„Tak kdopak se nám dneska rozvádí? Někdo, koho známe?” vyzvídala Kathryn a pohledem napjatě těkala sem a tam mezi svými společnicemi.

Renee zavrtěla hlavou a zakousla se do gumového rohlíku, který, jak ke svému překvapení zjistila, byl teplý.

„Renée se nesmí o svých případech bavit,” řekla Debbie zasvěceně. „Už několikrát jsem sejí na to ptala,” pokračovala a vypadala uraženě, „ale ona nechce.”

„Jsou to důvěrné informace, Debbie,” vysvětlovala Renee a snažila se zachovat trpělivost. „Pochop to. Tvůj otec má tentýž problém.”

„Táta nemá žádný problémy.”

„Tak je ve stejné situaci. Nemůže si povídat o svých pacientech.”

„Beztak si povídá,” oponovala Debbie a podařilo se jí, aby to vyznělo zasvěceně i nevinně zároveň.

Renee mlčela, zatímco se snažila přizpůsobit oči matně osvětlené místnosti.

„Nikdy jsem tady nebyla. Je tu hezky.”

„Táta sem chodí,” informovala ji Debbie a probodávala pohledem šero restaurace až do nejvzdálenějších koutů. „Slyšela jsem ho, jak o tom mluví do telefonu. Že přej je to jeho oblíbenej podnik.”

„Vážně?” Renee slyšela samu sebe položit otázku a vzápětí zatoužila, aby ji byla nevyslovila.

„Měla bys vidět ty bílý šaty, co si Kathryn koupila,” pokračovala Debbie, když bezstarostně změnila téma. „Děsně sexy. Úplně odhalený záda.”

„Pořád nemůžu uvěřit, že jsem si je koupila. Liší se od všech, co jsem kdy měla.”

„Hrozně ti slušej.”

„Debbie je rozená prodavačka.”

„To věřím.” 79

„Kathryn má nádhernou postavu,” zdůraznila Debbie. „Podle mě by se s ní měla předvádět.” Pohledem sklouzla z Kathryn na Renee. „Je dost těžký uvěřit, že je to tvoje starší ségra.”

„Skoro o pět let starší,” upřesnila Kathryn.

„Člověk by dal krk, že je to naopak.” Debbie se sladce usmála. Renee sevřela spodní okraj židle.

„Bon appétit,” popřála jim Debbie, když jim asi o dvacet minut později přinesli jídlo. Dlouze a přísně se podívala na talíř Renee. „To sníš všechny ty hranolky, Renee? Co se stalo? Copak jsem tvý jméno nevyslovila tentokrát správně?”

Renee začala jíst stejk i pomfrity v malých pravidelných soustech, promluvila pouze, když nebylo zbytí, schválně dojedla na talíři všechno a pak si provokativně poručila ještě moučník, který obě ostatní odmítly. „Ať se mám dobře,” utrousila. Do kávy si přidala vrchovatou lžičku cukru a kopec šlehačky a pak si dala ještě další šálek.

„Není tamhle taťka?” zeptala se náhle Debbie a natahovala hlavu na druhý konec místnosti. Renee si během jídla všimla, že Debbie se tam několikrát podívala,

ale raději se neotáčela. Teď se však její hlava prudce obrátila ve směru Debbieina pohledu. „Je to on. S kým to je?” Renee sice viděla ženinu hlavu jen zezadu, ale dokonce i v mírném přítmí a na dálku zhruba dvanácti metrů dokázala identifikovat důvěrně známé zrzavé kadeře osoby, která se jí onehdy představila jako Alicia—říkej-mi-Ali Hendersonová…Znáš ji. Renée? Nepřipadá mi, že jsem se s ní setkala. Táti!” zvolala najednou Debbie, vyskočila ze židle a zběsile mávala přes celou místnost.

Renee se zase obrátila ke stolu ve chvíli, kdy se Ali-cia-říkej-mi-Ali otočila na židli. Nechtěně zahlédla ženin vznosný profil a bujné poprsí, než pevně sevřela víčka. Nemusela se na Philipa dívat, aby zjistila, že vstává ze židle a kráčí k nim. Nemusela poslouchat jeho slova, aby se dozvěděla, co bude říkat, a právě tak nyní pochopila, že její přítomnost v této restauraci není náhodná, že toto nečekané setkání nebyla jen shoda okolností,

80

že tohle byl Debbiein způsob, jak pro ni „udělat něco hezkýho”. Debbie zřejmě zaslechla, jak si Philip telefonicky něco dojednává. Philip byl stejně neopatrný, jako byla jeho dcera pozorná.

„Renee,” zvolal Philip bodře, když se k ní naklonil, aby ji políbil na tvář. „To je milé překvapení. Ahoj, Kathryn,” pokračoval, „jak se dneska cítíš?”

„Daleko lip.” Kathryn se usmála, bezděčně se dotkla zápěstí a vůbec nepostřehla drama, kterého byla svědkem.

„Promiň, ale neměl jsem kdy ti zavolat. Víš, jak kolikrát člověk nic nestíhá. Bylo to něco důležitého?”

Renee zavrtěla hlavou. Evidentně zapomněl na jejich předběžnou domluvu. Pochopitelně teď nemělo cenu mu to připomínat. „Jen jsem tě chtěla pozdravit.” Mile se usmál. „Jak vám chutnalo?” otázal se. „Jídlo je tu vynikající. Kdybych si vás všiml dřív, doporučil bych vám mečouna. Vlastně všechny ryby nebo těstoviny tu mají prvotřídní.”

„Já si dala těstoviny,” upozornila pyšně Debbie. „Kathryn si vybrala červenou pražmu. Renée,” dodala Debbie pohrdavě, „měla stejk a hranolky.”

„Á, to je škoda,” podotkl Philip. „Stejk je stejk.”

„Příště to už budu vědět,” poznamenala Renee a netušila, co tím vlastně myslela.

„S kým tu jseš, tatí?” vyzvídala Debbie.

„Pamatuješ si na Alicii Hendersonovou z Bennettova večírku?” zašeptal Philip, když se naklonil k uchu Renee. „Má nějaké problémy s manželem. Prý je schizofrenik, ale odmítá, aby mu pomohla, a ona si s ním už neví rady.

Potřebovala poradit a nechtěla, aby někdo viděl, jak jde ke mně do ordinace, takže jsem souhlasil, abychom se sešli tady. Trochu se stydí, proto sem nechce ani jít, ale prý tě mám pozdravovat.”

Renee mlčky přikývla a natáhla se, aby políbila manžela na rty.

„Uvidíme se potom.” Philip objal dceru. „Bylo to milé setkání,” řekl a dokázal, že to vyznělo, jako by to myslel vážně. „Je fajn, když vidím svoje holčičky pohromadě, jak se hezky baví.”

3.

„Je senzační,” ozvala se Debbie, když se Philip vrátil ke stolu. „Ty nádherný zrzavý vlasy a ta figura.” Renee se podívala na číšníka a naznačila mu, že chtějí platit. Přitom uvažovala, jak dlouho by jí trvalo, než by rozsekala Debbieino tělo, a přemýšlela o vhodném místě, kde by všechny kusy ukryla.

„Na lince dvě je Lynn Schusterová,” ozvala se pozdě odpoledne sekretářka Renee přes intercom.

„Lynn, zrovna jsem na tebe myslela.” Renee nutila hlas do radostného tónu, přestože to, jak se cítila ve skutečnosti, mělo dost daleko k veselosti. Ten oběd — jak jídlo samo, tak i události s ním spojené — se jí celé odpoledne vracely. Doufala, že před Debbie nedala najevo, jak je vyvedená z míry.

Jednoduše zatla zuby a usmívala se. Držela se manželova příkladu a vykládala děvčatům, jak ji moc těší, že si spolu vyšly, celou tu dobu však překonávala rostoucí pocity intenzivní úzkosti. Nikdy pro ni nebylo snadné, když měla lhát. Divila se, jak to Philip může dělat tak lehce. Jenže možná nelhal, pokoušela se samu sebe přesvědčit. Možná ten oběd s Alicií Hendersonovou byl naprosto spontánní | a nevinný, jak tvrdil. A možná ji budou jmenovat předsedkyní Nejvyššího soudu. A možná je měsíc udělaný ze sýra.

V čem dělala chybu? Co na ní bylo, že kvůli tomu Philip utíkal do náruče zrovna té Alicie-říkej-mi-Ali? Co jí chybělo? Renee se podívala na vyboulené knoflíky své blůzy. Tak tohle jí tedy nechybí, pomyslela si. Bude muset začít jinou dietu. Bude muset dostat svou váhu pod kontrolu. „Promiň,” zakoktala, když si uvědomila, že neslyšela ani slovo z toho, co jí Lynn vykládala, a zeje Lynn rozrušená. „Cože? Zopakuj to… Cože udělal? Poslal ti kytky? Kdo ti poslal kytky…?To není možné… Dobře, dobře. Uklidni se. Vyhoď je do smetí, jestli ti

to udělá dobře, což si myslím, že udělá, a pak si jdi nalít pořádného panáka. Lynn, posloucháš mě…? Výborně. Já dneska taky neměla právě nejlepší den. Povím ti to jindy. A ty teď zahoď ty kytky, dej si štamprle a zkus si odpočinout.” Rozloučily se, a když Renee pokládala sluchátko, vrtěla hlavou. „Chlapi,” opakovala tak dlouho, dokud to slovo naprosto ztratilo význam.

82

KAPITOLA DEVÁTÁ

.

KVĚTINY PŘIŠLY ZROVNA PÁR MINUT POTÉ, CO Lynn po krušném dni vešla do dveří. V práci trávila celé hodiny u telefonu, aniž k něčemu dospěla, a dalších pár hodin pokračovala podobným směrem ohledně rodiny, jejíž život byl v troskách, protože jejich syn užíval drogy. K dovršení všeho musela vytrpět obšírné kázání od právníka jménem Stephen Hendrix, který zastupoval rozzlobeného Keithe Fostera, otce údajně týraného dítěte, a který jí otevřeně sdělil, aby přestala obtěžovat jeho klienta, jinak mu nezbyde než podat na ni žalobu. Na ni osobně, zdůraznil advokát.

„Dostali jsme stížnost týkající se případu údajného týrání dítěte,” vysvětlovala mu Lynn a pokoušela se zachovat si klidný hlas, „a jsem přesvědčená, pane Hendrixi, že jste si dobře vědom toho, že všechny podobné stížnosti je nutno důkladně prošetřit. Snažila jsem se opakovaně spojit jak s panem Fosterem, tak s pani Fosterovou, abychom si domluvili schůzku, ale narazila jsem na zatvrzelý odpor. Když jsem naposledy přijela do Harborside Villas, Patty Fosterová mi odmítla otevřít. Chci si s nimi a s jejich dcerkou Ashleigh pouze promluvit.

Nejenže na to mám právo, ale nesu za to i zodpovědnost. Bude-li to nutné,” pokračovala a podívala se do očí muži, který byl o dobrých třicet čísel větší než ona a nenechal se zastrašit, „přivedu si s sebou na svou další návštěvu členy delrayské policie. Můžete je žalovat také. Záleží na vašich klientech.”

„Mám v úmyslu být u toho,” vyjádřil se k tomu Stephen Hendrix, který sice kapituloval, ale vyznělo to tak, jako by měl stále navrch, „abych sledoval váš rozhovor.”

„Jak je libo.” Dala pokyn sekretářce, aby jí domluvila schůzku na příští týden. Fosterovi totiž odjeli z města a nebyli dřív k zastižení. Pan Foster byl nesmírně zaneprázdněný a velice důležitý člověk, upozornil ji, nikoliv poprvé, Stephen Hendrix.

„Všichni máme plno práce,” řekla mu přímo. „Tady je důležité to dítě.” Ačkoliv si to Lynn jen nerada připouštěla, podobné scény ji vyčerpávaly. Nesnášela konflikty či hněvivě zdvižené hlasy. Holka, to zrovna neděláš tu správnou práci, říkala si, když navečer vcházela do dveří a zamířila přímo do kuchyně, kde si nalila sklenici čerstvě vymačkané pomerančové šťávy z plodů,

které jí rostly vzadu na zahradě. Megan a Nicholas už brzy přijedou domů. Měla však ještě dost času, aby si dala příjemnou uklidňující koupel. Vtom se ozvalo zaklepání na dveře hlavního vchodu a objevil se mladý poslíček, celý schovaný za obrovskou krabicí s květinami.

„Lynn Schusterová?” zeptal se a v mžiku jí kytici podal, takže ani neměla čas potvrdit nebo popřít svou totožnost. Dívala se za ním, když odcházel, jako omámená, květiny povážlivě balancovaly v jejích rukou a oči nepřítomně zíraly před sebe. To snad není možné, pomyslela si. To by si nedovolil.

Pomalu, aniž pohnula zbytkem těla, natáhla pravou nohu dopředu a jemně kopla do dveří, aby je zavřela. Ne, rozhodla, když opět bez hnutí stála pevně na nohou, to by neudělal.

Nevěděla, jak dlouho setrvala v předsíni bosá, s dlouhou obdélníkovou krabicí v natažených rukou, postupně si však začala uvědomovat její váhu. Odhodlaně vstoupila do obývacího pokoje, posadila se na pohovku a krabici otevřela. Na okamžik nechala přiložený lístek bez povšimnutí. To by jí neudělal, napadlo ji opět, když se zadívala na tucet nádherných žlutých růží s dlouhým stonkem.

Nechala ležet růže v krabici a sledovala, jak se její prsty váhavě natahují po malé obálce a chviličku se dohadují, zda ji mají, nebo nemají otevřít, nebo ji jednoduše vyhodit. „Jé, koukněte, děti, někdo nám poslal kytky,” trénovala si a v duchu už slyšela palbu otázek, které by bezpochyby následovaly, a nakonec obálku otevřela a lístek vytáhla.

„Děkuji ti za všechny ty krásné roky,” přečetla nahlas a oči se jí zamlžily, „v naději, že zůstaneme přáteli mnoho dalších.” Upustila kartičku na rattanový konferenční stolek před sebou. „Zdraví tě, Gary.” V příští minutě chtěla mrštit

víkem od krabice přes pokoj, jenže bylo stále ještě napůl 84

přilepené ke spodní části krabice samolepicí páskou, takže pouze vylétlo do vzduchu a pak se výhružně rozhoupalo na okraji stolu. „Do háje s tebou, Gary Schustere!” zakřičela a zaplavil ji příval hořkého pláče.

Od rána, sotva otevřela oči, se realitě dnešního dne vyhýbala. Šestnáctý červenec. Výročí jejich svatby. Kalendáře si nevšímala a datum v diáři přehlížela. Vrhla se na kupu práce na psacím stole, vyřizovala telefony, jednala s klienty, tváří v tvář čelila nepříjemnému právníkovi Fosterových, pracovala i přes oběd, unikala tomu, dřela, dokud nenastal čas odejít domů. Nějak se jí podařilo většinu dne přežít.

A pak přišly ty květiny. Byl to Garyho způsob žertování? Nebo to byl Suzettin nápad? Zírala do krabice a jako vždycky žasla nad přirozenou dokonalostí růží. Žluté růže patřily k jejím nejoblíbenějším. Gary to věděl, stejně jako ona věděla, že poslat kytici napadlo Garyho, nikoliv Suzette. Ta osoba patrně ani netušila, že to udělal, a pořádně by ji to naštvalo, zrovna jako rozčililo Lynn, že je dostala.

Znala Garyho natolik, aby poznala, že neměl v úmyslu jí ublížit, že upřímně věřil, že dělá dobře. Citlivý muž osmdesátých let. Skutečně po tomhle moderní ženy touží? Po kyticích od svých bývalých manželů v den, kdy mělo být jejich výročí?

V zamyšlení natáhla ruku, uchopila lístek a opět si ho přečetla. „Děkuji ti za všechny ty krásné roky” zopakovala nahlas nevěřícně. Udeřila nahněvaně pěstí do stolu a viděla, jak kytky nadskočily. „Když sakra byly tak krásný, pročjsi odešel? A kdo se kruci chce s tebou přátelit?” Prudce shodila krabici na zelený koberec, sledovala, jak se růže s půvabnou bezstarostností rozsypaly, a pak se sehnula, aby je posbírala. „Krucinál,” zakřičela, když nesla krabici do kuchyně a hodila ji do dřezu. „Co tě to napadlo?” ptala se, když si představila Garyho usměvavý obličej. „Co tě to popadlo, žes mi je poslal?”

Ale přesto, někde hluboko uvnitř jedné části sebe sama, před kterou se celý den schovávala, si musela přiznat, že ji to zas tak nepřekvapilo. Někde v skrytu duše tušila, že něco takového provede, přestože na okamžik, než se podívala na kartičku, si pohrávala s možností, že kytici mohl poslat Marc Cameron.

85

Co měla teď dělat? Čekal Gary, že mu zavolá a poděkuje? To by proboha měla? Jaká byla správná pravidla chování v takové situaci jako tato?

Ať jde k čertu, myslela si, sáhla po telefonu a místo toho zavolala své advokátce. „Haló, Renee? Tady Lynn. Gary mi j právě poslal pukét. Věřila bys tomu? Dneska jsme měli mít patnácté výročí svatby, a ten blázen mi prostě pošle dvanáct žlutých růží. Celá se třesu, jsem z toho úplně vyřízená. A musím se uklidnit, než děti přijdou domů, jenže pořád koukám na ty kytky a čtu ten pitoměj lístek. Chápeš to? On doufá, že zůstaneme dlouho přáteli,” pokračovala nepřetržitě ve svém horečnatém výlevu a nejasně si uvědomovala, že jí připadá, jako by jí žena na druhém konci nevěnovala plně pozornost. Ale najednou se Renee vzpamatovala a poradila jí, aby kytici vyhodila a dala si pořádného panáka.

Konečně se Lynn sebrala. Opravdu takhle vyváděla do telefonu? A co jí přimělo, že zavolala zrovna Renee Bowero-vé? Vždyť to nebyla právní záležitost. Měla jiné, bližší přátele, kterým se mohla svěřit. A přesto se od jejich rozluky cítila nezvykle vzdálená od všech starých známých, z nichž většina na ni pohlížela jako na jednu polovinu šťastného manželského páru. Nikdo, nejméně ona sama, pořádně nevěděl, jak má chápat její nový stav. Lynn sáhla do dřezu, vyndala krabici a nacpala ty nádherné květiny do odpadků pod ním. Právě si nalévala pořádného panáka, jak jí doporučila Renee, když zaslechla, jak před domem zastavil táborový autobus.

„Jak jste se měly?” zeptala se dětí, které se kolem ní řítily rovnou do kuchyně.

„Mám žízeň. Mám strašnou žízeň,” zachraptěl Nicholas, chytil se za krk a klepal svými baculatými kolínky o sebe, zatímco Lynn vytáhla z lednice mléko a nalila oběma dětem velké sklenice. „Já první,” ozval se Nicholas a rychle se napil, ještě než Megan stihla zvednout sklenku ke rtům. „To bylo skvělý,” podotkl, když vyprázdnil pohár.

„Bylo to dobrý,” pronesla Megan tiše a ani se neobtěžovala, aby soutěžila, kdo si první hlasitě usrkne mléka.

„Stalo se něco, zlatíčko?”

Megan zavrtěla hlavou, dopila nápoj a utřela si pusu ubrouskem, který chtěla už už vyhodit do smetí pod dřezem,

86

když spatřila tu kytici. „Kde se tu vzaly?” Megan opatrně vytáhla žluté růže z jejich nekonvenční vázy. „Mami, proč jsou ty kytky v koši?” Lynn jen pokrčila

rameny, protože nebyla schopna vymyslet vhodnou odpověď. „Kdo je poslal?”

„Táta,” přiznala Lynn po pravdě, ale vzápětí si přála, aby to byla nevyslovila. Nebylo přece nutné zatahovat Megan do matčina trápení.

„Aha.”

Lynn čekala, že její dcera bude reagovat se zuřivým rozhořčením, a udiveně sledovala, jak Megan jen vrátila květiny do odpadků a zavřela skříňku. „Megan?” volala za dcerkou, která v slzách vyběhla z kuchyně. Lynn se otočila k Nicholasovi, jenž tam stál a pozoroval scénu s očima navrch hlavy. „Tak co se stalo?”

„Nic,” odpověděl Nicholas, zamířil pohledem k podlaze a přenesl váhu z jedné nohy na druhou. „Na táboře to bylo fajn…”

„Nemyslím na táboře. Myslím v sobotu. Na obědě s tátou. Ani jeden z vás mi o tom neřekl slovo a Megan je od té doby nezvykle tichá.”

„Nic se nestalo.”

„Nicky…”

„Dala bys mi ještě mlíko, prosím tě?”

„Řekl táta něco, co Megan naštvalo?”

„Táta ne,” opáčil Nicholas a pak doslova zadržel dech.

„Jak to myslíš?” Lynn si uvědomila, že zadržuje dech také. „Byl s vámi a tátou na obědě ještě někdo jiný?”

Nicholas pokrčil rameny. „Tak ňák.”

„Tak nějak?”

„Byla tam tak ňák ta ženská.”

„Pamatuješ si tak nějak jméno té ženy?”

Nicholas přikývl. „Suzette,” vypravil ze sebe konečně, jak Lynn předpokládala. Lynn napřáhla ruce a přitáhla si synka do náručí. „Děku-ju ti, zlato. Mrzí mě, žes měl pocit, že si to musíš nechávat pro sebe.”

„Táta povídal, že bude lepší, když ti to neřeknem.”

Lynn přikývla. Aby ne, pomyslela si, protože si pamatovala, jak Gary souhlasil s tím, že Suzette neuvede do života

87

1

svých dětí, dokud neuplyne dalších pár měsíců. Ať se nejdřív vyrovnají s jednou věcí, naléhala tehdy Lynn, a Gary souhlasil. Proč změnil rozhodnutí? Co se dělo v té jeho hezké hlavě? Představila si květiny za zavřenými dvířky skříňky.

„Říkals, že bys chtěl ještě mlíko?” zeptala se syna a překvapilo ji, jako ostatně pokaždé, že se tolik podobal jí, když byla malá. Byla to ironie, napadlo ji, a to slovo okamžitě vyvolalo představu Marka Camerona, že se synové často podobají matce, zatímco děvčata většinou vypadají jako jejich otec. Lynn nalila Nicholasovi druhou sklenici mléka, než jí stačil odpovědět, a pak s omluvou odešla zkontrolovat Megan.

Megan ležela na přehozu mosazné postele se čtyřmi sloupky a nepřítomně civěla do stropu. Dlouhé nohy, které byly kolem hubených kolen olepené špínou, měla natažené přes bělostnou pokrývku a podrážky odřených tenisek vytvářely na prošívané látce tmavé rýhy. Lynn pomalu došla k dceři a uvelebila se v nohách postele. „Nicholas mi řekl, že si táta přivedl v sobotu na oběd přítelkyni.”

„To je fuk,” zašeptala Megan obvyklou odpověď, kterou měla v poslední době na všechno.

„Chceš si o tom popovídat, zlatíčko?” Megan vzdorovitě zavrtěla hlavou.

Lynn věděla, jak správně mluvit v podobných okamžicích, veškeré uklidňující fráze se vyskytovaly v jejích učebnicích, věděla, co by patrně říkala, kdyby nešlo o její dítě, kdyby se to nedělo zrovna jí. Místo toho prostě poplácala Megan po kolenou a mlčela.

Megan najednou propukla v pláč, až se postel jejími srdceryvnými vzlyky otřásala. „Už nechci dělat práva, mami. Musí ze mě být právník?”

Lynn cítila, že sejí oči zase plní slzami. Dnešek je zřejmě dnem pro slzy, napadlo ji, když se natáhla, aby uchopila vzlykající dívku do náručí. „Ne, miláčku, to víš, že ne. Můžeš být, čím se ti zachce.”

„Nechci být advokátka.”

„Máš spoustu času na rozhodování.”

„Chci dělat to, co ty.”

„Cokoliv budeš chtít,” ujistila ji Lynn a pohladila po zádech. 88

Megan se najednou odtáhla, takže Lynn musela natáhnout paže, aby na ni dosáhla.

„A taky už nechci chodit do baletu.”

„Vždycky se ti balet líbil,” podotkla Lynn a snažila se přitom držet krok s nečekanými zvraty v jejich hovoru.

„Už nechci chodit do baletu,” trvala na svém Megan.

„Tak dobře. Nemusíš. Možná si to ještě rozmyslíš^” prohlásila, když se jí Megan zase schoulila do náručí. Stkáni, které na chvilku ustalo, začalo znovu s obnovenou prudkostí.

„Proč tam vůbec byla?” naléhala Megan rozzlobeně. „Proč ji tam táta vodil?”

„Neplač, holčičko. Bude zas dobře.”

„Nenávidím ji, mami. Nenávidím ji za to, že nám odvedla tátu.”

„Já vím, zlato. Já z ní nejsem taky nadšená.”

Lynn zaslechla kroky, ohlédla se a viděla, jak se Nicholas krade po špičkách — pokud to vůbec dovedl — směrem k nim. Krátce na to se trojice Schusterů stočila do pevného klubka, složeného z nohou, rukou a slz, a rytmicky se kolébala, aby se ubránila téměř nesnesitelnému pocitu ztráty, který každý z nich jednotlivě prožíval.

„Jsem ráda, že jste zavolala,” řekl. Lynn pozvedla čerstvé jahodové daiquiri do vzduchu v tichém přípitku. „Mocjsem nevěřil, že to uděláte. Proč jste zavolala? Ne že bych něco namítal, to mi věřte. Jsem zvědavý.”

„Spisovatelská zvědavost?” zeptala se Lynn a Marc Cameron se usmál. „Mám výročí svatby.”

„Jsem čím dál zvědavější.”

„Napadlo mě, že oceníte tu ironii.”

Jeho úsměv se rozšířil. „Takže jsem vhodný náhradník?”

„Nejsem si tak jistá, co jste, abych byla upřímná.” Odmlčela se a rozhlížela se po malé, prázdné italské restauraci v Lake Worth, kterou navrhla pro jejich schůzku. „Byla jsem naštvaná a v depresi. Prostě jsem potřebovala na chvilku vypadnout z domu. Sousedka slíbila, že zůstane u dětí. Nejspíš bych se měla dopředu omluvit. Asi ze mě nebude dobrá společnice.”

„Zatím to jde. Už si chcete objednat?”

»

«9

Zavrtěla hlavou. „Ani nemám hlad.” Dopila zbytek daiquiri dvěma rychlými hlty.

„Ale dala bych si ještě jednou tohle.”

Marc Cameron dal ihned znamení číšníkovi, aby oběma přinesl další skleničku.

„Tak mi povídejte o vašem psaní,” požádala ho Lynn, zatímco se pečlivě vyhýbala jeho pozorným očím. „Pracujete teď na něčem?”

„Mám jeden nápad na román, který si srovnávám v hlavě.”

Zasmála se. „To věřím. Nebude to náhodou o nedávno rozvedeném pánovi, který se zaplete s manželkou muže, kvůli kterému ho jeho vlastní žena opustila, že?”

„Přijde na to.”

Lynn pohlédla Marku Cameronovi přímo do očí. „Na co?”

„Zapletli jsme se?”

„Řečnický obrat,” podotkla Lynn a odkašlala si. Ulevilo sejí, když se číšník vrátil s dalším nápojem. „Nijak zvlášť by mě nenadchlo, kdybych se octla na stránkách vaší příští knihy.”

„Většina lidí je radostí bez sebe, když se najde zvěčn v tisku.”

„I když jde o nelichotivé portréty?”

„Dokonce i tak. Pochopitelně nesmíte zapomínat, že zá-, porní hrdinové se jen vzácně poznají. Mimoto co vás přivedlo k myšlence, že byste byla vy ta špatná?” Lynn zvedla pohár k ústům, a když ho opět postavila, překvapilo ji zjištění, že je zpolovice prázdný. „Zavržené ženy mají sklon v nejlepším případě ke fňukání a v nejhor-i ším se z nich stanou stvoření budící soucit. Nejsem odvázaná ani z jedné možnosti.”

„Navrhněte jinou.”

Lynn tu otázku zvažovala. Po pravdě řečeno předem věděla, jaká bude její odpověď. „No, já bych se nejraději chovala… jak to jen sakra říct,..

.heroicky.” Marc Cameron se zasmál tomu, jaká zvolila slova, a Lynn opět pozvedla sklenku v mlčenlivém přípitku, ale nenapila se. „Copak se I hrdinky nechovají heroicky?”

„Co vás vede k tomu, že byste byla hrdinka?” Ústa se mu zkřivila do rošťáckého úšklebku a jeho oči se jí vysmívaly, jako kdyby o ní všechno věděl, jako kdyby znal všechna

90

tajemství a tušil, které knoflíky stisknout, aby dostal požadované výsledky.

„Četla jsem Malé ryby,” prozradila mu po krátké odmlce. Měla na mysli jeho poslední knihu a potěšilo ji, když se jeho posměvačný pohled změnil na překvapený.

„Vážně? Kdy?”

„Po naší procházce na pobřeží jsem zašla do knihovny a půjčila šiji. Pokoušela jsem seji sehnat v knihkupectví, ale nikde ji neměli.”

Smutně se zasmál. „To sedí. Takže?”

„Takže… líbila se mi. Jste člověk se složitým myšlením.”

Tentokrát se nahlas rozesmál, zvrátil hlavu dozadu a očividně měl radost z její chvály. „Takhle mi to ještě nikdo neřekl. Myslím, že mi lichotíte.”

„Měla jsem dojem, že byla hodně autobiografická, jenže úplně jinak než vaše první knížka Trapné pauzy.”

„Teď mi skutečně lichotíte. Uvědomujete si, že jste možná jediná osoba ve státě

— sakra, ani to ne, v zemi —, co četla oba mé romány? Podle mě ani Suzette nepřelouskala Trapné pauzy.”

„Ty nebyly tak dobře promyšlené jako vaše druhá kniha,” poznamenala Lynn a viděla, že se zamračil. „Považuju Malé ryby z těch dvou za lepší. Nesouhlasíte?” Objevil se u nich číšník, ale zase se vzdálil, když Lynn při vyhlídce na další sklenku zavrtěla hlavou.

„Souhlasím, ale stejně to nerad slyším. Pokud jste něco zaslechla o tom, že spisovatelé si váží konstruktivní kritiky, je to jen snůška žvástů. Nesnášíme jakoukoliv kritiku ať už konstruktivní, nebo jinou. Chceme jen dobré recenze, zvláště od našich přítelkyň a milenek.” Upřeně se zadíval Lynn do očí. Lynn si okamžitě představila je dva, jak se převalují na její velké posteli. Vzápětí pozvedla sklenici ke rtům a dlouze pila, až nic nezbylo. Chvilku přemítala, jestli nemá zavolat číšníka zpátky, aby si objednala další pití, co by ne sakra, třeba dvě nebo tři, ale pak si to rozmyslela.

„A kdo jsem já?” zeptala se Lynn. Hned nato litovala, že to vyslovila, zatímco viděla, jak jsou oba zaklesnutí do sebe a mizí pod černou saténovou přikrývkou. Co tu vlastně dělám?

„To nechám na vás.” 9’

Lynn oddělila pohár od úst, aby mohla promluvit. „Která by byla na stránkách vaší knihy zajímavější? Z které by byla hrdinka?”

„Pochopitelně z milenky,” odpověděl bez zaváhání.

Lynn spustila prázdnou sklenku ke stolu, ale nepostavila ji. Do čeho se to zaplétá? „Myslím, že to, jakjste se vyrovnal se svým otcem, jste ve druhé knize zachytil dokonale,” obešla jeho odpověď Lynn a zároveň slyšela, jak jí její slova opakovaně znějí někde v hlavě, cítila Markovy neviditelné ruce na svých ňadrech a jak se po jejím těle sunou dolů. Odkašlala si. „Zdá se, že jste míň rozzlobený než ve vaší první knize. Jako byste ho víc chápal.” Pokoušela se soustředit na jeho ústa, když začal mluvit.

„Můj otec opustil matku, když jsem byl hodně malý. Menší než jsou teď mí kluci. Přestěhoval se na Floridu z Buffala, kde jsem já vyrůstal, a znova jsem ho vlastně viděl, až když jsem byl teenager. Zčistajasna mi začal psát I dopisy, ukázal se při maturitě nebo promoci a tak.” Lynn přikývla a snažila se soustředit na to, co říkal, i když si ty | podrobnosti pamatovala ze stránek jeho knihy. „Pořád ještě jsem byl dost naštvaný a nechtěl jsem s ním mít nic společné^ ho. Ale když se pak matka znovu provdala, už jsem necítil tak velkou potřebu ho nenávidět tolik jako předtím, přestože jen Bůh ví, že dítě ve mně mu ještě neodpustilo, že mě opustil, když mi byly Čtyři, a patrně mu úplně nikdy neodpustí. Asi před dvanácti lety mě pozval k sobě na návštěvu do Palm Beach a já to přijal. Dospěl jsem k závěru, že se mi líbí představa, že nemusím každé ráno celý půlrok shazovat hory sněhu z auta, a tak jsem se rozhodl, že se poohlídnu kolem, jestli bych nesehnal nějakou práci na volné noze. Přece spisovatel snad sakra může dělat kdekoliv. Vrátil jsem” se teda domů, spakoval si pár plavek a psací stroj Selectrix a rozjel jsem to. Dost rychle jsem prodal pár článků a brzy mě požádali, abych něco napsal o spoustě malých baletních studií, která tehdy doslova rostla všude v Palm Beach jako houby po dešti, což byla dost divná věc, zvlášť když člověk uváží, že průměrný věk obyvatel Palm Beach je devadesát sedm.”

Lynn se zasmála. Číšník se znovu objevil, tentokrát se netrpělivě postavil k jejich stolu s nápadně vystrčeným bloč-

‘)-‘

kem a chystal se zaznamenat objednávku bez ohledu na to, zda byli nebo nebyli rozhodnuti ji vyslovit.

„Specialitu?” zeptal se Marc a pohlédl na Lynn.

Lynn přelétla menu, všimla si, že tou specialitou je pražma načerno, a přikývla. Poslouchala, jak Marc objednává u číšníka, který vypadal poněkud vyvedený z míry jejich výběrem.

„A tehdy jste poznal Suzette?” zeptala se, když jí náhle došla příčina Meganiny nechuti k baletu.

„Rodiče jí to baletní studio financovali. Chtěla vystudovat balet, ale nevyšlo to. Věřte tomu nebo ne, ale vyhodili ji ze školy, protože měla románek se svým

ženatým učitelem, když jí bylo pouhých šestnáct. No a pak nakonec utekla s jakýmsi zneuznaným hercem a strávila pár let v Hollywoodu na drogách, než se vrátila domů k mamce a taťkovi a dovolila jim, aby jí zařídili malé baletní studio. Kvůli tomu článku, na kterém jsem pracoval, jsem šel za ní udělat rozhovor a nejspíš se mi líbilo to, co jsem viděl. Měla takový ten zajímavý obličej, skoro jako Egypťanka, s ostrými liniemi a výraznými rysy. Zkrátka netrvalo dlouho a začali jsme spolu žít, i přes hlasité protesty jejích rodičů, podotýkám. Totiž jejich ubohou holčičku už zprznili dva špatní umělci a těžko se mohli spokojit s třetím, pokud se sám můžu zahrnout do kategorie umělců.

Rozhodli se, že budou mě i můj vztah k jejich dceři ignorovat. Jenže pak Suzette přišla do jiného stavu, a když je člověk těhotný a čeká dvojčata, tak se jaksi dost těžko ignoruje, tudíž jen tak mimochodem navrhli, že nastal čas, abychom se vzali, což jsme pochopitelně udělali, a zbytek, jak se říká, by vydal na pár dalších románů. Na co se koukáte?”

Lynn se pokoušela soustředit pohled na ústa Marka Camerona během jeho dlouhého proslovu, ale překážely jí v tom jeho vousy. Lynn se obvykle dívala lidem do očí, když mluvili, jenže Marc Cameron měl zneklidňující zvyk, že pohled ihned oplácel, a vysílal k ní signály, na které ona nebyla připravena reagovat, proto se místo toho snažila soustředit na jeho ústa. Nebyla zvyklá na vousaté muže, napadlo ji, a okamžitě si vybavila dotyk jeho vousů na svém obličeji a cítila, že jí hoří pokožka. Vždycky si myslela, že má raději muže hladce oholené. Lynn se málem rozesmála.

93

Její miizi! Jací muži? V posledních patnácti letech byl Gary jejím jediným chlapem v životě. Objevili tuhle malou pitomou restauraci s její nevrlou, netrpělivou obsluhou spolu. Proč sem chodila? Co tu dělala s tímhle vousáČem, který nebyl jejím manželem, když tenhle večer byl patnáctým výročím její svatby?

„Není vám něco?” ptal se Marc Cameron. Lynn zavrtěla hlavou, neschopná slova.

Natáhl se přes stůl a nadzvedl jí bradu, takže její oči byly donuceny střetnout se s jeho. Okamžitě se naplnily slzami., Z Marka Camerona se stala rozmazaná skvrna.

„Chcete odejít?” otázal se.

„A co to jídlo?”

„Vrátíme se na něj jindy.” Marc Cameron rychle položil. na stůl dvacetidolarovou bankovku a vzápětí stál po jejím boku, aby jí pomohl vstát z dřevěné židle s nízkým opěradlem. „Pojďte. Nadýcháme se čerstvého vzduchu.”

Lynn ho nechala, aby ji s přehnanou opatrností vyvedl z restaurace, a brzy se octla venku na chodníku. Jakmile vyšla z chladné klimatizované restaurace ven do vedra, měla pocit, jako by vstoupila do sauny. Slzy jí nechtěly vyflj schnout, navzdory zlověstné intenzitě nočního žáru. Naopak se ještě znásobily. Sotva skrz ně viděla na cestu. Marc Cameron ji vedl ulicí a zastavil se před svou malou červenou toyotou. „Kam pojedeme?”

„Jen si nastupte,” vybídl ji vlídně a ona poslechla.

Ani si pořádně neuvědomovala, kam ji veze, teprve kdyžj zaslechla známý uklidňující hukot oceánu, došlo jí, že jsou blízko pobřeží. Nejistě se ploužila vedle Marka, jenž ji uchopil za loket a kráčel s ní přes betonovou plochu rozleh lého parkoviště, až dorazili k molu Lake Worth, které byl ještě plné mladých lidí odcházejících od Johna G, což b oblíbený podnik v této čtvrti. Marc Cameron stále ješť držel Lynn za paži a zamířil s ní na ztemnělou pláž, kde j jemně usadil poblíž vody. V příštím okamžiku ucítila n tváři kapesník a přitiskla si ho k očím. Nasákl jejími slza jako piják. „Vždycky jsem věděl, že se mi tyhle věci budou někdy hodit,” poznamenal Marc. „Už je to lepší?”

„Připadám si jako idiot,” prohodila Lynn, hlasitě se vy-)j smrkala do mokrého kapesníku, vědoma si toho, zejí Marc

94

stahuje boty a vyhrnuje nohavice. „Můžu se zeptat, co to děláte?”

„Napadlo mě, že se vám udělá lip, když si namočíte nohy. Neptejte se mě proč.”

„Chcete zneužít mou depresi a slabost?” Uvědomila si, že otázka byla rádoby vtipná jen částečně.

„Myslete si, že jsem staromódní, ale představa, že se miluju se ženou topící se v slzách, mě nijak vzlášť nevzrušuje.”

„Panebože,” naříkala a ten zvuk přitom nenáviděla, „nemůžu přestat! Co se to se mnou děje? Odkud se berou všechny ty slzy? Už mi jdou na nervy.” Tiše se zasmál, když si zabořila hlavu mezi kolena. Slyšela, že jde pryč. Copak ji tu jen tak nechá brečet na písku? Kam to jde?

Cítila, jak jí jeho ruce masírují vzadu na krku ztuhlé svaly kolem horní části páteře. „To mi dělá moc dobře,” zašeptala po chvilce a doufala, že toho nenechá.

Nepřestal. Jeho ruce pevně hnětly svaly na jejích rame-nou, prsty mu mizely v jejích vlasech, aby jí masíroval hlavu, a pak se pomalu sunuly po celé délce jejích zad. Asi by mu patrně měla říct, že to stačí, ale ve skutečnosti jí to nestačilo, zdaleka nestačilo. Když se jeho ruce vracely zase k jejím ramenům, znenadání se otočila a vrhla se mu do náruče s takovou silou, že ho porazila, a jak padali, přitiskla svá ústa na jeho. Jeho paže ji ihned objaly kolem pasu a jemné chloupky jeho vousů ji opět zalechtaly na tváři, jak se převalili na písku. Sice ne na černém saténovém povlečení, jak si před chvilkou představovala, ale bylo to daleko příjemnější ve skutečnosti než v její fantazii. Co to tu probůh vyvádí? A stejně jako ho zničehonic násilím povalila, tak se teď z jeho náručí vyvinula a posadila se. Zahleděla se na moře, jako by tam hledala nějaké uspokojivé vysvětlení pro své chování.

„Měla jsem dojem, že představa milování se ženou tonoucí v slzách vás moc nevzrušuje,” podotkla Lynn, když žádné vysvětlení nepřicházelo.

„Asi jsem větší zvrhlík, než jsem si myslel.”

„Z tohohle bude skvělá kapitola ve vaší nové knize.”

„Budu shovívavý.”

Lynn namáhavě vstala a začala si střepá vat písek ze šatů. ^Mrzí mě to.”

» 95

„Ne, nemrzí.” Přestala střásat písek a usmála se. „Aid mělo by.”

„Proč?”

„Za prvé jsem vám pokazila večeři. Musel jste obětovat tolik peněz na jídlo, které jste ani nezahlédl.”

„Neměl jsem hlad.”

„A pak jsem jenom pořád brečela.”

„Varovala jste mě, že nebudete moc dobrá společnice.”

„A pak jsem vás napadla.”

„Situace se rozhodně začala zlepšovat.”

„A pak jsem přestala.”

„Žena s vrtošivým charakterem.”

Lynn se bezmocně rozhlížela kolem. „Teď bych měla jít vážně domů…”

„Ale…?

„Ale umírám hlady,” vyhrkla a najednou se oba rozesmáli. „Nechápu to, ale mám hlad jako vlk.” Podívala se k restauraci u silnice. „Nechtěl byste to s tou večeří zkusit znovu. Tentokrát vás zvu já.”

Neodpověděl, jen přikývl a odváděl ji po písku k r&j stauraci.

„Jste fajn chlap,” pronesla, když vcházeli do hlučného a nabitého podniku. Rty se mu pohnuly v odpovědi, ale Lynn neslyšela, co říká.

Teprve když je usadili k malému stolku u zdi a přistoupil k nim číšník, aby si objednali, došlo jí, co vlastně prohodil: „Vždycky ne.”

i i

KAPITOLA DESÁTÁ

RENEE SEDĚLA A POZOROVALA SVOU SESTRU. KA-? thryn ležela natažená jako kočka na slunci na velké teras-pětipodlažního kondominia s výhledem na oceán. Terasa,! kterou pokrývaly čtverce čerstvě umytých bílých dlaždic obemykala celé rohové apartmá, takže bylo odevšad vidět moře. Kathryn postavila lehátko na tu část balkonu, která směřovala kolmo k oceánu a byla rovnoběžná s velk~’

96

bazénem, jenž byl opuštěný navzdory horkému pozdnímu odpoledni. Budova, známá jako Delrayská oáza, byla v tomto ročním období víc než poloprázdná a ti obyvatelé, kteří zde žili po celý rok, zřídka sedávali na slunci. Vždyť z těch ošklivých jaterních skvrn by se mohlo vyklubat ještě něco mnohem horšího, totiž obávané hnědé zabarvení začínajícího rakovinového nádoru. Pokud ovšem jejich kardio-stimulátory nevypověděly službu dřív. V zimě zemřeli dva z letitějších obyvatel domu, další ležel v nemocnici a nikdo nečekal, že se vrátí.

Renee sledovala, jak se Kathryn převrátila na břicho a přitom pečlivě dávala pozor, aby se neopřela o zápěstí. Sundala si obvazy, a tak odhalila řadu nepěkných, i když povrchových řezných ran, a ruce otočila dlaněmi vzhůru, aby na ně mohlo slunce. Kathryn vždycky milovala slunce. Bylo ironií, přemítala Renee, že to byla právě Kathryn, která odjela z Floridy do New Yorku, do města, ve kterém ona sama vždycky toužila žít. Dostala několik nabídek od významných právních firem ze severu, ale zvolila návrat na Floridu, aby tam nastoupila na praxi u solidní, možná až honosné firmy. Proč? Florida byla živoucí hrobka, říkávala každému, kdo jí byl ochoten naslouchat, domov pro přestárlé v podobě státu, malá čekárna Pána Boha, jak s oblibou tvrdila. Philip se pokaždé oháněl statistikami a dokazoval jí, že Florida je nejrychleji se vyvíjející stát v

Americe, jeho obyvatelstvo se rok od roku omlazuje a lidi se derou o přistěhování. To klidně můžou, myslela si Renee, ale nic víc na to neříkala, protože věděla, že Philip Floridu miluje a nikdy neměl v úmyslu z ní odejít. Renee se snažila usadit co nejpohodlněji, protože cítila, jak ji knoflíky z bílé matrace lehátka tlačí zespoda do stehen. Měla se převléknout, jakmile dorazila domů — pro změnu brzy —, ale představa, že by si oblékla plavky, ji ještě víc deprimovala, což byl další důvod nenávidět Floridu.

Lidi se derou o přistěhování. Renee zavrtěla hlavou, když si s údivem připomněla Philipova slova. Renee, kam až jí paměť sahala, netoužila po ničem jiném než odsud zmizet. Nijak zvlášť moře ráda neměla a neochabujícího slunce si nikdy necenila. Nesnášela vlhkost a chybělo jí střídání ročních dob. Florida byla pro lidi, kterým se líbily věci stejně

97

kýčovité a fádní jako na pohlednici, bez stínů na obzoru. Florida byla pro lidi jako její rodiče, kteří byli příliš zahledění do sebe, než aby si všimli, že ostatní obyvatelé jsou neživí jako vzduch, nebo pro lidi jako Philip, kteří vždycky převyšovali své okolí. Florida byla jednoduše slunečné pozadí ke zdůraznění Philipovy osobnosti. Ale nikoliv její vlastní. Z nějakého důvodu Renee odjakživa cítila, že sem nepatří. Nakrátko se jí podařilo uniknout, když chodila na práva v Columbii, ale něco ji táhlo zpátky. Co to bylo, přemítala teď. A proč?

Renee si srovnala nohy, takže čalounické knoflíky jí už nedělaly díry do stehen. Pohlédla směrem k obýváku, kde Consuela, služebná, která přicházela třikrát týdně uklidit jejich čtyřpokojový byt a uvařit, právě vysávala bílý koberec uprostřed obýváku. „Je hrozně bílý,” konstatovala Kathryn a o tom jistě nebylo pochyb. Renee se přistihla, jak vzpomíná na pestrý chaos pokojíku, který jako děti se sestrou sdílely, a v duchu slyšela, jak na ně matka naléhá, aby si uklidily hračky a udržovaly si věci v pořádku. Ona i Kathryn ji nikdy neposlechly, až teprve když zasáhl otec. Renee si pamatovala, jak jednou otec strhal pár drahocenných plakátů ze zdi a rozerval je na kousky, protože je varoval, aby je na zeď nepřidělávaly lepenkou. S lepicí páskou se odtrhlo i pár drobných částeček malby a on tehdy upozornil vzlykající holčičky, které obhlížely tu spoušť ve svém kdysi veselém pokoji, že si to zavinily samy. Renee okamžitě opravila odloupnuté bílé fleky na zdi svítivými barvami ze soupravy fixů a za své úsilí dostala pořádně naplácáno.

Nyní si prohlížela zářivou bělost obývacího pokoje a divila se, jak to že se může cítit jako doma v místě, které objektivně řečeno připomínalo nejvíc ze všeho halu exkluzivního hotelu. Dokonce i její kancelář byla víc osobní a útulnější. Renee otočila hlavu zase k bazénu. V chladné dokonalosti jejího bytu rozhodně nebylo ani stopy po útulnosti.

Přesto, jak Renee řekla své sestře, by to jinak ani nechtěla. Když Philip byl šťastný, byla šťastná i ona, a nebylo pochyb, že Philip tu byl ve svém živlu — Philip, muž s rozmáchlými gesty a správně volenými slovy, kterými na sebe upoutával veškerou pozornost, když je svým hlubokým

98

sebejistým hlasem pronášel. Jakmile Philip vešel do místnosti, přinesl s sebou veškerou barvu, kterou pokoj vyžadoval. Možná to tak i zamýšlel.

Renee zjistila, že jí pod pronikavou sluneční září těžknou oči. Bylo teprve něco po čtvrté hodině, a přestože doba strávená v kanceláři byla dnes relativně krátká, Renee pracovala velice pilně. Přišla domů brzy a našla svou sestru, jak spí na terase, potichu si přitáhla další lehátko a připojila se k ní. Kathryn už nic dalšího o tom, proč se pokusila o sebevraždu, neprozradila. Možná teď byla vhodná doba pokusit se, aby si o tom popovídaly. Consuela brzy odejde. Debbie jim ráno oznámila, že hodlá strávit den na Singer Islandu s přáteli. Philip dorazí domů až za hodinu.

Renee přišlo jako příjemná změna, že je doma první. Obvykle to nestihla dřív než v šest a často daleko později. Většinou se přiřítila plná omluv a chlácholivých frází a spěchala, aby připravila na stůl večeři, kterou nachystala Consuela, vyptávala se Philipa, jaký mel den, snažila se věnovat mu pozornost, kterou potřeboval, pozornost, kterou si zasloužil. Philip dominoval konverzaci stejně jako vládl všemu ostatnímu v domě. Renee si tu a tam uvědomila, že se jí na oplátku málokdy vyptává, že se jí zdá, jako by se nezajímal o průběh jejího dne a že často zmizel po večeři od stolu, aniž k ní vyslal alespoň jeden uznalý pohled. Ze stolu sklízela bez pomoci manžela i jeho dcery, kterou onehdy zaslechla, jak se otci svěřovala, že podle ní má Renee osobnost jako kus hadru.

„Přímo člověka nutí, aby na ni šlapal,” hihňala se Debbie a vysloužila si od Philipa jen chabé protesty. Odkdy si někdo dovoluje o ní mluvit jako o kusu hadru? přemýšlela Renee, ačkoliv ten výraz ji trápil míň než to, jak se jí

Philip vlažně zastal.

Její otec používal slova stejným způsobem, jako zbraně, kterými zesměšňoval a zraňoval. Když byla malá, hrála si jednou venku a kolem kotníku se jí omotal obrovský černý had. Její výkřiky probudily otce z nedělní odpolední dřímoty. Vynadal jí, zeje fňukna a sobecká holka, a prohlásil, že jí to patří za to, že si hrála tam, kde neměla. „Fňukna, sobecká holka,” znělo jí v hlavě ještě dlouho potom, co se had vyplašil a zmizel. Dokonce i teď ta slova slyšela, stále cítila bolest, kterou jí způsobila.

99

Snad právě proto si vybrala práva, aby se mohla bránit. „Umíš to až moc dobře se slovama,” vytýkal jí teď občas Philip. Zašla až příliš daleko opačným směrem?

Může to někdo až moc dobře umět se slovy?

Možná že se jí otec snažil zocelit, donutit svou citlivou mladší dcerku k tomu, aby byla silnější. Musela uznat, že pokud měl tohle v plánu, pak mu to vyšlo.

Byla pověstná svou tvrdostí. A život jí vyšel lip, než si vůbec troufla doufat. Bezpochyby měla všechno, co si jen mohla přát: bohatého manžela, vkusně zařízený byt, úspěšné povolání. Všechno kromě dětí, uznávala Renee, ale možná měl Philip pravdu. Možná by děti ani nezvládla.

„Kvůli tobě lituju, že mám vůbec děti,” pamatovala si, jak její otec říkával, a ona pochopila už jako malé dítě, zvláště jako malá, že ona byla příčinou otcova chladu a zdrojem matčina neštěstí. Nemilovali jí, protože nedokázala vzbudit lásku. Dost často jí tohle naznačovali, i když možná spíš tím, jak se chovali, než co říkali.

Renee najednou viděla samu sebe jako šestiletého capar-ta, který běží k matčinu čekajícímu autu. Matka v něm už seděla, se strnulými zády, spuštěným motorem a hleděla přímo před sebe, spodní ret se jí chvěl a ruce se nervózně kroutily na volantu, když si Renee vlezla na sedadlo vedle ní. „Já za to nemůžu.”

„Všechny ostatní děti vyšly už před deseti minutami. Víš, jak tvůj otec nesnáší, když se opozdím. Víš, jak pokaždé chce, abych byla doma, až se vrátí.” „Nešly mi rozvázat piškoty. Byly samej uzel.” „Ostatní děti problémy neměly.” „Neudělaly se jim uzle.”

„To je pořád něco, viď, Renee?” Rychle zamrkala ve snaze zabránit několika slzám, aby jí neštěkly na tvář a neporušily mejkap. Uspěla pouze částečně, vytáhla z kabelky kapesník a pokradmu si jím poklepávala řasy. „Jsi naštvaná?”

„Ne, ovšemže se nezlobím,” opravila ji matka hlasem tak tichým, že Renee měla co dělat, aby ji slyšela. „Mrzí mě to.”

„Já vím, že ano. Jenže to nás domů dřív nedoveze.” „Proč musíme být doma dřív než táta?”

ioo

„Protože to tak má rád,” pronesla Helen Metcalfeová, zatímco kontrolovala vzhled ve zpětném zrcátku a nanášela si barvu na řasy, kterou jí slzy odplavily.

„Tatínek těžce pracuje, aby nám zajistil slušný život. Na oplátku zas tohk nežádá,” pokračovala a vypadalo to, jako kdyby četla z připraveného textu. Renee sledovala, jak matka uložila řasenku do kabelky a vytáhla další známé pouzdro.

Pozorovala ji, jak otevřela malou plochou krabičku a vyndala opelichaný kartáček, jímž s velkou pečlivostí dodávala červeň svým tvářím. Renee si uvědomila, že nikdy neviděla matčin obličej v nenalíčeném stavu. Dokonce hned ráno, ba i na pláži byl matčin obličej vždy dokonale namalovaný. Renee uvažovala, co bylo na matčině obličeji špatného, že se tolik snažila ho zakrývat.

„Proč se tak maluješ?”

„Protože tvůj otec to má rád,” odpověděla matka tak, jak Renee předpokládala. Helen Metcalfeová vrátila líčidlo na tváře do kabelky a prudce ji zaklapla.

Poprvé za celou tu dobu, co Renee nastoupila do auta, se k dceři obrátila.

„Vypadám dobře?”

„Moc hezky.”

Helen Metcalfeová si dopřála kratinký úsměv. „Možná se otec opozdí. Třeba když si pospíšíme, stihneme to dřív než on.”

Neopozdil se a ony to nestihly. Když dorazily domů, už přecházel po obývacím pokoji. Matka ihned od Renee odběhla a pospíchala políbit otce na tvář, běžela mu namíchat džin s tonikem, což z jakéhosi důvodu dokázala jenom ona, a přitom mu vysvětlovala, že se balet protáhl, snažila se ho uchlácholit, vysvětlovala, uklidňovala, marně se pokoušela zachovat mír a klid, a když se Renee pokusila zakročit ve svůj prospěch, stranila manželovi.

„Nemusím chodit do baletu,” navrhla Renee, protože nemohla snést, že ji matka nechala na holičkách, protože slyšela jen matčina slova, nikoliv strach skrytý za nimi, když se zbytečně snažila otce uklidnit. „Ani tam chodit nechci.”

„To tedy budeš, slečinko, a naučíš se vážit si toho.” Otec na ni upíral pohled

se sotva skrývanou zlostí. „Namouduši, Renee, kvůli tobě lituju, že mám vůbec děti.”

Renee se odvrátila od představy otcovy tváře ke Kathryn a záviděla jí ten spánek. Doufala, že je bezesný. „Neměla

IOI

bys tatínka rozčilovat,” slyšela, jak ji matka nabádá, a tou důvěrně známou průpovídkou ji opět vtáhla do minulosti. Nikdy se jí nikdo neptal, jak jí to v baletu šlo. Kromě Kathryn, upamatovala se, která si v ten večer k ní sedla a trpělivě jí ukazovala, jak si má stužky u baletních cviček uvázat, aby se jí nezauzlovaly, a úpěnlivě prosila, aby se s tátou nehádala a přijímala všechno, co jí řekne, mlčky a hodila to za hlavu.

Jenže to nešlo hodit za hlavu. Převalovalo se to v ní jako nebezpečná vlna, která ji stahovala dolů, zabraňovala přístupu vzduchu, zaplavovala ji a potápěla. Snad proto Renee neměla ráda oceán, napadlo ji, když zavřela oči a naslouchala jeho protestujícímu řevu.

Nebyla si jistá, kdy si uvědomila, že někdo stojí na druhé straně posuvných skleněných dveří kuchyně. Instinkt jí napověděl, aby nechala oči zavřené.

Slyšela, jak se dveře odsunuly a naklonila hlavu na stranu, jako by tvrdě spala. Pokud to byl Philip, a Renee byla přesvědčená, že je to on — měla dojem, že ho snad i zaslechla, jak se loučí s Consue-lou —, třeba se rozhodne probudit ji polibkem, krásný princ se jí spravedlivě odmění v závěru úmorného dne.

Renee zaslechla další pohyb a trochu pootevřela víčka, takže viděla, co se děje, a přitom vypadala, že spí.

Zahlédla, jak se Kathryn protáhla, obrátila a posadila se na lehátku, aniž si v tom okamžiku uvědomila, že není sama. Vtom otočila hlavu, trhla sebou leknutím a ruku si dala na pusu, aby ztlumila výkřik.

Philip se okamžitě octl vedle ní s prsty na rtech a naznačoval jí, aby byla zticha. „Promiň,” šeptal, „nechtěl jsem tě polekat.” Ukázal nalevo. „Renee spí.”

„Proboha, musela jsem vážně být mimo. Ani jsem nevěděla, že tu je. Jak dlouho tady stojíš?”

„Jenom pár minut.”

Kathryn pohlédla na hodinky. „Všichni jsou doma tak brzy.”

„To neplatí. Nemůžu mluvit za Renee.”

Přistoupil k zábradlí, naklonil se přes něj a upřeně se zahleděl do prázdna.

„Právě jsem si chtěl udělat něco k pití. Dáš si taky?”

„Moc ráda.”

1

102

„Džin s tonikem?”

„Výborně.”

„Jen se nejdřív převlíknu, jestli ti to nevadí.”

Renee se právě chystala otevřít oči a ozvat se, že chce taky skleničku něčeho, ale Philip už zašel do bytu. Proč ta přetvářka? Proč jednoduše neotevřela oči a neřekla jim, že nespí? Proč to neudělala ani teď?

Něco jí v tom bránilo. Možná je to takhle lepší, rozhodla se. Doufala, že Kathryn bude mít někdy možnost promluvit si s Philipem o samotě. Jenže měl pořád tolik práce nebo s ním někdo byl. Snad by si teď mohli promluvit. Možná by se mu Kathryn svěřila. Třeba by jí Philip pomohl. Renee by tu raději vůbec nebyla, ale kdyby teď chtěla odejít, Kathryn by určitě naléhala, aby zůstala. Renee věděla, že naslouchat tajně cizím hovorům se jí příčí. Věděla také, že nemá na vybranou. Jedna lež nevyhnutelně plodí další. Cesta do pekel byla dlážděná dobrými úmysly.

„Tumáš,” ozval se Philip o chvíli později, když se vrátil na balkon a vložil do Kathryniny čekající dlaně sklenici chladného nápoje. „Jeden džin s tonikem pro krásnou dámu.” Přitáhl si místo lehátka židli s rovným opěradlem, zlehka se posadil, nohy roztáhl od sebe podél nohou židle a v klíně držel extra suché martini. Philip pil pokaždé velice suché martini, které si sám připravoval, a Renee mu za to byla stále, dokonce i po šesti letech manželství, nepřiměřeně vděčná. Pootevřenými víčky si Renee všimla bílých kalhot i drahého černobílého trička s krátkými rukávy a nepřítomně uvažovala, kolik peněz Philip ročně utrácí za oblečení. Zcela jistě víc než ona. Její šaty, přestože byly každou sezónu nové, vypadaly jako vyšlé z módy. Nečastější slovo, které Renee užívala při popisu své garderoby, bylo „klasická”, ale výstižnější termín byl „matronská”.

Volné letní šaty v tmavomodré nebo olivové barvě, jednobarevné kostýmky z látek, které se nikdy nemačkají a ani nijak neodlišují, vyjma snad svou nevýrazností.

Spousta černých kalhot a dlouhých svetrů. Cokoliv, čím by zamaskovala svou

tloušťku. Jak jen mohla tohle se sebou udělat? Jak je možné, že ji její jinak pevné odhodlání v mnoha záležitostech chybělo, když došlo na dodržování vlastní diety? Nikdy předtím nebyla tak velký jedlík. Ačkoliv po pravdě řečeno její otec 103

měl sklony nabrat pár kilo navíc, a to většinou tehdy, když pil víc než obvykle. Renee zřídkakdy vypila víc než jednu příležitostnou sklenku vína u večeře.

Na druhé straně Philip si většinou rád dal pár skleniček před večeří, stejně jako to dělal její otec. Rty sejí zkřivily do ironického úsměvu, jako by měla nepříjemný, možná neklidný sen. Jak dlouho si byla vědoma toho, že se manžel podobá jejímu otci, přinejmenším zvnějšku? Kdy přišla na to, že oba dva se dívají jinam, když s nimi člověk mluví, kdy objevila tu nenucenou aroganci, která doháněla k zuřivosti a současně přitahovala, to téměř dětinské zaujetí vlastní osobou, které mohlo projít jen mužům tak pohledným, jako I byli Philip a otec? Dokonce i fyzicky si byli pozoruhodně podobní, ačkoliv Philip byl bezesporu mohutnější, možná tak o dobrých osm čísel vyšší než otcových sto osmdesát dva centimetrů, měl širší ramena a rozložitější postavu. Tělo fotbalového hráče, napadlo ji, když si vzpomněla, že Philip hrál fotbal na koleji, než se rozhodl vystudovat medicínu, tentýž obor jako otec, přestože specializaci měli každý odlišnou, lan Metcalfe byl internista, nyní v penzi.

Jeho žena bývala zdravotní sestrou. Potkali se náhodou v nemocniční kantýně a zamilovali se do sebe. Bylo zvláštní, že oba muži si zvolili ženy víc než o hlavu menší než oni sami. Renee si vybavila matku, jak upjatě stojí vedle otce, vzápětí následovala představa, jak ona sama stojí po Philipově boku, jako by byli vzorky na kusu papíru a čekali na překreslení. Tak podivně vyhlížející páry, uzavřela a pustila ten výjev z hlavy. Nikdy nepřijala názor, že ženy se vdávají za muže podobné jejich otcům. Otec byl nemluvný a nepříjemný člověk.

Philip takový nebyl. Philip byl společenský a milý. Postavil ji na nohy, dokud ještě byla lehká natolik, že se dala zvednout. Zachránil ji před životem v touze a osaměni, naplnil jí hlavu slovy, která zoufale potřebovala slyšet v době, kdy je zoufale toužila slyšet nejvíc. „Jsi krásná; jsi lepší než deset ženských; miluju tě, protože jsi pomilováníhodná. Miluju tě. Miluju. Znamenáš pro mě všechno.” Jestliže se ta slova poslední dobou ozývala méně často, jestliže byly v jejich manželství nějaké potíže — ne, potíže ne; problémy — tak ty problémy — problémy se dají řešit — zavinila ona a ona je musí napravit.

104

„Na co myslíš?” zeptal se Philip a Renee mu málem odpověděla. Pak jí došlo, že oslovil sestru.

Zdálo se, že Kathryn otázka polekala, až trhla rukou, a vylila trochu nápoje na čerstvě umyté dlaždice.

„Ale ne. Zrovna tu uklidila.” Kathryn už skoro stála na nohou, když ji Philipova ruka zachytila za paži. Obě dvě, Renee i Kathryn, sledovaly, jak teatrálně vytáhl z kapsy kalhot papírový kapesník — jako by byl kouzelník a toto jeho nejlepší trik — a sehnul se, aby setřel pár kapek tekutiny, která vystříkla k jeho nohám. Renee si všimla, že si obul mokasíny od Gucciho a neměl ponožky, a uvědomila si, že to tak nosil dávno předtím, než to přišlo do módy. „Promiň,” omluvila se Kathryn. „Myšlenkami jsem byla…”

„Na hony daleko. Proto jsem se tě ptal. Vypadalas, jako bys hluboce přemýšlela.” Kathryn se zasmála. „To je vůbec poprvé, kdy mě někdo z něčeho takového obvinil.”

„Takže svěříš se mi?”

„Snažím se přijít na něco hlubokomyslného, abys nebyl zklamaný.” Nic neříkal, bylo jasné, že čeká.

„Myslela jsem na matku,” odpověděla konečně a Renee přišlo zvláštní, že jejich myšlenky spolu nepřímo souvisely.

„Tak to ses octla na správném místě,” zasmál se.

„Nejspíš si toho vyslechneš až dost.”

„Tolik zas ne. Teď už není tak moderní jako kdysi ze všeho obviňovat matku.”

„Renee si myslí, že bych ji měla zavolat. Říct rodičům, že jsem tady. Povědět jim, co jsem provedla.”

„A ty? Co si myslíš ty?”

„Podle mě ještě nejsem schopná se s nimi setkat.”

„Tak to nedělej.”

„Nemůžu se tomu pořád vyhýbat.”

„Co je na tom špatného?”

Kathryn se zasmála a Renee musela odvrátit hlavu, aby skryla úsměv.

„Všichni občas potřebujeme něčemu uniknout,” pokračoval Philip.

„Jenže já to dělám celý život.”

„Myslím, že to není pravda.”

105

Kathryn se zadívala na sestru, až si Renee na okamžik pomyslela, že Kathryn si asi všimla, že nespí. „Jsem vyřízená,” pronesla nakonec. „Mně připadáš celkem dobrá.”

Kathryn si začala třít kůži na holých nohou. Na sobě měla nové plavky, které zakoupila na Debbieino naléhání. Renee musela uznat, že se perfektně hodily na její krásnou postavu. Pocítila osten žárlivosti, ale ihned se zastyděla.

„Nevím,” ozvala se Kathryn a zavrtěla hlavou. „Netuším, čeho se pořád bojím.”

„Chápu tvůj strach,” ozval se Philipův hlas jako magnet, který přitáhl pohled obou žen k němu, přestože celou svou pozornost plně soustředil na Kathryn.

„Opravdu?”

„No to bych řekl. Chápáním druhého,” poznamenal a stydlivě se usmál, „se přece živím.” Renee naslouchala, jak se oba dva rozesmáli, a byla by se k nim ráda připojila. „No tak, Kathryn, svěř se mi. Poslední pacient mi odřekl návštěvu. Cítím se tak sám a zranitelný.”

Kathryn se znova zasmála, tentokrát silněji. „Jak vám mám pomoct, pane doktore?”

„Povídej si se mnou. Vykládej mi, co se děje v tvé hezké hlavičce.”

„Nic moc,” odtušila Kathryn a setřásla lichotku pohozením hlavy. Uvědomovala si to vůbec? Renee se snažila rozpomenout, kdy jí naposledy udělal aspoň takhle malou | poklonu.

„Povídej,” naléhal jemně Philip.

„Je to tak banální.”

„Jako dítě jsem měla pocit, že mě nikdo nemiluje,” začala a pak se rozpačitě usmála. „Renee ti určitě řekla to samé.”

„To ano,” souhlasil Philip. „Ale my teď nemluvíme o Renee. Mluvíme o tobě.” Renee poslouchala, jak její sestra vyslovila nahlas její vlastní myšlenky z předešlých minut.

„Arnie byl první člověk, první muž, u kterého jsem měla pocit, že jsem milována. Samozřejmě, co jsem věděla o mužích? Když jsem si brala Arnieho Wrighta, bylo mi osmnáct.” Kathryniny oči se zamlžily. „Ale byl na mě tak hodný, tak laskavý, tak ohleduplný. Nezasloužila jsem si ho.”

106

„Ty sis nezasloužila, aby tě někdo miloval? Aby tě hýčkal?”

„Nebyla jsem pro něj dost dobrá.”

„To ti řekl on?”

„Arnie?” Kathryn se zasmála. „Vůbec ne. Arnie mi říkal, že mě miluje, každý den našeho společného života. Myslel si, že jsem ten nejbáječnější tvor na světě.”

„Jenže tys mu nevěřila.”

„Copak to šlo? Podívej se na mě. Jsem nula. Nic nedělám. Nic nemám. Celý můj život byl Arnie. Bez něj neexistuju. A af jsem byla cokoliv, když umřel, umřelo to s ním. Až na to, že tady zůstalo tělo, které se pohybuje, potřebuje se krmit, oblíkat a udržovat. A já prostě už nemám sílu.”

„Máš plno síly, Kathryn. Jen ji musíš najít.”

„A co když to nejde? Co když nechci?”

„To by ses řízla hloub,” upozornil ji, uchopil za ruce a jemně je otočil dlaněmi vzhůru, aby bylo vidět její poničená zápěstí. Pomalu, opatrně zvedl její zápěstí ke rtům a jedno po druhém políbil. „Potřebuješ jen někoho, kdo by je líbal a vyléčil je.”

„Ach bože, Philipe, já mám takový strach.”

„Neboj se, Kathy.”

Renee překvapilo, že Philip použil zdrobnělinu sestřina jména, stejně jako jeho předchozí gesto, když políbil Kathrynina zápěstí. Není divu, že ho pacientky milovaly, pomyslela si a nejraději by byla někde jinde. Kvůli své lsti se cítila mizerně.

A najednou se Kathryn octla ve Philipově náručí a plakala mu na rameni. „Tolik jsem si zkomplikovala život,” vzlykala a ukryla hlavu na jeho hrudi.

„Všichni si ho občas zkomplikujeme.”

„Jenže ne jako já.”

„Zrovna jako ty.” Philip se vyprostil z jejího objetí, i když jednu ruku ponechal v její. „Všichni občas vyvádíme hlouposti. Někdy strávíme celé roky tím, že děláme pošetilosti.” Potřásl hlavou a černé vlasy mu spadly do čela.

„Všichni něco zvoráme.” Obě ženy dychtivě čekaly, až bude pokračovat. „Moje první manželství bylo naprosté fiasko,” svěřoval se jí. „Určitě ti Debbie vykládala, jak je její matka krásná. To tedy je. Taky moc chytrá a něžná. Aspoň taková byla na

» 107

začátku, když jsme se vzali. A jak byla úzkostlivá, ale já to považoval za

roztomilé. Je zvlášťní, že velmi krásné ženy bývaji tak úzkostlivé. Asi jsem si myslel, že to je něco, co překoná, ale spíš se to zhoršovalo, čím déle jsme byli spolu. Byla šíleně žárlivá. Volala mi do práce, když jsem tam měl pacienty, a vyžadovala, aby ji spojili. Několikrát doslova vtrhla do mé ordinace uprostřed sezení. Jednou večer jsme se před spaním strašně pohádali. Byl jsem příliš unavený, abych se s ní dál hašteřil. Celý den na mě ječela a obviňovala mě.

Chtělo se mi spát a řekl jsem jí to, ale ona nepřestávala. Křičela na mě a já si říkal, že jestli se trochu nevyspím, nebudu schopen ráno fungovat, a tak jsem jí oznámil, že jestli nepřestane řvát, půjdu spát do hotelu. Když toho nenechala, zase jsem se oblékl a vyšel ze dveří. A víš, co udělala ona? Rozběhla se za mnou na ulici, ječela z plných plic a byla dočista nahá. Moje žena, psychiatrova žena, honila manželovo auto po ulici jako štěkající fena a k tomu nahatá. Tehdy mi došlo, že se z toho manželství musím dostat, nebo mě zničí. Moji kariéru, praxi, všechno, čeho jsem dosáhl tvrdou prací. Nemluvě o mém zdravém rozumu a sebeúctě. Věděl jsem, že jestli neodejdu, bude ze mě mrtvola.” Potřásl hlavou a dopil zbytek svého nápoje. „Opustit Debbie byla ta nejtěžší věc, kterou jsem kdy udělal. Byla ještě holčička. Určitě to nechápala. Vím, jak byla kvůli tomu rozvodu nešťastná.” Opět pohlédl na Kathryn. „Všichni něco zvoráme,” opakoval.

„Debbie tě miluje. Moc si tě váží.”

„Ano, ale odpustí mi někdy doopravdy?” Sklonil hlavu. „Omlouvám se,”

„Za co?”

„Já jsem psychiatr. Já bych měl poslouchat tebe. A ne naopak.” Pohlédl na Renee.

„Nikdy jsem tu historku nikomu nevyprávěl. Dokonce ani Renee. Děkuju.” Renee se cítila zmateně a stejně tak se zatvářila Kathryn. „Za to, žes mě vyslechla,” vysvětlil jí.

„Moc ráda,” řekla Kathryn. „Aspoň jsem byla někomu potřebná. Já bych ti měla poděkovat.”

Odmlčeli se. Proč Philip napovídal Kathryn, že tu historku nikdy nikomu nevykládal? Dokonce ani Renee, zdůraznil. Vylíčil jí tu scénu téměř doslovně hned potom, co spolu

108

začali chodit. Zapomněl na to? Nebo použil ten příběh — odhalil svou zranitelnost — kvůli tomu, aby Kathryn pochopila, že není sama?

Renee se usmála a otevřela oči, zaplavená náhle vděčností za lásku a účast, kterou její manžel sestře projevoval. Philip reagoval na její probuzení kývnutím hlavy. Kathryn seděla opřená v lehátku a vypadala odpočatě, dokonce šťastně.

Renee sledovala, jak Philip pustil Kathryninu ruku, pomalu, bezmyšlenkovitě, jako by si neuvědomoval, že ji držel.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

¦

„DÁME SI PRAŽMU NAČERNO,” ŘEKL MARC CAME-ron číšníkovi a Lynn musela potlačit úsměv. „Naposledy to dospělo k zajímavým výsledkům.” Zamrkal a Lynn si zakryla oči rukama, částečně kvůli rozpakům, ale hlavně proto, že se bála, co by mohly prozradit. Seděli proti sobě v tichém koutě nedbale elegantní restaurace na Pompano Beach. „Tak mi povídej, co se dělo přes týden.”

„Buď se mi to zdá,” promluvila Lynn, „nebo je to jen proto, že vím, že jsi spisovatel, ale pokaždé vypadáš, jako by ses chystal dělat si poznámky.”

„Já si dělám poznámky.” Ukázal si na hlavu.

„Toho jsem se bála.”

„Nějaké další zajímavé případy?”

Lynn bojovala se silnou touhou natáhnout se přes stůl a vložit ruku do jeho. Ve způsobu, jakým kladl i tu nejbezvýznamnější otázku, bylo něco, co ji nutilo k tomu, že toužila říct mu všechno, v tom, jak se na ni díval, bylo cosi, co naznačovalo, že ona je tou jedinou ženou v místnosti, že ona je pro něj důležitá něčím, čím ty ostatní nejsou, že každý muž by byl blázen, kdyby se o ni nezajímal, a že on takový blázen není. „Většinu dopoledne jsem trávila tím, že jsem dávala rady páru novomanželů. Vypadá to, že prožili značnou část svých líbánek vzájemnými rvačkami. Přišli za mnou oba s monokly a k nim měli snubní prsteny.”

„A cos jim řekla?” 109

. Ale nikdy

„Vysvětlila jsem jim, že takhle se dospělí správně nechovají,” odpověděla Lynn a zaháněla představu sebe a Marka Camerona, jak se válejí na písku. „Řekla jsem jim, že existují lepší způsoby, jak vyřešit problémy, že taky existuje něco takového jako sebeovládání.” Lynn cítila, zejí slábne dech, odvrátila se a předstírala, že si prohlíží restauraci. Od chvíle, co si přisedla k Markovi v

zadní části velké místnosti, si poprvé všimla, že je téměř obsazená a byla čím dál víc zalidněnější. Podívala se na hodinky. Bylo něco po osmé. „Je tu dost plno na všední den.”

„Oblíbený podnik.”

„Doufám, že ne zas tolik.”

„Říkalas, že chceš něco vzdálenějšího. O oblíbenosti nebyla řeč.”

„Byls už tady někdy?”

„Jednou, před pár lety. Jídlo bylo jsem se sem nevrátil, protože to byli

„Daleko?”

„Daleko.” Oba se rozesmáli.

„Neměla bych tu být,” podotkla.

„Proč bys tu neměla být?”

„Můj právní zástupce by mě zabil.”

„Tak mu to neříkej.”

„Jí,” opravila ho Lynn. „A už je pozdě. Už jsem to udělala.”

Oči Marka Camerona se jen lehce rozšířily, ale nic neprozradily.

„Jmenuje se Renee Bowerová. Znáš ji?” Marc zavrtěl hlavou. „Chodila jsem do školy s její sestrou. Prostěji mám ráda. Je šikovná a mazaná. A milá. Moc milá. Má za muže psychiatra. Philip Bower. Znáš hoT’ Marc Cameron opět zavrtěl hlavou, i když se tentokrát usmál. „Podle všeho je dost známý.”

„Já ho neznám.”

„Renee si myslí, že bych si s ním měla promluvit. Aspoň mi to říkala. Podle mě si spíš myslí, že bych si měla nechat vyšetřit mozek.”

„Kvůli tomu, že mě vídáš?” Lynn přikývla.

?”

„Co si myslíš ty?” I I O

„Že má patrně pravdu.” Lynn pohlédla Markovi přímo do očí. „Tak co tady vlastně dělám, Marku?”

„Nevím. Co tady vlastně délášT1

„To nevím.”

„Co třeba tohle?” Naklonil se přes stůl a políbil ji.

Lynn se okamžitě odtáhla a pokoušela se zjistit, jak se to všechno stalo, jak došlo k tomu, že sedí v koutě přeplněné restaurace na Pompano Beach a líbá se s manželem ženy, s níž její muž utekl.

„Je mi to líto,” omlouval se.

„Ne, není.”

„Ne, není. A tobě?”

„Ne,” vyhrkla a opět samu sebe překvapila, protože měla v úmyslu říct ano. „Ale musíme s tím přestat. Vážně musíme. Nemůžeme se na sebe vrhat jako párek puberťáků.”

„Proč ne?”

„Protože to není…”

„Správné?”

„Rozumné. Není to rozumné.”

„Je to tak důležité, aby byl člověk rozumný?”

„Obvykle dopadne lip, než když je hloupý.”

Marc se natáhl přes stůl a vzal její ruce do svých, a i když se je snažila vyprostit, nepustil je. „Líbíš se mi, Lynn. A já tobě. Je na tom něco hloupého, když se dva lidi, kteří se navzájem přitahují, dají dohromady?”

„Proč?” zeptala se. „Proč se ti líbím?”

Zatvářil se zmateně. „Proč se někdo někomu líbí? Co mám na to říct? Jsi hezká, chytrá a zajímavá…”

„Jsem Garyho žena.”

Na okamžik nastalo ticho, než znovu promluvil.

„To byla ta, co mě teď políbila? Garyho žena? Nebo to byla prostě Lynn Schusterová, žena, s kterou jsem šel na večeři?”

„Je to ta samá osoba.”

„Nemusí být.”

„Jinak bys mě nechtěl,” vmetla mu přímo a cítila, že odtáhl ruce. Ihned schovala své ruce pod stůl a složila je do klína. „Přiznej si, Marku, vždyť bys tu ani neseděl, kdybych nebyla Garyho žena.”

ii i

V nastalém tichu si Lynn prohlížela tváře ostatních hostů u sousedních stolů, ale zdálo se, že nikdo se jejich směrem nedívá. Zahlédl někdo z nich ten

polibek? dumala, stejně jako tehdy na pobřeží při jejich posledním podobném extempore. Nikoho tu neznala, přestože na setinu sekundy si to přála. Kohokoliv, přemýšlela, aby mohla vyskočit od stolu a zakřičet pozdrav, vést chvilku zdvořilou, bezvýznamnou konverzaci, a tak zlomit čarovnou moc, kterou nad ní ten člověk měl, ten muž, se kterým se správně neměla bavit, natož líbat. Na veřejnosti. Zrovna jako když jí kdosi sdělil, že viděl Garyho a Suzette. Kvůli tomu tady byla? Kvůli půjčce za oplátku? Pokoušela se napravovat zlo zlem? Co se to s ní dělo?

Žena u nejbližšího stolu se otočila k Lynn a usmála se, pak se zavrtěla na židli, jako by chtěla naznačit, že na ni Lynn tupě upírá pohled. Lynn odvrátila zrak a zároveň si dávala pozor, aby se nepodívala Markovi do očí. Místo toho předstírala, že si prohlíží plakáty s hereckými hvězdami ze starých filmů, které lemovaly stěny. Restaurace, jež zvenčí vypadala jako malý dům, byla uvnitř překvapivě velká. A byla vlastně plná překvapení, napadlo Lynn. Věděla, že se dřív nebo později na Marka podívat musí, a znovu se zamyslela nad tím, jak se mohla dostat do takového průšvihu, když celý život strávila tím, že se průšvihům vyhýbala, byla opatrná a pokaždé zvažovala důsledky svého rozhodnutí, než začala jednat.

„Tohle mi vůbec není podobné,” pronesla konečně a přinutila se pohlédnout mu do očí. „Takovéhle věci obvykle nedělám…” „Nic jsi neprovedla.”

„Jsem celá popletená. Připadám si jako blbec.” Slyšela, jak jí stoupl hlas, a okamžitě ho ztlumila. „Odjakživa jsem mela všechno pod kontrolou.”

„Copak je tak důležité mít nad vším kontrolu?” „Určitě ano.” „Proč?”

„Protože není nic horšího než se cítit bezmocná,” konstatovala Lynn. „Ty jseš muž. Tomu vůbec nemůžeš rozumět. Mít nad vším kontrolu je pro tebe přirozené. Ženy o to musí pořád usilovat. Když máme vztah s nějakým mužem, je to

112

jako nekonečný žonglerský kousek. Vždycky se snažíme uvést do rovnáhy to, kolik ze sebe si máme ponechat, s tím, kolik musíme dávat. Většina žen toho vydává ze sebe až moc. A potom, když vztah skončí, jim nezbyde nic.”

„Takže ty si myslíš, že když jsem muž, dokážu mít pořád všechno pod kontrolou?” otázal se Marc a ani nečekal na odpověď. „Podle tebe je to přirozené. Tak jsi to říkala?”

Lynn přikývla.

„Jak moc jsem měl všechno pod kontrolou, když mi žena oznámila, že odchází? Mně, čtyřicátníkovi, když se to tak vezme na spisovatele celkem dobře zavedenému.

Myslím si, že už mám víceméně celý život uspořádaný, všechny kachny pěkně srovnané v rybníce. A pak si přijde ona a vyžene je z vody. V několika minutách se můj život nenávratně změní. Přijdu o ženu, o dům, o synky. Najednou vídám své kluky jen dvakrát týdně, když nemluvím o každém druhém víkendu. Ty vážně věříš, že bych se rozhodl dělat věci jinak, kdybych měl svůj život nějak pod kontrolou?” Zasmál se, ale smích to byl hořký, falešný. „Myslím, že pokud jsem se z toho všeho nějak poučil, tak jedině v tom, jak málo sebekontroly má ve skutečnosti každý z nás. Co je vlastně sebekontrola? Řeknu ti, co to je —je to špatný vtip. Myslíme si, že máme moc, ale není to tak. Takže, paní Schusterová, můžete se klidně na tu vaši povedenou sebekontrolu vykašlat, protože ji stejně nemáte.”

Lynn se před očima promítla podoba její matky v posledním stádiu Alzheimerovy choroby. „Povídej mi o Suzette,” řekla tiše, protože se chtěla té představy zbavit.

„Co bys chtěla vědět?”

„Všechno.”

Usmál se a ona mu byla vděčná.

„Jaká je?”

„Umělecky založená,” odpověděl pohotově. „Tvrdohlavá. Roztomilá. Nepostradatelná. Suzette,” pokračoval, ale tentokrát to byl on, kdo si dával pozor, aby se nepodíval na Lynn, „je žena mnoha potřeb.”

„A Gary je muž, který je rád, když ho někdo potřebuje.”

„A je to jasný.”

Lynn se podívala na prázdnou sklenici a dostala skutečně žízeň. i

“3

„Gary není první muž, s kterým Suzette něco od naší svatby měla,” svěřil jí Marc po odmlce. Lynn překvapením otevřela ústa a hned je zase zavřela. „Stalo se to, když její rodiče před několika lety zemřeli — zabili se při havárii…” „Ach můj bože.”

„Ano, bylo to dost hrozné. Suzette to nesla velmi těžce, což je naprosto pochopitelné. Měla velký pocit viny. A já byl součástí té viny. Celá ta idea

strádající umělkyně přestávala být zčistajasna tak přitažlivá jako kdysi. Vzpurná dcera ztrácí něco ze svého elánu, když se nemá proti komu bouřit. No a tenkrát začaly ty její pletky. Ne že by jich bylo hodně. Jenom pár. Nikdy jsem jí nic nevyčítal, protože, zcela upřímně, jsem nevěděl, co na to říct. Nechtělo se mi skoncovat s manželstvím. Miloval jsem svou ženu. Snažil jsem se pochopit to, co prožívala. Nechtěl jsem rozbíjet rodinu, opustit syny tak, jako nechal otec mě, když jsem byl malý. Mí kluci pro mě znamenají víc než cokoliv na světě. Udělal bych všechno, abych jim neublížil.”

„Je mi to strašně líto, Marku.”

Mávnutím ruky zahnal její účast. „Je to zvláštní, jak to někdy dopadne, že? Je tu ženská, jejíž jediné logické zdůvodnění, proč mě opustila, je, že chce dosáhnout ve svém životě stabilitu, že potřebuje někoho, kdo je usazený a kdo ví, čeho chce dosáhnout, někoho, koho může obdivovat a bude se s ním cítit v bezpečí, protože ví, že takový se o ni dokáže postarat stejně, jako se o ni celý život staral její otec. A co udělá? Jak tak hledá tu svou rovnováhu, zničí životy všech ostatních kolem sebe. Můj život i život našich synů. Tvůj. Tvých dětí. Je to ironie. Já vim,” pokrčil rameny, „že mám smysl pro ironii.”

„Třeba její vztah s Garym bude mít stejný průběh jako ty předchozí.”

„Možná. Ale nemyslím si to. A co ty?” „Ze začátku jsem si to myslela. Věřila jsem, že s . vrátí.”

„Vzala bys ho zpátky, kdyby se vrátil?” „Snad,” odpověděla, protože věřila, že to tak j bys přijal Suzette zpátky?”

114

„Ne,” zareagoval energicky. „Dvakrát do téže řeky nevstoupíš. Originálně řečeno, že.” Zkusil se zasmát. „Tak a teď mi ty povídej o Garym.”

Lynn se opět přistihla, že obhlíží stěny rastaurace, ověšené plakáty. „Co mám vykládat? Je inteligentní, umí hezky mluvit, je něžný. Vždycky jsem předpokládala, že mi byl Gary věrný, a myslím, že byl, dokud nepotkal Suzette. Ale je jasné, že existuje spousta věcí, které o něm nevím neboje nechápu.

Domnívala jsem se, že je šťastný. Teprve když mi oznámil, že odchází, jsem se dozvěděla opak. Dovedeš si představit, jak mi bylo. Chci řict, že kromě faktu, že jsem opuštěná manželka, jsem taky sociální pracovnice. Čeká se ode mě, že dokážu rozeznat, když se lidé trápí. Člověk by myslel, že po čtrnácti letech manželství, jsem mohla tušit, že můj manžel je nešťastný. Vždycky jsem si myslela,” pokračovala a přitom si uvědomovala, že se rozpovídala, ale byla příliš zraněná, než aby přestala, „že jedna z věcí, které se mu na mně líbí, je moje nezávislost, fakt, že mám vlastni povolání, vlastní zájmy i svůj život. Že jsem s ním byla, protože jsem chtěla s ním být, ne proto že jsem s ním potřebovala být. Jenže ten večer, kdy mi řekl, že odchází, a byl už jednou nohou za dveřmi, jsem ho prosila, aby mi vysvětlil proč, a on odpověděl, že potkal ženu, která ho potřebuje, skutečně potřebuje. Pověděla jsem mu, že já ho taky potřebuju, že ho potřebujou i naše děti, a on na to, že to je něco jiného a že bude lepší pro nás všechny, když odejde. Já tvrdila, že nechci, aby odešel, a on na to, že si poradím jako vždycky. Podle mě on opravdu věřil — věří —, že udělal správně. Vím, že nikdy neměl v úmyslu ublížit mně nebo dětem.”

„Stejně ti ublížil.”

Lynn se usmála, zvrátila hlavu a zadívala se na větrák přímo nad sebou. „Mluvíš jako Renee.”

„Renee?”

„Moje advokátka, pamatuješ? Když jsem jí o tobě pověděla, řekla, abych si dávala pozor, že mi třeba nemáš v úmyslu schválně ublížit, ale co by na tom záleželo, kdybys mi stejně ublížil?”

„S kým jsi o mně ještě mluvila?” Lynn zavrtěla hlavou. „S nikým.”

„Ani s tvým tátou?” i‘5

„S tátou už vůbec ne. Je v podstatě jednoduchý člověk. Podle mě na tohle neni připravený. A já na to taky nejsem připravená.”

„A co můj táta?”

„Prosím?”

„Myslíš, že na něj připravená jsi?”

„Nerozumím.”

„Tuhle sobotu za ním jedu na návštěvu. Žije v místě, které se jmenuje Blažené Časy.” Uchichtl se. „Ironický název pro starobinec.”

„Je to krásné místo,” ujišťovala ho Lynn. „To nejlepší.” „Před pár lety měl záchvat mrtvice. Bylo pro něj obtížné, aby se staral sám o sebe. Pořád se cítím strašně provinile, že jsem ho tam dal.”

„To nesmíš. Copak jsi měl na vybranou?” „Tím chceš naznačit, že jsem tak docela

neměl situaci pod kontrolou?” zeptal se a lehký úsměv mu zkřivil rty.

Ke stolu přistoupil číšník a opatrně položil jídlo na prostírání před nimi. „Dej pozor,” poznamenal, jako by si dodatečně vzpomněl, „talíře jsou horké.”

„Ještě víno?” otázal se Marc a stále se usmíval, když vyndal láhev z plexisklové chladicí nádoby a naplnil jí sklenici, než stačila odpovědět. „Tak jak to bude v sobotu? Gary si bere děti, že?” „Marku, já…”

„Táta se ti zalíbí. Je tak trochu blázen. Před pár týdny si koupil kabriolet, zelenomodrý Lincoln. Pochopitelně že už nemá řidičák, takže s ním nesmí jezdit, a ta potvora, která stála přes pětatřicet tisíc dolarů, jen tak trčí na parkovišti a práší se na ni. Nechal si tam zabudovat telefon. Koupil ho za hotové. Žádné půjčky, to je podle něj hloupost.” „A auto tam jen tak stojí?”

„Někdy ho půjčí některé sestře. Tedy pokud ji zrovna nepošle na nějakou drahou dovolenou do Říma nebo do Řecka.” „To má tolik peněz?”

„Asi míval.” Marc Cameron zakrojil nůž do velkého kusu pražmy na talíři. „Podle všeho je léta schraňoval. Jako veverka. Z toho, co jsem pochopil, má bankovní konta doslova v každé bance na Floridě. Tohle všechno jsem zjistil

116

teprve před pár týdny, když mě z jedné banky zavolali kvůli proplacení šeku, který napsal na koupi auta. Prý neměli dost peněz na jeho běžném účtu, ale že prý by mohli vzít peníze z jednoho jeho termínovaného vkladu. Vůbec jsem netušil, o čem to mluví. Ale umínil jsem si, že tomu musím přijít na kloub. To je taky jeden z důvodů, proč za ním tenhle víkend jedu. Budu ti vděčný za podporu, jestli pojedeš se mnou.”

„Asi bych neměla jezdit.”

„Hodily by se mi tvé odborné rady.”

Lynn donesla k ústům velký kus ryby, ale nebyla s to ji strčit do pusy. „Můžu si to rozmyslet?” Proč prostě neřekla ne?

„Napadlo tě někdy, že možná až moc přemýšlíš?” Lynn přikývla. „Teď budu mít dobrou příležitost.”

„Dokážu být velice trpělivý,” upozornil ji, „a taky neodbytný.”

Nastala dlouhá odmlka, během níž oba seděli s napřaženými vidličkami a nikdo z nich se ani nepohnul. Na okamžik byla Lynn v pokušení šoupnout si kus ryby do pusy, jako by to určitě udělal Nicholas, a triumfálně zakřičet: „Já byla první!” Místo toho poznamenala: „Musíme určit základní pravidla.

„Sem s nimi.”

„Žádné líbání přes stůl. Žádné objímání na pláži. Žádné válení v písku.”

„A co takhle na zadním sedadle tátova nového zelenomodrého kabrioletu Lincoln?” Lynn mlčela. Představa, jak se oni dva navzájem osahávají na zadním sedadle auta, se jí zlomyslně drala před oči, setrvávala tam a neměla se k ústupu.

Žvýkala pražmu s pevným odhodláním a odmítala si přiznat, že ji pálí ústa od silné vrstvy pepře.

„Jdi ty, dělám si jen legraci. Žádné zadní sedadlo. Přísahám. Žádné nečekané výpady přes stůl. Žádné dovádění u moře. Zalepím si pusu,” uklidňoval ji a přitom dělal grimasy, až se rozesmála a popadla sklenici s vodou.

„Nechci, abych vypadala jako puritánka,” slyšela se, jak mu vysvětluje, a vzdala se vody ve prospěch vína. „Ne že bych v poslední době nemyslela na sex. Totiž je to už přes

• 117

půl roku. Nehodlám žít v celibátu. Jen se nechci hnát do něčeho, Čeho pak budu litovat.”

„Nebudu tě uhánět.”

„Myslím, že je důležité, aby náš vztah zůstal platonický. Aspoň teď,” dodala a pak se prudce kousla do jazyka. Proč to dodávala? Proč nepřestala, když měla náskok?

Marc Cameron pozvedl pohár do prostoru mezi ně. Lynn spěšně přiblížila svou sklenici k jeho a naslouchala jemnému cinknutí při jejich dotyku. „Na teď!” řekl.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

JEHO RUCE JI ZASTUDILY VZADU NA KRKU. „MÁŠ studené ruce,” upozornila ho Renee a cítila, jak Philipovy prsty jemně sklouzly z týla, kde jí zapínal široký zlatý náhrdelník. Ten šperk, dárek od Philipa k jejím minulým narozeninám, Renee nosila zřídka, protože byl vzhledem ke své váze poněkud nepohodlný a navíc, a to bylo ještě horší, přitahoval nežádoucí pozornost k jejím značně zakulaceným tvářím. Vzpomněla si, že ho naposledy měla před několika týdny na té oslavě narozenin, kde její manžel trávil většinu večera zcela zabraný do rozhovoru s Alicií-říkej-mi-Ali Hendersonovou. Úvahy o Alicii Hendersonové jí přivedly ke vzpomínce na nepříjemné překvapení, které pro ni Debbie připravila minulý týden

v restauraci. S Philipem o tom odpoledni dál nemluvila a on se pochopitelně o něm taky nezmínil a oba dva předstírali, že ta událost byla tak nevinná, jak tvrdil on. Byly chvíle, kdy měla sto chutí se o tom začít bavit, ale připadalo jí, že Philip byl buď neustále na odchodu, nebo se musela dohadovat s Debbie či Kathryn, a když se konečně v závěru večera octli o samotě v posteli, Philip prohlásil, že je vyčerpaný, převalil se na bok a během chvilky usnul. Renee pohladila těžké zlaté články řetězu na své šíji. Člověk velkých gest, napadlo ji. A občasných nevěr. „Jak vypadám?”

„Vypadá to skvěle.”

„Ne to,” opravila ho a vrtalo jí hlavou, jestli si je vědom toho, jak volí slova. „Ale já. Jak vypadám?” Spustila

118

ruce podél boků a měla pocit, že je nahá, přestože byla oblečená, a nervózně čekala na jeho hodnocení.

„Senzačně,” prohodil, přičemž civěl na svou vlastní podobu do zrcadla naproti posteli a pečlivě si po stranách přičesával vlasy.

„Nepřipadá ti, že to až moc upoutává pozornost na moji dvojitou bradu?”

„Jakou dvojitou bradu?” Postavil se za ni a sevřel jí plná ňadra do svých velkých rukou. „Kdo by si vůbec všímal tvé dvojité brady, když jim do očí padne tahle nádherná dvojice?”

„Pěkně děkuju.” Renee se o něho opřela tělem, ten dotyk navzdory jeho řečem přivítala a nevadilo jí, že jí rozcuchal právě učesané vlasy a neopatrnými prsty pomačkal nové společenské šaty z černého hedvábí. Jako by to byla celá věčnost, co se jí takhle dotkl. Najednou jí bylo jedno, že přijdou pozdě na večeři s několika jejími společníky; bylo jí lhostejné, zda se Debbie nebo její sestra vrátily z odpoledni vycházky. Toužila mít Philipovy ruce na svém těle.

Potřebovala ho cítit blízko; potřebovala ten pocit jistoty.

Odtáhl se. „Vypadáš výborně,” pronesl a zase hodnotil svůj vzhled v zrcadle.

„Asi si vyměním košili.”

„Teď? Philipe, máme zpoždění.”

„A čí je to vina?”

„Neříkám, že to je něčí vina. Jenom už máme půl hodiny zpoždění a ta košile, co máš na sobě, vypadá skvěle.”

„K tomuhle obleku se naprosto nehodí, ale dobře, když ti vadí, Že přijdeme o pár minut pozdějc, nechám si ji. Aspoň jeden z nás bude vypadat slušně.”

„Vypadáš senzačně,” chlácholila ho Renee a v jejím hlase zněla mírná prosba. Jak jinak by mohl vypadat?

„Když myslíš,” utrousil uraženě.

„Ne, ne,” odporovala Renee a vzdala to. „Musíš se cítit dobře. Když se člověk necítí dobře…”

„Ta košile je jako pěst na oko,” vysvětloval jí a na tváři mu pohrával roztomilý úsměv.

„Která bude podle tebe lepší?”

„Nevím,” odpověděl a zamířil k šatně. „Co myslíš?” Vrátil se k posteli se dvěma modře proužkovanými košilemi. „Podle mě je proužkovaná zajímavější než jedno-119

barevná,” řekl s odvoláním na tu, co měl na sobě. „Která se ti líbí víc?”

„Připadají mi obě stejné.”

„Bože, Renee, ty jsi tak nevšímavá. Tahle má mnohem širší proužek.” Renee se podívala lip, ale žádný rozdíl neviděla. „Ta v té pravé ruce,” prohlásila nakonec.

„Vážně? Mně se víc líbí ta v levé.”

„Tak dobře.”

„Nadšením přímo hoříš.”

„Promiň, Philipe. Mně je to skutečně jedno.”

„Samozřejmě. Kdyby šlo o to, co máš na sobě ty, to by bylo něco jiného.”

„Nebuď směšný.”

„Aha, tak já jsem směšnej. Jaké další nadávky si vymyslíš?”

„Já ti nenadávám.”

„Jo, tak to promiň. Přísahal bych, žes mi řekla, že jsem směšný.”

„Celá tahle debata je směšná,” upozornila ho kategoricky Renee. „Poslyš, nebudeme se hádat. Omlouvám se za to, co jsem řekla, a mrzí mě, jestli ti připadalo, že se nezajímám o to, jakou si vezmeš košili.” Podívala se na hodinky. „Nejspíš jsem trochu nervózní.”

Philipův hlas se ztišil a zněl zúčastněně.

„Proč prokristapána?”

„Asi proto, že přijdeme pozdě a že jsou to moji společníci. Nevím, nemůžu si pomoct.”

„Ale můžeš. Musíš se rozhodnout, jestli chceš, nebo nechceš být nervózní.”

Ve chvílích jako byla tahle, Renee toužila, aby si vzala instalatéra, a ne psychiatra. Musel pokaždé všechno rozebírat? Musel pokaždé zdůrazňovat, že ve většině záležitostech má na vybranou a že si obvykle volí tu špatnou variantu?

„Renee,” nabádal ji a ve způsobu, jakým vyslovil její jméno, byl náznak netrpělivosti, jako by to bylo těžké břemeno, „musíš se rozhodnout, co je pro tebe důležité.” „Ty jsi pro mě důležitý.” „Ale ne tak jako přijít včas na večeři.”

120

Renee mlčela. Kolikrát ještě budou tohle téma probírat? „Nepřevlékneš se?”

„Nemá to cenu. Tví společnici jsou tak nudní. Pochybuju, že si vůbec všimnou, co mám na sobě.”

„Podle mě nudní nejsou.”

„Jsou to právníci,” zdůraznil Philip, jako by to slovo samo o sobě všechno vysvětlovalo. „Už se Debbie vrátila?”

„Šly odpoledne s Kathryn na pláž.”

„Je osm pryč,” namítl Philip. „To už na pláži nebudou.”

„Říkaly, že možná půjdou do kina a na večeři.

„Kristepane,” zamumlal Philip a zakroutil hlavou.

„Co je? Co se děje?”

Pořád vrtěl hlavou. „Tak tobě je to úplně fuk, že jo? Debbie je šestnáct. Tvoje sestra je v hluboké depresi. Někam zmiznou, a ty se akorát staráš, abys přišla včas na tu svoji

večeři.”

„To není fér a není to pravda,” odporovala Renee a slyšela se, jak zvyšuje hlas, a snažila se ho ztišit. „Nikam nezmizely. Sly na pláž, potom nejspíš na jídlo a pak do kina. Kathryn se v poslední době cítí daleko lip a Debbie se dokáže sama o sebe postarat celkem dobře. Nedělám si starosti, protože k tomu nemám důvod.

Philipe, co se děje?” Zavřela oči a zatoužila, aby se jeho ruce znovu octly na jejích prsou, aby ji vzal do svých mohutných paží a omluvil se, že se choval jako idiot, že ji miluje víc než všechno na světě, a ať vypadnou, než bude úplně pozdě. Místo toho zůstal stát na místě na druhé straně pokoje a evidentně se zlobil kvůli jejich debatě a i na ni. V čem dělala chybu? Proč se vždycky nechala nachytat? Proč s ním nemohla být občas zajedno? Proč se muselo všechno pořád zveličovat?

„To mi pověz ty,” požádal ji chladně.

„Nerozumím ti.”

„Jseš poslední dobou tak odměřená,” stěžoval si, skoro jako by byl malé dítě.

„Cože?”

„Myslím, že ani netušíš, jak jsi chladná. Ale nechci ti to vyčítat, Renee. Vím, kolik máš práce, jak jsi ustaraná. A taky vím, žes byla vždycky zaneprázdněná, ale dřív jsi to zvládala lip. Mívalas pro mě čas. Ale uvědom si to. Pořád

121

jen pracuješ. Posledních pár měsíců jsme na sebe moc času neměli a nejspíš mi to chybí, to je všechno.”

„Já přece pořád nepracuju,” zašeptala Renee a slyšela, jak se jí hlas vytrácí a mizí, protože ji jeho slova zaskočila.

„V kolik jsi včera přišla domů?”

„Kolem sedmé.”

„A předevčírem?”

„Nevím. Asi stejně.”

„Spíš skoro v půl osmé.”

„Ale předtím jsem se vrátila brzo.”

„Gratuluju.”

„Philipe, co to má znamenat? Nikdy dřív sis nestěžo že dělám až do večera.”

„Bylo by to k něčemu dobré?”

„No, já…”

„Změnilo by to situaci?”

„Kdybych věděla, že jsi nešťastný…”

„Neřekl jsem, že jsem nešťastný.”

„Já tomu nerozumím. Proč se vlastně hádáme?”

„Já jsem prostě vysvětloval, proč v poslední době netrávíme tolik času společně. Máš moc práce. A když to není práce jako taková, tak je to práce na pokračování jako dneska večer.”

Renee se bezmocně rozhlížela po pokoji. „Mrzí mě to,” vykoktala a skutečně ji to mrzelo, ačkoliv si nebyla jistá proč. „Neuvědomila jsem si…, asi je dost obtížné najít si čas, když máme oba nabitý program a když je tu sestra i Debbie…” „Takže to zavinila Debbie, že nemáme na sebe čas?” „To jsem neřekla.”

„Nestrávíš s Debbie ani dvě minuty. To dítě přijede na dva měsíce a ty se jen staráš o ty svý zatracený klienty, ani dvě minuty s ní nevydržíš.”

„Jsi nespravedlivý, Philipe. S Debbie jsem to zkoušela. Ty víš, že ano. Nechce se mnou být.”

„Kdyby sis vážně chtěla Debbie získat, Renee, podařilo by se ti to. Jsi dobrá advokátka. Víš, jak vyhrávat.”

„Počkej chvíli. Jak jsme se dostali k Debbie?” zeptala se Renee ukřivděně. „Proč mluvíme zrovna o ní?”

122

Philip vztekle přecházel sem a tam kolem dveří ložnice. „Aha, chápu. Mluvíme jen o tom, o čem chceš mluvit ty. Je to tak?”

„Ne, to určitě ne. Nikdo netvrdí…”

„O čem se chceš bavit ty, Renee? O počasí? O politice? O mojí práci? O tvé práci? Nebo o všem dohromady? Ani o jednom. Ty se chceš zeptat na můj oběd s Alicii Hendersonovou, že je to tak, Renee? Že to všechno je jen kvůli tomuhle?” Renee se pokusila zformulovat slova k protestu. Skutečně o té ženě předtím uvažovala, ale… Copak ji tak dobře znal?

„Jseš nervózní kvůli dnešnímu večeru a máš starost o sestru, tak si to na někom musíš vylít, a Debbie tu není, aby ses svezla po ní, tudíž jsem to odnesl já. No tak, Renee, spusť. Už tě to žere hezkých pár dnů, tak to klidně vyklop.”

Renee hleděla na svou odulou podobu v zrcadle naproti jejich posteli a zastavila dech ve snaze zadržet slzy deroucí sejí do očí. Nechtěla plakat. Philip nesnášel, když plakala. Mimoto když brečela, oční víčka jí natekla, až to vypadalo, že je ještě otylejší než ve skutečnosti. Musela se vážně sama sebe ptát, proč se věnoval jiným ženám? Copak si nevšimla, že ta odpověď jí přímo civí do obličeje?

„Vrtalo mi hlavou, jak dlouho ti potrvá, než si najdeš nějakou záminku, aby ses mohla zmínit o tom obědě,” pokračoval v hovoru. „Vlastně jsem doufal, že jsi už natolik dospělá, abys s tím vůbec nevyrukovala.”

Renee ho chtěla zarazit, připomenout mu, že to nebyla ona, kdo začal mluvit o obědě s Alicii Hendersonovou, že to nebyla ona, kdo s tím přišel, že to byl on, kdo tu ženu vtáhl do jejich hovoru, do jejich života. Mlčela však, protože koneckonců co záleželo na tom, kdo první vyslovil její jméno nahlas? Ta ženská jí ležela v hlavě a Philip to věděl. Bylo zbytečné popírat jeho výčitky, když měl v podstatě pravdu. Dovedl jí číst v mysli. Jednou jí to řekl a překvapilo ho, dokonce rozhořčilo, když se tomu smála.

„Dělej, Renee. Vysyp, co máš na srdci. Spočítej mi to.”

„To není fér, Philipe.” Renee si vzdychla pod tíhou jeho obvinění a cítila se jako dítě. To není fér, táti, to není fér.

„Ne, to, co chceš říct, není fér.”

„Já nechci nic říkat.”

» 123

„Koho to tu vodíš za nos? Ty to musíš říct. Pukneš, jestli to neuděláš. Teď nemůžeš vycouvat. Je čas zaútočit. To je oblíbený právnický trik, že? Uvidíme, jak umíš Škodit. Uvidíme, jak dokážeš udělat z naprosto neviňoučkého oběda něco, za co bych se měl cítit provinile.” „Já přece nechci, aby ses cítil provinile.”

„Ne? A co tedy chceš?” „Nic!” zaječela Renee.

„Prosím tě, už na mě nikdy nezvyšuj hlas,” pronesl chladně. „Nehodlám tu stát a poslouchat, jak na mě křičíš.” „Promiň. Nechtěla jsem se rozčilit.” „Mám toho až nad hlavu v práci, Renee. Doma o žádnou hysterii nestojím.”

Renee cítila, jak její tělo zaplavuje vlna nevolnosti. Najednou byla vyčerpaná.

„Nechci se hádat.”

„To už jsi podotkla. Z čeho usuzuješ, že se teda hádáme?” „Nevím. Prostě toho nechme.”

„Ne, dokončíme, cos začala. Co ode mě chceš, Renee? Chceš podrobnosti o mém poměru s Alicií Hendersonovou? Dobře, povím ti je.” „Nechci žádné podrobnosti.”

„Už několik měsíců se každou polední přestávku s Alicií Hendersonovou divoce a vášnivě milujeme. Děláme to všude, kde to jde, čím známější místo, tím lepší. Trubadúr je mimochodem naše nejoblíbenější. Děláme to mezi chody, pod stolem, na stole, na záchodě…” „Philipe…”

„Další detaily? Tak počkat. Někdy se ani neobtěžujeme s obědem. Popasu se místo toho na ní. Jsou ty podrobnosti pro tebe dost pikantní, Renee? Anebo se podobají kecům, co dennodenně posloucháš?”

„Nechci detaily,” vyhrkla Renee rozhořčeně, „chci, abys to popřel!” Cítila, jak se jí oči zaplavily slzami, které až dosud dokázala zadržovat, protože věděla, že si rozmaže mejkap a že celou tu zatracenou věc bude muset předělávat, přestože jí to předtím tak dlouho trvalo a téměř dokonale se jí to povedlo.

Ustupovala dozadu, dokud neucítila, jak jí pelest postele narazila na lýtka, posadila se, svěsila hlavu a cítila přitom, jak jí chladný kov náhrdelníku svírá kr’ Zírala tupě do klína, stírala si hřbetem ruky slzy, aby nep

124

třísnila hedvábí nových šatů, a nevzhlédla, dokud nevytuši-la, že Philip stojí přímo před ní a koleny se dotýká jejích.

„Víš,” ozval se a najednou mu hlas zněžněl, „zapírat je snadné.” Nahnul se a políbil ji jemně na čelo, jeho vztek byl tentam, jako by nikdy neexistoval, jako by to bylo něco, co si jen představovala. „Nic se nestalo, Renee. Přísahám,” tvrdil a líbal ji na zavřená víčka. „S Alicií Hendersonovou nespím. Vůbec po tom netoužím. A jedinou věcí, na které jsem se tehdy popásl,” pokračoval a Renee cítila, jak se jeho ústa na její pokožce roztahují do chlapeckého úsměvu, „byl oběd.” Okamžitě zvedla rty k jeho, ovinula mu paže kolem krku a její tělo na něj zareagovalo stejně jako pokaždé.

Všechno bude opět v pořádku. Odpustil jí. Byl zase něžný a pozorný, tak jako býval, tak jako býval na začátku, kdy jejich vztah byl nový, předtím než se nechala sžírat malichernou žárlivostí a vlastní nejistotou. Předtím než takhle nakynula a připustila, aby pracovní zatížení zabralo větší část jejího života. Není divu, že byl podrážděný a bránil se tomu. Neuvědomila si, že mu tolik vadí, když pracuje dlouho do večera, a že úmyslně zanedbává jeho dceru. Kvůli němu to napraví.

Došlo jí, že zápolí se zipem u kalhot, že odpoutal své rty od jejích a že jeho ruce jí jemně přitlačily hlavu dopředu. V příštím okamžiku se octl v jejích ústech, z obou stran ji přidržoval za vlasy a pohyboval jí hlavou sem a tam dobře promyšlenými tempy. V jejích ústech se rychle zvětšil, jak se do nich urputně a opakovaně zasunoval, přitáhl si její ruce mezi nohy, a tak jí naznačil, co od ní vyžaduje.

Vzpomněla si na Debbie a představila si, jak najednou vtrhne dovnitř, a od námahy z dlouhotrvajících pohybů ji začala bolet čelist. Dobře mi tak, pomyslela si. Za tu scénu, kterou zavinila, si to zaslouží. Když si nedá pozor, odežene ho, jako to udělala Wendy, jeho první žena, se svými žárlivými scénami. Kolikrát jí už říkal, že Wendyina rozkolísanost mezi ně vrážela neustále klín? Ta úděsná historka, jak se nahá Wendy hnala po ulici za autem, když v noci odjel z domova! Chtěla snad, aby takhle dopadlo její manželství? Dohnat ho k tomu, aby v noci vyrazil do náruče někoho, jako je třeba Alicia Hendersonová?

Alicia-říkej-mi-Ali, napadlo ji vzápětí. On jí říkal Ali. 125

Jeho ruce, držící ji za hlavu, začaly být naléhavější, němě jí přikázaly zrychlit rytmus, protože on už bude téměř u konce. Renee pevně zavřela oči, jak se jeho tělo zachvíva-lo, když dospěl k vyvrcholení, jeho ruce se hned nato uvolnily a pustily její vlasy. Renee překotně polykala, zatímco se od ní odtáhl.

„Podej mi kapesník,” promluvil na ni chraplavým hlasem a Renee se natáhla ke krabici s papírovými kapesníky vedle postele. „Jdi si vypláchnout pusu,” nařídil jí, když si od ní bral kapesník a rychle se od ní odvrátil, i V koupelně se Renee zadívala na svůj neupravený zevnějšek do zrcadla. Vypadala příšerně. Jinak se to nedalo vyjádřit. Oči měla oteklé a rudé od pláče, čerň na řasy byla slepená a rozmazaná, přestože správně měla být odolná proti vodě a setření.

Rtěnka, původně višňově červená, když ji nanesla, byla rozetřená doztracena a zdálo se, že má pusu nakřivo, jako kdyby ji tam kdosi jen tak halabala připlácí. Renee se dotkla zlatého náhrdelníku na krku a pečlivě si začala upravovat mejkap, stírala si tmavé kruhy pod očima — jediné části svého těla, které se nabité kilogramy zřejmě vyhnuly — znovu si štětečkem nanesla červeň na tváře, začala odshora v prostoru mezi očima a ušima, načrtla šikmou čáru směrem ke středu líce, čímž chtěla projasnit obličej tak, jak se dočetla ve Vogue, kde se psalo, že prý to modelky často dělají. Zvolila jiný odstín rtěnky než předtím, tentokrát dohněda, opatrně si přetřela řasy tmavomodrou | řasenkou a litovala, že nejsou delší a přirozeně zakroucené, jako má Debbie.

Renee vyšla z koupelny a zjistila, že Philip leží roztažený na jejich obřím letišti a spí. „Philipe?” zašeptala.

Otevřel jedno oko. „Jsem tak unavený,” stěžoval si. „Musíme tam dneska chodit?”

„Čekají nás.”

„Stejně už je pozdě. Myslíš, že jim budeme fakt scházet?” [ „Philipe, já…”

„Promiň, zlato. Ale ty hádky s tebou mě tak vyčerpávají. Já vím, že u soudu ti to pomáhá, ale pro manžela je to hotové peklo.” Usmál se. „A tys tomu ještě dodala. Celýho jsi mě vzrušila. A teď chci jen ležet, možná chvilku koukat na televizi, a aby mi ženuška udělala míchaná vajíčka. Pane- \ bože, Renee, víš, co by to pro mě znamenalo? Hezký, klidný

126

večer doma. Jít spát pro změnu brzo. Je ta večeře tak důležitá?” zeptal se. Renee se posadila na postel. „Ne,” odpověděla, „není zas tak důležitá.”

KAPITOLA

TŘINÁC

„PANE FOSTERE, JSEM LYNN SCHUSTEROVÁ Z DEL-rayského oddělení sociální péče a obávám se, že se mnou budete muset mluvit, ať se vám to hodí nebo ne.”

Lynn stála před nyní důvěrně známým domem v Harborside Villas a doufala, že ten vysoký, bezvadně oblečený džentlmen, který otevřel na její zaklepání, ji vpustí dovnitř. Keithu Fosterovi mohlo být kolem šedesáti, měřil asi sto osmdesát dva centimetrů, měl sytě černé vlasy (podezřívala ho, že si je barví), tmavé oči a nos, který dominoval jeho obličeji. A právě nos, rovný, dlouhý a poněkud příliš úzký ve srovnání s jeho širokou tváří, bránil tomu, aby se o něm dalo říct, že je hezký. Bylo ho současně příliš mnoho, ale ne dost. Jako spousta jiných věcí, pomyslela si Lynn, když ji vedl do domu.

Fosterova vilka byla stejná jako dům Davie Messengerové až na to, že zatímco domov Messengerů se vyznačoval chladnou a pečlivou kombinací žlutí a šedi, obydlí Fosterů působilo, jako by člověk vstoupil do prohřátého spodku měkkého růžového obláčku. Světle růžové dlaždice ve vstupní hale ustoupily sytě růžovému širokému koberci v obývacím pokoji, kde proti sobě stály o odstín tmavší pohovka a dva růžově a švestkově květované ušáky. Růžový lakovaný stolek před pohovkou se pyšnil překrásnou nafialovělou porcelánovou vázou s růžovými růžemi a všude, kam se Lynn podívala, byly další růžové květiny. Stěny měly tentýž jemný odstín a byly olemované bílým okrajem. Další velká váza s růžovými květy stála uprostřed dlouhého jídelního stolu se skleněnou deskou, podél něhož byly po obou stranách vyrovnány růžově čalouněné židle s rovnými opěradly.

127

„Máte to tu moc hezké,” mínila upřímně Lynn, když se uvelebila na pohovce, kde zapadla do měkkých polštářů, a cítila se příjemně a pohodlně. Keith Foster se usadil na okraj jednoho z ušáků naproti ní a ve svém vlastním obýváku působil poněkud nepatřičně. Jako plevel v půvabné zahradě, napadlo Lynn, temná olejová skvrna na pastelovém obraze. Nehodil se sem. Tohle byl domov ženy, usoudila a nepřekvapilo ji, že člověk Fosterova tělesného vzrůstu se tu cítí nesvůj, pouze se divila, že svolil, aby to tak bylo. Dokonce i Gary — který jí nechal celkem volnou ruku, pokud šlo o zařizování bytu — odmítl její návrh, aby ložnice byla růžová.

„Co pro vás můžu udělat?” zeptal se příjemným hlasem, když Lynn rozepla zip černých kožených desek na klíně, vyndala blok a pero a přitom dbala upozornění Davie Messengerové, aby ho držela dál od pohovky.

„Je doma paní Fosterova?” zeptala se Lynn a rozhlížela se po tichém pokoji.

„Šly s Ashleigh na procházku,” vysvětlil jí mile Keith Foster, jako kdyby osmá hodina ranní byla normální doba pro vycházky matky s dcerkou. Lynn si úmyslně zvolila takhle časnou dobu v naději, že je zastihne všechny doma. Naléhala na děti, aby si pospíšily se snídaní, a využila pomoci své sousedky, aby se k Fosterovým dostala před osmou.

„Vrátí se brzy?” zeptala se Lynn a snažila se přitom skrýt ve svém hlasu rozladění.

„Nemám tušení. Nad tím nemám kontrolu.”

Kontrola, napadlo ji, když si vzpomněla na svůj rozhovor s Markem. Copak je důležité mít nad vším kontrolu? zeptal se tehdy. „Doufám, že váš právník vás upozornil, že je ve vašem zájmu, abyste se mnou spolupracoval, pane Fostere.”

„Podle mých zkušeností mají vládní instituce jen zřídkakdy na srdci mé vlastní zájmy.”

„Postačí vám zájmy vašeho dítěte?”

„Nemám v úmyslu postavit se vám na odpor, paní Schusterová,” řekl Keith Foster obezřetně a usmál se. „Nebo vašemu oddělení. Věřte mi, že mým přáním je spolupracovat s vámi v každém ohledu co nejlépe, aby se celá ošklivá

128

záležitost dala do pořádku co možná nejrychleji. Jezdíte na plachetnici?” otázal se nečekaně a přešel k velkému oknu s výhledem na kanál Inland Waterway. Lynn bezděky upřela pohled na plachetnice, které bíle svítily na modré obloze přímo za ní. Zavrtěla hlavou. „Někdy musíte přijít,” pozval ji, ale mínil to spíš jako zdvořilostní frázi.

„Pane Fostere, bylo nám řečeno, že vaše dcera je často vídána s modřinami na těle…”

„Ashleigh je náchylná k úrazům,” chvatně ji přerušil. „A to už odmalička. Pořád

z něčeho padá, do něčeho vráží. Když jí bylo osm měsíců, vypadla z postýlky a zlomila si klíční kost. Asi před měsícem spadla ve škole z houpačky a zlomila si ruku.”

„Ona si zlomila ruku ve škole?”

„Ano.”

„Do které školy chodí, pane Fostere?”

„Do soukromé školy v Gulfstreamu.”

„V které je třídě?”

„Eh, víte, nejsem si tím naprosto jistý,” usmál se. „Okamžik. Snad do první, ne? Nebo do druhé? Bohužel, už je to dost dlouho, kdy jsem se o těchhle věcech bavil. Do druhé,” rozhodl konečně. „Ano, právě vyšla z druhé třídy. Na podzim půjde do třetí.”

„Můžete mi sdělit jméno její učitelky, prosím vás?”

„Její učitelky? A proč?”

„Musím si ověřit ten úraz, pane Fostere. Zjistit, za jakých okolností si Ashleigh zlomila ruku.”

„Právě jsem vám o těch okolnostech řekl. Spadla na hřišti z houpačky.”

„Potřebuji, aby mi to potvrdili.”

„To je mi velmi nepříjemné.”

„To vám věřím a dokážu to pochopit…”

„Opravdu?”

„Ano.”

„Máte děti, paní Schusterová?”

„Ano.

„Jak by vám bylo, kdyby k vám do domu vtrhla cizí osoba a obvinila vás, že je týráte, navíc kvůli řečem nějaké bláznivé sousedky?”

» 129

„Kterou sousedku máte na mysli?” zpozorněla Lynn a jeho otázku nechala bez povšimnutí.

„Prosím vás, paní Schusterová, nehrajte to na mě. Vy víte a já taky, o kom je řeč. O Davii Messengerové, strážném anděli prachových chuchvalců a dětí.” Lynn musela zadržet dech, aby se neusmála. „Je praštěná, to přece víte. Vždyť jste s tou ženskou mluvila. Tráví celé dny a noci úklidem baráku a špiclováním sousedů. Je postrachem celého okolí. Zeptejte se kohokoliv. Zeptejte se jejího muže, pokud ho najdete. Před třemi měsíci od ní utekl. Od té doby, co odešel, je z ní ještě větší cvok. Jestli je to vůbec možné.”

„Proč myslíte, že si na vás sousedka stěžovala našemu oddělení, pane Fostere?”

„Protože je blázen! Nemá nic lepšího na práci. Kolikrát

za den stihne umýt podlahy? Navíc strašně na Patty žárlí.” Lynn mlčela. Cekala, až Keith Foster bude pokračovat.

„Má žena je velmi mladá a velmi hezká. Paní Messengerová nesnáší obojí.”

Paní Messengerová má smysl pro krásu, pomyslela si Lynn. „Přesto potřebuji znát jméno Ashleighiny učitelky,” trvala na svém.

Keith Foster přestal přecházet po pokoji a znenadání se zadíval na Lynn chladnýma očima. „Mýlím, že je to jakási slečna Templetonová,” řekl nakonec. „A mám pocit, že je někde pryč na prázdninách. A taky mám dojem, že škola je v letních měsících zavřená.”

Lynn v duchu souhlasila, že má nejspíš pravdu, ale nechtělo se jí mu přitakávat.

„Bylo nám oznámeno, že Ashleigh celé dny a noci pláče.” „Jednoduše to není pravda.”

Lynn si poznamenala, že to popřel, a všimla si, že se nepokusil to nijak dál vysvětlovat. To svědčilo v jeho prospěch, uznala. Provinilí lidé se často uchylovali k tomu, že hledali vedlejší vysvětlení, vymlouvali se, dělali cokoliv, aby ty druhé zmátli. Keith Foster žádné takové vysvětlení nenabízel. Jednoduše to není pravda, bylo všechno, co řekl. „Nevadí vám, když se vás zeptám, kolik je vám let, pane Fostere?” chtěla vědět Lynn. Doufala, že se brzy objeví paní Fosterová s Ashleigh a že všechno bude tak, jak Keith Foster tvrdí, stejně tak krásné a dokonalé jako jejich ď”

130

„Padesát devět,” odpověděl ochotně, očividně naprosto spokojený se svým věkem. Svižně přešel opět k ušáku a posadil se, ačkoliv obě chodidla nechal na podlaze, aby byl připravený okamžitě zase vstát. „V srpnu mi bude šedesát.”

„Mně bude v srpnu čtyřicet,” podotkla Lynn, a tak si vyzkoušela, jak to zní.

„Kolik je vaší ženě?”

„Třicet jedna.”

„Předpokládám, že tohle je vaše druhé manželství?” Lynn ukázala na množství

fotografií na stolku, z nichž některé zachycovaly Keitha Fostera obklopeného dvěma mladíky, kteří byli v každém ohledu jeho věrnou kopií vyjma věku.

„Vlastně už třetí. Tohle jsou mí synové z druhého manželství.” Natáhl se přes stůl a vzal jednu z fotografií, které byly v drahých rámečcích. „Jonathan a David. Pěkní kluci.” Položil snímek a vybral další, tentokrát na něm byl on a další mladík, který se mu vůbec nepodobal. „Tohle je syn 7. mého prvního manželství. Když se to vezme,” zasmál se, „tak Keith junior je teď ve stejném věku jako Patty.”

„Takže Ashleigh je vaší jedinou dcerou?”

„Světýlko mého života.” Usmál se a jeho úsměv byl laskavý a upřímný. Znovu natáhl ruku a uchopil fotografii v růžovém smaltovaném rámečku, na níž byla dívenka se světle hnědými vlásky, spletenými do copu a ozdobenými jasně červenými mašlemi, měla stydlivý úsměv, velké a šibalské oči a dívala se někam za fotografa, aniž vzala objektiv na vědomí.

„Má vaše paní nějaké další děti?”

„Ne. Bylo jí teprve dvacet, když jsme se brali. Jsem její první a jediný manžel. Už jedenáct let. Záviděníhodný rekord v dnešním světě, viďte?”

Lynn se rozpačitě usmála a informace si zapsala. Uvědomovala si, že se jí trochu třese ruka, a doufala, že si toho nevšimne. „Kdo v tomhle domě udržuje disciplínu, pane Fostere?”

Keith Foster svraščil obočí, až mu pod ním oči téměř zmizely. „Obávám se, že ani jeden z nás si na žádnou disciplínu nepotrpí,” prohlásil nakonec, jako by to bylo něco, za co by se měl stydět. „Vím, že jsme patrně Ashleigh rozmazlili, ale já se prostě nedokážu přinutit k tomu, abych

jí něco odmítl. A Patty je v tomhle stejná. Proto je taky celá ta věc tak neskutečná. A tak zarmucující. Ublížit Ashleigh je ta poslední věc na světě, co by nás oba napadla. Můžu vám nabídnout kávu? Patty ji právě uvařila, než odešla ven.”

„To by bylo vynikající,” řekla Lynn vděčně, protože odešla z domova bez snídaně a zároveň se tu chtěla zdržet co nejdéle.

„Jakou máte ráda?”

„Černou, děkuju.”

Keith Foster se omluvil a odešel do kuchyně. Lynn si přečetla pár poznámek, které si načmárala, a pak bloudila pohledem po celé šíři překrásného pokoje, zatímco se pokoušela srovnat obvinění Davie Messengerové se skutečností, kterou viděla. Tou byl domov vyzařující teplo a lásku a očividně bezmezně milující otec, který se pochopitelně bránil, ale zároveň nebyl zcela ve své kůži. Možná to způsobila právě její přítomnost. Jak by bylo jí, kdyby nějaká cizí osoba vtrhla do jejího domu a obvinila ji z týrání vlastních dětí? Jak by ona reagovala na cizího člověka, který by si osoboval právo kontrolovat její život? Davia Messengerová o svém manželovi lhala. Nezmínila se vůbec o faktu, že ji opustil. Lynn nervózně poklepala perem o blok, když zahlédla odraz Garyho tváře ve velkém zadním okně s výhledem na vodu. Možná že to opomenutí bylo rovněž pochopitelné, napadlo ji. Stejně jako bylo pochopitelné, že si Keith Foster nemohl hned vzpomenout, do které třídy jeho dcera chodí. Byl by Gary schopen na takovou otázku odpovědět okamžitě? Gary měl už takhle dost potíže, aby si pamatoval narozeniny svých dětí. U Megan je nikdy pořádně nevěděl a Nickyho narozeniny nezapomněl jen proto, že je měli blízko sebe. Lynn sáhla po fotografii Ashleigh Fosterové ve smaltovaném rámečku. Na tomto snímku vypadala skutečně šťastně.

Zaslechla, jak v kuchyni něco spadlo a rozbilo se, pak tlumené zaklení a nějaké štrachání. Lynn spěšně kráčela do kuchyně, kde zastihla pana Fostera, jak klečí uprostřed místnosti a sbírá kousky jemného růžovobílého porcelánu z keramických dlaždic na podlaze.

„Vyklouzl mi z ruky,” vysvětlil jí rozpačitě. 132

„Tady je kousek.” Lynn sebrala drobný úlomek porcelánu, který vykukoval zpod velké bílé lednice.

„Patty z toho nebude mít radost. Byl po babičce. V rodině se uchovává několik generací.”

Lynn si prohlížela křehký, ručně malovaný střep, který držel v ruce. „Je překrásný. Možná by šel slepit.”

„Snad.” Rychle nalil další šálek. „Černou, že?”

„Děkuju.” Lynn si vzala další hrneček z jeho natažené ruky a následovala Keitha Fostera ven z naleštěné kuchyně. Domnívala se, že kuchyně takhle vypadají jen na stránkách časopisu Bydlení a zahrady. Nějakým nedefinovatelným způsobem ji ohromovalo, že skuteční lidé se skutečnými dětmi můžou mít kuchyně, které vypadaly tak uklizené jako tahle. Kdy naposled neměla na sporáku špinavé otisky

prstů? Kdy naposled jí zářily dveře lednice tak sněhobíle jako tyhle? A když už byla u toho, kdy vlastně naposled dveře lednice vůbec viděla? Pokud jí paměť sahala, byly odjakživa pokryté malůvkami jejích dětí. Co jí to Marc tehdy povídal? Něco o tom, že pokaždé dokáže otipovat lidi s malými dětmi podle zevnějšku dveří od lednice. Jeho vlastní lednička byla taky tak vyzdobená, řekl jí tehdy.

Lednici Fosterových žádné kresby nezdobily.

„Jsou tady v okolí ještě nějaké další děti, pane Fostere?” zeptala se Lynn, když se vrátili do obývacího pokoje.

„Žádné v Ashleighině věku. Uvažovali jsme kvůli tomu o přestěhování.”

„Chodí paní Fosterová do práce?”

„Dává přednost celodenní péči o dítě.”

„Musí to pro ni být dost vyčerpávající, když tráví celé dny doma sama s dcerkou, zvlášť když v sousedství nejsou žádné jiné děti.”

„Nelíbí se mi podtext vašeho tvrzení.”

Lynn popošla doprostřed místnosti a postavila šálek na nízký oválný stolek.

„Mohla bych vidět Ashleighin pokoj, prosím vás?”

Keith Foster mlčel. Odhodlaně zamířil vpravo k jedněm ze dvou zavřených dveří na jižní stěně obývacího pokoje a otevřel je.

Ashleighin pokoj byl pokračováním růžových odstínů a květin, s myriádou panenek ve všech možných provede-

• i33

nich a velikostech, které nejen lemovaly stěny a police s knihami, ale pokrývaly i malou růžovou postýlku stojící uprostřed pokoje. Nacházel se tam velký domek pro panenky, malý psací stůl, dvě krabice s hračkami, které sloužily jako lavice pod oknem a plastikový klokan velikosti dítěte, jehož vak se používal jako koš na špinavé prádlo. Místnost - stejně jako ostatní — byla uklizená, ale nepůsobila stroze. Na podlaze uprostřed se povalovalo pár hraček, na stole byly rozházené nějaké papíry, několik pastelek bylo vytažených z krabice. Dětský pokoj, uvažovala Lynn, a byla vděčná, že v něm není nic, co by budilo podezření. Vypadal jako pokojík hýčkaného, šťastného děvčátka.

Lynn přistoupila ke stolu a letmo si prohlížela kresby, které tam Ashleigh nechala ležet, a překvapilo ji, co vidí. Navzdory množství pestrých barevných pastelek, které nešlo přehlédnout, byly Ashleighiny obrázky téměř výhradně namalované černou barvou. Na jednom se veliký panák hrozivě tyčil nad menší postavičkou. Větší panák, který mohl být jak žena, tak muž, měl vyvalené oči a velké ruce; menší figurka ruce neměla. Na dalším obrázku si skupinka dětí hrála na pláži. Ani jedno z dětí nemělo paže.

„Bohužel, paní Schusterová, už se vám nemůžu dál věnovat,” oznámil jí Keith Foster, když se Lynn podívala na hodinky. „Musím jet do práce.” Namířil si to k hlavním dveřím, ale pak se zastavil, když zjistil, že Lynn Schusterová za ním nejde.

„To je vaše ložnice?” ukázala Lynn na vedlejší zavřené dveře. Keith Foster přikývl. „Můžu se tam podívat?”

„Jedině s povolením k domovní prohlídce.”

„Pane Fostere, domnívala jsem se, že chápete význam vaší spolupráce s naším oddělením. Je naprosto nezbytné, abych si promluvila s vaší ženou a dcerou. Pokud jsou uvnitř, nikomu tím neprospějete, jestli je tam schováváte.”

Keith Foster odkráčel spěšně k hlavním dveřím a otevře] je. Netrpělivě čekal, až k němu Lynn dojde, a pak ji překvapil, když napřáhl ruku, aby se přátelsky rozloučili.

Ten má ale velké ruce, uvědomila si Lynn, když jeho prs sevřely její. (Babičko, vy ale máte velikánské ruce! Abych mohla lip napráskat, mé dítě!) Lynn odtáhla ruku. By

‘34

možné, že Davia Messengerová prostě jen nesprávně nasměrovala své obvinění?

„Vyřídím ženě, aby vám pak zavolala a domluvila si s vámi schůzku, kdy má s Ashleigh přijít,” pronesl Keith Foster vlídně, jako by to byl jeho nápad. „A teď mě o-mluvte, opravdu musím do práce.”

Po obědě a krátké procházce po pobřeží Lynn bloumala po Atlantic Avenue a prohlížela si výkladní skříně, protože se jí nijak zvlášť nechtělo vracet se do kanceláře. Se svým šéfem Carlem McVeem měla totiž ostrou výměnu názorů ohledně způsobu, jakým vedla šetření v případě Fosterových. Právník Keitha Fostera mu volal a dal mu co proto. Jak to, že obtěžují jeho klienta na základě oznámení bláznivé sousedky? Patty Fosterová milostivě souhlasila, že příští týden přivede Ashleigh, aby si s ní mohli promluvit a aby ji mohl vyšetřit lékař. Prozatím šéf

přísně nařídil Lynn: nech je na pokoji.

Lynn si na okamžik představila, jak by asi Carla McVeeho namalovala Ashleigh Fosterová, ale rychle tu myšlenku zahnala z hlavy. Nepřítomně upírala pohled do každého výkladu a napadlo ji, že by se jí možná pár věcí hodilo. Nikdy nijak zvlášť nenakupovala, a pokud šlo o garderobu, její povolání přece jen vyžadovalo určitou střídmost v oblékání. Najednou si uvědomila, když nakukovala do jednoho výkladu na oslňující řadu péřových boa a dlouhých večerních šatů, jaké vlastně na nikom ještě neviděla, že Gary měl ve zvyku kupovat jí při každé příležitosti značkové šaty, ale ona se nikdy necítila pohodlně v oděvech pošitých iniciálami jiných lidí a většinou se ty kusy octly zase v obchodě.

Náhle za sebou Lynn uslyšela zvonivý výbuch ženského smíchu. Ohlédla se přes rameno a spatřila dvě ženy, které zápolily s nákupními taškami a dveřmi od auta.

„Nemůžu to otevřít!” zavřeštěla menší z nich.

„Dej to do kufru. Stejně jsem ještě neskončila.”

Cosi v hlase druhé ženy — byl hlubší, smyslný a panovačný — Lynn přinutilo, že se otočila ještě dřív, než vůbec zaslechla ženino jméno. „Suzette,” zaječela znovu ta menší, „už jsi nadělala dost škody. Kolik těch šatů ještě chceš?”

i35

„Pšt,” řekla žena, která se jmenovala Suzette, a nepřestávala se smát. „Konečně jsem našla chlapa, který dokáže ocenit dobré oblečení. Chci si to užít.”

Lynn sklonila hlavu co nejvíc na prsa, až měla pocit, že jí praskne krk, zatímco ženy hodily nákupy do auta a spěchaly kolem ní zpátky do obchodu. Srdce jí tlouklo o překot, ale chodidla měla jako přilepená k chodníku, jako by jí podrážky bot uvízly v asfaltu. Ani kdyby chtěla, nebyla s to se pohnout. Ne že by po tom toužila. Ne že by věděla, co vlastně chce.

Přestože se snažila přesvědčit samu sebe, že žena, kterou právě viděla, nebo spíš sotva zahlédla, není Suzette Cameronová, stejně věděla, zeje to ona. Kolik žen jménem Suzette může v tak malém městě jako Delray Beach být? A i když si říkala, že je to dost nepravděpodobné, aby se ona a nová manželova láska objevily ve stejnou dobu před tímtéž obchodem, věděla zároveň, že to zase tak úplně nemožné není. Každý den se lidé náhodou potkávali. Daleko překvapivější naopak bylo, že se ony dvě dokázaly až doteď navzájem vyhýbat tomu, aby do sebe nečekaně nenarazily.

Vrať se do práce, přikázala si a nutila se, aby pohnula nohama. Jdi do práce. Místo toho však zatlačila do dveří malého krámku a vešla dovnitř. Interiér obchůdku byl veselý a šikovně uspořádaný tak, aby se využilo co nejvíc prostoru: na jedné straně visely šaty a večerní oblečení a na druhé oděvy pro všední příležitosti. Lynniny oči jediným pohledem zmapovaly celou místnost, přestože měla hlavu stále skloněnou. Vzápětí objevila Suzette Cameronovou s přítelkyní za dlouhým stojanem se šaty. Lynn zaslechla, jak se hihňají, a přemítala, jestli se neposmívají zrovna jí.

Nebuď hloupá, plísnila se a pokročila s očima upřenýma na špičky svých nohou o kousek blíž k nim. Proč by se ti posmívaly? Vždyť ani nevědí, že tu jsi.

Opravdu? zeptal se tichý hlásek. Poznalas ji, aniž jsi slyšela její jméno nebo se jí podívala do tváře, a přesto jsi věděla, že je to ona. Byl to radar, který měly nastávající exmanželky na ženy, jež se je chystají vystřídat. Lynn zase postoupila blíž a předstírala, že si prohlíží šaty. Co tady dělá? Měla snad v úmyslu tu ženu konfrontovat? Pokud ano, co by jí proboha tak řekla?

136

„Jak se ti líbí tyhle?” slyšela otázku Suzettiny známé.

„Až moc střízlivý,” přišla pohotová odpověď. „Mám radši něco víc sexy.”

Lynn vnořila prsty do žerzejové látky jedněch šatů na stojanu, bezděky zatla ruku v pěst a nepřítomně mnula tkaninu. Pokročila o kousek vedle k zrcadlu s hlavou stále skloněnou, aby se dostala ještě blíž k oběma ženám. Jen jeden pohled, umínila si. Chci jen vidět, jak vypadá.

„Tak tohle je už lepší,” slyšela Lynn vykřiknout Suzette, která se právě vynořila zpoza věšáku, držela před sebou šaty a zamířila k místu, kde stála Lynn. Stoupla si před zrcadlo a Lynn si téměř v šoku uvědomila, že je přímo v Suzettině zorném úhlu. „S dovolením,” pronesla Suzette Cameronová a obdařila Lynn úsměvem, kterým lidé chtějí naznačit, aby jim člověk uhnul z cesty. Lynn s úlevou, že ji nepoznala, poslušně odstoupila od zrcadla. Zároveň si byla vědoma toho, že na Suzette upřeně zírá, ale nemohla si pomoct. Přesto, navzdory neskrývané intenzitě svého pohledu, se jí zdálo, že její mysl není schopna vnímat detaily Suzettina vzezření. I když se snažila soustředit, nebyla zpočátku s to určit, zda vlasy její sokyně jsou světlé, nebo hnědé (byly tmavohnědé), nebo jestli je malá, či vysoká (odpověď zní: velice vysoká). Teprve když Lynn zaměřila pohled na drobné, zdánlivě nepodstatné podrobnosti stejně, jako to byla zvyklá dělat při své práci — Suzette měla propíchnuté uši, čerstvě upravené

nehty —, dokázala tu ženu vstřebat komplexně.

Suzette Cameronová byla vytáhlá, hubená a překvapivě svalnatá, vlastně zas tak udivující to nebylo, když dělala balet. Měla dlouhé nohy, na nichž vynikala lýtka, která jí čouhala zpod moderně krátké sukně jako kuželky. Nicméně nebyly to nepřitažlivé nohy, uznala Lynn zdráhavě a přitom se podívala na lem své příliš dlouhé sukně. Věděla, že dny strávené procházkami po písku dodaly jejím nohám specifickou muskulaturu. Byla zvědavá, jestli Suzettina stehna byla taky tak vytvarovaná jako lýtka a přistihla se, jak doufá, že jsou ochablá, ačkoliv tušila, že budou všelijaká, jen ne taková.

Suzette Cameronová byla žena se zvláštními, zajímavými liniemi. Přestože porodila dvojčata, měla břicho ploché a prsa plnější, než by Lynn čekala u baletky (oprava: učitel-

i37

ky baletu). Ruce dlouhé a šlachovité — byla by z ní dokonalá umírající labuť, napadlo Lynn a litovala, zejí k tomu nemůže pomoct. Vlasy, které byly tak tmavé, až vypadaly černé, avšak temné od přírody, ne jako marnivě barvené kadeře Keitha Fostera, měla husté a lesklé a kratší než Lynn. Sahaly jí k bradě, která byla zakončená, jak Lynn s vděčností zjistila, nevábnou špičkou, jako kdyby to malíře kreslícího portrét přestalo bavit a jednoduše obě strany jejího obličeje spojil k sobě, aby byl co nejdřív hotov. Nos byl stejně tak úzký, ačkoliv tváře měla plné a oči, i když velké, se nedaly přesně popsat, něco mezd zelenou a modrou, ale an: jedna barva nebyla výrazná. Ne že by ta žena byla oškliv^ ale nebyla ani hezká. Lynn ke svému překvapení zjistila, ž souhlasí s původními názory ostatních - že ona sama je nesporně z nich dvou hezčí.

Lynn pozorovala ženu, která se zhlížela v zrcadle se šaty přiloženými k tělu. Byl to jakýsi oranžový hadřík s volány a hlubokým výstřihem neurčitého tvaru. Lynn se pokusila představit si Garyho, jak stojí vedle té ženy, a pak Marka. Zdálo se, že ani jeden se k ní nehodil, podobně jako šaty, které si Suzette vybrala a které jí neslušely, jak usoudila Lynn. A mně by taky nesedly, pomyslela si. Rychle vyhledala tytéž šaty, které se Suzette zalíbily, a uvažovala s pocitem perverzity, který byl pro ni nový. zda si je má, nebo nemá vyzkoušet, mezitímco Suzette Cameronová a její přítelkyně zmizely v první ze dvou zkušebních kabinek na druhém konci obchůdku. „Přejete si?” ozval se za Lynn jakýsi hlas a ona sebou trhla. „Jen se dívám,” odpověděla Lynn polekané prodavačce, která sebou rovněž cukla jako Lynn před chvilkou. „Vlastně ne, zkusím si tyhle,” vyhrkla, strhla oranžové šaty z ramínka bez ohledu na jejich velikost a nesla si je do druhé kabiny. „Tak jak to vypadá?” slyšela Lynn, jak se Suzette ptá své přítelkyně, zatímco si svlékala sukni a blůzu a rychle si přetáhla šaty přes hlavu. Zadívala se na sebe do zrcadla. Šaty byly nejméně o dvě čísla větší. Vypadala jako obří tykev.

„Hele, kolik je hodin,” zaslechla opět, jak Suzette promluvila. „Neřeklas mi, zeje tak pozdě. Mám se sejít na o’ s Garym za pět minut v Bostonu.”

138

Lynn stála strnule uprostřed maličké kabinky. Civěla na svůj oranžový obraz v zrcadle. Žena coby Obří tykev, přemítala, nebo žena coby Obrovský oranžový cvok. Co tím sleduje, když si tu hraje na kočku a myš, na kočku a myš a chudinku, dumala a znovu se na sebe podívala, zatímco měla být dávno v kanceláři? Musí odsud pryč. Musí se odsud dostat dřív, než ji Suzette pozná; musí doběhnout k autu dřív, než potká Garyho. Když si hodně pospíší, vypadne z obchodu dřív, než si někdo uvědomí, že tu vůbec byla. Ale musí sebou pohnout.

Vyběhla z kabinky a octla se téměř u východu, než jí došlo, že má na sobě oranžové šaty, stejné šaty, v kterých se nyní Suzette předváděla uprostřed místnosti před zrcadlem, tytéž Šaty, kvůli nimž na ni teď prodavačka hlasitě volala — „Kam v tom jdete?” —, když Gary otevřel dveře obchodu a na místě strnul.

Musí si myslet, že se octl ve zlém snu, napadlo Lynn. Viděla, jak se z jeho obličeje nejdřív vytratil úsměv a pak i barva. Jeho opuštěná žena a žena, kvůli které ji opustil, tu stály pár metrů od sebe, stejně oblečené do příšerných oranžových šatů, a oranžová patřila k jeho nejméně oblíbeným barvám. Suzette má alespoň šaty ve své velikosti, pomyslela si Lynn a málem se rozplakala, když zjistila, že Suzette ty šaty docela sluší, že provokativně obepínají křivky jejího těla, zatímco u Lynn zcela zakrývaly skutečnost, že vůbec nějaké křivky má.

„Gary, jak jsi mě našel?” slyšela, jak se Suzette ptá dřív, než si všimla, že něco není v pořádku.

„Zahlédl jsem tvé auto,” načal odpověď, ale uprostřed věty se zarazil a nepřítomně upíral pohled do prostoru mezi oběma ženami, protože nevěděl, kam se má dívat.

„Kam v těch šatech jdete?” zeptala se prodavačka znovu.

A potom všichni ztichli a navzájem na sebe zírali, dokud každý z nich, včetně chudáka zmatené prodavačky, přesně nezjistil, kdo je kdo a v jaké se octli situaci, a Suzettina přítelkyně vyjekla.

„Ty šaty se na mě nehodí,” sdělila Lynn ohromené skupince. Poté zmizela uvnitř zkušební kabinky a nevyšla ven, dokud neměla naprostou jistotu, že všichni ostatní odešli.

• i39

I

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

RENEE SEDĚLA NA VELKÉ BÍLÉ POHOVCE UPROstřed rozlehlého obývacího pokoje a upírala pohled na manželův nejnovější přírůstek — zářivou explozi barevných stříkanců od floridského malíře jménem Clarence Maesele. Philip tomu říkal abstraktní ilusionismus a Renee to pojmenování považovala za velmi příhodné. Obraz se jí líbil. Byl plný barev a dynamiky a hýbal se. Na rozdíl od uměleckých děl, která lemovala stěny Philipova bytu (kdy se o něm začala vyjadřovat, dokonce i v duchu, jako o Philipově bytě?) a tvořily je statické, fádní barevné křivky, byl Maese-leův obraz trojrozměrný a jeho pestrobarevnost se vyjímala na plátně v odvážných, nepravidelných vrstvách. Když jej Philip před pár měsíci přinesl domů a oznámil jí, že ho odpoledne koupil (kdy se s ní přestal radit o větších nákupech? radil se s ní vůbec někdy?), Renee byla nadšená a šťastná. (A trochu nervózní. No tak, Renee, přiznej si to. Ani se nezdržoval tím, aby se zeptal na tvé mínění, jestli si myslíš, že zaplatil buď příliš mnoho, nebo to byla výhodná koupě, kam si myslíš, že by měl obraz dát, jestli se ti vůbec líbí, nebo nelíbí). Doběhla pro tužku a pravítko, aby mohl odměřit a označit místo, kam kladívkem přibije hřebík, pak mu pomohla velkou malbu pověsit a dávala pozor, aby se nepoškrábala zeď. Potom se posadila, a zatímco jí o obraze vykládal, prohlížela si ho a utvořila si pár vlastních postřehů, ale nechala si je pro sebe ze strachu, aby neriskovala jeho výtky nebo výsměch. Philip byl odborník přes umění. Byly doby, kdy o tom něco málo věděla i ona, ale později své znalosti zanedbávala. Možná dovolila, že povolání nabylo vrchu nad jejím životem. Možná že pustila ze zřetele, co je pro ni přednější.

Renee odvrátila zrak od obrazu. Zatímco ji obvykle povzbudil, dnes večer ji znervózňoval, dokonce trošku roze-

140

smutůoval. Útočil na ni, ukazoval na ni pestrými vyčítavými prsty, ačkoliv už neměla ponětí, z čeho je vlastně obviňována. Otočila se k Philipovi, který stál uprostřed místnosti, a snažila se soustředit na jeho slova, aby ji nenařkl, že ho neposlouchá.

„Mrzí mě to, Philipe,” řekla a marně vzpomínala, za co se vlastně omlouvá, ale pak usoudila, že na tom nesejde. Bylo jí to jedno.

„Přerušuješ mě.”

„Promiň.”

Zase ho přerušila. Zase omluva.

Kvůli čemu se hádali tentokrát? Kdy všechny tyhle spory začaly?

Byly doby, kdy se nehádali, kdy jeho slova byla konejšivá, něžná, uklidňující a milující, a ne krutá, zlá, ošklivá a tvrdá. Bože, tak tvrdá. Já jsem ta, která má umět mluvit, pomyslela si. Já jsem přece prohnaná advokátka, génius soudních síní. Já jsem ta s přehršlí právnických kliček. Copak mi pořád nevyčítá, že mám schopnost překroutit všechno, co říká? Smiř se s tím, Renee, žiješ z konfliktů. Netvrdí tohle pokaždé? Že nejsem šťastná, dokud někomu jinému neublížím?

A přesto byly doby, někdy na začátku, kdy se nehádali.

„Vyprávěj mi všechno, cos dneska dělala,” poprosil ji, když se jednou večer na počátku jejich vztahu milovali. „Každý detail. Chci vědět všechno.”

„Dostala jsem jednoho lumpa k soudu,” zpovídala se a přitom cítila jeho ústa na krku a jeho ruce na prsou.

„Zůstaly mu aspoň kulky, když odcházel?”

„No, ty jsem mu nechala.” Zasmála se. „Jen jsem ho připravila o peníze.”

„Strašně se mi líbí, co děláš,” svěřil jí, posadil šiji na klín a začal do ní vnikat.

„Vážně? A proč?”

„Je to hrozně sexy.”

„Sexy?” Znovu se rozesmála a ucítila, že do ní pronikl ještě hlouběji. „Proč? Jak to, že je to sexy?”

„Prostě je.”

Kdy to přestalo být sexy? Kdy ho přestala její práce vzrušovat a začala mu jít na nervy?

141

„Dneska jsi mě měl vidět u soudu, Philipe. Podle mě jsem byla sakra dobrá.”

„Musíš klít?” „Cože?”

„Musíš sakrovat? Nemůžeš být prostě jen dobrá bez toho, abys musela být sakra dobrá?” „Promiň. Asi jsem se trochu vychloubala.” „Asi? Trochu?”

„Tak dobře, hodně. Já vím. Ale Philipe, já toho mizeru nachytala. Dřepěl tam nahoře na lavici svědků a lhal jako když tiskne. ,Nikdy jsem na ni nešáhl.’ A já tam sedím s hromadou přísežných prohlášení od příbuzných a sousedů, kteří ho nesčetněkrát viděli, jak svou ženu bije. ,Nemám žádný majetek,’ skuhrá a já zatím znám všechny detaily o tom jeho malém trustovém fondu, kde si schovává peníze sice ne pod vlastním jménem, ale jdou mu do jeho kapes. A tenhle parchant, pardon, tenhle pitomeček má tu drzost sednout si na lavici svědků pod přísahou, ten chlap je pod přísahou a dušuje se, že v životě manželku neuhodil a že je na pokraji bankrotu. A daří se mu to. Ten člověk to umí. Hraje přesvědčivě. Měl by uvažovat o herecké kariéře. A víš, jak jsem ho načapala?

Položila jsem mu zdánlivě neškodnou otázku, jak vznikl jeho trustový fond a jak je spravován, a on zaváhal. Jenom na vteřinu, byla to pouhá vteřina, ale já si všimla, jak se mu kmitl v očích ten výraz, a věděla jsem, že bude zase lhát, a že jediné, co musím udělat, je trochu na něj zatlačit a on se zřítí přímo do pekla.”

„Takže jsi zatlačila.”

„To si piš.”

„A jseš pyšná, žes donutila nějakýho ubožáka, jak mu říkáš, lhát…”

„Já ho nedonutila.”

„čekalas na jeho výraz a pak jsi zatlačila. Tak jsi to řekla.”

„Ano, ale…”

„A ten ubožák neměl šanci. Nachytalas ho.”

„Přesně tak.”

Shovívavě se usmál. „Připadá mi dost zajímavé, jak si jseš jistá tím, že máš pravdu. Jako psychiatr vím, že věci jsou málokdy tak jednostranné, jak by se mohly zdát.”

142

„Platí mě za to, abych zastupovala své klienty…”

„A pravda ať jde do háje?”

„Pravda vyjde najevo.”

Odvrátil se. „Ty máš odpověď na všechno, že jo?”

Jenže ona nedokázala odpovědět ani dřív a nedokázala to ani teď. Jen ji trápila spousta otázek. Proč se každý rozhovor zvrtnul ve výměnu názorů? Proč všechno, co dělá, je špatné, jako kdyby, když se jí nabídnou dvě možnosti, si automaticky vybrala tu chybnou? Co se stalo s jejich vztahem? Kdy se rovnováha sil zvrátila tak výrazně v jeho prospěch?

Ze začátku byl na její práci hrdý, pyšný na to, jak vypadá. Jenže ona v posledních několika letech tolik přibrala, že si nemohl pomoct a musel být jejím zjevem znechucený. Možná se to pak projevovalo tím, že místo toho kritizoval její práci. Ale jen co Renee tyto myšlenky napadly, cosi uvnitř jí napovědělo, že to tak není, že jeho kousavé poznámky začaly ještě dřív, než si navykla jíst tyčinky Snickers k snídani a 3 Mušketýry k obědu.

Jejich problém se vyvíjel pomalu, blížil se k nim potají jako obří vlna, nabýval na síle, jak se zvětšoval, přerůstal jim přes hlavu a srážel je dolů. Udolával je. Nebo aspoň ji. Nezdálo se, že Philip by byl nějak zničený. Pořád se držel.

Vypadal čím dál lip.

Nebylo pochyb, že měla po svém boku i ve své posteli nejhezčího muže na Floridě. Byl chytrý, krásný a úspěšný a ze všech žen, které mohl mít, si vybral zrovna ji. Miloval ji a nějakou dobu i její úspěch. A pak se rovnováha přesunula.

Zpočátku nepatrně, pak mnohem víc. Jeho chvála už nebyla tak štědrá, pak byla opatrná a potom prokládaná jizlivostí. Nakonec chválu zcela vystřídala jedovatost. Proč? Co provedla?

Renee seděla ve sněhově bílém obývacím pokoji a sledovala, jak manžel přechází sem a tam před velikým oknem s výhledem na temný oceán dole. Toužila ho zastavit, obejmout a povědět mu, že ať udělala nebo řekla cokoli, ať je naštvaný kvůli čemukoli, omlouvá se mu a bere to zpátky. Pojďme do ložnice, chtělo se jí říct, pomilovat se tak jako kdysi, ale nepromluvila ani slovo, protože se bála ho přerušit.

Zase ho přerušit. Zase se omlouvat.

Lampa vedle ní jí osvětlovala obličej a Renee si naproti v okně přes celou stěnu všimla svého odrazu. Viděla, že její obvyklá vzpřímená pozice při sezení je zkroucená, tělo shrbené, kolena přes sebe a obličej schovaný v dlaních.

Ze začátku nám to tak vycházelo, vysvětloval odraz v okně a mluvil k Renee, jako

kdyby to byli dva různí lidé.

Pokračujte, přikázala právnická na pohovce.

Pořád jsme se milovali, zřetelně odpověděla svědkyně ze skleněného boxu. Byl vždycky tak něžný. Ne jako teď. Myslela jsem si, že všechno, co dělá, je báječné. A to jsem to zrovna tehdy chtěla vzdát s hledáním manžela.

Ale prosím vás, skočila jí netrpělivě do řeči advokátka, přehodila si kolena a lokty se opřela o stehna. Jste produkt svobodné generace. Ženy můžou dělat cokoliv. Nepotřebujeme, aby nás muži formovali. Nepotřebujeme ke svému štěstí muže. Máte vlastní rozum!

Ano, ale nejsem hezká. A rozum nerozum, odjakživa jsem toužila být jedině hezká. Na vašem vzhledu není nic špatného.

Možná že ne, ale vyrůstala jsem v přesvědčení, že Kathryn byla v rodině ta hezká, že na to, co ona získala se samozřejmostí, jsem já musela dřít, že Kathryn zdědila matčiny oči a lícní kosti. A taky zdědila. Bezesporu Kathryn byla ta krásná. A podle mé matky to byl právě vzhled, který měl váhu, když šlo o získání manžela. A matka o tom byla pevně přesvědčená. Vzhled, ne inteligence.

Kvůli rozumu se jen dostaneš do problémů, říkávala. Ty nesmysly o rovnoprávnosti pro ni nebyly. A já, ta chytrá, sufražetka, jak mě otec nazývá, jsem to všechno odnesla. Ať jsem chrlila sebemodernější slova, užívala sebevybranější jazyk, nakonec stejně zůstalo u dvou věcí: bez muže neznamenám nic a nikdy žádného manžela nesezenu, protože jsem moc chytrá a nevýrazná.

Ale nějak jste to přece jen dokázala, připomněla právnická na pohovce svému odrazu. Získala jste Philipovu

i44

lásku a on se s vámi oženil. A co mám já? Právnický diplom? Něco vám povím, diplomy ještě nikoho nenaučily milovat. Mám vám vykládat o své promoci na právnické fakultě? O té, na kterou kromě Kathryn neměl nikdo čas přijít?

Nemůžete jim to vyčítat, napomenul ji její odraz s jemným nádechem sarkasmu. Bylo to v New Yorku. Bylo to moc daleko, příliš drahý výlet. Táta měl moc práce na klinice; máma ho nemohla nechat samotného.

Heleďte, asi jste mě špatně pochopila. Já jim nic nevyčítám. Naučila jsem se brát rodiče takové, jací jsou.

Kvůli tomu se s nimi tak málokdy scházíte? Nemáme nic společného.

Jsou to vaši rodiče.

Jsou to bezcitní lidé, kteří neměli mít nikdy děti. Jenom Bůh ví, co je k tomu vedlo. Jedině to, že všichni ostatní tehdy děti měli. Tak si pořídili Kathryn a pak mě a potom nás nechali napospas řadě hospodyň, dokud jsme nebyly dost staré, abychom se v podstatě vychovávaly samy. To všechno uznávám. Stalo se to. Je to pryč. Kromě toho jak to, že to dopadlo špatně? Jsem advokátka, ne? Nikdy bych nestudovala práva nebýt otce. Domnívala jsem se, že kvůli tomu na mě bude třeba pyšný. Toužila jsem, aby byl na mě tak hrdý, až by pýchou pukl. Byla jsem třetí! Třetí v celém posledním ročníku! Na Kolumbijské! Ale on neměl čas přijet na promoci. No, když nemůže hora k Mohamedovi, musí Mohamed k hoře. Takže jsem se vrátila a dostala práci u nejlepší právnické firmy v Delray. Mohla jsem jít do New Yorku. Vždycky jsem chtěla v New Yorku žít. Měla jsem skvělou nabídku. Místo toho jsem se však vrátila domů.

A potkala jsem Philipa a provdala se za něho, ujal se slova odraz v okně. Za muže svých snů. Až na to, že ze sna se stává noční můra. A já nechápu proč. Vzala jsem si nejbáječnějšího muže na světě. Hodlali jsme spolu žít šťastně až do smrti. A pak se to změnilo. Nejdřív jsem si řekla: Nebuď hloupá. Copak je někdo neustále stoprocentně šťastný? Co je na tom zlého být šťastná jen na osmdesát procent nebo i na šedesát? A pak jednoho

145

dne jsem se probudila a zjistila, že procenta se změnila. Naše milování také. Zdálo se, že se pořád hádáme. Byly tu i jiné ženy. A ta chytrá, šťastná ženská, kterou si vzal, se proměnila v nevyrovnanou, obézní, žárlivou sloučeninu všeho, čím jsem vždycky pohrdala. Podívejte se na mě. Nesnáším, co se se mnou stalo.

Přesto ale nechápu, jak se to přihodilo. A říkám si: Renee, co se to s tebou děje? Sice nijak zvlášť nevypadáš, ale máš dobrou hlavu, jseš inteligentní. Co se ksakru stalo s tvým životem? A potom se podívám na Philipa a vzpomenu si, co mi tvrdila matka. Prý se budu muset moc snažit, abych si ho udržela, tohle mi pověděla, a já cítím, že ho ztrácím, tudíž taky vím, že se dost nesnažím. Vím, že za to, co se stalo, můžu já. Nejsem dost dobrá. Nejsem dost tolerantní. Jsem příliš chytrá na svůj vlastní úkor. Jsem moc sobecká. Jsem strašně zaměstnaná. Jde mi jen o to, abych zvítězila. Musím mít vždycky pravdu. Neumím dávat.

Neustále říkám věci, které ho rozčilují, má z nich pocit viny, ačkoliv já jsem ta, která se má cítit provinile.

Jste vinna, ozvala se právnická z pohovky, soudkyně i porota v jednom. Vinna ve všech bodech obžaloby. Philip se najednou postavil mezi Renee a její odraz.

„Slyšelas vůbec, co jsem povídal?” dožadoval se odpovědi. „Promiň, já…”

„Myslíš, že omluvou to všechno napravíš?” „Nevím, co jiného mám říct?”

„Tys to celé začala a pak si myslíš, že se jednoduše omluvíš a bude všechno v pořádku?”

„Netvrdíš mi vždycky, že si své emoce vybíráme sami?” zeptala se, ale okamžitě si přála, aby to byla nevyslovila. „Takže buď můžeš být naštvaný, nebo budeš muset přijmout moji omluvu,” pokračovala a pomyslela si: stejně je to fuk, dotáhnu to až do konce. Philip změnil pozici a začal znovu rozzlobeně přecházet sem a tam.

„Máš velice přizpůsobivou paměť. Pověz mi, jak to že mě vždycky cituješ, jen když se ti to hodí?”

„Nemůžeme toho prostě nechat?” žadonila Renee, když se jí začal v mysli opět vybavovat začátek jejich sporu.

„Přijdu domů z práce utahanej jako pes a ty mi vyčítáš, že jsem schválně zmeškal večeři s tebou, protože jsem měl něco s klientkou. A já nemám být naštvanej?” 146

„Nic jsem ti nevyčítala.”

„Ne? Cos mi přesně řekla?”

„Přesně si to nepamatuju.” Renee se zkoušela podívat přes něho na svůj odraz, jako kdyby postavu v okně mohla napadnout lepší odpověď, ale Philip jí překážel. Pomyslela na Kathryn s Debbie a doufala, že obě tvrdě spí. „Myslím, že jsem se tě ptala, kdes byl celý večer. Je skoro jedenáct. Měli jsme jít na večeři s Mikem Drakem a jeho ženou a měli jsme tam být v sedm. Dělala jsem si starosti, když jsi nešel.”

„Už jsem ti vysvětlil, že jsem se zdržel s pacientem.”

„Volala jsem ti do práce v pět a pak v šest, v půl sedmé, v sedm a pak každou půlhodinu. Volala jsem, než jsem odešla z kanceláře. Volala jsem mezi chody a znovu po kávě.”

„A myslíš, že tohle dělá normální ženská? Že je tohle normální manželství?” Prosím tě, jen do toho netahej manželství, pomyslela si Renee. Přesto klidným hlasem odpověděla: „Tohle dělá vystrašená žena. Žena, jejíž manžel se s ní měl sejít v sedm hodin na večeři a vůbec se neukázal. Bála jsem se, že se třeba něco stalo, možná nějaká havárie…”

„Že jsem sjel ze skály?” ušklíbl se sarkasticky. „Podle mě ses bála, že jsem s někým jiným.”

„A byls?”

„Ano. UŽ jsem ti to řekl.”

„S pacientem.”

„Ano. S pacientem se sklony k sebevraždě.”

„Se ženou?”

„Většinou to bývají ženy.”

Renee byla celkem dost rozrušená, než aby se nechala rozčilit nečitelností jeho poznámky, ale ještě ne tak docela. Navzdory svým dobrým úmyslům si uvědomila, zejí hněvivě stoupá hlas. Nenech se vyprovokovat, nabádala samu sebe. Jak mu sedneš na vějičku, prohraješ. „Philipe, na té večeři mi moc záleželo. Už jsme propásli dost významných večeří s mými společníky a Mike Drake udělal za ty roky hodně, aby mi pomohl se zavedením praxe. Věděls, jak je to pro mě důležité…”

„Důležitější než život mé pacientky?” i47

„Ne, samozřejmě že ne důležitější než něčí život.” Renee se pokoušela přes něj zahlédnout ženu, která se měla odrážet ve skle (ta určitě byla klidná), ale Philip jí trvale stál ve výhledu. „Ale mohls mi aspoň brnknout a upozornit mě, že se možná opozdíš nebo Že nepřijdeš…”

„Co jsem měl asi říct? ,Promiňte mi, paní, neskákejte z okna prosím vás, dokud se nevrátím — musím zavolat ženě, že se asi opozdím na večeři’? Nebo co třeba

,Poslyšte, paní, jestli chcete skočit, udělejte to rychle, protože moje žena má dneska večer důležitou schůzku a nechce přijít pozdě’? Co by bylo lepší?”

Renee věděla, že by teď měla přestat, neměla by se nechat do toho zatáhnout a byla rozhodnutá, že neodpoví, takže ji překvapilo, když zaslechla nějaký hlas (panebože, vlastní hlas! idiotko!), který ticho přerušil. „Kdyby to bylo poprvé,” začal hlas a neměl daleko k slzám. „Jenže Philipe, mně se zdá, že když máme někam jít kvůli mně, nikdy to nestihneme.”

„Jsem lékař, Renee. Pokaždé svůj program nemůžu předvídat.”

„Nepřipadá mi, že bys měl problémy s rozvrhem, když se nějaká akce týká tebe.”

„Chceš tvrdit, že jsem úmyslně zmeškal dnešní večeři?”

„Ne, to netvrdím.”

„Tak co tím chceš naznačit?”

„Že se to nestalo poprvé.”

„Ne, a taky to patrně nebylo naposled. Prokristapána, Renee, tady jde o život pacientky a ty jsi naštvaná, protože jsem s tebou nešel na večeři. Copak jsi vážně tak sobecká? Co se s tebou stalo?”

„Já si jen myslím, že…”

„Ty nemyslíš, Renee. V tom je tvůj problém. Strachuješ se o svou sestru nebo se zlobíš z nějakého nepochopitelného důvodu na Debbie nebo si děláš starosti kvůli své praxi nebo jaký uděláš dojem na své společníky a pak si to vybíjíš na mně.

Jako obvykle. Tobě je jedno, jak mně věci, které říkáš, můžou ubližovat. Na mých citech ti nezáleží.”

„To není pravda. Tvoje city jsou pro mě všechno.” Renee zvedla ruku k Čelu. Točila sejí hlava. Bylo na tom, co tvrdil, něco pravdy? Už si nebyla jistá. Najednou seděl na pohovce vedle ní, rukama se dotýkal jejích a hlas měl něžný a smířlivý. „Změnila ses, Renee,” ozval se. „Je toho na tebe moc. Nemůžeš to všechno zvládnout. Podívej se na sebe. Jsi vyčerpaná. Vypadáš příšerně.” Všechno to povídal laskavě, jako kdyby mu šlo o její dobro. „Co se stalo s holčičkou, kterou jsem si vzal?”

Renee ucítila v hrudi ostré píchnutí. Vyhrožoval jí, že ji chce opustit? Chtěl tím naznačit, že pokud se nedá dohromady, tak od ní odejde?

„Už ses moc dlouho hrabala ve špíně,” pokračoval, zatímco se snažila potlačit znepokojení a vnímat ho. „Když se dlouho hrabeš ve špíně, neubráníš se tomu, aby ses neušpi-nila. V tom, co děláš, jseš až moc dobrá, Renee. Jsi šťastná, jedině když zaujmeš nepřátelskou pozici. Máš radost z konfliktů. Já usiluju o harmonii. Nevím. Možná si něco jen namlouváme.”

Renee rázem zbystřila pozornost, celé její tělo bylo ve střehu. „Co tím myslíš?” Zadíval se jí do očí a jeho zrak byl živý a jasný, přestože prohlašoval, jak je unavený. „Miluju tě, Renee,” řekl zvolna, „ale nevím, jestli můžu takhle dál existovat, když vidím, co se s tebou děje.”

Nastala dlouhá pauza, během níž se Renee pokoušela přemýšlet, co by měla říct, aby to všechno napravila. Pověz mi to, prosila. Já to řeknu. Řeknu, cokoliv budeš chtít. Jen mě neopouštěj. Bez tebe nejsem nic. Jsi můj život. Bez tebe žádný život neexistuje.

„Miluju tě, Philipe,” zašeptala, když jí vzal hlavu do dlaní a začal jí líbat spánky. Vypadala hrozně, to věděla. A on se s tím netajil. Jak ji vůbec dokáže políbit?

Naklonil hlavu k její, políbil ji na koutky úst a jazykem jí slízl slzy. „Musíš se rozhodnout, co je ti přednější,” slyšela, jak mumlá, ještě než jeho ústa zakryla její.

Jak se Philip sklonil, aby ji políbil, zachytila Renee koutkem oka odraz jeho postavy v okně. Hlavou jí prolétla myšlenka, že vypadá jako mafiánský pohlavár, který uděluje polibek smrti členovi klanu odsouzenému k záhubě. Renee cítila, jak se jeho rty pevně přitiskly k jejím, a vypudila ten nepříjemný postřeh z mysli.

149

KAPITOLA PATNÁCTÁ

LYNN SE OPŘELA O ČERNOU KŮŽI POTAHŮ V AUTĚ a zavřela oči. „Už tam budeme?” chtěla vědět.

Marc Cameron se tiše zasmál. „Mluvíš jako mí kluci. Za chviličku.”

Nechala oci zavřené a zase je nakrátko otevřela, když zastavili u Military Trail na červenou. Vzdalovali se od oceánu směrem na západ a Lynn měla za to, že krajina v její mysli je zřejmě zajímavější než ta, kterou mohla vidět z okna.

Teprve když za zavřenými víčky spatřila, jak na ni Gary upírá pohled, přinutila se doširoka otevřít oči a vydržet tak po zbytek jízdy.

Dokáže vůbec někdy zapomenout na výraz Garyho obličeje, když vešel do toho obchůdku, octl se tváří v tvář jak své bývalé, tak budoucí manželce a obě měly na sobě tytéž šaty? Podívala se letmo na Marka, který jí pohled oplatil a usmál se. Neřekla mu to. Možná že to jednou udělá, až bolest v její duši nebude tak čerstvá. A v srdci. Až bude schopna pohlížet na to ponížení s humorem, pak mu to snad poví. V této chvíli bylo příliš hrozné jenom na to pomyslet, natož o tom mluvit nahlas. Dokonce i Gary se vyhnul jakékoliv zmínce o tom, co se stalo, když si dnes brzo ráno přišel vyzvednout děti. Ani nešel dovnitř, jen postával neklidně před domem, dokud Megan s Nicholasem nebyli hotoví, a když oznamoval Lynn, že děti doveze zpátky v pět odpoledne, díval se kamsi mimo ni. Bylo půl deváté, když se jeho auto odpíchlo od obrubníku. O hodinu později zastavil na příjezdové cestě Marc Cameron a nyní mířili za jeho otcem do místa jménem Blažené časy. Lynn se divila, co tady dělá, a uvědomovala si, jak často si v poslední době klade podobnou otázku. Usoudila, že odpověď na ni je zbytečná —

pokud se nacházela tam, kde byla, tak tam být chtěla.

„Otec ví, že mu přivedeš návštěvu?” zeptala se, když odbočili z hlavní tepny na jih a pokračovali po dlouhé

150

křivolaké nedlážděné silnici, lemované letitými královskými palmami.

„Myslel jsem, že ho překvapím.” Marc Cameron potřásl hlavou. „Bojím se, že mám pro něj těch překvapení víc.”

„Ale?”

„Tenhle týden jsem měl schůzku s právníkem, abych dostal plnou moc na tátovy finance. Pak jsem sloučil všechny jeho účty do jedné banky, abych o nich měl přehled, a vedl jsem dlouhý rozhovor s ředitelem banky. Takže teď bude mít přísně vyměřenou apanáž. Žádné kabriolety, žádné výlety do Řecka pro sestry. Nebude se mu to líbit.”

„Udělals dobře.”

„Jo? Tak proč se leda cítím jako mizera?”

„Je těžké, když člověk začne dělat rodiče svým rodičům. Na takovou roli nejsme připravení.” Lynn se do podvědomí vetřel obraz její matky v posledních měsících života, kdy byla v plenkách a nemohla se sama nakrmit. V té chvíli Marc zajel na parkoviště s čerstvě upraveným povrchem a zastavil před velikou třípatrovou budovou známou pod názvem Blažené časy. Ukázal přes parkoviště k místu, kde stál dlouhý zelenomodrý vůz s bílou plátěnou střechou a leskl se v jasném slunečním svitu. „Tamhle je ten slavnej

kabriolet.”

Lynn pohlédla tím směrem a byla vděčná, že se představa její matky postupně vytratila. „Ten vskutku nejde přehlíd-nout.”

„Podívej se na poznávací značku,” upozornil ji, když došli k autu.

„SEKÁČ?” Lynn se pokusila zadržet smích.

„Určitě je udělaná na zakázku. Podle všeho je Sekáč přezdívka, kterou mu dala některá ze sester. Nebude se mu líbit, že ztratí popularitu.”

„Udělals dobře,” ujistila ho Lynn znovu. „Nemohls přece nečinně sedět a koukat, jak vyhazuje peníze.”

„Proč ne?” opáčil a Lynn pochopila, že tuhle debatu se svým svědomím vedl už několikrát. „Jsou to jeho peníze. Jakým právem mu mám nařizovat, jak je má utrácet?”

Zastavili se na parkovišti před růžově omítnutou budovou. „Zodpovídáš za to, aby byl tvůj otec ve stáří zajištěný a měl dost peněz, aby se mohl o sebe postarat. Á máš

151

zodpovědnost i vůči sobě, abys měl jistotu, že se pro tebe nestane finančním břemenem. Marku, sám jsi mi řekl, že psaní není to nejjistější povolání. Už takhle je toho na tebe moc, natož aby sis dělal starosti s podporováním otce, zvlášť když má peněz víc než dost, aby se o sebe postaral sám. Nemůžeš mu dovolit, aby je jen tak rozházel. Děláš dobře,” opakovala.

Věděla, zeji políbí ještě dřív, než se k ní začal přibližovat. Ji však překvapily rychlost i vášeň, s jakými reagovala. „Slíbils mi, že to už neuděláš,” napomenula ho a vyvinula se mu z objetí.

„Lhal jsem.” Vzal ji pod paží a vedl do budovy.

Markův otec seděl ve starém zeleném křesle potaženém vinylem a díval se z okna dolů na parkoviště. Lynn si uvědomila, že musel vidět, jak přijeli, a tudíž mu jistě neunikl jejich poněkud vřelý projev. Marc s Lynn přistoupili ke křeslu, Cameron starší však na jejich přítomnost nereagoval.

„Hlídáš si nový auto?” zeptal se zdánlivě bezstarostným hlasem Marc.

„Kdo je tu s tebou?” chtěl vědět Ralph Cameron. Následkem mrtvice jeho slova splývala a bylo mu špatně rozumět (dojetusebou?).

„To je moje přítelkyně, tatí. Lynn Schusterová.” Marc Lynn naznačil, aby šla blíž. Lynn se postavila přímo do zorného pole Ralpha Camerona a ani přitom neupadla do rozpaků, jak se původně obávala.

Stařec k ní zvedl šedivějící hlavu, pomalu a s očividnou námahou, a v očích se mu objevil úsměv. „Schusterová?” opakoval. „Nejste příbuzná toho komika Schustera?”

Slova splynula v jedno (nesteříbuznátohomikašustra?) a Lynn vteřinku trvalo, než si otázku přehrála, aby jí porozuměla. Zavrtěla hlavou. „Nejsem.”

„Často byl v show Eda Sullivana. Měl partnera. Dělali parodii na Juliuse Caesara. Vzpomínám si…”

„Ne, nejsme příbuzní,” přerušila ho Lynn.

„Jak se mají kluci?” zeptal se Markův otec (jasemajkuci?) a Lynn se teprve teď, od chvíle co vstoupili do soukromého pokojíku, rozhlédla. Na nočním stolku vedle

postele spatři- ‘52

la fotografie Jakea a Teddyho a pomyslela si, že jsou zajímavou kombinací obou svých rodičů, stejně jako Marc byl bezpochyby zajímavou kombinací jak matky, tak otce, který tu seděl před ní a jehož obličej byl nyní značně zdeformovaný, ale přesto vypadal přitažlivě a stopy mládí se z něho zcela nevytratily. Když mluvil, občas pohnul pravou rukou, zatímco jeho levice spočívala nehybně v klíně. Přestože však byly jeho pohyby pomalé a nemotorné a slovům bylo těžko rozumět, zdálo se, že mu to myslí dobře. Kvůli tomu, jak mluvil, se jeho myšlenky zdály nesouvislé a zvláštní, ale Lynn vytušila, že má stále ještě bystrého ducha. Jeho oči mely tentýž odstín modré jako synovy, a kdyby se postavil, byl by téměř stejně vysoký jako Marc, ačkoliv ho mrtvice zbavila svalů a její vinou byl křehký a hubený. „Proč jsi je nepřivedl?” zeptal se stařec.

„Jsou s matkou,” odpověděl Marc. „Přivezu je příště. Dneska bych si s tebou chtěl promluvit o pár věcech.”

„Například?” Slova vyzněla jako „načíklad?” a Lynn cítila, jak Markovo tělo vedle ní ztuhlo.

„Jak tu s tebou zacházejí, tatí?” vyzvídal Marc, kterému se s tím nechtělo ven. Ralph Cameron pokrčil jedním ramenem. „Sestry ti pořád nedají pokoj?”

„Hrozný poměry,” vzdychl Cameron starší a jeho oči se opět usmály. „Takže jsi spokojený? Nestěžuješ si?” „Ani ne,” odpověděl Markův otec a prohlížel si nedůvěřivě syna, jako kdyby věděl, k čemu dojde. Mrkl na Lynn a Lynn na jeho gesto odpověděla širokým úsměvem. Jeho rozum rozhodně nebyl nijak narušený. Lynn chvilku uvažovala, co je přijatelnější — když selžou smysly jako u její matky, které zůstalo poměrně zdravé tělo, nebo když to člověku dobře myslí jako Markovu otci, ale je uvězněn v těle, které mu vypovědělo službu.

Marc Cameron usedl na postel naproti otci a vzal starce za ruku.

„Chceš, abych šla ven?” otázala se Lynn. „Prosím tě, zůstaň,” zašeptal Marc a pak začal vysvětlovat otci kroky, které podnikl ohledně jeho finančních záležitostí. Lynn poslouchala, jak Marc trpělivě a s co největším taktem a jemností sděluje otci, že on má nyní plnou moc

«53

k manipulaci s jeho pěnezi, že už nebudou žádné výlety pro sestry, žádné zelenomodré kabriolety Lincolny a že bude dostávat týdenní apanáž.

„A budou mě hlídat jako dítě,” dodal otec a zdráhal se na syna pohlédnout, zatímco mu po tváři nezadržitelně tekly slzy. Nepokoušel se je šetřit. „Ne, tatí, tak to…”

„To už rovnou můžu umřít,” prohlásil Ralph Cameron a to odpoledne byla jeho slova poprvé pomalá a zřetelná. Lynn cítila, jak se jí zarazil dech v krku.

„Pane Camerone…,” začala Lynn, ale Ralph Cameron zvedl zdravou ruku a naznačil jí, aby mlčela. „Odejděte, prosím vás,” vybídl je. „Je to pro tvé vlastní dobro, tatí,” naléhal Marc Cameron. „Nemůžu jen tak sedět a koukat se, jak vyhazuješ peníze za auta, která nemůžeš řídit, a za výlety sestřiček. Na to jsi celý život těžce dřel, abych to tak teď nechal.”

Ralph Cameron zvedl hlavu a pohlédl synovi zpříma do jeho smutných očí.

„Mizero,” pronesl.

Lynn viděla, jak se Markovo tělo zhroutilo, až málem spadlo na zem. Tušila, jak ho to bolí, a přála si, aby existovalo něco, čím by mu to mohla ulehčit, ačkoliv věděla, že nic takového není. Sledovala, jak se od otce odvrátil a spěšně vyšel z pokoje. Pomalu a opatrně přistoupila Lynn k Markovu otci a poklekla před ním.

„Váš syn vás má moc rád, pane Camerone. Tohle bylo pro něj velice těžké.” Cameron starší nepromluvil a upíral umíněně zrak ven z okna na svůj kabriolet.

„Na shledanou,” zašeptala Lynn, protože nevěděla, co má říct dál. Někdy je lepší to špatné nerozmazávat.

Dostihla Marka na chodbě. Zíral na zavřené dveře výtahu se stejnou intenzitou, s jakou jeho otec hleděl z okna své ložnice. Lynn věděla, že nemá cenu v takových chvilích mluvit. Stála tiše vedle něho, jen aby věděl, že je tu s ním, a neřekla ani slovo.

Ve výtahu, do kterého Lynn vstoupila za Markem, už byli dva lidé a cedulky na jejich bílých pláštích oznamovaly, že jsou to lékaři. Lynn se místo pozdravu usmála. Marc mlčel, jako by jejich přítomnost ani nevnímal. Pohledem sledov čísla pater, jak výtah sjížděl z trojky do jedničky.

‘54

„Promiňte, nejste pan Cameron?” zeptal se jeden z doktorů. Byl asi ve stejném věku jako Marc, malý, podsaditý a pod jeho nevelkým baňatým nosem mu začínal rašit knírek. Marc se k němu otočil jako v transu. „Doktor Turgov,” představil se lékař a natáhl ruku. „Minule jsme se setkali. Jste spisovatel, že? Váš otec je ten, co poslal Nancy Petruc-kovou do Řecka, aby mohla navštívit babičku.”

Zasmál se. „Ale to jeho auto, to je něco jiného. Onehdy mi ho půjčil, abych se v něm projel. Skvělý vůz. Jak se vám píše?” Všechno to vychrlil jedním dechem a evidentně si nevšiml Markova téměř hmatatelného nepřátelství. „Víte, vždycky jsem si umiňoval, že až budu v penzi, vrhnu se na psaní.”

„To je ale náhoda,” opáčil Marc a na každém jeho slově ulpělo kus sarkasmu jako medu na noži. „Já si zase vždycky umiňoval, že až já budu v penzi, vrhnu se na medicínu.”

Výtahové dveře se jako na povel otevřely a Marc vyšel ven dřív, než doktoru Turgovovi došlo, že ho urazil.

„To je neuvěřitelný, co si lidi dovolej k spisovatelům.” Marc se pořád ještě vztekal, zatímco čekali, až most spojující West Palm Beach a Palm Beach klesne.

„Dovedeš si představit, že bys nějakýmu právníkovi řekla: ,Asi se vrhnu na práva, až budu v penzi.’ Nebo třeba zubařovi: ,Dám se na stomatologii.’ Ale každý si mysli, že v sobě nosí knihu. A možná že ano; možná že prožili obzvlášť zajímavý život a mají výjimečně dobrou schopnost proniknout do podstaty věci.

Ale to ještě neznamená, že jsou schopni to zaznamenat natolik souvisle a záživně, aby to vůbec někdo chtěl číst. ,Mám výborné nápady,’ tvrdí mi pořád lidi. ,Může ze mě být spisovatel.’ Jenže nemůže. Protože i když můžou mít nápady, dokonce skvělé nápady, to, co jim chybí, je disciplína, kdy si člověk musí sednout a každý den psát, kdy se každé ráno musí střetnout tváří v tvář s prázdným listem papíru a změnit ho na zrcadlo jejich duší, aby v něm čtenáři viděli svůj vlastní odraz. Psaní je jako každé jiné řemeslo. Ne každý si prostě může sednout k psacímu stroji a psát, ale přesto si všichni představujou, že jednoduše napíšou knížku, až budou na penzi. ,Když to dokážeš ty, dokážu to i já.’ Víš, kolikrát jsem tohle slyšel? Dokonce i od přátel, nejen od náhodných známých. Je to stejné, jako když lidi, co se dívají na Picassův obraz, poznamenaj: ,To by namaloval i můj kluk.’ Teda rád

*55

•

bych takovýho kluka viděl. Kristepane,” dopálil se a pěstí zabušil na volant,

„to je doba u toho mostu.”

Lynn natáhla hlavu, aby se podívala na šňůru aut před nimi. „Myslím, že proplouvá poslední loď,” poznamenala, když spatřila, jak se stěžeň velké plachetnice pohybuje mezi zvednutými stranami obrovského mostu. Zahlédla, jak obě poloviny mostu započaly svůj pomalý sestup, uprostřed se spojily a pak se narovnaly, takže auta opět mohla přejet na druhou stranu. „Co ještě spisovatelé musejí vyslechnout?” zeptala se. Byla vděčná za lékařovu necitelnou poznámku, protože Marc měl tak možnost se odreagovat a nemusel přemýšlet o svém otci.

Marc se na to téma znovu rozpálil. „Lidi se mě hodně ptají, kde beru nápady.”

„Kam chodíš na nápady?”

„Na tuhle otázku se nedá odpovědět.” Zasmál se a uvolnil ruce, které svíraly volant. „Ale lidi tomu nechtějí věřit. Jsou rádi, když je všechno pěkně srovnané. Takže jim člověk namlouvá, že ty nápady má z novin, z toho, co se děje v jeho vlastním životě a i v životě jeho přátel, a tak podobně. Pravda je, že spisovatel neví, kde bere nápady o nic lip, než kdokoliv jiný. Asi to nějak souvisí s tím, jak autoři nahlížejí na svět. Ty a já třeba uslyšíme stejnou hádku u večeře a ty odejdeš s tím, co udělat, abys pomohla, a já zase s výjevem pro svou knihu. Spisovatelé využijí všechno. Použijí, změní, překroutí. Všechno je stimulem. Nic není svaté.”

„Nic?”

„Nic.”

Lynn se zavrtěla na sedadle a poprvé jí jejich hovor začal být nepříjemný. „Kam jedeme?” zeptala se jakoby mimochodem, protože si myslela, že je opravdu nejvyšší čas změnit téma.

„Napadlo mě, že si dáme oběd.”

„Výborné. Mám hlad jako vlk,” prohlásil. „A navrhuju, abychom se najedli u mě doma,” dodal a ona mlčela.

„Sháněla vás tu nějaká paní,” ozval se vrátný, když Marc zavedl Lynn do haly domu, kde bydlel. „Řekla, jak se jmenuje?” „Ne, pane,” odpověděl starší muž, který se potil pod příli

156

těsnou uniformou. „Ani jméno, ani vzkaz. Ptal jsem sejí, ale prohlásila, že se pokusí sehnat vás později.”

Marc pokrčil rameny, jako by se ho to netýkalo, a vedl Lynn dozadu do budovy k výtahům.

„Je to hezký byt,” zalhala Lynn, když se octli uvnitř malé předsíně tmavého třípokojového příbytku.

„Ten byt je ošklivý,” opravil ji, „a ty jseš ještě horší lhářka. Samá hnědá,

proboha svatýho,” rozčiloval se, když vešli do těsného obývacího pokoje zařízeného výhradně v odstínech hnědé a hořčicově žluté. „Netvrdím, že by každý měl mít jen modrou a zelenou, ale kdyby byla aspoň kapka béžové, nepohrdnul bych.” Lynn následovala Marka do maličké kuchyňky, jejíž skříňky byly žalostnou napodobeninou dřeva. „Ale co na tom, bylo to zařízený, levný a k maní, a dokud si nebudu naprosto jistý, co se děje, musí mi to stačit. Tak, a co můžu nabídnout k pití?”

„Dala bych si kolu.”

„Pro dámu jednu kolu,” oznámil s náznakem smíchu v hlase, když jí podával vychlazenou plechovku z lednice, za níž ihned následovala sklenice. Lynnin pohled padl na kresby jeho synků, malované prstem a připevněné lepicí páskou ke dveřím ledničky. „A jedno pivo pro eventuálního nápadníka.”

Když se vrátili do obýváku, Lynn předstírala, že jeho poslední poznámku neslyšela. Říkala si v duchu, že neměla souhlasit, aby sem chodila, a znepokojilo ji, když zjistila, že se nemůže dočkat toho, co se bude dít dál.

„Mám v ledničce nachystaný vynikající krabí salát. Sám jsem ho dneska ráno udělal.”

„Tos mě dojal.”

„Správně. To jsem taky chtěl.” Mrknul a ona pochopila, že ten zvyk zdědil.

„Kde píšeš?”

„Mám pracovnu v ložnici. Chceš se podívat?”

„Ne,” vyhrkla Lynn spěšně. Neměla sem vůbec chodit. Mohl by ji znásilnit a žádná porota na světě by ho neuznala vinným. „Myslel jsem, že to chtěla,” slyšela ho naříkat v nabité soudní síni. „Proč by jinak se mnou chodila do bytu? Věděla, že moje úmysly nejsou zrovna počestné.” Kolikrát už radila mladým ženám, aby si dávaly pozor

‘57

a nedostaly se do podobné situace? Kam dala rozum? Ale hlavně, kde zůstala její sebekontrola?

„O čem přemýšlíš?” zeptal se.

„Že tohle je vážně deprimující místo,” odpověděla Lynn a chvatně se rozhlédla kolem. „Nepůjdeme radši ven? Nemám zas tak velký hlad.”

„Tvrdilas, že máš hlad jako vlk.”

„Vlastně jsem měla jen žízeň.” Vzala si kolu a na důkaz toho si pořádně lokla.

„Co můj krabí salát?”

„Co takhle piknik na pláži?”

„Bezvadný. Můžu nejdřív dopít to pivo?”

„Aha. No jistě. Ovšem.”

„Neposadíš se?”

„Ne. Ne. Stojí se mi moc dobře.”

„Ale nevypadáš na to.”

Lynn opět upila doušek a toužila, aby udělal totéž se svým pitím. „Co říkají tvému bydlení kluci?”

Zasmál se. „Považujou ho za senzační.”

Lynn se podívala na protější holou stěnu hořčicové barvy z místa, kde stála, a uvědomila si, že ještě neviděla dům v Gulfstreamu, který si Gary dočasně najal.

„Je to pro ně samozřejmě velký rozdíl od toho, na co jsou zvyklí.”

„Pro tebe je to asi taky velký rozdíl.” Lynn se pokoušela si představit, jak asi bylo Garymu, když opouštěl jejich dům v Crestwood Drive, jak mu muselo být pokaždé, když se do něj vracel. Jenže Gary se rozhodl odejít. Marc ale neměl na vybranou.

„Člověk si zvykne na všechno,” poznamenal. „Kromě toho Suzettin dům nikdy můj domov nebyl. Celá léta jsem se snažil předstírat, že byl, ale faktem je, že jsem si tam vždycky připadal jako návštěva, lépe řečeno jako nájemník se zvláštními výhodami. Suzettini rodiče ten dům koupili a zaplatili, stejně jako kupovali a platili za všechno, co si jejich dcera přála. Princezna má přeci žít šťastně až do smrti, pamatuješ?” Pokrčil rameny a dlouze se napil piva. „Když se její rodiče zabili, nemohla ten dům vystát. Prý je v něm až příliš mnoho vzpomínek.

Takže jsme začali hledat nový.” Zasmál se. „Našli jsme trochu víc, než jsem čekal.”

158

Lynn viděla, jak druhou volnou ruku zaťal v pěst. „Pojď ukážu ti svý lepty.” Lynn nestačila ani protestovat. Markova ruka se octla na jejím lokti a napůl ji vedla, napůl tlačila úzkou chodbou. „Tady spí kluci?” vyzvídala Lynn, když se zastavili před malým hnědo-žlutým pokojíkem, jehož dvě manželské postele byly skoro celé pokryté vycpanými dinosaury a modely letadélek. Lynn vešla do místnosti a předstírala, že si prohlíží řadu detektivek z edice Stateční hoši, které stály seřazené v malé polici na zdi. „Nejsou na ně trochu malí?”

„Patřily mně,” přiznal Marc trošku stydlivě. „Schovával jsem si je, vlastně jsem si je s sebou přivezl, když jsem se odstěhoval z Buffala. Měl jsem ty knížky hrozně rád.”

„Já zase byla velká ctitelka Nancy Drewové,” prozradila mu Lynn a zasmála se.

„Teď ji čte Megan.”

„A to se pořád ptají, co je klasika.”

Přiblížil se k ní. „Co je to?” chtěla vědět Lynn.

„Co je co?”

Lynn ukázala na cosi, co vypadalo jako velké akvárium, na jehož dně leželo něco dlouhého a černého.

„Jo tamto. To je Henry.”

„Henry?” Lynn už byla skoro nad tím, když viděla, že se to pohnulo, a došlo jí, že to je had. „Panebože.”

„Nemáš ráda hady?”

„Mám ráda věci, co skáčou,” pronesla Lynn a bylo jí na zvracení. Nevěděla, kam se má otočit. „Hadi neskáčou.” Rychle se prosmýkla kolem něho na chodbu, pak zabočila vpravo a octla se v ložnici. „Spletla jsem se,” utrousila, když si uvědomila, že stojí za ní a jeho velká postávají blokuje dveře. Blížil se k ní.

„Marku, podle mě to není dobrý nápad.”

„Mám si nechat udělat krevní zkoušku?” Usmál se a ona také.

„V tom to není.”

„Tak v čem to je?”

„V tom, že bych tu správně vůbec neměla být.”

„Vím, že tvoje advokátka ti to nedoporučuje.”

„Na tyhle fígle jsem už trochu stará, Marku.”

„To nejsou fígle. Upřímnější už být nemůžu, Lynn. Chci se s tebou pomilovat. A myslím, že ty se mnou taky. Nebo se pletu?”

i59

„Tak jednoduché to není.”

„Jak to není?” Postoupil o další krok; ona ihned jeden ustoupila. „Poslyš,” řekl, zastavil se a ani se nepohnul, ruce zvedl do vzduchu, jako by mu někdo mířil na záda pistolí. „Neudělám nic, co nebudeš chtít.”

„Ani nevím, co chci, abys udělal,” přiznala Lynn upřímně.

„Musíš si to rozmyslet. Musíš mi říct, co chceš.”

Lynn zavřela oči a přála si, aby to věděla. Dokonce i se zavřenýma očima cítila intenzitu jeho pohledu, sílu jeho touhy po ní. Celé jeho tělo po ní dychtilo. Už tak dlouho po ní nikdo netoužil. Viděla se, jak leží vedle Marka na zadním sedadle vozu jeho otce, cítí, jak jí svléká blůzu a jeho rty na svých ňadrech.

Její tělo se k němu přitisklo. Byt se naplnil hlasitým hlukem. „Co je to?” zeptala se a napřímila záda.

„To je u dveří,” vysvětlil jí Marc a hned nato začal zvonit telefon. „A teď telefon.” Usmál se. „Už chápu, co znamená ,zachránilo ji zazvonění’. Já to zvednu a ty jdi otevřít.”

Lynn kráčela energicky ke dveřím, zatímco Marc se vydal do kuchyně k telefonu.

„Opravdu? Teď?” slyšela, jak říká, a ruku měla na klice. „To je vrátný,” volal za ní Marc. „Prý ta ženská, co tu byla předtím, jde nahoru.”

Lynn otevřela dveře. Za nimi stála s otevřenou pusou jako omráčená Suzette Cameronová.

j

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

RENEE SE PROHLÍŽELA V ZRCADLE A ŘÍKALA SI, žejí to vážně sluší. Strávila dopoledne u kadeřníka a připadalo jí, že k jejímu kulatému obličeji se ten nový kratší sestřih hodí. Zakrýval jí po stranách tváře a končil hned pod ušima.

Renee se zdálo, že to působí půvabně a mladistvě. Stejně tak nové smaragdově zelené šaty ji dělaly Štíhlejší a drobnější. A taky byly mírně předražené, pomyslela si, když zatáhla břicho, ale byla vděčná, že nové šaty vyvíjely mimořádné úsilí, aby skryly, co bylo potřeba schovat, zatímco zdůrazňovaly její přednosti. Vrchní díl šatů stavěl na odiv velkolepý dekolt a látka jí splývala od prsou dolů

I (>0

v liniích, díky nimž vypadal její pas útlý a dívčí. Určitě to za ty peníze, co za ně dala, stálo, usoudila a pohlédla na hodiny vedle postele. Byla zvědavá, jestli už Kathryn bude oblečená, až se Philip osprchuje a bude připravený k odchodu, a uvažovala, zda to byl z Philipovy strany rozumný nápad, když naléhal, aby Kathryn Šla s nimi na ten večírek.

Kathryn tam přece nikoho nezná a svěřila se Renee, že ji stále trápí pocit viny. Na to, aby chodila na večírky, bylo ještě příliš brzy po Arnieho smrti, tvrdila neústupně, když jí Renee poprvé nabídla, aby se k nim připojila. Proto Renee

velice překvapilo, když se Philipovi podařilo Kathryn přemluvit. Ne že by ji to mělo překvapit, myslela si. Věděla, jak Philip dokázal lidi přesvědčit. Nicméně vycítila Kathrynin neklid a byla rozhodnutá, žejí celý večer bude nablízku, aby měla jistotu, že se dobře baví. Jediný problém, když zůstane Kathryn po boku, byl však v tom, že ten Philipův bude nebezpečně prázdný. A dnes večer tam bude příliš mnoho žen, které to místo ochotně zaberou.

Renee si na krku zapnula těžký zlatý náhrdelník, který ji zastudil na teplé pokožce. Podobné myšlenky si nesměla připouštět. Musela se naučit manželovi důvěřovat, jinak jejich vztah nemá žádnou naději, jak jí sám řekl. Dnešní večer bude znamenat nový začátek. Ukáže Philipovi, že dovede být taková, jakou ji chce mít, taková, jakou ji potřebuje. A dokáže mu to tím, že ho nechá na pokoji, ať si pobíhá podle libosti, ať se zúčastní hloupých bezvýznamných flirtů, které s sebou podobné večírky nevyhnutelně přinášely. Půjde si svou cestou a on ať si dělá, co chce. A až se v závěru večera sejdou, bude to bez obvyklých žárlivých scének a vzájemného obviňování, které pokaždé mezi nimi vyvolala. Dneska upne veškerou energii na Kathryn.

Na dveřích ložnice se ozvalo tiché zaklepání. „Kathryn?” zeptala se Renee, protože věděla, že to může být jedině její sestra, jelikož Debbie trávila večer s přáteli.

„Nejde mi to vzadu zapnout,” stěžovala si Kathryn, když vešla bosá po špičkách do pokoje, otočila se a ukázala tak velký odhalený trojúhelník kůže ve středu svých šatů.

„Kde vzadu?” zeptala se Renee pobaveně.

„Tady. Nahoře.” Kathrynina ruka se natáhla na ramena, ale prsty nedosáhly na zapínání. Renee rychle provlékla

161

příslušný knoflík malinkým poutkem. „Co tomu říkáš?” Kathryn odhalila jemnou pokožku, když po stranách nadzvedla bílé šaty dlouhé do půle lýtek, aby lépe vynikla jejich bohatá sukně.

„Jsou dost odvážné,” usoudila Renee, když si všimla, kolik toho šaty odhalovaly, přestože jí předtím připadaly, zvláště zpředu, celkem skromné a decentní. Byly bílé, a s rolákem a dlouhou sukní téměř panenské. Teprve když se Kathryn otočila, byly vidět hluboké průramky v podpaží, které odhalovaly nahou křivku prsou, a s výjimkou zapínání na šíji jim doslova chyběla záda. Výstřih vedl tak hluboko pod pas, že Renee na chvilku zapochybovala, zda má Kathryn na sobě kalhotky, ale ra* ději se neptala. Kathryn už byla tak dost vyděšená, než aby jí přidělávala starosti.

Šaty byly ve skutečnosti překrásné a Renee si uvědomila, že Kathryn si může klidně dovolit odkrýt to, co jí samotné dalo velkou práci schovat. Rovněž jí došlo, že jí víc než trochu závidí, a zamračila se. „Nehodí se?”

„Jsou krásné,” uznala po pravdě Renee. „Máš je nové?” „Koupily jsme je s Debbie tehdy, jak jsme všechny šly na ten oběd? Pamatuješ?”

Renee nepřítomně přikývla. Raději na ten den nechtěla vzpomínat. Dívala se do zrcadla a viděla, jak Alicia Hendersonová nervózně zatřepala prsty směrem k ní. Bude dneska na večírku?

„Poslyš,” ozvala se Kathryn hlasem tak tichým, že to byl bezmála šepot, „znova jsem přemýšlela, že bych na ten večírek neměla chodit. Nikoho tam neznám a jen vám s Philipem budu překážet v zábavě.”

„Nemluv hlouposti. Za dvě minutky budeš všechny znát tak dobře jako já. Věř mi,” pronesla a divila se, proč použila právě tento výraz, „pobavíš se.”

„Nechci vás otravovat.”

„Neotravuješ.”

„Už takhle jsem vám na obtíž.”

„Kdo to říká?”

„Nikdo nemusí nic říkat. Na to jste všichni moc hodní. V tom je váš problém. Pak to dopadne tak, že vám zůstanou

162

na krku lidi jako já. Jsem tu už přes měsíc a vy máte taky svůj vlastní život.”

„Prosím tě, nemluv mi o odjezdu. Na to nesmíš ani pomyslet. Chci, abys zůstala tak dlouho, jak jen budeš ty chtít.” Teprve nyní si začala Renee uvědomovat, jak je to milé, že tu má sestru. Kathryn jí poskytovala teplo, které jí dost dlouho v životě chybělo. I přes větší zátěž, kterou Kathrynina přítomnost způsobovala, si Renee nepřála, aby sestra odjela.

„No né!” zazněl mužský hlas z malé předsíňky, která spojovala ložnici s přilehlou koupelnou. Philip vešel do místnosti a neměl na sobě nic než velkou bílou osušku, obratně omotanou kolem spodní části těla, a druhým ručníkem si utíral mokré tmavé vlasy. Obě ženy se k němu dychtivě otočily. „Tomu říkám šaty,

Kathryn. Otoč se, ať se podívám.” Kathryn provedla rychlý obrat a líce jí mírně zčervenaly. „Skvělé,” prohlásil a pohlédl na Renee. Renee narovnala ramena a žádostivě čekala, až ji taky pochválí. „Renee, nemáš nějaké náušnice, které by se Kathryn hodily k šatům?” Renee se podívala na toaletní stolek, kde měla šperkovnici. „Víš, ty ze slonoviny a stříbra s těmi velkými kruhy. Podle mě k tomu senzačně půjdou. Máš propíchnuté uši, viď?” Přistoupil k ní ze strany a odhrnul jí dlouhé vlasy z uší. Renee rychle otevřela vrchní zásuvku stolku, zahlédla Philipovu zbraň hned vedle skříňky na šperky a rychle ji zakryla několika hedvábnými šátky. Přemístila sem pistoli poté, co Debbie našla její původní skrýš. Viděla ji Kathryn? přemítala, vědoma si toho, že se jí sestra dívá na ruce, když otvírala šperkovnici a vyndávala náušnice.

„Ano, určitě, ty budou perfektní.” Philip vzal náušnice z manželčiny natažené ruky. „Tumáš, zkus si je.” Podal je Kathryn a sledoval, jak si je dává do uší.

„Co jsem říkal? Naprosto dokonalé.”

„Co tomu říkáš, Renee?” zeptala se Kathryn.

„Jsou perfektní,” souhlasila Renee a opravdu to myslela upřímně. „Philip měl zase pravdu.”

„Nevadí ti, že si je půjčím?”

„Ovšemže jí to nevadí,” odpověděl Philip za Renee.

„Vážně se mi moc líbí.” Kathryn pozorně studovala svůj obraz v zrcadle a očividně byla spokojená s tím, co viděla.

163

„A teď musíme najít něco pro tebe,” řekl Philip a usmíval se na Renee.

„Tyhle se ti nelíbí?” Renee se dotkla náušnic ve tvaru srdíčka ze zlata a perleti, které si před chvílí vybrala.

„Nemá to šmrnc. Jsou moc konzervativní. Co třeba tyhle?” Sáhl do šperkovnice a vyndal houpající se pár černých onyxových náušnic s nepravými kameny.

„Myslela jsem, že ke zlatému náhrdelníku…,” začala Renee.

„Sundej ten řetěz. Stejně se k těm šatům nehodí. Vypadáš jak matrona. Potřebuješ trochu zpestřit šatník, Renee. Stává se z tebe stařena.” Všechno to říkal vesele v dobromyslném tónu a úsměv mu setrvával na tváři. Pak se otočil ke Kathryn.

„Jaké si vezmeš boty?” „Nejspíš bílé na nízkém podpatku.” „Výborně. A co to máš za parfém?” Už podruhé jí odhrnul vlasy z ucha a zabořil jí nos do krku.

„Zapomněla jsem, jak se jmenuje.” Kathryn zrudla. „Byl to vzorek zdarma.”

„Vynikající. Měla bys půjčit trochu Renee.” „Já už jsem se navoněla,” odporovala Renee, než jí to sestra stihla nabídnout, a doufala, že její hlas neprozradil slzy, které měla na krajíčku.

Skutečně se domnívala, že tentokrát si vybrala dobře, zvolila šaty, které se určitě Philipovi budou líbit, protože snažila na sebe dívat jeho očima, když se ve zkušební kabin ce natřásala a vypínala před zrcadlem. Měla ho poprosit aby šel s ní. Věděla, jak báječný má vkus. Vždycky jí tvrdil že ví, co se na ni hodí, lip než ona, a byla to pravda. Phili byl v rodině ten, kdo měl smysl pro vkus. Okamžitě poznal, co k čemu jde. Hrozně rád chodil po obchodech a díval se, jak si zkouší věci. Měl radost, když jí mohl poradit, co si má koupit, a pomáhat jí vybírat.

Kolik žen už jí řeklo, jaké má štěstí, že má manžela, který se zajímá o takovéhle záležitosti? Co bych za to dala! prohlašovala každá. Měla ho vzít s sebou, když si šla kupovat ty šaty. Alespoň by ji byl před nimi varoval dřív, než bylo pozdě a než si koupila něco, v čem vypadala jako matrona a co z ní dělalo stařenu. „Myslíš, že bych se měla převlík-nout?” zeptala se ho, když Kathryn odešla do svého pokoje.

164

„Na to už je moc pozdě,” odtušil a zmizel v šatně, aby se oblékl na večírek.

„Tvoje sestra je tak krásná,” básnil kdosi, když se Renee natáhla přes dlouhý stůl s občerstvením pro další zákusek s kiwi. „A tak štíhlá,” pokračoval hlas, zatímco si Renee vrazila do pusy kompletně celý dortík. „Podle mě člověk musí být štíhlý, aby si mohl obléknout takové šaty.”

Renee bojovala s touhou dát si ještě další kousek moučníku a zároveň na sobě cítila Philipův nesouhlasný pohled, přestože stál až na druhé straně místnosti a byl naprosto zabraný do rozhovoru s její sestrou. Otočila tvář k ženě, která k ni mluvila, a zjistila, že je to sama hostitelka Melissa Lawlessová, asi šedesátiletá žena, jejíž manžel byl uznávaný kar-diolog. „Ano, je krásná,” souhlasila Renee a zahlédla, jak její sestra zrovna vychází ven do patia s Philipem stále po boku.

„Odjakživa jsem toužila být takhle štíhlá,” vykládala Melissa Lawlessová.

„Štíhlá, ale přitom oblá, jestli chápeš, co tím myslím. Nikdy jsem nepochopila, kde holky tak štíhlé, jako je tvá sestra, sebraly tak velká prsa. Já sice měla plné poprsí, ale byla jsem plnější i všude jinde, jestli víš, jak to myslím.”

„Máte překrásný dům,” chválila ji Renee a přála si, aby diskusi na téma plné postavy přenechaly odbornici na diety Jane Russellové.

„Líbí se nám,” přišla automatická odpověď. „Jsem ráda, že se ti podařilo přemluvit sestru, aby se k vám dnes večer připojila. Prý nedávno prožila nějakoy životní tragédii.”

Renee ženino tvrzení zaskočilo. Kdo jí co napovídal o Kathryniných problémech? Philip určitě ne, pomyslela si, ale zároveň věděla, že to těžko mohl být někdo jiný. „Ano,” odpověděla Renee a opatrně formulovala slova. „Umřel jí manžel.” Její hostitelka měla jistě na mysli Arnieho smrt.

„Slyšela jsem, že se pokusila spáchat sebevraždu,” pokračovala Melissa Lawlessová vesele, jako kdyby právě prohlásila, že slyšela, že zítra bude slunečný den.

Renee cítila, jak se jí zarazil dech v hrdle. Hlas, který ze sebe konečně vydala, byl sevřený a cizí, jako by patřil někomu jinému. „Ano,” zajíkla se.

„Manželova smrt pro ni

¦ 65

byla strašný šok. Chvíli jí trvalo, než se začala dívat na věci v lepším světle. Teď je v pořádku.” Jak Philip mohl svěřit téhle ženě něco tak osobního? A proč o tom vůbec musel mluvit? Přece se jednoduše mohl zeptat, jestli může na večírek přivést manželčinu sestru a nemusel jejich hostitelům poskytnout přehled o její minulosti. Proč by Philip, který byl zvyklý, dokonce povinný chránit svěřená tajemství, prozradil tak lehce to sestřino?

Renee se zhluboka nadechla, pomalu uvolňovala vzduch do plic, jako by vtahovala kouř z cigarety, a připomněla si, že Kathryn nebyla Philipova pacientka, ž nebyl vázán žádnou profesionální etikou, aby skrýval j jí tajemství. Ne že by to bylo nějaké tajemství, pomysl la si ještě. Nicméně ji mrzelo Philipovo lehkomyslné kl vetění, protože jinak se to ani nazvat nedalo.

„Překvapuje mě, že ti to Philip vyprávěl,” vyhrkla Renee a divila se, že to vůbec vyslovila.

„Kdepak, mně neřekl ani slovo. To mi prozradila Ali-cia Hendersonová. Náhodou jsem se onehdy zmínila, že Philip dneska přivede švagrovou…”

Renee si byla vědoma, že ta žena pořád něco vykládá, i když ona ji přestala poslouchat. Odkdy Philip pere rodinné prádlo před Alicií Hendersonovou? Od toho odpoledne, kdy ho náhodou potkali na obědě? Na onom obědě, kdy chudák paní Hendersonová byla údajně tak rozrušená kvůli manželově začínající schizofrenii, že nebyla schopna se přinutit, aby zašla do Philipovy ordinace? „Nic si z toho nedělej, Ali,” téměř slyšela, jak ji Philip chlácholí. „V každé rodině mají cvoka. Například sestra mé ženy. Umřel jí manžel a ona se pokusila si podřezat žíly.” Anebo to vůbec nemuselo být u oběda. Třeba to bylo u večeře. U té večeře, kterou tehdy zmeškal s Renee, protože se snažil zabránit možné sebevraždě. Jo, jo, ale že ten svět je neustále plný lidí, kteří se touží odpravit. „Vykládal jsem ti o manželčině sestře?” znovu slyšela, jak se Philip ptá, tentokrát si ho představila nikoliv v temnotě veřejné restaurace, ale v útulném útočišti soukromé ložnice Alicie Hendersonové. Proč považoval za nutné tímhle způsobem narušit Kathryninu důvěru? Co ho to popadlo?

166

Přestaň, napomenula se a dupla nohou. Zase s tím začínáš. Všechno překroutíš. Existuje spousta způsobů, jak mohl Kathrynin pokus o sebevraždu přijít na přetřes. Philip se patrně o tom zcela nevinně zmínil, když to chtěl použít jako příklad. Musí všechna ta podezření zarazit. Přestat se chovat jako prokurátorka, přesvědčovala se. Nechat právničku v kanceláři.

Renee se rozhlédla po místnosti a zadívala se na vchod do patia. Philip tam byl s Kathryn dokonce i teď. Celý večer se k ni choval báječně, pořád byl u ní, hlídal, aby jí nic nechybělo, aby byla všem představena, aby nebyla sama a aby měla stále plný talíř. Celý večer se mimořádně snažil, aby se Kathryn necítila jako nějaká přítěž, která se mu pověsila na krk, ale jako někdo, koho chtěl skutečně mít ve své společnosti, jako někdo, na kom mu záleželo a koho chtěl bavit. Vytrvale Kathryn doprovázel, nikdy jí nedal příležitost, aby zůstala trčet v koutě nebo bloumala samotná. Renee mu byla vděčná za laskavost a vnímavost, které její sestře prokazoval. Jak ho mohla vystavit svému dětinskému vztekání, i když to nevyslovila nahlas? Ubližovala mu i pouhými myšlenkami.

„My o vlku…,” zaslechla Renee vykřiknout svou hostitelku, ohlédla se a viděla, jak se k nim blíží rozhodným, avšak pomalým krokem Alicia Hendersonová.

„Alicia Hendersonová,” pronesla rusovláska, napřáhla ruku a představila se Renee, jako by to bylo jejich první setkání.

„Ahoj, Ali,” opáčila Renee a využila tak předchozí ženiny nabídky. „My už se známe,” připomněla jí. Alicia Hendersonová se zatvářila překvapeně a pak pobaveně.

„Aha, správně. Na Judyině oslavě narozenin. Málem jsem tě nepoznala. Nepřibralas trochu?”

„Právě jsem Renee povídala, jak je její sestra štíhlá,” přidala se Melissa Lawlessová a očividně ji potěšilo, že mohla svůj předchozí poznatek zařadit do rozhovoru.

„Jak dlouho u vás sestra zůstane?” zeptala se Alicia Hendersonová a upravovala si tkaničku na černých kožených šatech.

» 167

„Nemám tušení,” odpověděla Renee upřímně, protože neměla důvod lhát. Ještě o tom se sestrou nemluvila, až na krátkou výměnu názorů, kterou měly před odchodem na večírek.

Alicia Hendersonová si z obličeje shrnula vlasy nápadným rozmáchlým gestem, které, jak si Renee uvědomila, prováděla spíše ze zvyku než z nutnosti. Renee viděla, že se vlasy okamžitě vrátily do původní polohy. „To máš doma hezky plno, když je tam navíc ještě Deb-bie,” podotkla Alicia Hendersonová a jen tak náhodou utrousila v řeči jméno jediného Philipova dítěte. „S Debbie nejsou problémy,” lhala Renee. „Řekla bych, že je to číslo. Minulý týden jsme spolu byly na obědě. Philip mě požádal, jestli by mi nevadilo, kdybych ji někam vzala, že prý tráví spoustu času sama.” Alicia Hendersonová se široce usmála. „Víš, jak je těžké Philípovi něco odmítnout.”

Renee málem otevřela ústa, ale energicky sevřela pevně rty a zatla zuby. Proč Philip žádal na té ženské, aby šla s jehou dcerou na oběd? A mohla se ho na to vůbec zeptat, aniž by riskovala velkou hádku?

„Mně připadala jako pěkné kvítko, ale ty jsi na průšvihy podle mě zvyklá,” pokračovala Alicia Hendersonová záludně. „Prosím?” vyhrkla Renee.

„Tak za prvé, tvoje sestra s tím, jak se chtěla zabít, a pak je tu samozřejmě Philip…” Hlas Alicie Hendersonové se nebezpečně ztišil.

„Prosím?” opakovala Renee, jako by měla vlastní hlas nahraný na desce a jehla se zasekla na jedné drážce.

„Promiňte,” zaštěbetala sladce Melissa Lawlwssová a najednou byla pryč.

„Kde dneska večer Philip vězí? Vůbec jsem ho neviděla.”

Poprvé během této konverzace Renee ucítila, jak se jí uvolnily svaly v obličeji a jak se jí ústa zformovala do čehosi, co se podobalo úsměvu. V poslední otázce Alicie Hendersonové zaznělo něco, co prozradilo určité znepokojení. Byl to hlas ženy, která ví, že ztrácí půdu pod

168

nohama. Takže aférka skončila, napadlo Renee, alespoň z Philipovy strany. Renee instinktivně uvolnila svůj postoj. Ali Hendersonová už pro ni neznamenala hrozbu, jenom nepříjemnou připomínku Philipova občasného poklesku. Když Alicia Hendersonová Philipa nezahlédla, bylo to jen proto, Philip nechtěl být viděn.

„Naposledy jsem ho zahlídla, jak jde do patia.”

„Určitě ne sám.” Hlas Alicie Hendersonové byl najednou podrážděný, jako by Renee teď byla spojenec, nikoliv soupeřka. Renee se normálně připravila na úděsnou eventualitu, že jí ta ženská snad hodlá svěřit podrobnosti svého poměru s Philipem.

„Sám nikdy,” odpověděla Renee klidně a dvěma stručnými slovy té ženě naznačila, že není první a patrně poslední, ale že žádná pro něho nic moc neznamenala a že Renee se k tomu staví shovívavě. Pěstěné prsty Alicie Hendersonové nervózně prohrábly dlouhé zrzavé vlasy a vzápětí byla pryč.

O pár minut později Philip s Kathryn stále po boku vyšli z terasy. Byla rozesmátá a vypadala mnohem šťastnější, než co ji Renee od jejího příjezdu zažila. Nepatrný úsměšek ve tváři Renee se ještě víc rozšířil, když Philip proklouzl kolem Alicie Hendersonové a sotva na ni kývl. Renee ten pohled už znala. Nepochybně to s ní skoncoval. Než Philip došel k ní, usmívala se od ucha k uchu a srdce měla naplněné vděčností i láskou. Manžel se jí zase vrátil domů.

„Jak se má nejkrásnější žena na večírku?” zeptal se, položil ruce Renee kolem pasu a laškovně se s ní zatočil dokola. „Bavíš se dobře?”

„Bezvadně,” pronesla Renee a uvědomila si, že je to pravda.

„Nevadilo by ti, kdybychom odešli dřív? Myslel jsem si, že si třeba uděláme menší soukromý večírek.” Naklonil se a Renee ucítila, jak jí olízl ucho.

„Jsem vždycky připravená,” prohodila a tělo se jí jako pokaždé začalo chvět touhou po něm.

„Takže jdeme,” zavelel, objal Renee i Kathryn a odváděl si je k východu.

„Někteří chlapi mají obrovskou kliku,” utrousil a obě sestry se rozesmály. 169

“i KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

OBĚ ŽENY SEDĚLY A NAVZÁJEM SE POZOROVALY z opačných stran stolu. „Opravdu si

nedáte kávu?” zeptala se Lynn Schusterová pohledné blondýnky, která balancovala na okraji židle a viditelně se chvěla. Patty Fosterová zavrtěla hlavou. Nebyla nalíčená, až na nepatrné linky kolem velkých oříškově hnědých očí. Pleť měla posetou pihami. Pokud tohle byla žena, která tráví hodiny povalováním se na slunci, jak tvrdila její sousedka Davia Messengerová, musela se zřejmě natírat vrstvami ochranného krému. Patty Fosterová se kratince usmála, přičemž se jí koutky úst zvedly a zase klesly dřív, než se úsměv stihl vytvořit. Nervózně se hryzala do spodního rtu.

„Samozřejmě že není zdaleka tak dobrá jako káva, kterou jsem měla u vás,” poznamenala Lynn a pokoušela se tak ženu trochu uvolnit. Patty Fosterová byla u Lynn v kanceláři už skoro deset minut a Lynn si jen stěží dokázala vzpomenout, že by kdy rozmlouvala s někým tak nápadně nervózním. Nebo vyděšeným. „Jaké máte tajemství?”

„Přidávám do kafe trochu kakaa,” odpověděla Patty Fosterová obezřetně, jako kdyby si nebyla jistá, zda Lynnina otázka souvisela s její kávou. „Naučila mě to moje babička.” „Byly jste si s babičkou blízké?” „Vychovala mě.” „Ale?”

„Rodiče mi umřeli, když jsem byla hodně malá. Podle mě to vysvětluje můj otcovský komplex.” Patty Fosterová se pokusila znovu usmát, ale nepovedlo sejí to. „Babička si mě vzala k sobě a starala se o mě jako o vlastní. Byla přísná jako Keith na Ashleigh, ale naučila jsem se od ní spoustu věcí. Nakonec to všechno dobře dopadlo.” Mladá žena vzápětí propukla v pláč. „Všechno je v pořádku, že? Povídala jste přece, že doktor nenašel stopy po týrání…”

170

„Všechno je v pořádku, paní Fosterová.”

Patty Fosterová vytáhla z kapsy papírový kapesníček a hlasitě se vysmrkala.

„Miluju ji víc než všechno na světě, paní Schusterová. Pomyšlení, že byste mi ji mohli vzít, mě strašně děsí…”

„Co vás ještě děsí?”

„Cože?”

„Co vás ještě děsí?” opakovala Lynn klidně.

„Nerozumím vám.”

„Myslím, že rozumíte.” Lynn se zadívala hluboko do očí Patty Fosterové. Mladá žena se snažila odvrátit pohled, ale nemohla. Místo toho několikrát rychle zamrkala a znova si vyčistila nos, i když tentokrát o poznání tišeji.

„Bojíte se vašeho manžela, paní Fosterová?” Lynnin hlas byl mírný, tiše a opatrně pronikal až do hloubky jako chirurgův skalpel.

„Ne, samozřejmě že ne. Jak to myslíte?” odpověděla rychle mladá žena, až příliš rychle, pak se zarazila. „Nevím, o čem mluvíte.”

„Povídejte mi o svém manželovi.”

„Keith je báječný muž. Je něžný, ohleduplný a hodný. Vážně, moc hodný. A je velice důležitý člověk.”

„Ano, vím.”

„Má spoustu práce. Dře dlouho do noci.”

„Musí to být pro něj obtížné, když večer přijde unavený po náročném dni domů a je tam tak malé dítě, které běhá po domě, dělá hluk a občas zlobí.”

„Ashleigh je světlo jeho života,” prohlásila Patty Fosterová a Lynn si v duchu poznamenala, že použila stejnou větu jako její manžel. „Nejdřív to pro něj bylo těžké,” svěřila se Patty Fosterová a dívala se přitom do klina. „Jak jste říkala, nebyl zvyklý na malé děti. Trochu žárlil, že jsem se musela tolik věnovat malé. Ale už se z toho dostal.” Patty Fosterová zvedla hlavu, podívala se přímo na Lynn a oči sejí náhle zalily dalším přívalem slz. „Nikdy jí nechtěl ublížit,” zašeptala. „Musíte mi věřit. Jen si někdy neuvědomí, jakou má sílu.” Lynn svá další slova pečlivě vážila. „Chcete mi tím naznačit, že váš manžel zlomil dcerce ruku?”

„Kvůli tomu byste mi mohli Ashleigh vzít?” V hlase Patty Fosterové zazněl znovu panický strach.

17’

„Ne, ovšemže ne,” pospíšila si s odpovědí Lynn, aby jí uklidnila. „Ale pro rodiny, jako je vaše, máme poradenská sezení…”

„Keith by nikdy nepřišel.”

„Určitě bychom ho mohli přesvědčit…”

„Ne, ne. Nikdy by nepřišel.” Patty Fosterová vyskočila ze židle s takovou prudkostí, že ji málem převrhla.

„Paní Fosterová…”

„Myslíte si, že když něco řeknete, musí být po vašem? Jaké to je mit takovou moc nad životy ostatních, paní Schusterová? Jak je vám, když se lidi před vámi třesou, když vědí, že stačí chybné slovo a přijdou o dítě? Jaké to je mít takovou moc?”

„Věřte mi, paní Fosterová, nemám v úmyslu vám Ashleigh vzít.”

„Pokud uděláme to, co nám nařídíte.”

„Snažíme se vám pomoct…”

„Ashleigh si zlomila ruku ve škole. Keith pro ni byl vždycky tím nejlepším otcem…”

„Nemusíte mít žádné obavy.”

„Doktor ji vyšetřil. Nenašel žádný důkaz týrání. Ashleigh je šťastná, zdravá holčička a nikdo mi ji nikdy nevezme.”

„To taky nikdo nechce udělat…”

„Jestli někomu budete vykládat to, co jsem vám řekla, popřu to. Řeknu, že lžete, že jste si to celé vymyslela. Rozumíte mi? Manžel je velice důležitý Člověk.

Může lidem pořádně znepříjemnit život, když se mu zachce.”

„Vašeho manžela se nebojím, paní Fosterová, a vy se ho taky nemusíte bát.”

„Nevím, o čem mluvíte,” pronesla Patty Fosterová stroze a vyběhla z Lynniny kanceláře.

Lynnina sekretářka Arlene spěšně strčila hlavu do dveří. „Nějaké problémy?”

„Radši jdi za ní. Dohlídni, ať se uklidní. A prosím tě; zavři dveře, ano? Díky.” Dveře kanceláře se zaklaply a Lynn obklopilo vítané ticho. „Co teď?” zeptala se nahlas, promnula si oči a přitom slyšela, jak ji matka nabádá, aby to nedělala. Roztržitě se rozhlédla po místnosti, zatímco uvažovala, jak se postavit k výbušnému chování Patty Fosterové. Ta žena skoro přiznala, že manžel zlomil dcerce

172

ruku, přestože to vzápětí popřela. Davia Messengerová měla s týráním pravdu, ale spletla se v pachateli. Zradil ji její smysl pro krásu, napadlo Lynn a málem se rozesmála. Zároveň přemítala, co dělat dál. Kdyby sejí podařilo najít Ashleighinu učitelku a požádat ji, aby potvrdila, že si Ashleigh ruku nezlomila při pádu na hřišti, pak by tohle spolu s tvrzením Davie Messengerové patrně stačilo, aby dostala Keithe Fostera do poradny. Prozatím však Lynniny pokusy najít Ashleighinu učitelku nebyly úspěšné. Soukromá škola v Gulfstreamu byla v létě zavřená, jak prorokoval Keith Foster, a Lynn si ověřila všechny Templetonovy v Delray a ve větší části Palm Beach. Ve složce s případem

Fosterových si ověřila správnost učitelčina jména. Ani jedna z žen, s kterými mluvila, neučila v luxusní soukromé škole. Lynn upírala zrak na telefon, jako kdyby jí dokázal poskytnout to správné číslo. Ještě nezkusila Boča Raton nebo Pompano Beach, napadlo ji a vytočila informace. „Boča Raton,” odpověděla, když se jí telefonistka zeptala, které chce město. „Templeton. Ne, neznám ani iniciály, ani adresu. Dejte mi všechny, které tam máte.”

Naštěstí byli v Boča Raton v seznamu pouze čtyři Templetonovi. Lynn si pečlivě zapsala čísla a zrovna je chtěla začít jedno po druhém vytáčet, když se dveře kanceláře prudce otevřely. Polekaně vzhlédla a ještě víc se vyděsila, když v rozzuřené postavě, která vtrhla do místnosti, poznala svého manžela. „Gary…, co to… co se stalo?!”

„Co se to sakra děje, Lynn?” dotazoval se* navztekaně.

„Nevím, o čem mluvíš,” opáčila, ale sotva tu větu vyslovila, věděla, že je to lež.

„Víš zatraceně dobře, o čem mluvím. O Marku Cameronovi, o tom je řeč.” Lynniny oči se rozšířily zděšením, když Gary udeřil pěstí do psacího stolu.

„Snad by ses měl uklidnit,” doporučila mu Lynn a pokoušela se upokojit i samu sebe, mezitímco kráčela ke dveřím kanceláře a všimla si zvědavých pohledů ostatních zaměstnanců. Zahlédla starostlivý výraz na Arlenině tváři, když se sekretářka vracela ke svému stolu. „To je v pořádku,” zašeptala ke zjevně vylekané mladé ženě, než za sebou zavřela dveře.

i73

„Chci vědět, co se to sakra děje,” podruhé se dožadoval odpovědi Gary o nic klidněji než poprvé.

„Nic se neděje,” poznamenala Lynn, rozhodnutá, že nezvýší hlas.

„Co tím sleduješ?”

„Nic tím nesleduju. Poslyš, radši se posaď a zkusíme si o tom v klidu…”

„Nechci se posadit a nechci o tom mluvit v klidu. Pokud vím, nemáme se o čem bavit.”

„Tak proč jseš tady?”

„Protože by podle mě nebyl moc dobrý nápad přijít včera k tobě a rozvádět to před dětmi.”

„Aspoň na něčem jsme se shodli,” prohodila Lynn a napadlo ji, že Marc Cameron by se její poznámce možná zasmál, ale všimla si, že Gary to neudělal. „Proč jseš tak naštvaný, Gary?”

„To se musíš vážně ptát?” Nevěřícně na ni civěl. „Zřejmě ano.”

„Co se snažíš dokázat tím, že chodíš s Markem Cameronem?”

Lynn se zachytila bezpečné hrany stolu a pomalu se svezla na židli. „Nic se nesnažím dokázat.”

„Co to do tebe v poslední době vjelo, Lynn? Co ti to vlezlo do hlavy? Nejdřív sleduješ Suzette do obchodu…”

„Nesledovala jsem ji.”

„Pak seji snažíš ponížit, když si zkoušíš stejné šaty…”

„Věř mi, že jsem se nesnažila nijak ji ponížit…”

„Tak pročjsi to udělala? Můžeš mi to vysvětlit? Cos dělala v tom krámě v těch zatracenejch šatech?”

Lynn pokrčila rameny. Co na to má říct? Zejí to odpoledne nějak vypadlo z hlavy? Že neví, co v tom obchodě dělala, až na to, že chtěla uspokojit svou zvědavost? Že jediná osoba, kterou to odpoledne ponížila, byla ona sama? A jak se vůbec opovažuje ptát, co se děje v její hlavě? Copak to byla ona, kdo poslal květiny na jejich nedávné výročí?

„A potom jde Suzette v sobotu za manželem, aby ho poprosila, jestli by jí ten večer nepohlídal děti… nevyšlo jí hlídání… a na koho nenarazí, když otevře dveře? Na tu ] ženskou v oranžových šatech… samotnou slečinku Schusterovou.”

„Paní Schusterovou,” opravila ho nevzrušeně Lynn a Gary na okamžik oněměl. Udeřil se pěstmi do stehen a přecházel sem a tam před Lynniným stolem. Lynn si všimla, že se jí chvějí ruce, a rychle je schovala do klína. „Cos dělala v bytě Marka Camerona, Lynn?” zeptal se Gary po dlouhé odmlce.

„Podle mě ti do toho nic není,” pronesla Lynn pevně.

„Podle mě je.”

„Proč?”

„Protože se to týká mých dětí, to za prvé.”

„O čem to mluvíš? Co to má společného s tvými dětmi? Našimi dětmi,” opravila se.

„Uvažuj.”

„Uvažuju o tom. Ale nerozumím ti.”

„Jak podle tebe dětem bude, až zjistí, že jejich matka chodí…” Zarazil se, protože si nebyl jistý, jaká slova má použít.

„… s manželem ženy, ke které jejich otec utekl?” dokončila Lynn větu za něho a překvapilo ji, že pocítila určité zadostiučení, když viděla, jak sebou trhl.

Gary Schuster potřásl hlavou. „Nenapadlo mě, že jsi pomstychtivá.”

„Nemstím se.”

„Takže ty mi nic neoplácíš, když se scházíš s Markem Cameronem?”

„To, že se scházím s Markem Cameronem, nemá s tebou nic dočinění.”

„No tak, Lynn, přestaň si lhát do kapsy. Proč by ses s ním jinak scházela, než aby ses mi pomstila? Byla by to legrace, kdyby to nebylo tak ubohé,” řekl a Lynn jeho slova způsobila palčivou bolest, jako kdyby ji uhodil pravítkem její oblíbený učitel. „Copak nevidíš, co děláš?”

„Ne, nevidím, co dělám,” odpověděla a na každé slovo dala stejný důraz, jako to udělal on. „Využíváš toho člověka, aby ses pokusila si mě udržet, nebo mě přinejmenším špehovat. Marc Cameron je nezodpovědný příživník. Vůbec to není tvůj typ. Nikdy by ses k němu nepřiblížila ani na pár kroků, kdyby to nebylo kvůli mně.”

„Marc Cameron není žádný nezodpovědný příživník. Je to velmi talentovaný člověk se značně nejistým povoláním.”

174

‘75

„Je to nezodpovědný lenoch. Nechci, aby se stýkal s mými dětmi.”

„Ráda bych z té debaty děti vynechala.”

„Jak jim podle tebe bude, až to o tobě a Marku Cameronovi zjistí?”

„Ty jim to prozradíš?”

„Samozřejmě že ne.” Zdálo se, že ho ta poznámka opravdu rozhořčila.

„No, jelikož jsme se už dřív dohodli, že nebudeme alespoň na pár měsíců dětem ještě víc komplikovat život,” pronesla důrazně Lynn a viděla, jak Gary zamrkal kvůli její skryté zmínce o Suzette, „pak si nemusíš dělat žádné starosti.”

„Tohle je malé město, Lynn. Lidí tu drbou.”

„Na kom ti vlastně záleží, Gary? Na dětech, nebo na sobě?”

„Ta poznámka je vážně pod tvou úroveň, Lynn.”

„Snažím se jen pochopit, proč jsi tak naštvaný.”

„Jsem naštvaný,” vychrlil ze sebe, „a upřímně řečeno ani by mě nenapadlo, že člověk musí mít diplom ze sociální péče, aby přišel na to, že úmyslně využíváš Marka Camerona k tomu, abys mě pronásledovala.”

„Nic takového nedělám. Můj vztah s Markem Cameronem se tě vůbec netýká. Nemá to s tebou nic společného.”

„Má to se mnou hodně společného. Ten chlap by dávno neexistoval nebýt mě.”

Lynn se málem rozesmála, aly ovládla se. Marc Cameron možná ironii dokáže ocenit, aly Gary Schuster to rozhodně neumí.

„Tak jaké máš úmysly s Markem Cameronem?” zeptal se téměř formálně.

„Do toho ti nic není,” ohradila se Lynn a uvědomila si, že to řekla už podruhé. Vědomí, že do záležitostí, které sejí týkají, manželovi už nic není, v ní vyvolávalo pocit prázdnoty a jakéhosi odcizení.

„Myslím, že mám právo to vědět.”

„Myslím, žes ztratil veškerá práva, cos měl, pokud jde o mě, když jsi odešel.”

„Provdáš se za něho?”

„Ach prosím tě…,” řekla Lynn a slova sejí vyřinula z úst jedním dechem.

,76

„Ale spíš s ním,” konstatoval, jako kdyby to byla pravda.

Lynn na manžela užasle zírala a nebyla s to zformulovat vhodná slova, aby to popřela.

„Marc Cameron je smolař, Lynn. Tomu chlapovi je čtyřicet. Nevydělal v životě víc než třicet tisíc dolarů za rok.”

„A co má být? Odkdy se podle platu posuzuje, za co člověk stojí?”

„No tak, Lynn. Nedělej ze mě idealistickýho puberťáka, jo? A nechytej mě za slovo. Víš dobře, co tím myslím. Poslední věc, kterou potřebuješ…”

„Prosím tě, neříkej mi, co potřebuju.”

„Tak dobře, poslední věc, kterou naše děti potřebujou, je v baráku chlap, co ho jejich máma musí podporovat.”

„Naše děti jsou naše zodpovědnost — tvoje a moje — ne Marka Camerona a do toho, čím se živí, pokud neporušuje zákon, není nic tobě ani jim.” Lynn vstala. „A ne že bych se ho zastávala, ale Marc Cameron je náhodou velice nadaný spisovatel. Pokud jeho žena byla tak hloupá, že to nepoznala, je to její problém, ne můj.” Z Garyho obličeje se vytratila veškerá barva. „Nebudu tu stát a poslouchat, jak urážíš Suzette.”

„Tak to abys snad raději šel.”

Gary se prudce obrátil ke dveřím, pak se zarazil a vyštěkl směrem k ní: „Nebudu ho podporovat svýma pěnezma, to si sakra uvědom.”

„O čem to mluvíš?”

Gary se zas vrátil k jejímu stolu a mával rukama. „Nebudu dřít jako kůň a každý měsíc ti strkat prachy, abys je vyhazovala za povaleče, jako je Marc Cameron.” Lynn si uvědomila, jak se její tělo zvedlo ze židle. Naklonila se dopředu a opřela se pěstmi o stůl. „Smím ti připomenout, že ty peníze, které mi každý měsíc dáváš, patří tvým dětem? Mně žádné výživné neplatíš.”

„Nehodlám dál splácet hypotéku, aby sis pak do mýho baráku přivedla po pár měsících, co jsem odešel, nějakýho chlapa.”

„Nemůžu uvěřit tomu, co slyším.”

„Copak nevidíš, jakého ze sebe děláš hlupáka, Lynn? Copak nevidíš, jak přitom vypadáš uboze?”

177

Už po druhé to slovo použil, ale pořád neztratilo nic na své moci působit palčivou bolest. Lynn cítila, že ji zranil. Oči se jí naplnily slzami a ona spěšně odvrátila hlavu k oknu. Nechtěla, aby Gary viděl, že pláče. Kruci, nechtěla vůbec brečet. Na to byla až moc navztekaná. Proč se musejí ženy pokaždé rozbulit? Slzy je vyřídily, dělaly z nich citové mrzáky a pouhé děti v souboji dvou pohlaví. Děti byly v jakékoliv válce vždycky prvnimi oběťmi. Ona byla sakra dospělá. Proč musela brečet?

„Já ti nechci ublížit, Lynn,” poznamenal a z Lynniných úst vyšel zvuk, který se napůl podobal smíchu, napůl zaskučení. „Víš, věř mi nebo ne, ale vážně jsem neměl v úmyslu se tě dotknout.”

Lynn spolkla v krku velký knedlík, otočila se k manželovi a oči jí blýskaly.

„Cos měl teda v úmyslu?” zeptala se a byla to téměř stejně formální otázka, jakou jí položil před chvílí on.

„Byl jsem naštvaný, to uznávám. Taky šokovaný. Jak by asi bylo tobě?”

„Mám dojem, že to je zhruba stejné, jako když člověk zjistí, že ho manžel opouští kvůli jiné ženě.”

Nastala pauza. „Dobře. Nejspíš jsem si to zasloužil. Jenže problém je…”

„Ano, v čem je problém?”

„Problém je v tom, že oba dva víme, že ty využíváš toho chlapa, abys mi to oplatila, a to já nemůžu dovolit. To nesmíš dělat ani mně, ani sobě, ani našim dětem.”

„Nechápu, jak chceš…”

„Tak já ti to teda vysvětlím,” přerušil ji, do jeho hlasu se vloudil nepříjemný podtón a hrozil, že ho zcela ovládne. „Pokud neskončíš ten poměr s Cameronem…”

„Nemáme spolu žádný poměr!”

„Pokud neskončíš ten poměr s Cameronem,” pokračoval, jako kdyby vůbec nepromluvila, „tak zapomeň na naši dohodu o slušném vypořádání. Nejenže nebudu platit hypotéku, ale budu se s tebou soudit i o půlku domu. Neuvidíš ode mě ani fioka.”

Lynn sotva slyšela, co říká, kvůli tomu, jak jí hlasitě tlouklo srdce. „Ale proč proboha? To je tvé ego tak ukřivděné…”

178

„Moje ego s tím nemá nic společného. Jestli jsi schopná pořádně se zamyslet, jak tvoje jednání může poškodit naše děti…”

„Není na to teď trochu pozdě dělat si starosti, jestli neublížíme dětem? Když jsi odešel, tak sis je nepřipouštěl. Nestačí, žes je opustil, to musí ztratit i domov?”

„Moje děti budou mít vždycky místo, kde můžou bydlet,” prohlásil Gary pevně.

„Jsem jejich otec. Mám na ně stejné právo jako ty. Když se o ně nedokážeš řádně postarat…”

Lynn cítila, jak se jí krev proměnila v led. „Hodláš tím naznačit, že bys mi je chtěl vzít?” slyšela sebe i Pat-ty Fosterovou se ptát.

„Jsou to taky moje děti.”

„Ale dohodli jsme se, že zůstanou se mnou. O tom nebylo nikdy sporu.”

„Jenže teď bude.”

Lynn zvedla ruku k čelu. „Chceš tvrdit, že jestli se nepřestanu stýkat s Markem Cameronem, tak budeš chtit děti do vlastní péče?”

„Nechtěl bych to řešit touhle cestou, Lynn.”

„Nevěřím, že bys mi tohle udělal.”

„Tak mě k tomu nenuť.”

„Proč mi chceš takhle ubližovat?”

„Nechci ti ublížit. Chci tě chránit.”

„Neprosím se tě o žádnou ochranu!”

„To byl vždycky náš problém,” pronesl tiše. „Vůbec nikdy jsi mě nepotřebovala.” Lynn klesla zpátky do židle. „Asi tě pořádně neznám,” poznamenala s údivem v hlase.

Zadívala se upřeně do manželových očí a překvapilo ji, když zjistila, že jsou stále tak sytě hnědé, jako vždycky bývaly. „Nevěřím, že bys tohle provedl.”

„Musím se chránit, Lynn. Musím chránit to, co je moje.”

Lynn mlčela, natolik ohromená, že nebyla s to se ani rozplakat.

„Rozmysli si to,” nabádal ji Gary. „Nemusí to takhle dopadnout. Koncem týdne může tvoje advokátka zavolat mého právníka. Určitě na něco přijdeme.” Vykročil ke

i79

dveřím a pak se zastavil. „Mrzí mě, pokud to, co jsem ře bylo tvrdé…” „Ne, nemrzí.”

(„Ne, nemrzí,” podotkl by Marc Cameron.) „Dělej, jak myslíš,” prohlásil Gary a byl pryč.

I

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

„ZA CHYBY JSEM UŽ TRPĚLA DOST DLOUHO, DĚ-kuju,” poznamenala starší žena a obličej rámovaný šedými vlasy jí zrůžověl rozčilením, „a nemám v úmyslu vám platit, abyste za mě nadělali další.”

Renee Bowerová se naklonila přes stůl a natáhla k ženě ruce ve smířlivém gestu.

„Omlouvám se, paní Reinkingová. Možná jsem řekla něco nevhodného…”

„To možná si odpusťte,” opáčila žena a její vybledlé modré oči se nehodlaly vzdát svého rozhořčení. „Chápu, že máte dobré úmysly, ale dovolím si vám připomenout, že já jsem klient a vy jste placená za to, abyste zastupovala mé zájmy.”

„Platíte mi, abych zastupovala vaše nejlepší zájmy.” „V tom případě představují jednu a tu samou věc. A já se nenechám vmanévrovat do něčeho, co nechci udělat. Takže už jsem vám dala pokyn, abyste přijala tu nabídku na vypořádání…”

„Ale taje přece špatná, paní Reinkingová. Váš manžel je velice bohatý člověk a to, co vám nabízí, je skoro směšné po těch letech, co jste strávili v manželství a co jste za tu dobu musela snášet. Můžeme dopadnout daleko lip.” „Já už chci mít od něho pokoj.” „To chápu, ale musíte myslet na svou budoucnost…” „Žádnou nemám,” řekla jí žena přímo. „Umírám, paní Bowerová.” Pronesla tu poslední poznámku tak nevzrušeně, že Renee otevřela ústa, než stačila svou reakcí zmírnit. „Zbývá mi asi rok života a to, co mi manžel nabízí, je víc než dost, abych s tím vydržela pohodlně až do konce. Děti mám dospělé a dobře zaopatřené. Jediné, co po vás chci, je soudní

180

rozhodnutí o rozvodu. Abych pravdu řekla, nezajímá mě to, co vy považujete za

spravedlivé, nebo co si vůbec myslíte. Dostávala jsem příkazy celých čtyřicet šest let našeho manželství a už mě doslova k smrti nebaví dělat, co mi ostatní přikážou. A nehodlám začít přijímat rozkazy ani od vás. Tak a teď buď budete akceptovat tu nabídku na vypořádání, nebo si najdu jiného právníka. Vyjádřila jsem se dost jasně?”

Renee zdvihla telefon a zmáčkla bzučák na svou sekretářku. „Marilyn, zavolej Mitchella Weira a řekni mu, že souhlasíme s nabídkou jeho klienta na vypořádání.”

„Děkuji,” ozvala se Gemma Reinkingová a její novoan-glický přízvuk měl v sobě aristokratický nádech. „Teď konečně vím, proč Fred tak rád dává příkazy. Člověku to dělá dobře.”

Renee vstala a napřáhla pravici přes stůl. „Ozvu se vám, jakmile dostanu všechny papíry. Můžete pak přijít a podepsat je, jak se vám to bude hodit.”

„Máte šťastné manželství, paní Bowerová?” zeptala se náhle žena.

Renee vykulila oči a úsměv jí zmrzl na rtech, když se snažila najít vhodnou odpověď Co se to s ní děje? přemítala a divila se, jak to že nedokáže formulovat slova. Samozřejmě že je šťasně vdaná. Měla životní styl, o jakém se většině lidí může jen zdát, a provdala se za muže svých snů. Co to s ní je? Proč jednoduše neotevře pusu a neodpoví té ženě, že je šťastná?

„Nevadí, děvenko,” chlácholila ji laskavě Gemma Reinkingová. „Možná jednou pochopíte, proč jsem se takhle , zachovala. Poznáte, že někdy je lepší se jich prostě zbavit.” Mrkla na ni a z jejího bezmála sedmdesátiletého obličeje vzápětí ubylo padesát roků. V tom okamžiku Renee letmo zahlédla, jak Gemma Reinkingová vypadala zamlada.

„Na shledanou, paní Reinkingová,” rozloučila se Renee a překvapila ji síla, s jakou jí ta křehká žena potřásla energicky rukou. „Hodně štěstí.”

„Vám taky, děvenko.”

Jakmile Gemma Reinkingová vyšla z kanceláře, Renee stiskla bzučák na sekretářku.

„Marilyn, zavolej mi Lynn Schusterovou, prosím tě.” Sáhla do spodní zásuvky a vy-

181

táhla tyčinku Mars, kterou rychle zhltla, než si stihla uvědomit, že vlastně nemá hlad. Jídlo se pro ni stalo podvědomým zvykem, něčím, co dělala, aby se vyhnula jiným činnostem. „Například jakým?” zeptala se sama sebe, když odhodila prázdný obal do koše. Například přemýšlet o svém šťastném manželství, přišla pohotová odpověď. Renee rychle sáhla do zásuvky pro další čokoládovou tyčinku.

„Lynn Schusterová na Unce jedna,” ohlásila sekretářka, zrovna když Renee žvýkala sousto.

„Lynn, počkej moment, něco mi zaskočilo v krku.” Renee spolkla zbytek čokolády a pak si odkašlala přímo do mluvítka. „Jak se máš?”

„Mizerně,” odpověděla Lynn. „Pěkně jsem to zvorala, viď?”

„Neulehčilas to. Ale to nic. Když jde něco snadno, nebaví mě to.”

„Mluvilas s Garyho právníkem?” „Domluvili jsme si schůzku na příští pondělí ve dvě. Mohla bys přijít ke mně do kanceláře v půl druhé.” Bylo to konstatování, ne žádost. „Musím tam být?”

„Podle mě by sis tohle neměla nechat ujít.” Renee slyšela, jak Lynn vzdychla.

„Neboj se, Lynn. Jsem ve svém živlu. Půjde to jak po másle.” Renee se ušklíbla, když jí došlo, že všechny její metafory se vztahují k jídlu. „Doufám, že máš pravdu.”

„Nebudeš se do té doby s Markem Cameronem stýkat?” „Ne,” slíbila Lynn tiše. i

„Neslyším tě.”

„Nebudu se s ním stýkat.”

„Ještě jednou. Neslyšela jsem to pořádně,” vybídla ji Renee.

„Řekla jsem, že se s ním nebudu stýkat,” pronesla Lynn hlasitě, až si Renee musela oddálit telefon od ucha.

„Hodná holka. Na střední škole jsem byla roztleskávač-ka, víš.” „Určitě jsi byla bezvadná.”

„To byla,” dodala Renee nahlas, když Lynn zavěsila. „Byla jsem bezvadná.” V duchu si vybavila sebe samu v uniformě, když tehdy stála v čele pří povzbuzování hráčů.

182

Se směsicí něhy a úžasu si představila nadýchaný bílý svetr a červeno-bílou minisukni, která odhalovala její plný zadek, když prováděla přemety stranou a poskoky. To, co jí chybělo na šikovnosti, nahrazovala čirým nadšením a úsměvem, který prozrazoval jsem-hrozně-ráda-že-tu-jsem. I když nebyla zdaleka nejhezčí děvče v roztleskávacím týmu, byla bez diskuse ta nejhlasitější a nejvytrvalejší. Nikdy nevynechala cvičení, nikdy nezmeškala zápas. Sice neměla nejkrásnější nohy, ale zato nejmocnější plíce. A věděla, jak je využít. Některé věci se nikdy

nezmění, pomyslela si.

Na stole jí zabzučel intercom a hlas Marilyn vpadl do jejího snění. „Pan DeFlores na lince dvě.”

Renee pohlédla na aparát. Pan DeFlores se jednou večer vrátil domů, aby zjistil, že ho žena po pěti letech opustila a vzala si s sebou doslova každý kousek nábytku, včetně nádobí z umělé hmoty, které tam měl ještě za svobodna. Uvěřil by pan DeFlores, že dělala na střední škole roztleská-vačku? „Pane DeFloresi,” ozvala se do sluchátka a snažila se, aby to neznělo příliš pesimisticky, když mu vysvětlovala, že jeho citově ochladlá žena opět odmítla podepsat dohodu, kterou už schválila, dokonce i se změnami, na nichž trvala. „Momentálně nemůžeme vůbec nic dělat, pokud byste to nechtěl hnát k soudu, což, jak jsem vás informovala, bude velice nákladná záležitost. Co kdybychom jí dali ještě pár týdnů k dobru.

Na ten rozvod snad nespěcháte, že?” Pan DeFlores souhlasil, že nepospíchá.

„Dobře, vysvětlím tedy zástupci vaší paní, že další změny nebudou a že dokud vaše žena nebude ochotná podepsat dohodu, jak byla navržena, nebudeme nic dalšího projednávat. Rádi počkáme tak dlouho, jak to bude nutné. Pokud chce rozvod, tak bude muset rychle, jak tvrdí, udělat další krok ona… Ano, zavolám vás. Zatím se, pane DeFloresi, pokuste být trpělivý. Čas je vždycky laskavý k tomu, kdo je ochotný čekat.” Renee si nebyla jistá, jestli je tohle pravda, ale znělo to dobře, a zdálo se, že to jejího klienta povzbudilo. Zavěsila a už se chystala zavolat právníkovi paní DeFloresové, ale pak si to rozmyslela. Advokát paní DeFloresové byl naprosto nesnesitelný mladík, který se pokaždé postaral, aby Renee rozbolela hlava. Mluvil hlasitě a rychle, a když spolu debatovali, Renee přímo viděla skrze telefonní

183

dráty, jak prsty propichuje vzduch. Pokaždé, když s ním hovořila, si vzpomněla na vtip, který vykládal kdysi Philip na jednom večírku. Otázka: Co máte, když zahrabete šest právníků až po krk do písku? Odpověď: Málo písku. Renee byl ten vtip protivný, ale protože nechtěla, aby ji někdo obviňoval, že nemá smysl pro humor, smála se spolu s ostatními.

Renee zjistila, že si potřebuje dát šálek kávy, a zamířila do místnosti pro personál na druhém konci chodby. Nalila si kávu z konvice, kde se po celý den vařila, přidala do ní pořádnou dávku smetany a cukru, posadila se do jednoho z několika nízkých modrých křesílek a natáhla nohy před sebe na značně odřený konferenční stolek.

Byla to jen otázka sebeovládání, přemítala Renee, když se v duchu vrátila k panu DeFloresovi, i když tohle by ho ještě víc rozrušilo, kdyby mu to řekla.

Souhlasit s podepsáním rozvodových listin a pak to na poslední chvíli odmítnout, najít něco nepřijatelného v tom, co už bylo schválené, zavrhovat staré požadavky a vznášet nové, navíc všechno na poslední chvíli, to vše dohromady bylo součástí hry. Rozvádějící se partneři si tohle prováděli pokaždé. Byl to jejich způsob, jak získat navrch, jak mít hlavní slovo a zmanipulovat toho druhého. Lisa DeFloresová tohle prováděla svému manželovi; Gary Schuster dělal totéž své ženě. Renee zavřela oči a opřela hlavu o horní část křesla, takže jí ohryzek čněl do vzduchu.

Alespoň že její klienti neustupovali, nevzdávali se, pomyslela si vděčně, zvláště potěšena tím, že se Lynn Schusterová rozhodla bránit. Spousta žen to nedokázala. Zhroutily se pod tlakem ať už finančním, nebo psychickým, někdy pod obojím. Lynn byla vystrašená a trpěla, ale dala Renee svolení, že může dělat cokoliv, co uzná za vhodné, aby zmařila Garyho výhrůžky. Renee se na pondělní schůzku s ním těšila.

Uvědomila si, že má Lynn Schusterovou ráda, a doufala, že až bude Lynnin rozvod vyřízený, stanou se z nich přítelkyně. Ztratila kontakty během let se všemi důvěrnými kamarádkami a najednou jí docházelo, jak moc jí chyběly. Navzdory všemu, co Lynn Schusterová prožívala, se zdálo, že je to žena, která má svůj život pod kontrolou. No a co?

184

Copak já ne? ptala se sama sebe Renee a najednou byla navztekaná a nervózní, i když netušila proč.

„Ahoj. Neni ti nic?”

Renee otevřela oči a spatřila Margaret Bachmanovou, právničku, která nedávno nastoupila u firmy, jak stojí kousek opodál a pozoruje ji se směsicí zvědavosti a účasti. „Jsem v pořádku,” ujistila ji Renee.

„Mělas zkroucený obličej,” vysvětlovala jí kolegyně. „Vypadalas, jako by tě něco bolelo.”

Renee se pokusila usmát. „Jen jsem si v duchu probírala jeden případ.”

Margaret Bachmanová se zasmála. „John tvrdí, že tohle dělám pořád. Teď už chápu,

co tím myslel. Jaké je to kafe?”

„Vynikající.” Renee se dívala, jak si žena, která byla zhruba ve stejném věku jako ona, přestože podle hlasu se zdála být starší, nalévá kávu. Renee si také všimla, že si dala jen černou.

„V sobotu večer jsi nám chyběla na večírku.”

„Na večírku?”

„U Boba.”

Bob byl Bob Frescati, jeden z původních společníků firmy.

„Jé, promiň,” vyhrkla Margaret Bachmanová, evidentně vyvedená z míry. „Měla jsem za to, že tě…” Zarazila se, protože věděla, že ať nyní řekne cokoliv, jen to celé ještě

zhorší.

„V sobotu večer jsme měli něco jiného,” poznamenala Renee a vrhla na Margaret Bachmanovou ten nejširší a nejupřímnější úsměv. Koneckonců to byla pravda. Ona i Philip měli onen sobotní večer jinou akci, ten večírek, kam vzali Kathryn. Takže by stejně nemohli jít na oslavu k Bobu Frescatimu, i kdyby je pozval. Podobně jako se poslední dobou nezúčastnili jiných podnikových akcí, protože Philip pokaždé něco měl. Bob to bezpochyby vycítil. Lidi většinou přestanou člověka zvát, když jim několikrát odmítne. Přesto si musela přiznat, že sejí to dotklo. Za ta léta se odpoutala od všech svých přátel. Vydala se stejnou cestou i v případě společníků a kolegů?

„Těšila jsem se, že poznám toho tvého krásného manžela. Všechny sekretářky si o něm šeptají. Že prý je tak nádherný.” Margaret se posadila vedle ní.

185

„Je to moc hezký muž,” souhlasila Renee. „Ty se máš.”

Renee přikývla. Ten pohled znala. Znamenal: Jak se ti podařilo ulovit chlapa, o kterém si šeptají sekretářky?

„Ráda bych teď někdy udělala malou večeři. Třeba byste mohli s manželem přijít?”

„Jsem si jistá, že moc rádi,” odpověděla Renee, ale jistá si tím vůbec nebyla.

„Víš, budeš mi muset říct, kdy se ti to hodí — prý je těžk někam tě dostat — a já se podle toho zařídím.”

Renee si sundala nohy ze stolku a snažila se, aby nedala znát námahu, jakou to pro ni představovalo. „Zavolám Philipa hned,” řekla vylekané ženě, která očividně nečekala tak okamžitou reakci.

Když se Renee vrátila do kanceláře, měla zlost a cítila se dotčená, zároveň však věděla, že je to všechno jen její vina. Nemohla čekat, že ji lidi budou neustále zvát na večírky, když si v podstatě navykla na ně nechodit, někdy dokonce ani nezavolala předem, až teprve když už se stejně opozdila. Byla zvědavá, jestli existovaly ještě další akce, z kterých ji vynechali. Ano, to je ono. Je načase začít znova. Zvedla telefon a vytočila Číslo Philipovy ordinace, zatímco sbírala síly na falešné přátelství Philipovy rádoby poangličtělé sekretářky.

„Ordinace doktora Bowera.”

„Samantho, mohla bych mluvit s Philipem, prosím vás?”

„Kdo volá, prosím?”

„Tady Bowerová,” oznámila jí Renee a přitom nevěřila vlastním uším. Co si ta ženská dovoluje!

„Ach, promiňte laskavě, paní Bowerová. Nepoznala jsem váš hlas. Doktor Bower už odešel.”

Renee se podívala na hodinky. Byly sotva tři hodiny. „Odešel? A kdy?”

„Asi před hodinou.”

„Neříkal, kam jde?”

„Mám dojem, že povídal, že odchází domů?”

„Domů? Nebylo mu dobře?”

„Byl v pořádku,” pronesla Philipova sekretářka s nepříjemným smíchem. Musí mu snad být zle, když chce jít domů? naznačoval.

186

„Děkuju.” Renee položila sluchátko a okamžitě stiskla bzučák na svou sekretářku.

„Marilyn, zkus mi, prosím tě, přehodit tu schůzku ve čtyři. Díky.” Pak zavolala domů, a než zavěsila, nechala telefon osmkrát zazvonit. Možná byl Philip na terase a neslyšel to, nebo dole u bazénu. Znovu přemýšlela, jestli mu nic není. Neměl ve zvyku odcházet domů uprostřed dne. Dumala, kde je asi Debbie s Kathryn, a pak si vzpomněla, že se Debbie zmínila, že pojede s přáteli na Singer Island. Kathryn odmítla Debbieino pozvání, aby jela s nimi, a prohlásila, že by ráda strávila jeden den v klidu doma. Možná se šla s Philipem projít na pobřeží.

Možná by to Renee stihla domů včas, aby je našla a připojila se k nim. Do háje s prací.

„Tu schůzku jsem domluvila na čtvrtek v šestnáct třicet,” ozval se Marilynin hlas z intercomu.

„Budu doma, kdyby se něco dělo,” oznámila jí Renee o chvíli později, když odcházela.

„Všechno je v pořádku?”

„V tom nejlepším,” odpověděla Renee.

•

Philipův bílý jaguár parkoval na svém místě, když k němu Renee zajela bílým mercedesem. Křepče kráčela přes parkoviště, potom prošla halou a pozdravila snad až s přehnaným nadšením zjevně znuděného vrátného. Vyjela výtahem do pátého podlaží a přistihla se, že skoro poskakuje po tlustém koberci na chodbě, pak zastrčila klíč do zámku a odemkla dveře. „Philipe… Kathryn… Je někdo doma?” Zaslechla povědomé zvuky a došlo jí, že je to sprcha v koupelně. No a co, pomyslela si a cítila se bezstarostně. Co kdyby se svlékla a připojila se k Philipovi v jeho odpolední očistě? Jak se to tehdy v šedesátých letech říkalo?

Šetřte vodou — sprchujte se s přítelem?

Philip by byl určitě překvapený, že ji vidí. Třeba by byl dostatečně vzrušený tím, že odešla z práce tak brzo a připojila se k němu ve sprše, že by si možná udělal čas a trochu se s ní odpoledne pomiloval. Rozhodně pořád lepší než se dohadovat s právníkem paní DeFloresové.

„Renee?” ozval se slabý hlas z druhého pokoje. „Jsi to ty?” 187

*

Renee následovala ten dutý zvuk do hostinského pokoje. Kathryn seděla na posteli, blond vlasy měla rozcuchané, zelené oči zjevně vyděšené a bílé prostěradlo si pevně přitáhla až k bradě. Renee pospíchala k lůžku. „Kathryn, co se stalo? Není ti něco? Vypadáš příšerně.” „Není mi dobře.”

Renee chtěla sáhnout sestře na čelo a zarazilo ji, když Kathryn před dotykem rychle ucukla, a rovněž ji překvapilo, když zjistila, že Kathryn je pod prostěradlem nahá. „Nemám teplotu.”

„Snad ne, ale jen se na sebe koukni. Celá se potíš. Možná potřebuješ doktora.”

„To nic. Asi na mě leze chřipka,” odporovala Kathryn a slzy měla na krajíčku.

„Pokoušela jsem se usnout.” „Tak promiň. Vzbudila jsem tě?” „Ne, to je v pořádku.”

Renee si sedla k sestře na postel. Cosi ve vzduchu na okamžik upoutalo její pozornost, ale zmizelo to, než to stačila identifikovat. „Jedlas vůbec něco?” Kathryn se chystala odpovědět, ale při zvuku Phílipova hlasu ztuhla.

„Co kdybychom si skočili koupit zmrzlinu?” říkal právě, když vešel do dveří, přes boky měl obtočený známý bílý ručník, a několikrát bezstarostně pohodil hlavou, aby mu mokré vlasy oschly. Renee odtrhla pohled od sestry, jejíž pokožka zbělela víc než pokrývka, kterou se chránila, a zadívala se na Philipa. Působil jako vždy impozantním dojmem, přestože byl sotva oblečený. „Tak co ty na to?” pokračoval, aniž ztratil rytmus. „Slyšel jsem tě přijít a napadlo mě, že by sis dala dobrou studenou zmrzlinu.” Podíval se na Kathryn, jako by ji viděl poprvé.

„Ahoj, Kathryn. Netušil jsem, že jsi doma.”

„Není mi moc dobře,” zašeptala Kathryn. „Asi jsem usnula. Neslyšela jsem tě přijít.”

„Odřekla mi pacientka, tak jsem se rozhodl, že půjdu domů dřív, dám si sprchu a budu odpočívat. Dneska je tam děsný vedro.” Obrátil pozornost k Renee. „No, tak co říkáš? Máš chuť jít s manželem na velikou dvojitou zmrzlinu v čokoládové oplatce?”

Tvář Renee se uvolnila do širokého úsměvu. „To by bylo senzační.”

„A co ty, Kathryn?”

Kathryn zavrtěla hlavou. Vypadala, jako by se chystala zvracet.

„Kathryn by asi neměla jíst nic těžkého. Podle mě bude nejlepší, Kathy, když zůstaneš v posteli a zkusíš se vyspat. Udělám ti třeba čaj a toust, jestli chceš…”

„Ne, nechci nic.”

„Jsme tu za chvilku.”

Renee vstala a natáhla deku, která ležela zmuchlaná u Kathryniných nohou, přes její ramena. „Měla by sis radši něco oblíct. Nebo ještě nastydneš.” Naklonila se, aby políbila Kathryn na tvář, ale ta odvrátila hlavu, až se bradou dotkla ramene, a Renee se místo toho otřely o rty prameny sestřiných vlasů. „Bude ti zas dobře,” utěšovala ji a divila se, proč ta slova vyzněla tak neupřímně. Pak vzala Philipa za ruku a vyšla z pokoje.

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

LYNN SE ZDÁLO, ŽE JE U MARKA V BYTĚ. BYLI v prostředním pokoji, v ložnici, která byla vyhrazena chlapcům při jejich návštěvách. Had spal v akváriu a Lynn na něj občas vrhla ostražitý pohled.

„Já vím,” řekl Marc a blížil se k ní. „Máš ráda věci, co skáčou.”

V příštím okamžiku se octli na větší posteli v jeho pokoji a on si začal svlékat šaty. Cítila, jak se jí jeho ruce pomalu sunou po těle nahoru a dolů. Jeho vousy ji šimraly v koutcích úst. Najednou se posadila. „Zahrajeme si hru.”

„Já hry nehraju,” opáčil Marc.

„Vidím vidím očkem svým,” pokračovala přesto, „něco červeného.”

„V tomhle pokoji nic červeného není. Všecko je hnědé.”

„Vidím vidím něco červeného.”

„Ale tady není nic červeného.”

„Dáš se poddat? Poddat? Poddat?” 189

Dětský refrén se změnil ve zvonění telefonu. Protože to bylo ve snu, Lynn věděla, kdo volá, ještě než ho zvedla. Byly to její děti, které jí oznamovaly, že jsou v domě samy a že se nějaký cizí člověk pokouší dostat dovnitř. „Zamkněte dveře!” přikázala jim a rozběhla se po ulici ke svému domu. Ale dům nestál tam, kde měl stát. Na jeho místě bylo malé baletní studio. Lynn se hnala k telefonní budce, která se objevila na rohu.

„Mami, pomoz nám!” křičela Megan. „Ten chlap už jde. Dobývá se dovnitř.”

„Utíkejte!” naléhala na ně Lynn bezmocně, přitom vůbec nevěděla, kde je má hledat.

„Kam máme jít?”

„Běžte do mé půlky domu,” nařídila jim a pak zvýšila hlas. „Nesmí se vás ani dotknout, pokud budete v mojí polovině.”

„Která půlka je tvoje?” ptaly se děti.

Lynn se rozhlížela sem a tam po opuštěné ulici a hledala odpovědi, které však nepřicházely. „Nevím,” odpověděla nakonec a zahlédla stín muže, jak se natahuje po jejích dětech. „Nevím, která půlka je moje.”

Lynn leknutím otevřela oči.

Megan a Nicholas stáli u její postele. „Všechno nejlepší k narozeninám, mami,” zadeklamovali téměř, ale ne úplně najednou. Lynn vztáhla s úlevou ruce a obě děti objala.

„Pozor,” varovala jí Megan a opatrně uhnula.

„Copak to máš?”

Megan pyšně ukázala malý kulatý dort pokrytý bílou polevou a řadou jemných bílých kvítků. Lynn přelétla slova, která na něm byla napsaná. „V. N. Mámě?” zeptala se.

„Ta paní v obchodě říkala, že tam není dost místa na .Všechno nejlepší’. Nevadí to? Prý se ti to stejně bude líbit.”

„Strašně se mi to líbí,” pronesla Lynn upřímně a pokoušela se zadržet smích.

„Kdy jste to koupili?”

„Včera. Paní Hartová nás vzala do obchodu, než jsi přišla z práce.” Paní Hartová byla sousedka, která bydlela o pár domů dál a pohlídala děti, kdykoliv hrozilo, že se Lynn opozdí. „Poradila mi, ze ho mam dát na noc do ledničky, ale to nešlo, protože jsem nechtěla, abys ho viděla. Chtěla tě překvapit.”

190

„My jsme tě chtěli překvapit,” podotkl Nicholas podrážděně. „Není to jen od tebe. Je to taky ode mě.” „Já ho zaplatila,” upozornila ho Megan povýšeně. „No a? Byl to můj nápad.” „To nebyl.”

„Děti,” oslovila je Lynn klidně, „je to krásný dort a byl to výborný nápad. Nezáleží na tom, kdo ho zaplatil nebo čí to byl nápad.” „Byl můj,” tvrdil Nicholas. „Můj,” trvala na svém Megan.

„Kdes ten dort schovávala?” zeptala se Lynn obezřetně. „Pod postelí.” „Celou noc?”

„Nevadí to?” V Meganiných očích se objevil strach. „To je v pořádku,” chlácholila ji spěšně Lynn. „Určitě bude vynikající.”

„Můžeme si ho dát hned?” „K snídani?”

„Jasně!” vykřikl Nicholas. „K snídani dort.” Lynn pohlédla do tváří svých krásných dětí. I kdyby během těch čtyřiceti let — panebože, čtyřicet let — neudělala nic jiného dobře, alespoň se jí podařilo přivést na svět dvě nádherné zdravé děti. Prosím tě, Bože, nedopusť, aby mi je sebral. „Tak dobře. Dort k snídani. Proč ne?”

„Já ho nakrájím,” vyhrkla Megan a vyběhla z pokoje. „Já ho nakrájím,” křičel za ní Nicholas. „Nakrájím ho já” řekla Lynn, přestože pochybovala, že ji někdo z nich slyšel. Šla za nimi do kuchyně, zatímco Megan už položila dort doprostřed stolu a právě sahala pro nůž. „Já ho nakrájím,” opakovala Lynn.

„Proč to nemůžu udělat?” chtěla vědět Megan. „Tak dobře,” svolila Lynn k svému překvapení. „Udělej to. Ale bud opatrná.” Megan se rozzářila.

„Táta vyletí z kůže, až uslyší, že jsme snídali dort,” prohlásil Nicholas se smíchem.

Lynn se zachvěla, jako by cítila, že strašidelná postava ze snu se vrátila, aby vnikla do domu. „Krájíš moc velké kusy, Megan.”

‘91

Nicholas se natáhl přes stůl a popadl obrovský kus dortu. „Já první,” zahulákal a nacpal si ho do pusy.

„Jako malej,” durdila se Megan.

„No tak, děti, nemáme čas se hádat. Musíte se ještě obléct na tábor a já se musím nachystat do práce.”

„Na svý narozeniny bys neměla pracovat,” prohlásil Nicholas s pusou pokrytou bílými drobky. „Kolik ti je, ma-

„Je jí čtyřicet,” odpověděla Megan a pak se ustaraně podívala na matku. „Kolik bylo tvý mamce, když umřela?” I

„Šedesát dva,” odpověděla Lynn a měla divný pocit, který jí pokaždé na její narozeniny přepadl, že žena, která ji porodila, tady už není, aby jí pomohla oslavovat. Starostlivý výraz na Meganině tváři se změnil ve zděšení, jak v duchu prováděla potřebné výpočty. „Ještě nějakou chvilku tu budu,” chvatně ji ujistila Lynn.

„Co když se ti něco stane?”

„Nic se mi nestane.”

„Ale co když ano? Co když se nabouráš?”

„To se nestane.”

„Ale co když jo. Co s náma bude, jestli se zabiješ v autě nebo tak?”

„Určitě se v autě nezabiju,” pronesla Lynn s jistotou někoho, kdo má schopnost předvídat budoucnost. „Pokud ano,” pokračovala, když viděla, že Megan její vševědoucnost nijak nepřesvědčila, „pořád je tu ještě táta. Ten se o vás postará.” Lynn ta slova vypouštěla z úst jen velice obtížně, zatímco čím dál víc zoufale toužila po hrnku kávy. „Jenže to se nestane.” Zazvonil telefon. „Dám si ten menší kousek, prosím tě,” požádala Lynn dceru, když se natahovala po sluchátku. „Haló?”

Lynn si nejdřív myslela, že hlas ženy na druhém konci drátu patří otcově manželce Barbře a že volá, aby Lynn připomněla, že dnešek je první den zbytku jejího života, tudíž ji překvapilo, když žádná gratulace nepřicházela.

„Radši sem hned přijeďte!” nařizoval jí hlas.

„Cože? Kdo volá?”

„Odjíždějí.”

„Promiňte, to bude omyl.”

„Je to Lynn Schusterová?” 192

„Ano, tady Lynn Schusterová. Kdo je to?” V Lynnině mysli se začal vynořovat rozmazaný snímek.

„Fosterovi odjíždějí z města. Stěhovací vůz jim stojí přímo před domem.”

„Cože?”

Telefon oněměl. Lynn zvolna položila sluchátko. Rozmazaná fotografie se najednou zaostřila a ukázala Davii Messengerovou, úzkostlivou sousedku Fosterových, jejíž geometrický účes zvýrazňoval jestřábí rysy jejího obličeje.

„Mami, co se děje?”

Lynn neodpovídala. Kam mohli Fosterovi jet? Co by měla udělat, aby je zastavila?

„Budeš muset odejít?” zeptala se Megan s obavou v hlase.

„Nejdřív si ale sním kus toho dortu,” ubezpečila ji Lynn a spatřila, jak se na dceřině tváři rozprostřel spokojený úsměv. „Mám vás moc ráda,” řekla Lynn a přitiskla si obě děti k sobě, ale myšlenkami byla u malé Ashleigh Fosterové. „To se ani nedá vyslovit, jak hrozně vás miluju.”

„My tebe taky,” ozvala se Megan.

„Můžu si dát ještě kousek?” dožadoval se Nicholas. I

„Jakmile děti odjely do tábora, hned jsem tam jela,” vysvětlovala Lynn svému vedoucímu. Carl McVee, malý, plešatějící muž, jehož nemoderně dlouhé kotlety jenom zdůrazňovaly holohlavost, dřepěl za stolem, opíral se o lokty a špulil odpudivě rty. „Dům byl prázdný. Stěhovací vůz byl pryč. Fosterovi samozřejmě odjeli už dávno předtím. Zavolala jsem tu stěhovací firmu. Nechtěli mi dát žádnou informaci, ale jsou místní. Nestěhují do jiných států. Takže víme, že Fosterovi jsou pořád ještě na Floridě. Volala jsem Keitha Fostera do práce. Sdělili mi, že se přestěhoval do jiného města, ale nechtěli prozradit, do kterého. Zjistila jsem si sídla Mezinárodní databáze. Hlavní úřad mají v Sarasotě, takže tam určitě taky budou. Brnkla jsem Stephenu Hendri-xovi, což je advokát Fosterových…”

„Já vím.”

„Jak to?”

„Sotva domluvil s tebou, telefonoval okamžitě mně.” 193

„Takže taky víš, že vůbec nechtěl spolupracovat.” Lynn si uvědomila, že se jí naprosto nelíbí zbůsob, jakým se na ni její Šéf dívá.

„Naopak, mně připadalo, že pan Hendrix je velice ochotný spolupracovat. Souhlasil, že nebude naše oddělení žalovat za obtěžování pod podmínkou, že…”

„Cože?”

„Pod podmínkou, že necháš jeho klienta na pokoji.” „Jeho klient je velmi důležitý potenciálně nebezpečný člověk. To je velký rozdíl.”

„Tím chceš říct, že neuděláme nic?” „Lynn, měj rozum. Nemáme na něj nic.” „Máme toho dost. Je tu svědectví sousedky…” „Bláznivé ženské, z které by, jak jsi dokonce i ty přiznala ve své zprávě, u soudu nebyl moc přesvědčivý svědek.”

„Máme učitelku Ashleigh, nějakou slečnu Harriet Tem-pletonovou. Konečně se mi ji podařilo chytit a potvrdila mí, že si Ashleigh nezlomila ruku ve škole při pádu na hřišti.*’ „To ještě nedokazuje, že to provedl Keith Foster.” „Dokazuje to, že lhal.” Lynn rozzlobeně přecházela sem a tam před McVeeho stolem. „Taky se mi povedlo vypátrat druhou manželku Keitha Fostera.” „Ty jsi mi ale velký detektiv!”

Lynn si toho sarkasmu nevšímala. „Řekla mi, že důvod, proč se s tím skvělým filantropem rozvedla, byl, že začal být lidumilný rovněž svými pěstmi.”

„Lynn, obdivuju tvoje pátrací schopnosti, ale vážně… tvrzení bývalé manželky?”

„Co je špatného na tvrzení bývalé ženy?” Lynn zničehonic nechtíc zahlédla svou budoucnost. Obávaná exmanželka! Před očima se jí objevila představa vlastní osoby v podobě nafukovací panny, z které pomalu uniká vzduch. Jak rozhovor pokračoval, cítila, že splaskává a je čím dál míň přesvědčivější.

„Člověk by měl vzít v potaz její pohnutky,” pronesl McVee chladně.

„Člověk by měl zkoumat ty tvoje.” Na okamžik nastalo ticho. „Omlouvám se. Já prostě jen nechápu, proč pořád tak váháš.”

„Lynn, doktor tu malou přece vyšetřil, že?” i94

„No, to ano…”

„Nenašel žádné stopy po týrání, je to tak?”

„Nenašel žádné stopy po týrání, to je pravda. Ale víš stejně dobře jako já, jak dlouho Fosterovi otáleli, než sem Ashleigh přivedli. Pokud měla nějaké modřiny, tak…”

„Jsou to pouhé dohady.”

Lynn se přinutila sklonit zrak ze strachu, že na ní bude vidět vztek, kdyby se šéfovi podívala do tváře. Odkdy používal výrazy jako „pouhé dohady”? Copak vystudoval práva? „Fosterovi mi odmítli dát povolení, abych vyslechla jejich rodinného lékaře.”

„Na to mají plné právo.”

„To vím, jenže…”

„Jenže nic, Lynn. Případ je uzavřen.”

Lynn pokračovala, jako kdyby to neřekl. „Jenže Patty Fosterová přece přiznala, že manžel dceři zlomil ruku.”

„Tys tu chudinku navezla do toho, aby přiznala, že její manžel má výbušnou povahu.”

„Nic takového jsem neudělala.”

„Přiznání Patty Fosterové, chceš-li to tak nazvat, nám nedokazuje nic kromě toho, že ta ženská byla silně rozrušená. A potom jedním dechem všecko popře. Lynn, uznej, že nemáme nic, s čím bychom přišli k soudu. Nic, co bychom mohli použít, abychom ty lidi přinutili chodit na poradenská sezení.”

„Můžeme…”

„Nic nemůžeme. Nemáš nic,” opakoval kdoví pokolikáté.

„Máme tu načasovanou bombu.”

„Nejsi trochu melodramatická?”

„Chci povolení, abych mohla upozornit Úřad sociální péče o děti v Sarasotě.”

„Povolení se zamítá.” Teď promluvil jako Nejvyšší soudce, napadlo Lynn, když sledovala, jak zvedl a zase pustil její zprávu na stůl, aby to ještě zdůraznil.

„Nebudu riskovat soudní proces kvůli tak chatrným důkazům, jako jsou tyhle.”

„Nejsi z těch, kdo se obvykle vzdává kvůli nátlaku zvenčí,” poznamenala ve snaze zkusit jinou taktiku, ale pokus o lichotku vyzněl stejně falešně jako celá věta.

Carl McVee i95

byl pověstný právě tím, že kapituloval pod tlakem z jakéhokoliv zdroje.

„Já bych tomu neříkal nátlak. Spíš zdravý rozum.” Lynn se mu chystala dál oponovat, když vtom dodal: „Ten ti ale zdá se poslední dobou nějak chybí.” Ať už chtěla Lynn namítnout cokoliv, slova jí zamrzla v hrdle. „Lidi rádi pomlouvají, Lynn. Drby se dostanou dokonce až sem do prvního patra.” Odmlčel se. „Minulý

týden se prý v tvé kanceláři odehrála pěkná scéna.”

„Nejsem si jistá, jestli chápu, na co narážíš. U mě v kanceláři se odehrává plno scén.”

„Týkají se i tvého muže?”

Lynn neodpověděla a opět nasměrovala pohled k podlaze.

„Prý byl velice rozzlobený kvůli tvému nynějšímu chování.”

„Nechápu, jak tohle vůbec souvisí…,” začala Lynn, když našla hlas a vypustila vzpírající se slova z úst.

„Jsi tady na oddělení hodně dlouho, Lynn.”

„To ano. Pořád nechápu, co má společného můj soukromý život s…”

„Někdy chybujeme v úsudku. Někdy se tyhle chyby mohou přenášet z jedné oblasti našeho života do druhé.”

„Já svého muže neopustila, Carle. On nechal mě. Chyba v úsudku byla jeho, ne moje.”

„A ten poměr, který máš s…”

„Já nemám s nikým žádný poměr! Jak se odvažuješ mi naznačovat…”

„Dobrá, dobrá,” prohodil McVee a mával rukama, jako kdyby chtěl odrazit fyzický útok, „asi jsem to přehnal.”

„Řekla bych, že mi dlužíš omluvu.”

„Omlouvám se,” vyhrkl McVee.

Lynn klesla do židle naproti jeho stolu a viděla, jak se nafukovací panna hroutí a bojový duch — i vzduch — se z ní vytrácí. Mlčela. Víc už neměla co říct.

Carl McVee obešel stůl a opřel se širokou zadnicí o jeho okraj. „Vážně se omlouvám, Lynn. Moje poznámky byly nemístné. Jsi nejlepší pracant v první linii, kterého mám. Ale co se týče případu Fosterových, všecko, co ve skutečnosti máme, jsou tvé instinkty. Dobrý právník — a Stephen

196

Hendrix je dobrý právník — by mohl argumentovat tím, že ty instinkty byly poslední dobou trochu pošramocené.”

Takže on se jí vlastně vůbec neomlouval, uvědomila si Lynn. Jen použil omluvná slova, aby prosadil svou.

„Nemůžeme zachránit svět, Lynn. Některé věci se vymykají naší kontrole.”

„A proto malá holčička ztrácí dětství a možná přijde i o život, protože mi nedovolíš zvednout telefon.”

Carl McVee vypadal dotčeně, ale její poslední poznámku nechal bez povšimnutí.

„To přece nevíme.”

„Víme to přesně.” Lynn se zhluboka nadechla. „Je to všechno? Můžu jít?” Byla si vědoma toho, že víc než obešla meze neslušnosti, ale cítila naléhavou potřebu vypadnout z kanceláře toho člověka dřív, než ho vyhodí z okna v prvním patře.

McVee přikývl, odlepil zadek z hrany psacího stolu, opět ho obešel a chystal se usednout, když se náhle zarazil a u-smál se na nijako by ji dnes viděl poprvé.

„Mimochodem,” pronesl, „všechno nejlepší.” ¦ KAPITOLA DVACÁTÁ

RENEE SEDĚLA V BÍLÉM MERCEDESU A CIVĚLA na dům, ve kterém vyrostla, snažila se přimět své tělo, aby se pohnulo, a svou ruku, aby otevřela dveře auta. Proč to bylo pokaždé, když sem přijela, stejné — krátkodechost, třas v prstech, svírání v prsou? Byli to proboha její rodiče. Měli ji rádi, přestože jen těžko hledali slova, jak to vyjádřit. Kromě toho nepatřila k lidem, kteří dennodenně potřebovali slyšet „miluju tě”. Koneckonců to byla pouhá slova. Nebyla zas tak důležitá. Ale ano, byla, říkala si Renee a složila ruce do klína. Ta slova byla dost důležitá.

Seděla za volantem auta a přitom upírala pohled na okno obývacího pokoje rodičů. Závěsy byly zatažené jako obvykle kvůli polednímu slunci. Byli vůbec rodiče doma? Měla nejdřív zavolat. Věděla, že matka nesnáší, když ji někdo zaskočí, že se snaží vyvarovat překvapení, protože jsou otci

i97

nepříjemná. Renee se podívala na malou krabičku zabalenou ve stříbrném papíře, která ležela na vedlejším sedadle. Tento týden měla matka narozeniny. Už tolik let jí nekoupila žádný dárek. Když byly dcerky ještě malé, rozhodl otec, že dávání dárků je zbytečný výdaj. Renee si nepamatovala, kdy naposledy dostala od rodičů něco k narozeninám. Ačkoliv jí darovali celkem slušný šek, když se provdala za Philipa.

Renee se podívala na hodinky. Bylo půl druhé. Budou doma? Nebo na golfovém hřišti? Vzpomněla si, že každou sobotu hrají golf. Jenže nevěděla přesně v kolik hodin. Když budou doma, nevyruší je od oběda? Nepamatovala si, v kolik hodin jedí. Měla nejdřív zavolat, aby se přesvědčila, že jsou doma. Měla zavolat, aby se ujistila, zeje nevytrhne od oběda. Neměla sem vůbec chodit. Proč tady je? „Co tady dělám?” zeptala se nahlas. „Proč se do toho vůbec pouštím?”

„Protože se jim pořád snažíš zalíbit,” slyšela odpovídat Philipův hlas s chladnou logikou. „Pořád se snažíš dělat ze sebe tatíčkova dokonalého andílka.”

„Ale to jsem nikdy nebyla. Nikdy jsem nebyla jeho dokonalé cokoliv.” „Ale vždycky jsi tím chtěla být.” Měl pravdu? Byla tady kvůli tomu? To tu byla jen proto, aby promarnila půlku sobotního odpoledne, jednu z mála chvil, které měla pro sebe, aby seděla před domem, který pro ni nikdy nebyl domovem, aby se třásla strachy i přes intenzivní horko a zároveň věděla, že cokoliv řekne, až do toho domu vejde, bude stejně špatné? Proč jí připadalo, že se vždycky octne v místech, kde vůbec nechtěla být?

Philip se do takové situace dostával vzácně. „Můj čas je příliš drahý,” říkával.

„Život je příliš krátký.” A měl pravdu. Proč by měl trávit sobotní odpoledne návštěvou lidí, které nesnášel? Nezlobila se na něj, že s ní nechtěl jet. Debbie se na konci příštího týdne vrací do Bostonu — za takovou dobu, pomyslela si Renee provinile — a bylo jen správné, že se rozhodl strávit den s ní. Dokonce pochopila i fakt, zeji do jejich plánů nezahrnul. Pro otce bylo důležité strávit o samotě nějakou tu chvilku s dcerkou, kterou tak zřídkakdy vídal. Renee se znovu podívala na dům rodičů. Pro jejího otce to důležité nikdy nebylo.

198

Doufala, že se jí podaří přemluvit Kathryn, aby jela s ní. Ale Kathryn jednoduše zavrtěla záporně hlavou a vlezla si zpátky do postele, přetáhla si deku přes hlavu a odmítla o tom diskutovat.

Od onoho odpoledne, kdy se Renee vrátila z práce dřív a našla sestru v posteli, trávila Kathryn většinu týdne ve svém pokoji. Neměla horečku, žádné vnější příznaky chřipky, ale jedla málo a ještě méně mluvila. Jestli v posledních téměř osmi týdnech udělala nějaký pokrok, zdálo se, že se rapidně vytrácí. Opět se uzavírala do sebe, byla zamlklá a duchem nepřítomná. Renee se zmínila o svých obavách Philipovi a ten slíbil, že se pokusí si s Kathryn znovu promluvit a udělá cokoliv, aby jí pomohl.

Je to hodný člověk, pomyslela si Renee, protože teprve teď pochopila, že její rodina mu musí jít na nervy stejně jako jí.

V okénku auta se objevil odraz podoby její sestry, bledé a vyděšené. Viděla, jak Kathryn sedí na posteli a přitahuje si bílé prostěradlo až k bradě. Viděla Philipa ve dveřích s bílým ručníkem šikovně omotaným kolem boků. „Co kdybychom si skočili koupit zmrzlinu?” zeptal se.

Kolem auta proběhl malý černohnědý psík, zaštěkal a představu zahnal. Výborně, pomyslela si Renee, i když nevěděla proč. Pozorovala, jak na ni pes pobouřeně štěká, protože vnikla neoprávněně na jeho území, a jak se pak chvatně dal na ústup. Renee poznala, zeje to starý pes podle toho, jak se mu kolébal při běhu zadek, jako by nedokázal zcela vystihnout, kam má namířeno druhá půlka jeho těla. Zrovna jako já, uvažovala, až na to, že ani nevím, kam mám namířeno. „Ale vím,” pronesla nahlas, naplněná náhle novým odhodláním. „Mám namířeno do tamtoho domu. Půjdu dovnitř a postavím se tváři v tvář těm dvěma lidem, kteří prohlašujou, že jsou mí rodiče, a řeknu jim, zeje mám ráda. A neodejdu odtamtud dřív, dokud neuslyším, že mi řeknou totéž.”

Renee se nehýbala. Seděla za volantem bílého mercedesu. „Vidíte tamto auto?” slyšela se, jak se jich ptá. „To je moje auto. Můj manžel Philip mi ho koupil. Je hezký a úspěšný a každá ženská, která ho vidí, ho chce dostat, ale on je můj. Miluje mě. A to auto mi koupil, protože je jako vy, nedoká-

i99

že druhým povědět, co cítí.” Renee se dotkla prstem malého dárkového balíčku na vedlejším sedadle. Mám tě ráda, mami, myslela si. Máš mě ráda? Máš mě rád, tatí? Co ti mám dát, aby tě to přinutilo mě milovat?

Vzpomněla si, že když byla malá, pokaždé jí brali nějaké věci. Nejdřív to byl palec, který jí páčili z pusy, zprvu jen krutými posměšky, potom silnými prsty a nakonec, když ji tyto taktiky od toho nedokázaly odradit, pomocí jakési odporně chutnající tekutiny. Další v pořadí byla její oblíbená deka, deka, kterou si odmalička chránila a z které se stal vpátém roce její existence spíš flanelový hadr. „Na dečku jsi už moc velká,” tvrdili a přitom použili dětské slůvko, které dávno pustila z hlavy, a přestože před nimi schovávala deku každé ráno, když odcházela do školy, někdy pod matraci, jindy ji složila pod spodní prádlo, pokaždé na jiné místo, přišla jednou domů a zjistila, že je pryč. „Na dečku jsi už moc velká,” řekli jí znovu, když hlasitě protestovala, a pak ji nechali brečet v jejím pokoji a nemohla se utěšit ani palcem, ani dekou.

„To je k smíchu. Co má za smysl tohle zas vytahovat? Chovám se jak blbec,” pronesla Renee, otevřela dveře od auta a vystoupila na ulici. Několik kamínků ze silnice si ihned našlo cestu do jejích sandálů. „Výborně,” zamumlala, natáhla ruku, aby je vytřepala, přitom málem ztratila rovnováhu a tak tak zachránila dárek, aby nespadl na zem. „To to začíná.” Rozhlédla se na obě strany tak, jak

ji to učili v dětství — pozorovali ji? —, pak přešla ulici, schválně se vyhnula betonové cestičce, která vedla ke vchodu do domu a dala přednost čerstvě posekanému trávníku. Skopla si sandály a vytřepala kamínek, který se jí pevně zaklínil mezi prsty, a zaýořila paty do živé floridské trávy.

Trávník se udržoval zelený — natolik zelený, až se zdálo, že se chvěje — podzemním zavlažovacím systémem, který byl ve floridském vedru spíš nutností než luxusem. Bez stálé péče a vyživování by se tráva jednoduše proměnila v troud.

Zrovna jako my ostatní, přemítala Renee, zatímco se dotýkala malých keříků, které se shlukly uprostřed trávníku před domem. Keříky byly úhledně sestříhané do tvarů pelikánů a malých koníků. „Říká se tomu topiary,” vysvětlovala jí matka, když byla malá, „a ne abys na ty keře sahala

200

nebo si na ně sedala,” varovala ji. Pochopitelně že hned nato se Renee pokoušela nasednout na jeden z křehkých koňských hřbetů a dostala za svůj ošklivý čin pořádně

naplácáno.

Renee pohladila vršek pelikánovy hlavy a pak se vydala šikmo přes trávník ke vchodu. Vzpomněla si na pokoj, který měly dohromady s Kathryn a který byl tradičně po florid-sku vymalován žlutě a zeleně. Rodiče měli zálibu ve velkém nábytku a drobných uměleckých předmětech, alespoň tak matka mluvila o své neustále se rozšiřující sbírce porcelánových panenek.

Renee přistoupila ke dveřím a natáhla chvějící se prsty ke zvonku. Byla zvědavá, jestli jsou rodiče doma, v které části domu jsou, z kterého pokoje je vytáhne.

Vzpomněla si, že ať se jako dítě nacházela kdekoliv, připadalo jí, že rodiče byli pokaždé někde jinde a jí se vždycky podařilo je vyrušit.

Stiskla zvonek u vchodu a zaslechla tiché, vzdálené tóny zvonkohry z chladného vnitřku domu. Uslyšela hlas — „Už jdu” — zvuk vysokých podpatků (matka nikdy nenosila podpatky nižší než osm centimetrů, dokonce i po domě), klapajících na dlaždicích obývacího pokoje, jak se blíží ke dveřím.

Renee vklouzla zpátky do sandálů zrovna, když se dveře otevřely. „Renee.” V ženině hlase nezazněl ani náznak překvapení. Jméno vyslovila nevýrazně, jako kdyby byla učitelka a četla docházku ve škole. A přesto se objevil v očích starší ženy slabý záblesk, téměř nepostřehnutelné rozšíření, které Renee prozradilo, že matka k její návštěvě tak zcela

lhostejná není.

„Nepozveš mě dál?” zeptala se Renee matky, která se za celá léta pozoruhodně málo změnila. Byla to stále ta krásná žena, kterou si Renee vybavovala ve vzpomínkách na dětství, s vysedlými lícními kostmi a chladnýma zelenýma očima, které přenesla na starší dceru, rysy, díky nimž se mohla stát úspěšnou modelkou, kdyby byla vyšší a měla k tomu sklony. Matka ustoupila stranou a vpustila Renee do obýváku, který se nacházel hned za dveřmi.

Helen Metcalfeová měla na sobě růžový svetřík přetažený přes bílé plátěné kalhoty bez puků. Byla stejně tak dobře upravená, jako když ji Renee naposledy viděla, a vlasy jako

201

doplněk jemného obličeje měla pěkně učesané. Nepůsobila jako někdo, kdo nahání druhým lidem strach, pomyslela si Renee. Ale nicméně přesně tohle mi dělá. Renee se zastavila uprostřed převážně žlutého pokoje, měla pocit, jako kdyby stála v centru studeného jasného slunce, a přemítala, zda ji matka vybídne, aby se posadila. Váhavě natáhla ruku s balíčkem. „Do tvé sbírky,” řekla Renee a podala matce dárek zabalený ve stříbrném obalu.

„Tos nemusela,” prohodila Helen Metcalfeová nevzrušeně, ostražitě se podívala přes rameno, a zatímco mluvila, její ruce pečlivě rozbalovaly stříbrný papír.

„Totiž vzpomněla jsem si, že máš tenhle týden narozeniny, a cestou jsem viděla v obchodě tohle. Doufám, že takovou nemáš.”

Helen Metcalfeová vyndala jemnou loutku z hedvábného papíru, obracela ji v prstech a prohlížela ze všech stran. „Je to Pan,” upozornila ji Renee. „Je pěkný.” „Už nějakého máš?”

„Člověk jich nemůže mít nikdy příliš mnoho,” pronesla matka se stydlivým úsměvem a přešla na druhý konec pokoje ke žlutě zbarvenému pianu a uložila křehkou figurínu mezi ostatní tak, aby ji nebylo hned vidět. „Děkuju. Je to od tebe opravdu hezké.” „Můžeš to vrátit, kdybys chtěla něco jiného. Mám účet.” „To je v pořádku,” ubezpečila ji matka, ale lístek z dceřiny třesoucí se ruky si vzala.

„Jak se máš?” zeptala se Renee rozpačitě a přála si, aby jí matka nabídla místo ne kvůli tomu, že by chtěla zůstat déle, než bylo nezbytně nutné, ale protože se bála, že se jí podlomí kolena.

„Máme se dobře,” odpověděla matka v množném čísle, aby do toho zahrnula i otce, který právě, když promluvila, vešel do pokoje ze zadní části zahrady. „Ahoj,

táti,” hlesla Renee.

lan Metcalfe se podíval ke vchodu. „Říkal jsem si, že někdo přišel.” Pak pohlédl na manželku. „Čemu vděčíme za to, žes nás poctila návštěvou?”

„Chtěla jsem vás vidět,” řekla Renee prostě. „Máma měla tenhle týden narozeniny…”

202

„To pro tebe dřív moc neznamenalo,” poznamenal otec a stále ještě se na ni nepodíval. Jeho tělo se zabořilo do jednoho ze dvou žlutých křesel a oči hleděly přímo před sebe na zatažené závěsy.

Renee cítila, že se jí zarazil dech. Její otec působil impozantně, dokonce i když seděl. Renee se vtěsnala do druhého křesla a doufala, že ho přiměje, aby se na ni podíval. S hořkostí si uvědomila, že ani matka, ani otec se ji nepokusili obejmout. Jen to by stačilo, abych byla šťastná, aby z nás byla rodina, snažila se jim mlčky sdělit pohledem. Stačí mě obejmout a říct, že mě máte rádi.

Je to taková maličkost. Je to příliš mnoho.

„Nechci se hádat, táti,” pronesla Renee trpělivě. „Jen mě napadlo, že vás navštívím a popovídáme si.”

„Renee mi přinesla dárek k narozeninám, figurínu Pana,” slyšela promluvit matku a okamžitě pocítila nával vděčnosti. Usmála se na matku, ale ta se dívala pouze na otce.

„Tak, zničehonic chceš najednou chodit na návštěvy,” ozval se otec. „Bydlíš deset minut odsud, ale většinou nemáš čas se tu zastavit nebo aspoň zvednout telefon.”

„Vždyť volám, ale vždycky jste na odchodu, a taky jsem netušila, že byste chtěli, abych se u vás někdy zastavila.”

;,Zastavila ses teď.”

„Prostě jsem si vzpomněla, že měla máma tenhle týden narozeniny, tak jsem to chtěla využít. Ani jsem si nebyla jistá, jestli budete doma.”

„Normálně bychom nebyli,” souhlasila matka. Spěchala jí opět na pomoc? „Hráli bychom golf. Ale tatínka poslední dobou zlobí záda.”

„Helen, naše dcera se určitě nezajímá o mé zdraví.”

„To není pravda, táti. Samozřejmě že mě to zajímá. Co máš se zády?”

Otec její starostlivost zahnal mávnutím ruky. „Člověk stárne, tak ho bolí záda. No,” pokračoval a podíval se kriticky na dceru, „vypadáš zdravě. Apetit k jídlu ti zřejmě nechybí,” dodal.

„Přibrala jsem pár kilo.” Renee se celá nesvá popotáhla za halenku.

Otec se zasmál. „To vás v té tvé nóbl vysoké učili vyjadřovat se v eufemismech?” 203

„Měla bys držet dietu,” nabádala ji matka s nelíčeným znepokojením. „Philip je velice pohledný muž. Jistě si ho chceš udržet.”

„Philipovi se líbí, jak vypadám,” sdělila jim Renee a pokoušela se zdůraznit svá slova úsměvem.

„Ženě bych obezitu nikdy netoleroval,” konstatoval lan Metcalfe kategoricky, bez ohledu na svůj zbytnělý objem. „Tvá matka má stejnou váhu, jako když jsme se brali. Když člověk tloustne, tak je prostě líný a chybí mu silná vůle. No,” pronesl opět, zatímco Renee sbírala síly k tomu, co bude možná následovat,

„rozhodla ses nás poctít návštěvou. Nejspíš bychom měli být rádi, že tě vidíme.”

„Doufala jsem, že ano.” Jak by mohli? Je tlustá, líná a chybí jí silná vůle.

„A nejspíš taky vděční.”

„Ne, vděční ne…”

„Byli bychom vděční, kdybychom občas dostali pozvání na večeři do tvého krásného bytu.”

„Zvala jsem vás. Nikdy nemáte čas.” Lidi přestanou člověka zvát, když je neustále odmítá, napadlo ji a znova se zamyslela nad tím, kolik podnikových setkání v poslední době zameškala. „Vlastně jsem chtěla příští týden udělat malou oslavu. Je tady Kathryn,” pronesla zvolna, nebyla si však jistá, jestli se vydala správnou cestou, ale ustoupit už nešlo, „napadlo mě, že by bylo hezké, kdybychom se všichni zase sešli.” Poznali, že lže?

„Netušila jsem, zeje Kathy na Floridě,” ozvala se matka. „Měla zavolat…”

„Kathryn nám může zavolat, pokud nás chce vidět,” přerušil matku otec a ignoroval dceřino pozvání.

Renee se pokusila zasmát, ale výsledek se podobal spíše drsnému zakašlání.

„Telefon funguje i opačným směrem,” upozornila je.

„Co má tohle znamenat?”

„Přesně to, co jsem řekla.” Renee najednou vyskočila na nohy přes všechno úsilí zachovat klid. „Proč se musí vždycky ozvat Kathryn nebo já? Jste přece schopní zvednout telefon a vytočit číslo. Proč nezavoláte někdy vy mněl Proč nikdy nepozvete mě a Philípa na večeři k vámi Proč nemůžete občas zatelefonovat a

zeptat se, jak se mi daří nebo co 204

je nového? Víte, kde jsem. Víte, kde mě zastihnout. Znáte Kathrynino číslo do New Yorku. Můžete si přece dovolit meziměstský hovor. Jak se můžete divit, že vám nezavolá? Před pár měsíci jí umřel muž a vy jste se ani na chvilku nedokázali odtrhnout od vašeho golfu, abyste jí projevili soustrast!”

„Kathryn je už velká holka. Nemusí hned běhat za mámou a za tátou, když něco nevyjde.”

„Smrt manžela je snad něco víc, než že něco nevyjde. Vy si vážně myslíte, že když je dospělá, tak vás nepotřebuje?”

„Ví, kde nás najít,” znovu zdůraznil otec.

„Chtěla se zabít!” vykřikla Renee v čirém zoufalství a vyčkávala, co na to řeknou. Mlčeli, ačkoliv z tváře Helen Metcalfeové se na okamžik vytratila barva.

„Kde jste byli celý její život?” Kde jste byli celý můj život? musela se kousnout do jazyka, aby nedodala, protože věděla, že zašla příliš daleko.

„Jak dlouho je tady?” zeptala se matka hlasem tenkým jako tříska.

„Dlouho ne,” zalhala znovu Renee. Že by snad matka slyšela, co právě řekla? Slyšela, jak jí oznamuje, že se Kathryn pokusila připravit se o život? Jak dlouho je tady? opakovala Renee neslyšně a užasle. „Proč jí nezavoláte? Bydlí u mě a vím, že by ji potěšilo, kdybyste se ozvali.”

„Není na nás, abychom jí telefonovali,” pronesl lan Metcalfe s pohledem upřeným před sebe a opět se na dceru zdráhal podívat.

„O čem to mluvíš? Co tím myslíš, že to není na vás?”

„Kathryn přijela na návštěvu k tobě,” vykládala matka trpělivě a vysvětlovala manželův postoj, jako kdyby vedla hodinu správného chování. „Ozvat se má ona.”

„Nemůžu věřit tomu, co slyším.” Renee kopla do spodku malého křesílka, na kterém předtím seděla, až se roztočilo bezcílně dokola. „Cítíte k ní vůbec něco?

Nemůžete na chvilku zapomenout na svoji zraněnou pýchu a zkusit si představit, co prožívala? Chtěla se zabít a vy se staráte, co by řekla slečna Způsobná, kdybyste náhodou zavolali Kathryn první?!”

Otec vstal. „Je to pořád ta stará písnička, viď, Renee? Máme všeho nechat a starat se o to, co vy se sestrou musíte

205

prodělávat. Je vám jedno, co možná zakoušíme my s matkou, co jsme kvůli vám za ta léta zkusili. Ne, nic z toho se nepočítá. Jen vaše pocity jsou důležité.

Vždycky jste byly sobecké děti. Doufal jsem, že po svatbě to překonáte. Myslel jsem si, žes k tomu měla příležitost, když sis vzala Philipa…”

„Musíš opravdu zhubnout, Renee,” upozornila ji matka a Renee na okamžik napadlo, že je vtažena do jednoho ze svých podivných snů. Snad doopravdy nemluví o její váze, když je právě informovala o Kathrynině pokusu o sebevraždu! „Povedlo se ti přimět muže, jako je Philip Bower, aby si tě vzal. Nechceš ho přece ztratit, viď? Sice nejsi tak krásná jako Kathryn, ale mívala jsi tak hezký úsměv.” Hlas Helen Metcalfeové slábl a zvolna se vytrácel, jako by řekla něco, co se nehodí vyslovit ve slušné společnosti.

Renee nevěřícně zírala na matku, ale nikoliv proto, že pořád ještě ignorovala zprávy o tom, co Kathryn provedla, jelikož to byl obvyklý matčin způsob, jak čelit nepříjemnostem všeho druhu, nebo dokonce kvůli jejímu staromódnímu názoru, že manželství je jediná základní složka života ženy, avšak z toho důvodu, že to bylo poprvé za třicet čtyři let, co jí matka přímo do očí řekla, že je na ní něco pěkného. Nyní, když to od matky slyšela, ji to ohromilo. „Ty si myslíš, že mám hezký úsměv?” zeptala se Renee a vzápětí zapomněla na předchozí matčinu nečitelnost a zatoužila jí vběhnout do náruče. Cítila, jak touží po matčině objetí.

„Hezký je, pokud hezký vydrží,” podotkla Helen Metcalfeová a Renee strnula.

„Řekla, žes mívala hezký úsměv,” vložil se do toho lan Metcalfe místo své ženy.

„Teď by si ho ovšem nikdo nevšiml. Není to jen tvoje váha. Je to ve všem. Podívej se na své oblečení. Koukni se na své vlasy. Budeme ti zase muset začít říkat Plešatý Joe jako kdysi, když jsi byla malá a nechtělas klidně sedět, aby tě matka mohla pořádně učesat.”

Renee si vybavila dávno zapomenutou přezdívku, která vznikla, pokud si správně pamatovala, podle jakési postavičky z komiksů, co měla tolik vlasů, až jí padaly do obličeje

206

a sotva viděla na cestu. A to si myslela, že si pamatuje každou drobnost ze svého dětství. Jak mohla zapomenout na tohle?

„Čekáš, že se bude kolem tebe točit celý svět,” pokračoval otec. „Čekáš, že každý hned všeho nechá a vyskočí do pozoru, jen co ty luskneš prsty.”

„Čekám jen trochu obyčejné slušnosti,” opáčila Renee, rozzlobená teď stejně jako

on.

„Jen si posluž,” vypálil na ni otec. „A už na mě laskavě nezvyšuj hlas, slečinko.”

„Prosím tě, táti, nechci se s tebou hádat. Proto jsem nepřišla.”

„Proč jsi teda přišla?”

„Už jsem ti to řekla. Máma má narozeniny. Chtěla jsem vás prostě vidět.”

„Proč?”

„Jste moji rodiče. Mám vás ráda!” zvolala Renee a cítila, jak se s ní točí pokoj.

„Ale dáváš to najevo dost divným způsobem,” soptil otec, jehož zlost se proměnila v zuřivost. Renee na chvíli měla dojem, že ji snad hodlá udeřit.

„Proč se vždycky tak rozčilíš, když se zmíním o lásce?” zeptala se Renee zcela ohromená.

„Nejsem rozčilený.”

„To tedy jseš.”

„To byl vždycky tvůj problém, Renee. Myslíš si, že všechno víš.”

„Vždyť jsem se ti jen přiznala, že tě mám ráda sakra.”

„V tomhle domě nebudeš klít,” upozornil ji otec.

„Co se s tebou děje?”

„Nebudeš s námi takhle mluvit, Renee,” prohlásil otec a jeho zlost teď vystřídal chladný vztek. „Obávám se, že budeš muset odejít, než matku ještě víc rozrušíš.”

„Ne!” zakřičela Renee a viděla, jak nadskočili. „Ne. Neodejdu z tohohle domu, dokud mě nevyslechnete!” Přistoupila k nim a všimla si, že se do matčiných očí vkradl strach. „Právě jsem vám řekla, že vás mám ráda. To je patrně poprvé, co výraz ,mít rád’ byl v tomto pokoji vysloven, možná dokonce v tomhle domě, a můžete si klidně ignorovat, co chcete, můžete si předstírat, že se

20-

Kathryn nepokusila o sebevraždu, že tohle všechno jsem si vymyslela pro své vlastní kruté záměry, ale nedovolím vám přehlížet fakt, že jsem se před vás právě postavila a svěřila vám, že vás mám ráda. A neodejdu, dokud od vás neuslyším, že vy máte rádi mě\ Rozumíte? Nikam nepůjdu, dokud neuslyším, že mi to povíte. Je mi čtyřiatřicet, ale pořád jsem vaše dcera. A ještě nikdy jsem od vás neslyšela, že mě máte rádi.”

Její rodiče mlčeli. Byli tak šokovaní, že nemohli mluvit, nebo nedokázali ta slova vyslovit?

„Nezdá se vám, že je načase, abyste mi řekli, že mě milujete? Nezdá se vám, že jsem čekala už dost dlouho?”

„Renee…,” začala matka unaveně a hlas jí zaskřípal. „Jaký to má smysl?”

„Chci to od vás slyšet. Chci od vás slyšet, že mě máte rádi. Co se děje? Vy to neumíte říct? Nemáte mě rádi? Ani trochu?”

„Renee…,” naléhala matka a pokukovala po otci. „Tohle je tak zbytečné.”

„Není to zbytečné. Znamená to všechno! Na kolenou vás prosím. Potřebuju to od vás slyšet.”

„Ale proč? Proč je to tak důležité?”

„To nevím.”

„To je nesmysl, Renee.”

„Neodejdu, dokud to neřeknete.”

Opět se rozhostilo ticho. Renee zkoumala matčinu i otcovu tvář, pozorovala, jak se jejich ústa otevřela, aby se zase zavřela, viděla zmatek v jejich očích, chvění rtů. Zvolna přistoupila matce a zastavila se jen kousek od stále krásného obličeje starší ženy. „Máš mě ráda, mami?” zeptala se a zároveň slyšela hlásek holčičky, která byla uvnitř ní stále zavřená.

„Strašně to ztěžuješ, Renee.”

„Znamená to, že mě máš ráda?” naléhala tvrdošíjně Renee.

„Jsi moje dcera. Matka musí milovat své dítě.” Podívala se na manžela.

„Ne, na něho se nedívej,” napomenula ji Renee. „Na mě se podívej. Pověz, že mě máš ráda. Prosím.” v

208

Matčinou odpovědí bylo pár tichých slz. Renee čekala, až žena promluví, zatímco začala chápat, že to nebyla matka, kdo selhal, ale ona sama. Nemilovali ji, protože nedokázala probudit lásku. Byla tlustá, líná a chyběla jí silná vůle.

„Táti?” zvolala a vrávoravě přistoupila k otci. „Neumíš to vyslovit? Je pro tebe opravdu tak těžké povědět mi, že mě máš rád?”

Poprvé od chvíle, co lan Metcalfe vstoupil do obývacího pokoje a octl se před dcerou, se jí podíval přímo do očí. Renee si uvědomila, že zadržuje dech, když otevřel ústa, aby promluvil.

„Ovšemže tě máme rádi, Renee,” pronesl a pak stočil pohled k zemi.

Renee stála naprosto nehybně uprostřed místnosti. Nevyznělo to vůbec tak, jak

očekávala. Celá ta léta čekání, až otec vyřkne tato slova, a pak, když ho nakonec přinutila přečíst je ze svého vlastního scénáře, zjistila, že postrádají význam. Žádné uvolnění, žádné velké splynutí duší, nic než pouhá slova. „Ovšemže tě máme rádi, Renee,” slyšela ho v duchu opakovat, slova však vyzněla úplně jinak, než čekala.

Pohlédla z otce na matku, která se odvrátila, neschopná setkat se s jejím pohledem. Co to provedla? Co tím chtěla dosáhnout? Donutila dva lidi, aby projevili city, aniž chtěli. Nakonec přiměla otce, aby vyřkl něco, co tak zoufale toužila za celá ta léta slyšet, a přesto bylo její vítězství přinejmenším falešné. „Ovšemže tě máme rádi,” konstatoval otec a promluvil za sebe i za svou ženu tak, jak oba mívali ve zvyku za sebe navzájem mluvit, takže se individuálně nedoznali k ničemu.

Doufala, že něco získá? Matku i otce, dávno ztracené? Srdečné objetí na konci příběhu? Závěrečný polibek při zatmívačce? Šťasné zakončení?

Mělo pro její život význam, jestli ji má otec rád? Nebo matka? „Proč je to tak důležité?” zeptala se matka. Proč jsou slova tak důležitá? ptala se sama sebe, když uprchlá z domu, a pak si skrze slzy odpověděla: „Protože jednoduše jsou.” 209

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

I LYNN SEDĚLA ZA PSACÍM STOLEM A POKOUŠELA se zformulovat myšlenky. Už přes hodinu pracovala na jedné zprávě, snažila se sestavit věty, které se nechtěly utvořit, zaznamenat pozorování, kterými si už nebyla jistá, předložit návrhy, které zřejmě stejně nikomu nepomůžou. Má to smysl? uvažovala, když zavírala desky se spisem. Žila dost dlouho na to, aby věděla, že se lidi, na rozdíl od slov, která je zastupovala na papíře, dají zřídka uspořádat do vybroušených frází.

Nervózně pohlédla na fotografie svých dětí. Do háje s tebou, Gary Schustere, pomyslela si navztekaně. Jak nám tohle můžeš provádět? Podívala se na hodinky. Bylo jedenáct.

Za tří hodiny se ona a Renee sejdou s Garym a jeho právníkem, aby rozhodli o budoucnosti její rodiny. „Jaks mi tohle mohl udělat?” Lynn uhodila pěstí do stolu a viděla, jak fotografie dětí nadskočily jakoby v údivu. „Co ty kytky, cos mi poslal k našemu výročí? Co ten pitomý lístek? Všechny ty krásné roky, na které jsi narážel, tvoje touha zůstat přáteli spoustu dalších let? Co to mělo znamenat?” Jen hromada slov, pomyslela si Lynn rozzlobeně, zatímco srovnávala papíry, které její pěst rozházela. „Teď se kamarádit nechceš, viď? Prahneš po něčem jiném. Je to tak? Chceš prodat náš dům, abys mohl žádat půlku zisku. Chceš naše děti, nebo aspoň tvrdíš, že je chceš. Renee říká, že po nich ve skutečnosti vůbec netoužíš. Prý je to obvyklý trik, který manželé používají, aby donutili manželky snížit požadavky na vypořádání. Prý to mám nechat na ní, aby to vyřídila, nechat odborníky ať dělají svou práci. Totéž, co tady všem říkám já.

Slova, další slova.”

Dveře Lynniny kanceláře se otevřely. Objevila se v nich Arlene, ve tváři znepokojený výraz. „Stalo se něco? Připa-

210

dalo mi, že tě slyším křičet.” Mladá žena se rozhlédla na obě strany, až jí poskočil ohon.

„Nic se neděje. Jenom jsem si zkoušela řeč.”

„Řeč?”

Lynn mlčela. U lhaní byl ten problém, že člověk musel lhát dál, aby kryl tu první lež. Lynn usoudila, že jedna stačí. Arlene setrvala ve dveřích dalších pár vteřin, pak se stáhla a zavřela za sebou dveře. „Vzpamatuj se,” zašeptala Lynn.

„Důvěřuj své advokátce.” Věř ji. Lynn sebou trhla. Věřila svému muži. A jak dopadla? Bylo jí čtyřicet a začínala znova, jako by jí bylo dvacet. Gary nereagoval na to, že má čtyřicáté narozeniny. Neposlal žádné vzkazy ani po svém právníkovi, ani po dětech. Ze jí bylo čtyřicet, se ho už netýkalo. Zajímala ho jen tehdy, pokud mu byla na obtíž. Existovala nyní jako cosi, čeho je nutno se zbavit, co musí být z jeho života odstraněno. Bývalá manželka, pomyslela si, a okamžitě zakusila pocit ponížení.

Zazvonil telefon, pak téměř vzápětí utichl. Ozval se Arlenin hlas přes intercom. „Nějaký člověk na lince dvě. Nechtěl se představit.”

Lynn zvedla sluchátko. „Lynn Schusterová,” ohlásila se zvučně a byla vděčná za to rozptýlení.

„Všechno nejlepší,” popřál jí Marc Cameron, aniž se představil. „Vím, že jsem se o pár dní opozdil, a vím, žes mě prosila, abych ti nevolal, ale chtěl jsem ti na to odpoledne popřát hodně štěstí.”

„Děkuju.” Lynn se bála říct víc. Cítila, jak se jí napjalo tělo, a došlo jí, že je nazlobená, i když netušila proč. To, co se stalo, nebyla Markova vina. Nebylo

správné, že ho obviňuje z toho, co jí Gary provádí. Nicméně zjistila, že je snadnější a pohodlnější házet to na Marka — nebo na Garyho —, než svalovat vinu tam, kam se ve skutečnosti patřilo — na sebe.

„Zavolej mi potom, prosím tě, a dej mi vědět, jak to dopadlo.”

„Jestli mi to vyjde.” Chystala se zavěsit.

„Lynn…?”

„Ano?”

„Naštvalo by tě hodně, kdybych ti řekl, že jsem se do tebe asi zamiloval?” 211

Lynn se zarazil dech v plicích. „Ani nevím,” pronesla tiše. „Radši mi to ale teď neříkej.” „Zavolej později,” prosil ji. „Pak ti to povím.”

Lynn seděla v předpokoji kanceláře Renee a snažila se nemyslet na to, co řekl Marc nebo co bude vykládat Gary. Všechno dobře dopadne, opakovala si v duchu jako man-tru. Všechno dobře dopadne. Opravdu?

Vzpomněla si na svou předchozí návštěvu u Renee v kanceláři. „Proč bys chtěla toho člověka znovu vidět?” zeptala sejí Renee po Markově první návštěvě. „Chceš poznat, kam až můžeš zajít, aby sis doopravdy zpackala život?” Tak to tedy poznala. Zašla příliš daleko? Dveře do kanceláře její advokátky se otevřely a Renee z nich vyšla připravená bojovat, i když vypadala, že má trochu otupené ostří, „Promiň, že jsem tě nechala čekat. Pojď dál.”

Lynn následovala Renee do nyní už důvěrně známé místnosti, posadila se na obvyklé místo z druhé strany beznadějně zavaleného stolu a sledovala, jak Renee přistoupila k oknu a podívala se na centrální nádvoří. „Hezký den,” prohodila Renee. „Ani jsem si nevšimla.” „Jsi nervózní?”

„Proč bych měla být nervózní? Rozhoduje se tu jen o mém životě.”

Renee se zasmála. „Mám pro tebe jednu historku. Prý je to pravda, ale pochybuju o tom.”

Lynn se neklidně zavrtěla na židli. Neměla teď vážně náladu na žádné historky.

„Staří manželé, oba kolem pětadevadesáti let, prý vejdou k právníkovi do kanceláře a sdělí mu, že se chtějí rozvést po víc než sedmdesátiletém manželství. Advokát kouká na ty dva cvoky a nevěří svým uším. Nezbylo mu než se zeptat, proč po takových letech a v takovém věku se vůbec obtěžují žádat o rozvod. Vysvětlili mu, že se chtěli rozvést už dávno, ale že čekali, až jim umřou děti.” Lynn ohromeně civěla na Renee. „To má být legrace. Je to vtip. Má tě uvolnit a rozesmát.”

212

Lynn se podařilo slabě usmát. „Na to, abych se smála, jsem asi moc nervózní.” Propletla si ruce v záhybech své béžové sukně.

„Neboj se. Tohle bude, jako když sebereš dítěti cukrátko. A když mluvím o sladkém, nemáš hlad?” Lynn zavrtěla hlavou. „Kávu?” Lynn přikývla. Renee stiskla knoflík intercomu. „Marilyn, mohla bys nám přinést dvě kafe? Jaké chceš?”

„Černé.”

„Jedno černé a jedno s dvojitou šlehačkou a cukrem. Nebuď nervózní, Lynn. Dobře to dopadne, to ti slibuju.”

Marilyn se objevila o pár minut později s kávou. Lynn si všimla řádky prázdných obalů od čokolády v koši vedle advokátčina stolu.

„Netvrdím, žes mě nevarovala,” prohodila Lynn a bála se setkat s jejím pohledem.

„Díkybohu za to,” zažertovala Renee a evidentně čekala, že tím vyvolá úsměv.

„Všechno, cos předpověděla, se děje.”

„Jako například?”

„Například, že jsem zvorala celkem slušnou dohodu o vypořádání, to za prvé. Za druhé, můj šéf ví, nebo si myslí, že ví, o mém vztahu s Markem Cameronem.

Pochyboval o mém profesionálním úsudku. Život jedné malé holčičky může být ohrožený jen proto, že jsem ztratila důvěryhodnost. Gary mi vyhrožuje, že mi vezme děti, protože si myslí, že mám poměr s Markem. Pochybuje o mých rodičovských schopnostech. A podle všeho o tom mluví celé město. Všichni jsou přesvědčení, že mám poměr s Markem. A něco ve mně křičí: ,Proč jsi ho neměla?’ Stejně mi to vyčítají. Když budu muset jít přesto do vězení, aspoň bych měla nějakou vinu.”

„Nikdo ti děti nevezme. Věř mi. Nedovolím mu to.”

„Kdybych tak měla tvé sebevědomí.”

„Kéž bych měla tvůj pas.”

Ozval se bzučák. „Pánové Emerson a Schuster jsou tady. Poslala jsem je do zasedací místnosti.”

„Děkuju,” řekla Renee a podívala se na Lynn. „Připravená?”

„Už je to jedno.” 213

m

„Musím vám oznámit,” právě pronášela Renee Bowerová, zatímco kroužila kolem kulatého konferenčního stolu, a tak donutila pohledy ostatních, aby ji sledovaly, „že váš poslední návrh na vypořádání je naprosto nepřijatelný. Ve skutečnosti tato náhlá změna okolností ve mně budí dojem, zeje to trochu víc než zastrašovací taktika, jak donutit pani Schusterovou, aby přijala méně než jí patří.”

„Můj klient má právo na polovinu domu nabytého v manželství.”

„Smím vám připomenout, že to byl váš klient, který z tohoto domu odešel, když opustil manželku a dvě děti kvůli jiné ženě? Řekla bych, že pozbyl veškerá práva, která v této oblasti měl.” Renee nahlédla do kopie původní nabídky na vypořádání, kterou držela v ruce. „Váš klient to rovněž uznal a své provinění přiznal, když dával původní návrh na vypořádání. Nevidíme důvod měnit podmínky, které byly už jednou sjednány.” „Okolnosti se změnily.”

„Skutečně? Snad byste mi mohl vysvětlit jak?” „Moje žena dobře ví jak,” odpověděl Gary Schuster místo svého právníka a Lynn sebou trhla.

„Asi byste mi to měl přesto vysvětlit,” slyšela Lynn promluvit Renee, pak sledovala, jak usedla do jednoho z velkých kožených křesel a čeká na jeho odpověď.

Lynn si uvědomila, že jí zrak zabloudil k obličeji toho hezkého muže na druhé straně stolu, a uvažovala, jestli tohle byl tentýž člověk, s kterým tolik let sdílela život. Fyzicky vypadal stejně, vysoký, světlovlasý, opálený po celý rok, s příjemným hlasem, který si obvykle neliboval ve vzteku. Ale jeho jinak laskavé hnědé oči byly, když ne přímo nelítostné a studené, tak určitě lhostejné, netečné k jejímu trápení. Měl na sobě světle modrý oblek, barvou i střihem téměř stejný s oblekem jeho právníka. Ten byl tmavovlasý a ve srovnání s Garym bledý, a soudě podle tenké linky černého chmýří, zápasícího o život na horním rtu, se pokoušel přidat mladistvému vzezření pár let navíc tím, že si nechal narůst knírek.

Paul Emerson měl politováníhodnou smůlu, alespoň jako příslušník právnické profese, že vypadal skoro jako chlapec, ačkoliv jí Renee prozradila, že je o pár let starší než ona.

Renee se s ním setkala dřív a řekla Lynn, že je to dobrý právník a slušný člověk. Bezmála osmnáct let byl ženatý se svou dívkou ze střední školy a měli šest dětí. Renee se domnívala, jak sdělila Lynn, že tento tvrdý postoj zaujal z donucení.

Lynn si nervózně odkašlala do rukou a Renee se na ni usmála, čímž jí beze slov naznačila, aby narovnala ramena a podívala se manželovi zpříma do očí. Nenech se zastrašit, zavelela mlčky a sledovala, jak Lynn pozvolna získává kontrolu nad tělem, uvolňuje se a znovu otáčí hlavu k muži, s nímž sdílela společné lože po čtrnáct let.

„V době, kdy jsem ten návrh podal, jsem nevěděl, že se manželka zapletla s jiným mužem.”

„S kterým mužem, pane Schustere?”

„Ona to ví.”

Gary Schuster se vyčítavě podíval na manželku. Lynn mu pohled oplatila a v očích se jí najednou objevil vztek.

„Snad abyste nám to přesto řekl.”

„S Markem Cameronem,” přišla stručná odpověď.

„Cameron… Cameron,” mumlala si Renee a prohlížela si vysoký strop. „To jméno je mi povědomé. Kde jsem ho slyšela…”

„Tak dobře, paní zástupkyně,” přerušil ji Paul Emerson, což Renee evidentně předpokládala, „připouštíme souvislost.”

„Marc Cameron je manžel ženy, s kterou váš klient utekl?”

„Nikam jsem neutekl,” prohlásil Gary Schuster rozhodně. „Jsem přece tady.”

„To jste.” Renee se usmála a upravila si límec tmavomodrého kostýmku. „A stále máte poměr se ženou Marka Camerona, pokud se nemýlím?”

Gary Schuster přikývl a netrpělivě pohlédl na svého právního zástupce.

„Situace mého klienta se nezměnila,” poznamenal Paul Emerson.

„U mé klientky také ne.”

„Tvrdíte, že vaše klientka se neschází s Markem Cameronem?”

% 215

„Moje klientka se možná párkrát setkala s panem Cameronem, aby v této komplikované záležitosti probrali společné zájmy.”

„Chcete říct, že tento vztah není intimní?” otázal se Garyho právník.

„Suzette je spolu viděla v jeho bytě, proboha,” ozval se Gary.

„A kdy to bylo?”

Gary se opřel o židli. „Před několika týdny.”

„Můžete to upřesnit?”

„V sobotu třetího srpna. Kolem jedné hodiny. Je to dost přesné?”

„V jednu hodinu odpoledne?” opáčila Renee téměř nevinně. „Viděla je spolu v jednu hodinu odpoledne?” Gary mlčel. „Ne večer? Ale v jednu odpoledne? Promiňte, řekl jste to tak?”

„Ano, přesně tak.” Gary zvýšil hlas, pak ho ztišil a těkal očima z jedné ženy na druhou. „Heleďte, pokoušíte se mi tvrdit, že se nic neděje?”

„Nepokouším se tvrdit nic, pane Schustere. Pouze se vám snažím vysvětlit, že vzhledem k tomu, že jste odešel se ženou Marka Camerona, není na jeho setkání s vaší manželkou nic výjimečného, a pokud trváte na změně dohody o vypořádání, kterou jste následkem toho navrhl, nebo se pokoušíte zastrašit vaši manželku, aby podepsala něco, co očividně není v jejím nejlepším zájmu, pak budete mít na krku zasloužený boj.” Zvedla Garyho poslední návrh na vypořádání. „Tento návrh je svinstvo a vy to víte. Upřímně řečeno, Paule, překvapuje mě, že vám není trapné mít s tímhle něco společného. Rozhodně nemáme v úmyslu souhlasit s něčím, co považuji za něco víc než citové vydírání.” Pokračovala ve svém projevu i přes hlasité protesty Paula Emersona. „Pokud s tím míníte jít k soudu, prosím, klidně běžte. Jsme na to dokonale připravené. Ale čeho přesně hodláte dosáhnout, až se před něj dostanete? Čeho si soudce na tomto rozvodovém řízení povšimne? Uvidí před sebou špatnou manželku a matku, která úmyslně zanedbávala manžela i děti, která si užívala s jinými muži, která hazardně hrála, podváděla nebo jinak porušovala man-216

želský slib? Ne, bude mít před sebou ženu, jejíž manžel opustil ji i jejich dvě děti po čtrnácti relativně šťastných letech manželství.

A co ta žena udělala potom? Zahořkla? Dělala naschvály? Pokoušela se obrat manžela o všechno, co má? Ne. Informovala svého právníka, že nedychtí po krvi. Chtěla jednat slušně. Dokonce souhlasila s manželovou prosbou ukončit manželství co nejdříve, přestože jí to působilo značné utrpení. Byla ochotna souhlasit s vypořádáním, které on navrhl. Pokud šlo o ni, zbývalo ještě pár bodů, které její advokátka považovala za nutné doladit. A pak jednou večer zavolal manžel ženy, kvůli níž ji její muž opustil, a navrhl schůzku, protože existovaly věci, o kterých by si měli promluvit, a její manžel to zjistil a začal najednou žárlit z důvodů, které jsou známy jedině jemu. Začal vyhrožovat. Rozhodl se, že bude vyžadovat to, co najednou považoval za svou půlku domu, přestože ho naprosto dobrovolně opustil, a že bude chtít své děti, ačkoliv od nich tak lehce odešel. Dokonce ho ani nenapadlo myslet na jejich prospěch a nepostaral se, aby uhradil výdaje na jejich letní tábor. Nechal na své ženě, aby se o takové záležitosti starala jako ostatně

pokaždé.”

Lynn zpozorovala bolestný výraz, který Garymu přeběhl po tváři a obsadil původně neutrální území jeho očí. „Domnívám se, že ani vy, pane Schustere, byste se nepokoušel tvrdit, že vaše žena je špatná matka. Ve skutečnosti je přímo vynikající matka. Nemám pravdu? To, že je vyškolená sociální pracovnice, jí umožňuje zcela chápat potřeby svých dětí, a když se vrátí ze školy nebo z tábora, vždycky je jim k dispozici. Ne jako jejich otec, který často pracuje dlouho do noci, a teď je navíc značně zaneprázdněný novou rodinou.”

Renee se odmlčela jen na tak dlouho, aby stačili její slova vstřebat. „Suzette Cameronová je, pokud vím, matkou dvou chlapců.” Lynn zadržela dech v obavě, co asi bude následovat. „Ráda bych věděla, jak by bylo jí, kdyby jí manžel podobně vyhrožoval odebráním děti?” Oba, Gary i Lynn, vrhli pohled na advokátku. „Asi by byla stejně rozrušená jako má klientka, ne-li ještě víc,

217

s ohledem na důkazy, které by mohly být použity proti ní, tedy na fakt, že se dopustila nevěry, a to nejen s Ga-rym Schusterem, ale, jak jsem se dozvěděla, rovněž s několika dalšími pány.”

I přes své opálení Gary smrtelně zbledl. „O čem to sakra mluvíte?” Vyskočil na nohy. „Chcete mi snad vyhrožovat?”

Renee na něj upírala pevný a klidný pohled. Lynn cítila, že se s ní točí místnost. Zatnula prsty do jemné rýhy na stole. „Nikdy zbytečně nikoho nezastrašuji, pane Schustere. Ve skutečnosti nemám nejmenší tušení, jaké plány snad má nebo nemá Marc Cameron se svými dětmi, ale mohu vás ujistit, že paní Schusterová bude proti vám bojovat se vším, co bude v její moci, aby si děti udržela, i za cenu neblahých odhalení týkajících se minulých prohřešků Suzette Cameronové. Nedokáži uvěřit, že máte skutečně v úmyslu podat žalobu o opatrování, ani se nedomnívám, že toužíte po vleklé soudní při, která bude

nejen nákladná, ale i marná. Jen by to oddálilo váš tolik vytoužený rozvod a navíc nijak by se tím neurychlil. Žádný soudce se zdravým rozumem by vám vzhledem k důkazům nesvěřil děti do vlastní péče a vy to víte. Jste právník. Nemusím vám připomínat, že soudci se drží faktů. Máte pouze žárlivá podezření, kvůli kterým vám soudce nejspíš doporučí, abyste se staral o své.” Odmlčela se a Lynn pochopila, že to bylo jak na efekt, tak kvůli tomu, aby se nadechla. „Také byste měl vědět, že v případě, že podáte žalobu, hodlám udělat totéž. Má klientka byla dosud značně velkorysá, když se vzdala svého práva na

výživné. S ohledem na manželův daleko vyšší příjem a na jeho úmysl žalovat ji o polovinu domu, nebude už v takové situaci, aby mohla být tak velkomyslná, zvláště když jí hrozí nákladný soudní proces.” Renee podala Garyho zástupci kopii protižaloby, kterou vypracovala. „Třebaže velmi ráda řeším spory, doufám, že budeme schopni vyřídit tuto záležitost mimo soud, a to co nejdříve, jak bychom si jistě všichni přáli. Udělejte si chvilku a prostudujte si to. Pokud budete mít dotazy, jsme u mě v kanceláři.”

218

„Ublížily jsme Garymu,” pronesla sklíčeně Lynn, když její manžel s právníkem opustili budovu. Stála u okna a dívala se, jak Gary zlostně kráčí přes nádvoří k ulici. „Myslím, že se považoval za Suzettina rytíře v lesklém brnění. Podle mě nepředpokládal, že před ním mohli být i jiní.” Odmlčela se a snažila se najít vhodný způsob, jak zformulovat další otázku. „Myslíš si, že bylo správné použít to, co mi Marc Cameron prozradil o Suzettiných milostných pletkách, způsobem, jakým jsme to udělaly?” Lynn považovala jenom za správné vzít na sebe alespoň částečnou odpovědnost za kroky své právní zástupkyně. Řekla jí, že může použít cokoli, udělat, cokoli bude nutné.

„Nespojil se s tebou Marc Cameron původně právě proto? Aby ti pověděl o nějakých záležitostech, o kterých bys měla vědět? No, vypadá to, že přesně tohle provedl.”

„Nemyslím si, že by ho, když mi vykládal ty věci o Suzette, napadlo, že bych je mohla použít, abych jí ublížila.”

„Myslíš, že nenapadlo?”

Ta otázka zůstala viset ve vzduchu jako odér nepříjemného parfému.

„Udělalas obrovský dojem. Šel z tebe strach,” chválila ji Lynn a Renee se rozesmála. „Myslím to vážně. Jsem tvůj dlužník.”

„Jen se neboj. Dostaneš můj účet.”

„Víš, co tím myslím. Jestli budeš někdy něco potřebovat…”

„Co takhle zajít si příští týden na oběd?”

„To bych ráda.” Lynn se podívala opět z okna na centrální nádvoří, nyní opuštěné. „Co teď?”

Renee se usmála a zvedla kopii podepsané dohody. „Tedy musím přiznat, že i já jsem byla překvapená, že to tak rychle podepsali. Podle mě jsme jim tak trochu sebraly vítr z plachet. V každém případě máme naši dohodu; děti zůstanou u matky; dům je tvůj. Neuspěly jsme v jedné nejasnosti, kterou jsem se snažila definitivně prokázat, ale to stejně byla jen zbytečná paráda. Budeme pokračovat v rozvodovém řízení.” Její úsměv se rozšířil. „Máme tu dohodu, Lynn. Můžeš si dělat, co chceš.”

„A Marc Cameron?”

„To záleží čistě na tobě.” 1

219

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

JAKMILE LYNN ODEŠLA Z KANCELÁŘE, RENEE sáhla do zásuvky pro čokoládovou tyčinku a ohromilo ji, když zjistila, že sáček je prázdný. Rychle prozkoumala druhé dvě zásuvky a cítila se tak trochu jako alkoholik, když hledá láhev, ale nenašla nic. „Sakra.” Opřela se v židli a odolávala touze položit si nohy na stůl. Na jeho desce byl hrozný nepořádek. Zdálo se, že z něho rostou papíry, jako kdyby to byl plevel na zahradě. Ani na něm nebylo místo, aby si tam dala nohy. „Cha,” uchechtla se nahlas, „co si to namlouvám? Ani kdybych chtěla, tak tam ty nohy nevy-zdvihnu.” A i kdyby se mi to podařilo, pokračovala v duchu, nikdy bych je nedokázala sundat. Museli by použít zdvižný vozík, aby mě dostali dolů.

Představa, jak jí zvedákem odstraňují nohy ze stolu, jí značně zkazila náladu. Ze svého vítězství se cítila téměř závratně šťastná. A taky to bylo vítězství, ujišťovala se ve snaze trochu si vylepšit náladu. Pěkně s Garym Schusterem a jeho právníkem zatočila. Donutila ho, aby odkryl karty a vzdal to. Vyhrála.

„Zůstaly mu aspoň kulky, když odcházel?” slyšela, jak se Philip vyčítavě ptá.

„Ty jsem mu nechala,” slyšela svou odpověď. Opravdu?

„Ach Philipe, proč na mě nemůžeš být pyšný?” naříkala a zároveň zoufale toužila po nějaké sladkosti, kterou by si mohla strčit do pusy. „Šel z tebe strach,”

vyjádřila se o ní Lynn. Šel z ní strach. „Bylas zlá,” opravil ji Philip. Poví mu vůbec o dnešním triumfu? Bude to považovat za vítězství, nebo za zesměšňování.

Uvažovala, jestli mu má zavolat, ale pak si to rozmyslela. Bude tam mít pacienta. Kromě toho měl na práci lepší věci než poslouchat její vítězoslavné jásání. „Co kdybychom si skočili koupit zmrzlinu?” slyšela ho najednou říkat a viděla ho zabaleného do ručníku ve dveřích sestřina pokoje. Rychle tu představu zahnala jako pokaždé, i s vidinou sestry na posteli, celé bledé a vyděšené.

„Hlavu 220

vzhůru,” povzbuzovala se. „Bylas vynikající. Šel z tebe strach.”

Sestřiny velké zelené oči se pořád nechtěly skrýt do paměti. Renee sáhla po telefonu a vytočila číslo domů. Philip měl večer vzít Debbie na rockový koncert do West Palm Beach. Možná se jí podaří přemluvit Kathryn, aby si večer někam vyrazily, jenom ony dvě. Kathryn něco očividně trápilo. Už se tak dobře zotavovala a najednou bác, je tam, kde byla. Možná se cítila provinile, že si začala užívat života tak záhy po Araieho smrti. Zůstával v ní hlodávý pocit, zejí Kathryn nepověděla všechno o té noci, kdy zemřel, že něco vynechala. Třeba by se jí podařilo Kathryn přemluvit, aby jí svěřila, co to bylo.

Renee naslouchala, jak telefon pětkrát, šestkrát, sedmkrát zazvonil. Chystala se, že ho po sedmém zazvonění položí, když ho najednou kdosi zvedl. „Kathryn?” otázala se Renee, jelikož haló na druhém konci bylo tak udýchané, až bylo nezřetelné.

„Debbie,” informoval ji ten hlas. „Copak nepoznáváš svou milující nevlastní dceru?” „Jsi celá udýchaná.”

„Šla jsem zrovna po chodbě, když jsem zaslechla telefon. Byl to závod přímo s časem, jestli stihnu dostat se do bytu, abych ho zvedla, než zavěsíš. Totiž většinou to tak dopadne. Dotyčnej to položí zrovna, když se člověk konečně dostane k telefonu.”

„Naštěstí jsem typ, který má výdrž.” „Naštěstí pro koho?” opáčila Debbie, a tak jí hodila rukavici.

„Je tam sestra?” zeptala se Renee, která ji nehodlala sebrat, a přemítala, kde by mohla Kathryn být. Celé týdny nevyšla z bytu.

„Nevím. Nezapomeň, že jsem zrovna přišla. Moment, mrknu se.” Telefon hlučně bouchl do kuchyňské linky, zvuk se odrazil Renee v uchu a vzápětí následovala další, ještě hlasitější rána. Renee si uvědomila, že tím, jak bylo sluchátko nedbale hozeno na pult, sklouzlo prostě dolů a teď viselo vzhůru nohama za šňůru a houpalo se sem a tam pouze pár čísel nad zemí. „Doma ani živáčka, kromě nás opuštěnejch nevlastních dětí,” prohlásila Debbie o pár vteřin později.

221

„Kathryn tam není?”

„Ne, pokud se ovšem neschovává pod postelí. Možná si jela pro lístek.”

„Pro jaký lístek? O čem to mluvíš?” Na okamžik si Renee pomyslela, že se Kathryn třeba rozhodla jet s Debbie a Philipem do West Palm Beach na ten rockový koncert.

„Pro letenku do New Yorku. Řekla jsem jí, že cestuju v pátek, a ona na to, že by mohla vlastně letět se mnou. Vědělas, že mě máma pozvala do toho hříšnýho města, než mi začne škola?”

Renee nechala otázku bez povšimnutí. „Kathryn se mi nezmínila o tom, že by chtěla odjet.” „Kathryn ti neřekla spoustu věcí.” „Co má tohle znamenat?”

„Ale jdi, Renée. Vždyť jseš přece tak chytrá. Ty na to přijdeš.”

„Nemám čas na tyhle fórky, Debbie.” „Ne? Skoda. Mám ráda srandu. Každopádně tu není.” „Víš jistě, že není na terase?” „Ne, pokud z ní nevisí z druhý strany.” Renee chtěla zavěsit, když náhle strnula při zvuku dívčina hlasu. „Promiň, říkalas něco?”

Na druhém konci spojení zaslechla nervózní uchichtnutí. „Povídala jsem, že se možná schovává pod tvojí postelí.” Telefon oněměl. „Co to kčertu mělo znamenat?” Renee položila sluchátko a zadívala se na místo, kde před chvilkou seděla Lynn Schusterová, a myšlenky na její „strach nahánějící” vítězství se téměř ztratily. O čem to Debbie mluvila? A proč to náhlé rozhodnutí z Kathryniny strany, že se chce vrátit do New Yorku? Co se děje? Zabzučela na sekretářku. „Marilyn, ocházím domů.” „Za deset minut máš jednání.” „Zruš to.”

„Mám to fakt zrušit?” „Jasně.”

Renee vešla do bytu a zamířila přímo do kuchyně. „Kathryn?” zvolala, současně otevřela lednici a sáhla dozadu

pro plastikový sáček s miniaturními čokoládovými tyčinkami 3 Mušketýři.

„Ještě není doma,” upozornila ji Debbie, která se náhle objevila za macechou a vylekala ji. „Dáváme si svačinku, co?”

„To si dávám.” Renee se otočila a roztáhla dlaň s dvěma malými čokoládovými

tyčinkami. „Nechceš?”

„Ne, díky. Táta mě bere před koncertem na večeři, tak si nechci kazit chuť. Jdeme k Trubadúrovi. Pamatuješ se na Trubadúra, viď, Renée? Byly jsme tam na obědě.”

Renee zavřela mlčky lednici.

„Musím uznat, Renée, ty se teda dokážeš cpát.”

Renee spořádala jednu ze dvou tyčinek a pak se vrhla na další.

„Jak to svinstvo můžeš jíst? Matka mi pořád říká, že z cukru člověku degeneruje mozek.”

Renee se usmála a dojedla druhou tyčinku, tušila totiž, že se ji Debbie pokouší vyprovokovat, a měla perverzní radost z toho, jak kazí té holce legraci, když jí nechce skočit na vějičku.

„Jak to, žes přišla tak brzo?” vyzvídala Debbie.

„Stýskalo se mi po tobě.”

„Bude se ti po mně stejskat, až odejdu,” ušklíbla se. „Jsem totiž jediná zábava, kterou tu máš.”

Ted se pro změnu zasmála Renee. „Vyrovnám se s tím.”

„Jak? Ze se budeš cpát do citovýho zapomnění?”

Renee cítila, zejí zrudly tváře, jako by jí dal někdo facku. Vyšla z kuchyně do obýváku, posadila se na pohovku a zadívala se na oceán. Představila si, že sedí v loďce a pluje dál a dál od pobřeží.

„Táta povídal, žes předtím neměla s váhou problémy,” ozvala se Debbie, která vešla bez pozvání za Renee do pokoje. „Tak tomu říká — ,problémy s váhou’. Prý jsi byla vlastně celkem štíhlá, když tě poznal. Jasně že já si to už nepamatuju. Byla jsem malá holka.”

Renee se už podruhé za tu chvilku zasmála. „Tys nebyla nikdy malá.” Bylo zvláštní, že se lidi dokážou pořád smát, když tolik trpí, přemítala a zatoužila ještě po čokoládě. Uvažovala, jestli má vstát a jít si pro novou, ale hned to zavrhla. Proč by měla dávat Debbie další munici? Philip ji

222

223

za chvilku vezme na večeři — o víkende už bude pryč, hurá! hurá! —, tak jaký by mělo smysl začít se hádat na poslední chvíli? Co je koneckonců tvůj cíl? ptala se sama sebe a rozhodla se pro odlišný přístup. „Tak jak sis užila léto?”

„Ušlo to.”

„Máš nějaké nové přátele?”

Debbie pokrčila rameny. „Snad jo. Pamatuješ si na Alicii Hendersonovou, že? Renee cítila, že jí tělo strnulo a stáhlo se jí hrdlo. „Ano, ovšem.”

„Jednou odpoledne mě vzala na oběd. Vědělas to?”

„Ano, tuším, že ses o tom zmínila.”

„Zajímalo by mě, proč to udělala. Bylo to od ní fakt hezký, viď že jo?”

Renee se na nevlastní dceru nucené usmála. Debbie stála vedle obrazu Clarence Maeseleho, který visel na severní stěně. „Moc hezké.”

„To tu vedeme řeč?” zeptala se Debbie žertovně. „My si fakt povídáme?”

„Nemusíme se hned tolik vzrušovat.”

Debbie šla k oknu a Renee ji sledovala pohledem. „Ne, to nesmíme. Už kvůli těm tvým kilům navíc, který s sebou vláčíš, to nejde. Mohlo by to bejt moc namáhavý pro tvý srdce.”

Renee vyskočila na nohy. Co je moc, to je příliš. „Už toho mám dost!”

„Počkej,” zvolala Debbie a Renee se zarazila v chůzi, i když věděla, že by v ní měla pokračovat. „Promiň,” zamumlala. „To byla jen legrace. Nedošlo mi, že jseš taková citlivka. No tak, Renée, sedni si. Kam se poděl tvůj smysl pro humor?” Renee se usmála. Debbie se omlouvala stejným způsobem jako její otec. Oba sice odprosili, zároveň se však postarali o to, aby si dotyčný uvědomil, že je to stejně jeho chyba. Je příliš citlivá, nemá smysl pro humor. Renee se opět posadila. Nemohla zvítězit. Kam vlastně chtěla jít?

„Jmenuju se Renee, vyslov Reny,” upozornila ji snad už potisící. A možná to bylo tolikrát.

„Ty mě moc v oblibě nemáš, viď?” V dívčině hlase zazněl náznak upřímnosti, který Renee překvapil. Dalo se o tom pochybovat?

224

Renee uvažovala, jak nejlépe tu otázku zodpovědět. „Ne,” odpověděla konečně raději po pravdě.

„Proč ne?”

„Ale jdi, Debbie,” opáčila Renee a předhodila tak dívce její dřívější poznámku, když spolu telefonovaly. „Vždyť jseš tak chytrá. Ty na to přijdeš.”

Debbie pokrčila rameny, natočila k Renee profil a zadívala se na širokou plochu oceánu. „Takže Kathryn ti neřekla, že chce odjet?”

„Ne, neřekla.” Copak mělo smysl kličkovat?

„To je divný, nemyslíš? Já měla totiž dojem, že si svěřujete všechno.”

„Nejspíš se rozhodla na poslední chvíli. Možná si dělala starosti, že návštěvu přetáhla, a když zjistila, že odjíždíš, tak asi měla za to, že je načase, aby odjela taky.”

„Budeš se jí to snažit vymluvit?”

„Pokud to dokážu.”

„Proč?”

Ta otázka Renee zaskočila. „Proč?”

„Když chce jít, tak proč ji nenecháš?”

„Podle mě na tom Kathryn zas tak dobře není. Nejsem si jistá, jestli je vůbec schopná dělat nějaká závažná rozhodnutí.”

„Zdálo se, že je nějakou dobu na tom lip.”

„Ano, já vím, ale…”

„Co se podle tebe stalo, že se to změnilo?”

„Myslím, že je jen unavená,” pronesla Renee tónem, který naznačoval, že nemá chuť na tohle téma dál pokračovat. Stejnou otázku si posledních pár týdnů kladla sama a nehodlala o ní debatovat s Debbie. „A já jsem asi taky utahaná. Půjdu si na chvíli lehnout.”

„Možná by si s ní měl promluvit táta.”

„Cože?”

„Řekla jsem, možná by si s ní měl promluvit táta. Ten by ji tutově přemluvil. Přesvědčil by ji, aby zůstala.”

„Snad.”

„Možná ne.”

Renee měla dojem, jako kdyby se zúčastnila hovoru, ve kterém byly všechny důležité informace zatajovány. Začala ztrácet trpělivost, přestávala se ovládat.

„Snažíš se mi něco naznačit?” 225

„Co bych se ti pokoušela naznačovat?”

„Seru ti na to,” neubránila se Renee hrubosti a zamířila do ložnice.

„Pořád jsi mi ještě neřekla, proč mě nemáš ráda,” pokračovala Debbie, než se Renee stihla vzdálit.

„Přestaň, Debbie. Nemá to cenu.”

„Za pár dní odjíždím. Třeba mě už nikdy neuvidíš. Teď máš šanci bejt upřímná.” Renee si přikázala pokračovat v chůzi, nepromluvit a jednoduše důstojně odejít, dokud ještě byla schopna. Místo toho se zastavila ve dveřích obýváku a pomalu se otočila. Přestaň, křičel rozum. Mlč. Ale už bylo pozdě. „Zkoušela jsem tě mít ráda, Debbie. Vážně.”

„Jenže…?”

„Jenže ty člověku nedáváš moc možností.”

„Jak to?”

„To přece víš.”

Renee se přes místnost zadívala na manželovu dceru. Snažila se ta holka tímhle podivným způsobem nějak udobřit? Pokoušela se smazat všechno špatné, aby příští léto začalo všechno nanovo? Nedomluvil jí Philip, nevaroval ji, aby raději změnila chování? Toužila se s ní snad dokonce sblížit? Neuzavřou nakonec tenhle uhozený rozhovor slzavým a srdečným objetím? „Snažila jsem se tě získat, Debbie,” začala Renee. „Pokoušela jsem se s tebou spřátelit. Vím, že nejsem tak často doma, jak bych měla být, ale předpokládala jsem, že si uděláme čas, který budeme trávit spolu. Pokaždé jsi moje pozvání odmítla. Měla jsem pocit, že se mnou ani být nechceš.”

„Možná si to jen namlouváš.”

„Snad. Mýlím se?”

Debbie neodpověděla. Nafoukla tváře a pak z nich vypustila vzduch s tichým pukavým zvukem. „A dál?”

„No, když už jsem to načala, můžu klidně pokračovat,” poznamenala Renee, vrátila se do pokoje a přistoupila k nevlastní dceři.

„To bys mohla,” souhlasila Debbie.

„Myslím, že…”

„Cítím,” opravila ji Debbie.

„Cože?” 226

„Měla bys říkat ,cítím’. Slovo ,myslím’ může člověka naštvat. Aspoň tak to táta pokaždý říká.”

„Aha.” Renee zaslechla kdesi v dálce varovné zazvonění, ale nevšímala si ho.

„Dobře, tak cítím,” zdůraznila, „že mě nesnášíš, máš mi za zlé, že jsem si vzala tvého otce a že se mermomocí snažíš během svých návštěv rozpoutávat mezi námi

neshody. Nebo se pletu?”

Debbie sevřela rty do vlnovky, což nenaznačovalo nic než možnost, že Renee může mít pravdu. Byla to vizuální náhrada za „já nevím”.

„Debbie, z ničeho bych neměla větší radost, než kdybychom byly kamarádky. Vždycky jsem chtěla mít dceru…”

„Proč žádnou nemáš?”

„Nevím. Nějak to prostě nevyšlo. Tvůj táta si myslí, že na to není vhodná doba, takže…”

„Takže ses rozhodla, že budeš dělat matku mně. Jenže já už mámu mám.”

„To vím. Nikdy jsem neměla v úmyslu stavět se na její místo.”

„To by se ti taky nepovedlo. Ať by ses snažila sebevíc.”

„Já ti ji nechci nahrazovat.” Renee rozhodila ruce do vzduchu. „Hele, tahle debata byl tvůj nápad. Pokud má nadělat další problémy, tak s ní raději přestaneme hned, než to dopadne tak, že vypustíme z pusy něco, Čeho potom budeme obě litovat.”

„Takhle se chováš pokaždý, viď, Renée? Když se něčím nechceš zabejvat, tak jednoduše předstíráš, že ten problém

neexistuje.”

„Takhle se nikam nedostaneme.”

„Prostě ignoruješ problémy a oni zmiznou,” trvala na svém Debbie. „Celou tu dobu si mě nevšímáš a já možná odjedu. Ignoruješ ty ženský a možná že se ztratí.”

Renee stála naprosto bez hnutí. „O čem to mluvíš? Jaké ženy?”

„Ty víš, který ženský,” poznamenala Debbie a pak pomalu a pečlivě vyslovila:

„Philipovy ženský.”

„Promiň. Jdu si lehnout…”

„Za prvý, Alicia Hendersonová,” posměšně jí předhodila Debbie a chodila za macechou po pokoji.

227

„Sklapni, Debbie,” varovala ji Renee, aniž se zastavila nebo otočila, a rozběhla se, aby unikla před manželovým dítětem.

„Za druhý, tvoje sestra.”

Renee se zastavila tak prudce, jako by právě narazila do cihlové zdi. Od nárazu zavravovala a cítila, že se jí začíná motat hlava. „O čem to mluvíš?”

„O svým tátovi a o tvý sestře,” odpověděla Debbie prostě a s lhostejností v hlase, zatímco se Renee pomalu obrátila. „Spali spolu, když jsi byla pryč. Přímo tady, v bytě. Ale no tak,” pokračovala a nutila se do smíchu. „Netvař se tak ohromeně. Muselas to přece vědět…”

Renee viděla manžela, jak stojí ve dveřích sestřina pokoje s ručníkem nedbale omotaným kolem boků. „Co kdybychom si skočili koupit zmrzlinu?” pronesl. Ne!

„Lžeš!”

„Viděla jsem je spolu.”

„Nevěřím ti.”

„Byli u Kathryn v pokoji. Přišla jsem jednou odpoledne domů dřív, než jsem měla v plánu. Ani mě neslyšeli. Měli fakt dost práce.”

„Odcházím.”

„Vsadím se, že to dělají i v ordinaci. A možná je tam zrovna teď. Jo, tam asi bude — na tom bezva pohodlným gauči šuká s fotříkem!”

Renee napřáhla ruku a uhodila Debbie prudce přes tvář. Dívka vyjekla, do očí se jí okamžitě vhrnuly slzy a stékaly po tvářích. Renee cítila, jak jí celé tělo vibruje jako ladička a pak znehybnělo.

„Copak za to může?” křičela dívka. „Koukni se na sebe! Žasnu, že se na tebe dokáže vůbec podívat. Není divu, že si hledá jiný ženský. Žádnej div, že chodí pozdě v noci a obědvá si po straně s paničkama jako Alicia Hendersonová.” Renee naslouchala mlčky, natolik ohromená tím, co provedla, že nedokázala zastavit zuřivý proud slov, který její ruka uvolnila.

„Svýho otce chápu,” pokračovala Debbie, neschopná v této fázi přestat. „Koho ale nechápu, jseš ty. Jseš přece sakra tak chytrá! Jak můžeš tátovi dovolit, aby ti tohle prováděl? Copak nemáš žádnou sebeúctu? Jak to, že mu

228

trpíš avantýry s jednou ženskou za druhou? Víš o tom, že jseš pro smích celýmu městu? Slavná odbornice na rozvody, který mužíček zahejbá, kde může! Proč si to necháš líbit? Proč tu ještě trčíš? Táta spal s tvojí sestrou! A tys to celou tu dobu věděla, že jo? Stejně tak ses snažila předstírat, že to není pravda.

Vědělas to!”

Renee si vybavila sestru, jak sedí na posteli, přikrývá se prostěradlem až ke krku, jak schovává nahotu, odvrací tvář od starostlivého zájmu Renee. Viděla ve

dveřích Philipa, který právě vyšel ze sprchy zcela nahý až na osušku. „Co kdybychom si skočili koupit zmrzlinu?” zeptal se. „Ahoj, Kathryn. Nevěděl jsem, že jsi doma.” A cosi ve vzduchu, slabý pižmový odér, který na povel zmizel.

Lehký pach po nedávném milování, který si odmítala připustit, zápach, jenž jí teď Debbie strkala přímo pod nos.

Připadalo jí, že zaslechla, jak se otvírají a zavírají dveře, ale ozvalo se to odněkud zdaleka, zatímco Debbiein hlas zněl příliš blízko a tak neodbytně.

„Jak dlouho to chceš snášet?” ječela Debbie, když se z haly vynořila nějaká postava. „Proč ho nepošleš do háje?” Odmlčela se a zhluboka nasála vzduch, mezitím co postava přišla blíž. „Proč nepošleš do háje měT1

.—y

Ze stínu vystoupila Kathryn. „Co se tu děje?” zeptala se tiše.

Renee civěla na sestřin udivený obličej a pořád se ještě modlila, aby se byla spletla, jenže věděla, že se nemýlí. Cítila se prázdná, vykuchaná, jako kdyby v ní někdo zalovil a vytáhl všechny vnitřnosti.

„Snad abys mi to vysvětlila ty.”

„Nechápu…,” začala Kathryn, ale pak se zarazila.

„Já taky ne,” odtušila Renee a pak dodala: „Je to pravda?”

Kathryn neodpověděla a oči jí těkaly ze sestry na Debbie, která stála jako přikovaná a bála se pohnout.

„Je to pravda?” otázala se Renee opět, aniž to dál rozváděla.

Kathryn kolem nich prošla do obývacího pokoje, klesla na bílou pohovku a podívala se na oceán stejně jako Renee před chvilkou.

„Je to pravda?” ptala se Renee už potřetí. „Spala jsi s Philipem?” 229

Kathryn vypadala zmateně a bezmocně, jako by se připletla k vraždě, octla se tváří v tvář vrahovi a vzápětí pochopila, že není úniku.

„Odpověď už znám,” upozornila ji Renee, když jí bylo jasné, že Kathryn nechce nebo nemůže mluvit. „Chci to jen slyšet od tebe.”

„Proč?” zeptala se Kathryn hlasem úzkostlivě tichým.

„Asi proto, že dokud to neuslyším z tvých vlastních úst, tak tomu neuvěřím.” Nastalo nekonečné ticho, než se Kathryn konečně ozvala.

„Nechtěla jsem, aby se to stalo,” zašeptala a Renee cítila, že se přestává ovládat. Z úst se jí vydral hlasitý výkřik a chytila se za břicho, jako by jí dal někdo pěstí. Debbie ustoupila ke zdi. Zdálo se, že nikdo ani nedýchá.

„Nemůžu ti vysvětlit, jak se to stalo,” pokračovala Kathryn a v hlase jí zněla úpěnlivá prosba. „Já ani nevím, jak k tomu došlo. Mám tě ráda. Jsi moje sestra. Jsi jediné, co mám. Nikdy bych ti nechtěla ublížit.”

„Tak proč jsi mi ublížila?” Otázka byla ve své jednoduchosti obtížná. Renee se zachytila opěradla bílého křesla a tělo se jí sesulo na měkké čalounění. Proč tu ještě pořád byla? Proč jednoduše neodešla? Copak to Debbie po ní nežádala?

„Byla jsem tak nešťastná, tak zmatená,” začala vykládat Kathryn, a jak mluvila, očividně se snažila srovnat si odpověď v hlavě. „Tak vyděšená. Tolik jsem se obviňovala z Arnieho smrti. Nevěděla jsem, jestli chci žít, nebo umřít. Myslela jsem, že Philip je můj přítel.” Sklonila hlavu, a když ji zvedla, vypadala ještě víc rozpačitá. „Byl ke mně tak laskavý. Zdálo se, že chápe to, co prožívám…”

„Vždyť je to psychiatr, prokristapána! Je to jeho práce.”

„Možná. A možná že zpočátku se mi snažil jen pomoct. Ale pak se to změnilo. Nebo to tak bylo od začátku. Nevím. Netuším, co cítil. Jen vím, že já jsem se cítila lip, když byl nablízku. Měla jsem u něj pocit bezpečí.”

Vědomí zrady začalo u Renee přerůstat ve vztek a pak v zuřivost.

„A tak jsi toho využila…”

„Ne!” Kathrynin hlas náhle zesílil. „To ne. Já to nebyla!” 230

„Co se mi to pokoušíš namluvit? Že tě můj muž svedl? Že by byl tak hloupý a necitelný, aby sváděl moji vlastní sestru?”

)?Netvrdím, že všechno zavinil on.” Kathryn se nejistě postavila na nohy. „Vím, že jsem ho mohla odmítnout. Vím, že jsem ho mohla zarazit. Ale nevěděla jsem jak. Nevěděla jsem, co mám dělat. Jednou odpoledne přišel z práce dřív domů a byla jsem tam jen já. Debbie odešla na celý den pryč. Dali jsme se do řeči.

Začal mi masírovat záda. Tvrdil, že se potřebuju uvolnit a že ví, jak na to, aby mi bylo lip. Byla jsem popletená. Byl ke mně tak hodný. Měl pro mě pochopení…”

„To už jsi řekla.”

„Nesnažím se tvrdit, že je to jeho chyba. Mám na tom stejnou vinu jako on…”

„Tys ho svedla! Vidělas něco, po čem jsi toužila, a hned jsi po tom šla. Bylas hodně osamělá, nešťastná a patrně navíc trochu žárlivá. A nevadilo ti, komus ublížila nebo jaké neštěstí jsi způsobila, hlavně když se tobě ulevilo. Hlavně žes dostala, cos chtěla.”

„Ne, to není pravda. Já jsem to nechtěla.”

„Kolikrát se ti nechtělo, Kathryn? Jednou? Dvakrát? Třikrát? Pětkrát? Desetkrát? Vědělas, že Debbie přišla onehdy domů a viděla vás spolu?”

„Proboha!” Kathryn zavřela oči a zapotácela se. Vypadala, jako kdyby měla omdlít.

„A to památné odpoledne, kdy jsem dostala zmrzlinu, která patřila tobě!”

„Panebože, panebože, hrozně mě to mrzí. Pověz mi, prosím tě, co chceš ode mě slyšet,” naříkala Kathryn a zdálo se, jako by se jí vytrácely rysy z obličeje.

„Pověz mi, co chceš, abych ti řekla?”

„Chci jen slyšet pravdu! Chci, abys přiznala, žes mi úmyslně svedla manžela. Žes využila jeho laskavosti a starostlivosti a žes to celé překroutila…”

„Ne. To ty to překrucuješ. Vůbec jsem nechtěla, aby to tak dopadlo. Bylo mi z toho zle. Kdykoliv se mě dotkl, chtělo se mi umřít.”

„Ale neumřelas, viď?” Renee vyskočila, popadla sestru za pořezaná zápěstí a držela je vztekle ve vzduchu. „A ani jsi

231

nechtěla!” křičela a propukla v pláč. „Jdi se vycpat.” Potom se rozběhla ke dveřím bytu, ale stačila si ještě všimnout vyděšeného obličeje Debbie, a pak se vyřítila ven z chodby. Teprve když seděla za volantem auta a utírala si slzy hřbetem ruky, došlo jí, že zahlédla, jak se Debbie usmála.

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

„KAM JEDEME?” ZEPTAL SE, KDYŽ SI K Nf SEDAL do vozu na přední sedadlo.

Lynn se pootočila k Markovi a vyslala k němu svůj nejlepší úsměv á la Mona Lisa, ale neopověděla. Nebylo jí do řeči.

„Doufám, že to odpoledne dobře dopadlo,” pokračoval.

„Gary podepsal tu dohodu,” poznamenala Lynn a cítila, že mu dluží bližší vysvětlení. Jediné, co mu po telefonu dnes večer řekla, bylo, že si zařídila hlídání a že ho asi za hodinu vyzvedne.

„Když už je řeč o podepisování,” poznamenal, „zrušil jsem dneska plnou moc nad otcovými financemi.” Lynn se na něj tázavě zadívala, ale nepromluvila. „Jsou to jeho peníze. Proč bych měl hlídat, jak s nimi hodlá naložit? Jestli chce posílat sestry do Řecka, je to jeho věc. Jestli si chce koupit celou flotilu zelenomodrých kabrioletů Lincoln, mám právo mu kazit radost? Nevím. Prostě mi nepřipadalo správné takhle ho ovládat. Mimoto, když budu hodný kluk, možná mi jednou to auto půjčí. Co ty na to? Nechceš se mnou v sobotu jet? Třeba nám dovolí se v něm chvilku povozit?”

Lynn neodpovídala, oči upřené na silnici. Nechtěla se bavit o jeho otci. Netoužila si povídat o ničem.

„Prozradíš mi, kam jedeme?” zeptal se po několika minutách.

„Napadlo mě, že oslavíme vítězství.” V jejím hlase zazněla břitkost, kterou jen stěží dokázala zakrýt.

„Stalo se něco?”

„Proč se ptáš?” 232

„Protože tě evidentně nezajímalo, co jsem říkal o otci, a připadáš mi skoro… já nevím… naštvaná.”

„Proč bych měla být naštvaná?”

„Nemám tušení. A jsi?”

„Ovšemže ne. Dostala jsem, co jsem chtěla, ne?”

„To nevím. Vážně?”

„Nemohli bychom nechat těch ironických narážek?” otázala se Lynn nervózně.

„Promiň. Nejspíš mi není prostě do řeči.”

„Už tam budeme?” vyzvídal. Věděla, že čeká na její úsměv, takže se snažila mu vyhovět a zkroutila koutky úst do čehosi mezi úšklebkem a grimasou. Marc si opřel hlavu o sedadlo a zavřel oči.

Lynn se snažila soustředit na cestu před sebou, zatímco její ruce pevně svíraly volant. Proč řekl, že mu připadá naštvaná? Co ho to napadlo? Vůbec nebyla nazlobená. Přece vyhrála, ne? Mohla si ponechat dům i děti. Využila Garyho výhrůžek a obrátila je proti němu. Nebylo to snad báječné zadostiučinění? Ten výraz na jeho tváři, když se dozvěděl, že není první případ Suzettíny nevěry!

Jen to samo o sobě téměř stačilo vynahradit muka, která kvůli němu vytrpěla. Proč by neměla cítit uspokojení z jeho ponížení?

Připomněla si, co všechno kvůli Garymu za posledních pár týdnů musela prodělat. Jak se mohl odvážit využít tak krutě jejich děti proti ní? Kolik zloby se v něm za ta zdánlivě šťastná léta manželství muselo nahromadit, když se jí pokusil takovým způsobem ublížit! Jak mohl být tak zlý? Copak to, že ji opustil kvůli jiné ženě, nebylo už tak dost bolestné? Bylo skutečně nutné vystavit ji —

vystavit je oba — onomu odpolednímu martyriu? Jak dlouho potrvá, než bude s to podívat se na něj jinak než s opovržením? Kolik času uplyne, než bude schopna přivítat otce svých dětí u dveří svého domu jinak než s nucenou přívětivostí? A co měl dnes večer společného vztek na Garyho se schůzkou s Markem? Ať se jde bodnout, pomyslela si, a pohlédla na Marka, zatímco uvažovala, který z těch dvou se má jít bodnout. Jak si dovoluje tvrdit, že je naštvaná!

„Už jsme tady,” oznámila mu, když zajela s vozem na úzké parkoviště a zastavila mezi novým sportovním autem a starým sedanem.

233

Maře otevřel oči a rozhlédl se. „Lynn…” „Tak pojď.” Vystoupila, než stačil cokoliv dalšího říct. „Lynn, co to děláš?”

„Tohle byl tvůj nápad, pamatuješ?” Lynn se zhluboka nadechla, prošla kolem něho do recepce motelu Stariight, a hned nato se snažila vychutnat výraz překvapení v Markových očích, když žádala o pokoj a hodila na stůl čtyřicet dolarů. „Asi to nebude tentýž pokoj, co měli oni,” vysvětlovala mu, když kráčela energicky po venkovní chodbě, „ale bude to stačit.” Vsunula velký těžký klíč do zámku a otevřela dveře.

Když za nimi zavírala, Marc stiskl vypínač. Rozsvítily se lampy u dvou širokých postelí a ještě jedna stojící na prádelníku a ozářily běžný béžovo-hnědý pokoj. Na druhém konci vedle malého kulatého stolku stála veliká televize. Tmavě hnědé závěsy byly zatažené. „Vypadá to tu jako u mě v bytě,” prohodil se sarkastickým úsměvem. „Zhasni světlo,” vybídla ho.

„Cokoliv dáma ráčí.” Místnost se náhle octla ve tmě. „Nemluv.”

Zčistajasna se octla v jeho náručí, tiskla se k němu tělem, ruce měla na jeho obličeji a prsty se dotýkala jeho vousů. Přitiskla prudce rty na jeho a jazykem mu je násilím rozevírala. Bylo jasné, že ho překvapila, napadlo ji a cítila, jak se mírně zapotácel, když ho chytila za sako, začala mu ho stahovat z ramen, a uvěznila mu tak paže na bocích.

„Pomalu,” upozornil ji a pokoušel se jí oplácet polibky, přizpůsobit se její vášni, nebyl však schopen najít rytmus nebo odhadnout, co udělá dál.

„Pomalu mě to nebaví,” použila slova své advokátky. „Nechci to pomalu.”

Znovu mu pokryla ústa polibky, zatímco se snažil vyprostit paže ze saka. Lynniny ruce se přesunuly ke knoflíčkům jeho košile, ale prsty měla příliš netrpělivé, takže moc neuspěla. Cítila, že si vytáhl košili z kalhot, pak jí odsunul tápající prsty stranou a raději to udělal místo ní. Když byl hotov, jeho ruce po ní zlehka skouzly, objaly ji kolem zad, pevněji zachytily a pokoušely seji zklidnit. Vyprostila se mu z objetí a ustoupila z jeho dosahu, aniž čekala, až udělá další

234

krok, stáhla si přes hlavu modré tričko, rozepnula podprsenku a položila si jeho ruce na odhalená prsa.

Další povzbuzení už nepotřeboval. Marc ji zvedl a položil na první ze dvou postelí, skopnul si boty a jí stáhl sandály. Pak se octl na posteli vedle ní, jeho rty se dotkly něžně jejích a ruce, které přejížděly po křivkách jejího těla, byly jemné a citlivé. Lynn se rychle přetočila na něj. Nechtěla něžně, jemně, pomalu a lehce. Chtěla tvrdě, rychle, honem a konec.

Přála si, aby si ji vzal drsně, divoce, aby neměla čas přemýšlet ani cítit. Nahmatala sponu jeho pásku a netrpělivě s ní zápolila, dokud ji neuvolnila, prsty rychle přesunula k poklopci kalhot a rozepnula mu zip. Sáhla dovnitř a pevně mu sevřela penis.

„Počkej, ne tak zhurta,” ozval se a přitom ucukl před jejím dotykem.

Nevšímala si ho a dál s ním manipulovala ve své ruce, jako kdyby hnětla kousek plastelíny, a jak její úsilí rostlo, cítila, že ochabuje. Co je? Uvědomila si, že seji Marc snaží odstrčit, zbrzdit, ale právě tohle si nepřála. Copak mu nedošlo, že není čas na nějaké něžnosti? Že to není to, po čem touží ona? Co se to s ním děje? Proč nereaguje?

Rozepnula si kalhoty, stáhla si je přes boky, rychle se z nich vyvlíkla a potom si jeho ruku zavedla mezi nohy. Co to s ním je? Proč není vzrušený? Dělala všechno, co dělat měla. Gary byl vždycky rád, když útočila ona. Přesunula se níž a snažila se Marka vzrušit ústy.

„Lynn, to bolí,” zašeptal, položil jí ruku na rameno o odstrčil ji.

„Co se stalo?” zeptala se rozzlobeně a snažila se ho přinutit k erekci.

„Nejsem boxovací pytel, Lynn,” ohradil se. Vyprostil se z jejího sevření, posadil se a rukama se zakryl — nebo chránil?

„Myslela jsem, že se chceš se mnou milovat.”

„To chci.”

„Ale nevypadá to tak.” „Zatím jsi mi nedala velkou šanci.” „Jak velkou šanci bys potřeboval?” Lynn zabořila obličej do dlaní a přemáhala slzy. „Co se stalo, Marku?” „To bys mi měla říct ty.”

235

„Myslela jsem, žes právě tohle chtěl. Aspoň tak jsi to řekl, když jsme se viděli poprvé. Tvrdils, že chceš jít do motelu, nejraději do stejného pokoje a do stejné postele…”

„Vím, co jsem říkal.”

„Takže jsme tady. Nebo hodně blízko.”

„Co jsem ještě povídal?”

Lynn bezmocně hleděla do tmy. Co se to s ním stalo? Proč se chce vybavovat? Nechtěla mluvit. Už mu to přece řekla.

„Co jsem ještě povídal?” opakoval umíněně.

„Má tohle být nějaký kviz? Dostanu odměnu, když správně odpovím?”

„Taky jsem ti řekl, že jsem se asi do tebe zamiloval. To pro tebe nic neznamená?”

„Nechci mluvit o lásce.”

„Ty se chceš milovat, ale nechceš mluvit o lásce?”

„Správně. Přesně to chci.”

„Nechceš marnit čas řečmi.” Bylo to konstatování, nikoliv otázka. Lynn přikývla a všimla si vzrůstajícího vzteku v jeho hlase.

„Chceš to brutálně, surově a hodně rychle?”

„Tak to udělej. Nemluv o tom pořád.”

„Pověz tni přesně, co mám udělat.”

„Cokoliv chceš. Jen to udělej.”

„Ne. Ty jseš tu za šéfovou. Prozraď mi to ty.”

Lynn si uvědomila, že na sebe křičí, a přemítala, jestli jsou jejich hlasy slyšet ve vedlejším pokoji. „Chci, aby ses se mnou pomiloval,” zašeptala sevřeným hlasem.

„Ne, to teda nechceš.” Vzal ji za ruku a vrátil ji k předku svých kalhot. „Ukážu ti, co chceš,” pronesl vztekle, „a nemá to nic společného s milováním.”

Hodil ji na polštář, stáhl jí neomaleně kalhotky přes boky a roztáhl jí nohy.

„Tohleto chceš? Tohle? Protože jestli je to tak, potom to rád udělám. Nejsem světec, Lynn. Pokud je tohle jediný způsob, jak tě dostat, tak to přijímám. Nechceš si povídat o lásce? Fajn. Tak si to řekneme na rovinu. Ty se nechceš milovat. Ty chceš píchat! Tohle chceš? Tak mi odpověz. Chceš tohle? Protože jestli po tomhle toužíš, budeš mi to muset říct. Chceš, abych tě přefiknul? Vážně to chceš? Pověz. Přeješ si to?”

236

„Ano! Ne! Panebože, já nevím!” křičela, odkulila se od něj, přitáhla si kolena k hrudi a svinula se do klubíčka, jako kdyby byla embryo v děloze. „Ach bože, já nevím. Nevím.” Začala vzlykat. Vzal ji do náručí a zakryl jí chvějící se ramena mohutným tělem.

„To nic, Lynn. Nic se neděje. Nezlob se. To je v pořádku.”

„Není to v pořádku. Už ani nevím, co dělám. Ani nevím, kdo jsem. A když se kouknu do zrcadla, tak se nepoznávám.”

Líbal ji vzadu na krku. „To nic. Všechno se spraví.”

Po chvilce, která Lynn připadala jako celá věčnost, se posadila, vytáhla přikrývku zpod polštářů a pokoušela se pod ni schovat. „Chci ti vyprávět o dnešním odpoledni.”

Marc se natáhnul a strhl přikrývku z druhé postele, přehodil ji Lynn přes ramena a díval se, jak se do ní zavrtala. Pak se opřel nahými zády o zeď. „Poslouchám.” Nastala delší pauza, než začala mluvit. „Provedla jsem něco, na co nejsem moc pyšná.” Obrátila se k němu čelem. Marc byl zticha, seděl naprosto nehybně, ani na okamžik nespustil oči z jejích a čekal, až bude pokračovat. Pověděla jsem své advokátce to, cos mi vykládal o Suzettiných milostných pletkách.” Odmlčela se, ale Marc nic neříkal. „Ona tu informaci použila k tomu, aby donutila Garyho vzít zpět výhrůžky, že si vezme děti do své péče. Pokud by je nestáhl, mohly bychom tu informaci klidně použít u soudu. Nebo bys ji mohl využít ty.” Lynn se opět odmlčela, protože čekala, že Marc promluví, byl však stále zticha a z jeho netečného obličeje se nedalo nic vyčíst.

„Měls vidět, jak se Gary tvářil. Asi na to nikdy nezapomenu a mám pocit viny nejen proto, že jsem mu ublížila, ale že jsem mu chtěla ublížit. Měla jsem radost, že ho trápím. A to, cos mi prozradil, jsem k tomu použila.”

„Člověk využije, co může,” prohodil Marc, který přerušil své mlčení a díval se přímo před sebe.

„Proto jsi mi ty věci vykládal? Abych je využila?”

Zase ticho. Dlouhý vzdech. „Nevím.”

„A co já? Taky mě zneužíváš?”

Marc se usmál, oči skryté v temnotě motelového pokoje. „Dnešní večer byl tvůj nápad,” připomněl jí.

23/

„Zneužívám tě?”

„Nevím. Jsi naštvaná. Zmatená. Vystrašená. Právě jsi odepsala téměř patnáct let manželství. Jseš v motelovém pokoji s manželem ženy, s kterou se tvůj muž hodlá oženit. Proto jsme tady? Nevím. Namouduši netuším, kolik toho mají Gary se Suzette společného s tím, že jsme tady spolu v tomhle pokoji, a právě v tohle okamžiku ani nevím, jestli je mám proklínat, nebo jim děkovat. Určitě vím, že tě začínám milovat, že s tebou chci trávit co nejvíc času, abych poznal tebe i tvé děti. Vím, že bych rád dělal všechny věci, které spolu dospělí dělají, když spolu chodí, včetně milování s tebou. Vím, že si budu do smrti vyčítat, že jsem promarnil tuhle možná jedinou a poslední šanci. Zneužívám tě? Ze začátku snad ano. Teď už si to nemyslím. Ale jak to můžu vědět tak jistě? Zneužíváš ty mě?

Možná. Nemám potuchy. Je mi to jedno. Někdy prostě člověk musí riskovat.”

„Nikdy jsem nedokázala pořádně riskovat.”

„Nemusíš se pořád stoprocentně kontrolovat, Lynn. Někdy ti neuškodí, když se tomu poddáš.”

„Jenže někdy to škodí.”

„Podle mě je vtip v tom, abys dokázala najít rovnováhu.” Vstal, zatáhl zip u kalhot a sebral ze země košili.

„Jsi strašně hodný,” řekla mu Lynn stejně jako už někdy předtím, a teprve teď si uvědomila, že je to skutečně pravda.

„Jo, ale radši vypadnem, než mě přestane bavit dělat hodnýho kluka. Vypadáš k nakousnutí, jak tam sedíš a třeseš se pod tou chatrnou dekou, a já už jsem pro dnešek vyčerpal zásobu dobrých úmyslů.”

„Co teď?” zeptala se.

Otálel s odpovědí, jako by pro něj bylo těžké se vyjádřit. „Myslím, že potřebuješ čas, aby sis všechno srovnala v hlavě, aby sis oddychla a rozhodla ses, co opravdu chceš.” Usmál se a hlas se mu zachvěl. „Nikam neodjedu. Víš, kde mě najdeš. Důvěřuju tvým instinktům, přestože ty sama jim nevěříš.”

„A co když mě mé instinkty odvedou jinam?”

Pokrčil rameny, a i když jeho slova byla nenucená, tón hlasu takový nebyl.

„Někdy člověk musí prostě riskovat,” opakoval. 238

Když Lynn zastavila ten večer těsně po desáté na příjezdové cestě, před jejím domem parkoval bílý mercedes. Lynn na okamžik zůstala sedět a vybavila si Marka, jak vystupuje z jejího auta a míří ke svému bytu. Takže ona si prý potřebuje srovnat všechno v hlavě, pomyslela si, aniž se pořádně podívala na druhé auto, když kráčela k domovním dveřím. Paní na hlídání bude překvapená. Řekla jí, že přijde hodně pozdě.

„Lynn…”

Lynn se prudce otočila ve tmě, vyděšená zvukem vlastního jména.

„To jsem já, Renee,” zlomil se hlas ženě, která se vynořila za volantem bílého vozu. „Omlouvám se. Nechtěla jsem tě polekat. Jen jsem nevěděla, kam mám jít. Nemám nikoho, na koho se můžu obrátit. Nemám žádné přátele…” Odmlčela se. Když to Renee vyslovila, Lynn zaslechla v jejím hlase ohromení. Spěšně k ní přistoupila.

„Co se děje? Co se stalo?”

„Kathryn je pryč.”

Lynn chvilku trvala, než jí došlo, že Kathryn je sestra Renee a že do New Yorku ještě neodletěla. „Jak to myslíš, že je pryč?”

„Pohádaly jsme se. Příšerně poštěkaly. Kvůli Philipovi,” zašeptala, pak promluvila normálním hlasem. „Utekla jsem z bytu. Vůbec mi to nemyslelo. Prostě jsem potřebovala zmizet. Celé hodiny jsem jen tak jezdila. Ani nevím, kde jsem všude byla. Jen jsem řídila. Ale úplně jsem zapomněla na tu pistoli.”

„Pistoli? Na jakou pistoli?”

„Philip má pistoli. Bála jsem se dát ji pryč, aby se nezlobil. Pořád jsem si řikala, že musím najít lepší skrýš, ale nevěděla jsem, kam ji schovat. To je jedno. Stejně by ji našla.”

„O čem to mluvíš? Nerozumím ti.”

„Rozjela jsem se hned domů, jak jsem si na tu pistoli vzpomněla, ale Kathryn mezitím odešla. Doma nikdo nebyl. Philip vzal Debbie na večeři a pak jeli na rockový koncert do West Palm. Když jsme se pohádaly, nebyl u toho. Debbie mu o tom určitě nic neřekla, jinak by nikam nešel.”

239

Lynn poznala podle výrazu na jejím obličeji, že si tím tak jistá nebyla. „Když ses vrátila do bytu, Kathryn tam nebyla,” opakovala, aby vrátila Renee k tématu, a pokoušela se vyznat v tom, co jí vykládala.

„Věděla jsem, že ta pistole tam není, ještě než jsem ji začala hledat.” Když Lynn uchopila vyděšenou ženu do náručí, cítila, jak se celá chvěje. Připadalo jí nemožné, že je tohle tatáž žena, kterou odpoledne viděla jednat.

„Hledalas všude? Možná ji Philip přendal…”

„Celý byt jsem převrátila vzhůru nohama. Není tam.”

„Volalas policii?”

Renee zavrtěla hlavou. „Vím, že jsem je měla zavolat. Vždyť jsem proboha právnická. Vím, že mám volat policii. Jenže já nevěděla, co jim mám říct. Nevím, kde by ji měli hledat, a nechtěla jsem, aby měla Kathryn problémy. Panebože, Lynn, poslouchej mě. Mluvím úplné nesmysly. Dělám si starosti, aby neměla problémy, a přitom je možná mrtvá. Panebože, bože můj, je to moje vina.”

„Tak dost, přestaň. Počkej, Renee. Na tohle nemáme čas. Polituj se potom, až ji najdeme.”

„Napovídala jsem jí strašné věci. Vlastně jsem jí poradila, aby se zabila. Skoro jsem ji k tomu vyzvala.”

„Dobře, poslyš, nastup do auta.” Lynn zavedla Renee k sedadlu pro spolujezdce v bílém mercedesu a pak si sedla za volant. „Teď uvažuj,” vybídla ji, když s vozem vycouvala od obrubníku. „Kam bychom měly jet?”

Renee propukla v pláč. „Nemám tušení.”

„Co ke tvým rodičům?”

„Ne. To je poslední místo, kam by šla.”

„Má nějaké přátele?”

Renee zavrtěla hlavou. „Měla jen mě. Bože, co jsem to provedla?”

„Jen klid, Renee. Najdeme ji.”

„Kam jedeme?”

„Zpátky k tobě do bytu. Možná něco řekla vrátnému.”

„Už jsem se ho ptala. Jenže zrovna přišel do služby. Nebyl u toho, když odcházela.”

„Kdo měl službu před ním?”

„Nevím. Nenapadlo mě se zeptat. Všechno jsem udělala špatně.” 240

„Renee, uklidni se. Tohle nepomůže tobě, ani Kathryn. Teď mi pověz, jak se k vám jede.”

O pár minut později zajela na kruhovou příjezdovou cestu, která vedla ke vchodu do kondominia, kde Renee bydlela, a zastavila přímo před vchodem.

„Víte, že tu nemůžete parkovat, paní Bowerová,” začal láteřit šedovlasý muž, na jehož uniformě stálo Stan, ještě než obě ženy stačily vystoupit z auta.

„Potřebujeme telefonní číslo vašeho kolegy, který měl službu před vámi,” oznámila mu Lynn břitce. „Je to naléhavé.” Polekaný vrátný, jehož horlivost ochabla při zaznění Lynnina hlasu, pohlédl ostražitě na Renee a bezpochyby se divil, jak jeho nóbl nájemnice přišla k tak nevychované známé, vrátil se ke stolu a okamžitě začal listovat v záznamech. Obě ženy ho následovaly. Na kus papíru napsal jméno a číslo telefonu George Finea a podal ho Lynn.

„Asi bude spát,” bručel postarší vrátný, který nebyl zvyklý na změny ve své každodenní rutině.

Lynn zabrala jeho místo za stolem a vytočila číslo, které jí dal. „Pan Fine?” otázala se, jakmile na druhém konci zvedl telefon muž, který, jak předpověděl jeho nástupce, spal. Lynn rychle objasnila, kdo je a co chce. „Prý si Kathryn vzala taxi,” pronesla, mezitímco podávala telefon vrátnému. „Společnost Diamond Cab.”

„Číslo na Diamond Cab znám,” prohlásil vrátný, kterého náhle zaujala naléhavost situace, opět si vybojoval místo za stolem a vytočil číslo taxislužby.

Renee zopakovala informaci dispečerce,a naslouchala, jak jí jakási mladší žena, soudě podle hlasu, sdělila, že jí zavolá ihned, jakmile sejí podaří objevit řidiče, který Kathryn vyzvedl. „My zatím musíme uvědomit policii.” Lynn zatelefonovala z druhé linky a mluvila nejdřív s jedním a pak s dalším policistou a zdůraznila, že Kathryn nemůže ohrozit nikoho kromě sebe. „Budou tu za pět minut.” Pohladila Renee po ruce a zavedla ji k vínovo-bílé pohovce stojící uprostřed haly.

„Tolik ti děkuju. Nevím, co bych si bez tebe počala.” Zasmála se, zatímco jí z očí proudily slzy. „Když jsi mi řekla, abych zavolala, kdykoliv budu potřebovat, asis nečekala, že se ozvu tak brzo.”

» 241

„Jsem ráda, že jsem ti mohla pomoct,” ujistila ji Lynn a přemítala, jak dlouho

Renee parkovala u ní před domem a co by mohla provést, kdyby byla nepřišla. Nepřipouštěla si myšlenky na to, kde by byla nebo co by právě teď dělala, kdyby nejela domů. Ve skutečnosti byla ráda, že se Renee tak náhle objevila u jejího prahu. Soustředit se na problémy někoho jiného bylo vždycky snadnější než myslet na své vlastní.

Zazvonil telefon. „Lynn Schusterová?” zeptal se vrátný a napřáhl k ní sluchátko.

„Diamond Cab,” zašeptal hlasitě a téměř dychtivě a jeho dřímající smysl pro dobrodružství byl nyní zcela vyburcován.

Lynn vzala sluchátko z natažené ruky. „Tady Lynn Schusterová,” ohlásila se a překvapilo ji, že mluví s řidičem taxi, nikoliv s dispečerkou. „Prý jste dnes večer naložil ženu, která čekala v hale Oázy na South Oceán Boulevard někdy mezi pátou a devátou… Ano, blond vlasy, velmi štíhlá.” Pohlédla na Renee, aby jí to potvrdila. „Ano, vypadala smutně. To bude ona. Mohl byste mi říct, kam jste ji vezl?” Lynn cítila, jak se jí začala třást ruka, když uslyšela odpověď. Zvolna vrátila sluchátko do napřažené ruky vrátného. Viděla, jak Renee obezřetně vstala. „Prý ji odvezl na hřbitov,” oznámila jí Lynn.

‘¦

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

JAK LYNN UJÍŽDĚLA PO SOUTH SW1NTON AVENUE, Renee jen stěží vydržela sedět v klidu. Nevědomky napodobovala každý Lynnin pohyb, když brzdila Lynn, přibrzdila taky, kdykoliv Lynn přidala plyn, dupla na podlahu, poháněla auto dopředu pomocí ramen a s každým čekáním na světlech její netrpělivost vzrůstala.

South Swinton Avenue bývala kdysi známá ulice v Delray Beach, ale doba i střídání obyvatelstva ji změnily — degenerovaly — na jednu z hlavních dopravních tepen města, třebaže nyní byla relativně tichá. Renee vyhlédla z postranního okénka a roztržitě vnímala velké fíkusy, které lemova-242

ly kdysi módní ulici. „Proč proboha jela právě na hřbitov?” Renee si třela čelo, jako kdyby se pokoušela sáhnout si přímo do mozku pro odpověď. Tělem kývala dopředu a dozadu. „Kvůli inspiraci?”

Lynn se potichu zasmála a Renee byla opět vděčná za její přítomnost. „Klid, Renee,” chlácholila ji Lynn a vypadala, že má situaci pevně pod kontrolou.

„Víme, kde je, a policie je na cestě.”

„Co když je už…?”

„Není.” Zastavily u dalšího semaforu. Lynn se na sedadle pootočila a vzala ruce Renee do svých. „Renee, pokud se chtěla Kathryn skutečně zabít, našla bys ji mrtvou už tehdy, jak jsi poprvé přišla do bytu. Lidi, kteří mají přístup ke zbrani a k dispozici prázdný byt, si nejezdí hledat zvláštní lokality, jestli opravdu chtějí zemřít. Taky neříkají vrátnému, aby jim zavolal taxi, a nenechají takovou stopu, podle které by dokázali jít i Jeníček s Mařenkou. Nechce se zabít, přestože si možná myslí, že chce. Ve skutečnosti si přeje, abys ji našla.” Naskočila zelená. „A ty ji najdeš.”

Pokračovaly na západ na Jihozápadní osmou avenue. Před Delrayským městským hřbitovem Lynn ještě ani pořádně nezastavila a Renee už vyskočila z auta. Postávala sama na okraji silnice a dívala se skrze tmu osvětlenou měsícem na řadu hrobů, označených pouze rostlinami nebo květinami, které vytvářely novější část hřbitova. Tento úsek se výrazně odlišoval od staré sekce, jejíž náhrobní kameny, dávno pokryté tmavou hnědozrzavou barvou, svědčily spíše o zkáze než o projevu úcty. „Nevidím ji,” zašeptala Renee, když se Lynn octla za ní.

„Bude asi tamhle.” Lynn ukázala na skupinu cementových hrobek, také zcela omšelých, které připomínaly obrovské rakve spočívající nad zemí, jako by stále ještě čekaly na

pohřbení.

„Takhle si zábavu nepředstavuju,” zamumlala Renee, která se žertováním snažila zahnat strach. Pomalu kráčela dál. „Kathryn,” zvolala nejdřív váhavě a pak hlasitěji. „Kathryn, kde jsi? Víš přece, že nesnáším hřbitovy.” Zasmála se vlastnímu výběru slov a cítila se hloupá, zbytečná a neschopná, zatímco v duchu slyšela Kathryn, jak jí ještě jako dítěti vykládá, že hřbitovy jsou strašně populární mís-243

ta: lidi umírají, jen aby se tam dostali! „No tak, Kathryn. Jsem alergická na všechny ty umělé kytky.” Obrátila se na Lynn a její nucená fasáda dostala trhliny. „Ach bože, co když mě neslyší? Co když je už mrtvá?”

„Jdeme dál,” nařídila Lynn.

Renee pomalu obcházela řady omšelých hrobek, a když krok za krokem postupovala kolem každé z nich, děsila se toho, že najde sestru, jak leží roztažená na zemi a spolu s krví jí do tvrdé země uniká život. Jak jí mohla napovídat takové věci? A co jí má říct teď?

„Renee…” Lynnina ruka na jejím lokti ji na místě zastavila. Renee se ohlédla na Lynn a pak sledovala směr jejího pohledu.

Kathryn seděla pod obřím ibiškem, s hlavou skloněnou, zády opřenými o hladkou stříbrnou kůru a nohama nedbale rozhozenýma před sebou. Na okamžik nebylo možné určit, zda ta nehybná postava je živá, nebo mrtvá. Renee sevřela Lynninu ruku. Obě ženy postoupily o kousek dopředu. Postava pod stromem se pohnula. Kathryn zvedla hlavu.

„Prosím vás, jděte pryč,” ozvala se a její slova navzdory tichému hlasu byla jasně slyšitelná.

„Kathryn…”

„Ne!” Kathryn zvedla pistoli, která spočívala v jejím klíně, a přitiskla si ji ke spánku. „Jdi pryč.”

„Prosím tě, nedělej to, Kathy.”

Kathryn se podezřívavě podívala ze své sestry na ženu stojící vedle ní, zjevně vyvedená z míry, že se tu objevil někdo cizí. „Kdo jste?”

Lynn pokročila kupředu. Svit měsíce jí dopadl na jednu stranu obličeje a ozářil jí hedvábné hnědé vlasy. „Lynn Schusterová,” představila se a potom: „Vlastně dřív jsem byla Lynn Keatonová. Chodily jsme spolu do školy. Nevím, jestli se na mě pamatuješ.”

„Pamatuju. Senzační místo na středoškolskou slezinu.”

„Tak půjdeme někam jinam.”

„Tohle je konečná.”

„Podle mě bychom si mohly najít něco lepšího, kde se dá mluvit.”

„Nechci si povídat.” 244

„Prosím tě, Kathy,” naléhala Renee, které se opět vrátil hlas. „Chceme ti pomoct.”

„Nechci, abys mi pomáhala. Nezasloužím si to.” Kathryn se podívala na Lynn.

„Řekla ti, co jsem provedla?”

„Na tom nezáleží,” ozvala se Renee. Ach bože, prosím tě, neříkej to, nabádala ji v duchu. Ne nahlas. Neříkej to.

„Jak to, že na tom nezáleží? Spala jsem s tvým mužem. Jak můžeš tvrdit, že to nevadí?”

Renee si uvědomila, že hledí na Lynn v očekávání její reakce, pokud však Lynn něco cítila — znechucení, znepokojení, překvapení —, nic z toho nedala na sobě znát. „Přísahám, Kathy,” křičela Renee, „je mi to jedno. Není to důležité.”

„Co to povídáš? Jak můžeš prohlašovat, že to není důležité? Philip je celý tvůj život.”

„Ne!” Proč to popírala? Philip byl celý její život. Copak posledních šest let netrávila tím, že si z něho dělala celý svůj život?

„Ano, je. Stejně jako Arnie byl celý můj život. Zasloužím si, abych umřela,” prohlásila a mávala nebezpečně pistolí, jako kdyby si nebyla vědoma její existence. „Nezasloužíš,” namítla Lynn pevně. „Tys asi neznala mého manžela, že, Lynn?” Lynn zavrtěla hlavou.

„Ne, mám dojem, že ne. Potkala jsem ho krátce po maturitě. Byl o hodně starší než já. Byl tady na dovolené. Jak to vyjádřit? Zbláznila jsem se do něho.” Zasmála se, jak se na okamžik ponořila do vzpomínek. „Vzali jsme se, přestěhovali do New Yorku. Byli jsme spolu přes dvacet let. Staral se o mě.

Dělal pro mě všechno. Pořád jsme byli spolu. Přesně jako naši,” vykládala a znovu se podívala na Renee. „A pak jednou večer vstal od večeře — udělala jsem tu kořeněnou sekanou, neměla jsem ji dělat —, a padl na zem mrtvý.”

„Kathryn,” začala Renee, „kolikrát to ještě budeš opakovat? Nebyla to tvoje vina.”

Kathryn pokračovala, jako by nikdo nepromluvil. „Vstal od večeře, svalil se a bylo po něm. Přesně takhle. A já jsem koukala, jak tam leží na zemi, a celý svět se mi zhroutil. Staral se o mě dvacet let a najednou jsem zůstala sama. Měla jsem strach, byla jsem zoufalá a rozzlobená.”

>» 245

„To je úplně přirozené.”

„A cítila jsem,” rozhlédla se, jako by hledala správné slovo —, „úlevu.” Vyslovila to, pak zalapala po vzduchu, oči jí těkaly mezi sestrou a bývalou spolužačkou ze střední školy a ruce pozvedla ke spánkům i s pistolí, jako by to byl přívěšek nebo prst navíc. Promluvila nevýrazným, monotónním hlasem. „Viděla jsem, jak tam leží a cítila jsem se… svobodná. Celé ty roky, jako by mě pomalu dusil k smrti… Ach bože! Arnie mě miloval. Trávil život tím, že se o mě staral. A já ho taky milovala. Vážně.”

„Já vím, žes ho milovala,” ujišťovala ji Renee a plížila se blíž.

„Tak proč jsem měla ten pocit? Proč jsem měla najednou pocit, když Arnie umřel, že jsem se vrátila do života? Jako kdybych dostala druhou šanci?”

„Je příšerné mít tyhle pocity,” slyšela Renee říkat Lynn, zatímco se přikradla ještě blíž. „Bylas v šoku. Všechno možné ti probíhá hlavou. Věci, kterým se nedokážeš ubránit.”

„Ale ne takovéhle věci.”

„Zrovna takové,” přesvědčovala ji Lynn. „Když mi máma umřela, cítila jsem taky zlost, stejné zoufalství a osamělost. A úlevu. A nejen úlevu z toho, že její utrpení skončilo, protože ve skutečnosti ani netrpěla nebo alespoň si neuvědomovala, že trpí. To já s otcem jsme během těch posledních let strádali nejvíc. Sledovala jsem, jak se má krásná matka prakticky změnila v někoho cizího. Stalo se z ní vzpurné dítě a pak nebyla ani to. Nebylo na ní téměř nic lidského. Nevěděla, kdo jsem já. Nevěděla, kdo je ona. Neustále kladla tytéž nesmyslné, hloupé otázky. Těch posledních pár let jsem trávila tím, že jsem na ty pitomé otázky odpovídala zas a znovu, opakovala stejná slova, až se mi z toho chtělo řvát.”

Renee slyšela v Lynnině hlase bolest a zahlédla, jak se jí oči plní slzami.

„Styděla jsem se za ni. Věděla jsem, že za to nemůže. Věděla jsem, že se nemůže ovládnout. Stejně jsem se za ni styděla. Nemohla jsem se dočkat, až umře, aby to skončilo a já mohla žít normálně dál. A to jsem ji milovala! Milovala jsem ji, ale byla jsem ráda, zeje mrtvá. Jsem kvůli tomu špatná?”

246

„Ale tys byla silná,” odporovala Kathryn. „Silnější než já. V životě jsi něco dokázala. Nikomu jsi život nezničila.”

„Ty taky ne.” Lynn se zhluboka nadechla, protože si nebyla jistá, zda má, či nemá pokračovat dál, ale pak to riskla. „Jestli má Renee problémy v manželství, tak už je měla dřív, než jsi přišla ty.” Obě ženy pohlédly na Renee, aby jim to potvrdila.

Renee přikývla. „Chci ti pomoct, Kathy,” prosila ji smířlivě. „Prosím tě, dovol mi to. Nebraň mi v tom. Potřebuješ mě. Já potřebuju tebe.”

„Proč? Abych ti ještě víc ublížila?” Kathryn odvrátila pohled ze sestry na Lynn a vzhledem k tomu, co vyslovila, měla pozoruhodně klidný hlas. „Spala jsem totiž s jejím mužem.”

Lynn pokrčila rameny. „Zrovna jsem vylezla z postele, kde byl se mnou manžel ženy, kvůli které mě můj muž opustil.” Viděla, jak se Kathryn rozšířily oči.

„Zopakuj to,” požádala ji Kathryn a téměř se usmála.

„Pokud toužíš po nechutných detailech, budeš muset položit tu pistoli a jít s námi. Bude z nás dobrá dvojice. Nejspíš si máme co povídat.”

Pistole se v Kathrynině ruce zachvěla. „Nikdy jsem li nechtěla ublížit,” zvolala a pohlédla na sestru. „Za nic na světě bych ti nechtěla ublížit. Mám tě ráda.” Renee se rozběhla k sestře a vzala ji do náručí. Ucítila, že pistole dopadla na zem s odporným žuchnutím. Vytušila, že Lynn k nim přistoupila a zbraň odnesla.

Zaslechla houkání sirén, monotónní bouchání dveří, blížící se hlasy, dupot běžících lidí. Renee přivinula sestru pevněji k hrudi a kolébala ji v náručí, jako to dělávala, když byly malé. „Já tě mám taky ráda,” zašeptala.

„Tak co? Je v pořádku, doufám,” prohodil Philip, když Renee vešla do bytu.

„Bude,” opáčila Renee kategoricky, prosmekla se kolem něho do kuchyně a nalila si velkou sklenici chladné vody. Vypila ji jediným hlasitým douškem a pak si nalila další. „Policie ji vyslechla a odvezla do nemocnice. Tam ji dost pečlivě vyšetřili.”

247

„Zůstala tam?”

„Ne. Je u Lynn.” Zatvářil se udiveně. „Lynn je moje přítelkyně.” Zdálo se, že slovo „přítelkyně” ho zmátlo, tudíž to ještě upřesnila a vyjádřila slovem, kterému by podle ní mohl rozumět. „Klientka.” Renee se zadívala na manžela a téměř tomu nedokázala uvěřit. „Tys vážně věřil, zeji sem přivedu?”

„Nikdy nevím, co mám od tebe čekat, Renee.” Hlas měl ledově chladný, chladnější než voda, kterou pila. Renee položila sklenici do dřezu a šla do obývacího pokoje, Philip v patách za ní. „Nejdřív přijedeme s Debbie domů a zjistíme, že se o nás mluví po celém domě. Vrátný se nemůže dočkat, až nám sdělí ty novinky.

,Šílené telefonní hovory,’ povídá. ,Policie. Tvoje sestra se pohřešuje. Má pistoli. Chce se zabít.’ Jdeme nahoru. Byt vypadá jako po vykradení. Pak mi Debbie řekla, že vy dvě jste se odpoledne příšerně pohádaly.”

Renee přistoupila k oknu a zadívala se na oceán pod sebou. „Jaks to mohl udělat, Philipe?” zeptala se tiše, zbavená všech emocí. „Jak ses mohl vyspat s mou sestrou? Dokonce ani krysy si nenadělají do vlastního hnízda.”

„O čem to mluvíš?”

„Sestra se chtěla dneska večer zabít. Přiložila si nabitou pistoli ke spánku a

málem stiskla spoušť.”

„A ty mi to dáváš za vinu?”

„Proč bych tě z toho měla proboha obviňovat?”

„Myslím, že je to naprosto přirozené,” prohlásil, jako kdyby jí prokazoval laskavost. „Prožilas hrozný večer. Zlobíš se. Jsi zmatená. Rozčilená. A taky moc unavená. Vypadáš hrozně. Takže je jen přirozené, že to svádíš na osobu, která ti je nejblíž.”

„A kdo to má být?”

„Hele, jsou skoro dvě hodiny ráno. Navrhuju, abychom se trochu vyspali. Ráno uvidíš věci v jasnějším světle.”

„O tom pochybuju.”

„Renee, víš, co se stane, když jsi unavená. Říkáš věci, kterých nakonec lituješ. Snažně tě prosím, abys náš vztah nevystavovala nebezpečí kvůli několika nevhodně voleným slovům.”

Renee se upřeně podívala na muže, za kterého byla provdaná už šest let. Jako vždycky, když byl zatlačený do kouta,

vytahoval na přetřes jejich vztah. Jejich manželství, vyložil jí, by mohlo být ohroženo tím, co ona prohodí dál.

Renee si přehrála od začátku celých šest let svazku s ním, jako kdyby byl nahraný na videokazetě, přetáčela si zrychleně svůj život a snažila se v něm najít nějaký pěkný okamžik, až na to, že když se pokusila pásek zastavit, zpomalit kvůli těm hezkým chvilkám, zjistila, že byly příliš prchavé. Dlouze se na Philipa zadívala. Tohle byl člověk, s nímž si budovala život, člověk, bez kterého, jak sebe samu přesvědčovala, by nedokázala žít.

Dokonce i nyní, po tom všem, co provedl, ji myšlenka, že by ji mohl opustit, přiměla, aby se zachytila opěradla pohovky. Proč se vrátila? Opravdu si myslela, že možná řekne něco, co by mohlo změnit situaci? Vzchopila se a zahleděla se mu zhluboka do očí. „Ty mizero,” prohlásila klidně.

„Dobře, Renee, jestli se to má zvrhnout v nadávání…,” řekl a chystal se odejít z pokoje.

„Neopovažuj se odejít.”

„Nehodlám tu zůstat, abych se nechal urážet.”

„Zůstaneš v téhle místnosti, dokud neskončím.”

„Mám dojem, žes právě skončila.”

„Kdepak, zrovna jsem začala.”

„Renee, pokud se mě týče, tahle debata skončila. Jsi unavená; rozrušená. Máš pro to důvod. Nesnažím se předstírat, že nemáš důvod…”

„To je od tebe hezké.”

„Jenže ty všechno, co se stalo, strašně zveličuješ. Povídáš věci, kterých pak ráno lituješ. Znám tě, Renee, znám tvůj styl. Něco ti ujede a pak tě bude mrzet, že ty věci vůbec spatřily světlo světa, ale už bude pozdě vzít je zpátky, neštěstí bude hotové. Nechci, aby se to stalo. Nezůstanu tady a nedovolím ti, abys zničila náš vztah.”

„Mně? Ty tu nezůstaneš a nedovolíš mně, abych zničila náš vztah?”

„Nedovolím ti vymazat vzpomínky na posledních Šest let, na to, co jsme pro sebe znamenali…”

Skoro se smála. „Netušila jsem, že mám takovouhle moc.”

„A taky takový vztek.”

„A to bych neměla?” 248

249

„Není to zdravé.”

„Takže ty tvrdíš, že cokoliv se dneska v noci stane, budu za to zodpovědná já.”

„Ano, budeš, pokud budeš ještě chvilku pokračovat.”

„Výborně,” pronesla Renee nevzrušeně. „Je načase, abych převzala něco zodpovědnosti za svůj vlastní život, nemyslíš?”

„Myslím, že bys měla jít spát. Uvidíš, jak ti ráno bude.” Opět se otočil a chtěl odejít.

„Neopovažuj se udělat další krok!” zvolala na něj zvýšeným hlasem.

„Nekřič!” Očima ukázal na Debbieinu ložnici.

„Zůstaneš v téhle místnosti, dokud nedopovím to, co ti musím říct. Varuju tě, jestli se pokusíš odejít, půjdu za tebou. Budu za tebou chodit z pokoje do pokoje, a pokud odejdeš z bytu, půjdu za tebou na chodbu a dolů do haly. Kolem vrátného. Aspoň bude mít další téma k hovoru. Dokonce za tebou vyjdu až na ulici. Poběžím za tvým autem, když budu muset. Nahá, když to bude nutné.” Narážku na jeho první ženu udělala úmyslně a nemohla si ji odpustit. Renee poprvé pochopila čiré zoufalství, které může ženu dohnat k podobnému činu.

Philip se k ní obrátil a ironicky se usmál. „To by byl pohled,” podotkl krutě a

pomalu kráčel doprostřed místnosti. „Jen pokračuj, Renee. Představa, jak běžíš nahatá nocí a křičíš, by dokázala vyplašit každého chlapa. Pověz, co máš na srdci. Znič všechno, co ti stojí v cestě. Následky ať jdou k čertu.”

„K čertu s tebou!” oddálila Renee. „Už tak bylo hrozné, že ses vyspal s každou Alicií Hendersonovou, která ti zkřížila cestu. Tobě to ale nestačilo. Tys musel spát i s mojí sestrou!”

„Dobře, tak jsem spal s tvojí sestrou! Nic to nebylo. Nic to neznamenalo.”

„Ach bože!”

„Těší tě, že jsem to řekl? Už je ti lip?”

Renee se zhroutila na pohovku. „Jak jsi jen mohl? Jaks mi to mohl udělat? A jí? Věděls, jak je na tom špatně.”

„Tvoje sestra nebyla nevinná oběť, kterou se z ní snažíš udělat.” 250

„Kathryn se na tebe obrátila o pomoc. Umřel jí muž. Měla pocit viny, byla osamělá a zmatená. Nevěděla, za který konec vzít.”

„Podceňuješ ji. Přesně věděla, za který konec vzít. Dobře věděla, co dělá.”

„Moje sestra se dneska v noci málem zabila a ty se odvažuješ mi tvrdit, že věděla, co dělá. Cítíš vůbec nějakou zodpovědnost za to, co se přihodilo?”

„Nehodlám uznat, že nesu vinu za jednání tvé sestry.”

„Je mi jedno, jestli to uznáš, nebo ne,” křičela Renee. „Co jseš to za doktora? Co jseš to za člověka?”

„Co se děje?” zeptala se Debbie, která se objevila ve dveřích a protírala si oči ze spánku. „Proč tady řvete? Našli jste Kathryn?”

Renee upřela pohled na nevinně vyhlížející obličej nevlastní dcery, se kterou se celých šest let pokoušela spřátelit, a vzpomněla si na dívčiny předchozí otázky.

„Jak dlouho to chceš ještě snášet?” naléhala. „Proč ho nepošleš do háje? Proč nepošleš do háje mé?”

Najednou se Renee usmála. „Běž do háje,” pronesla.

„Renee, prokristapána,” začal Philip.

„Padej do svého pokoje, Debbie, a zůstaň tam!” nařídila Renee překvapené dívce. Debbie automaticky couvla o pár kroků zpátky. Philip se podíval ze své ženy na dceru, pomalu, opatrně, jako by se bál udělat jakýkoliv náhlý pohyb. „Vrať se k sobě do pokoje, Debbie!” přikázal jí Philip. „Kathryn je v pořádku. Renee je jenom trochu rozčilená.”

„Trochu…” V Debbieině hlase zazněla nedůvěra.

„Jdi k sobě, Debbie!” nařídil jí Philip přísně.

„Co já jsem provedla?” chtěla vědět Debbie, když zavírala dveře své ložnice.

„Takhle s mou dcerou už nikdy nemluv,” upozornil ji Philip.

„Neříkej mi, co mám dělat.”

„Pokud chceš takhle mluvit se mnou, je to mezi námi, ale nebudu tolerovat, aby ses takhle chovala k Debbie.”

„Nebudeš muset.”

„Co to má znamenat?” 25’

„To znamená, že odcházím.” Renee slyšela, jak jí ta slova unikla z úst dřív, než si uvědomila, že ji vůbec napadla. Samo pomyšlení na ně bylo přece tak hrozné.

Určitě je nevyslovila.

„To nemyslíš vážně.”

„Spíš s půlkou ženských v tomhle městě, včetně mé sestry, a já si toho nemám všímat, protože to nic neznamená. Strávils šest let tím, žes podkopával můj úspěch i sebevědomí, a já tady mám sedět jako poslušná holčička a děkovat ti za to. Nemám přátele, nescházím se se svými společníky a já mám být vděčná, protože jsi ochotný se mnou zůstat. Cpala jsem se do citového zapomnění, jak by řekla tvoje milovaná dcerunka, a mám se dál ládovat čokoládou a tloustnout, a dokonce být vděčná za svůj vlastní úpadek.” Renee se podívala na manžela, který zjevně žasl nad tím, co říkala. Pak vyběhla z pokoje.

„Renee, kam jdeš? Víš, že nic z toho není pravda. Jenom jsi potvrdila, že pro mě neměly žádný význam.”

„Má pro tebe vůbec něco význam?” zvolala Renee, zatímco běžela do kuchyně.

„Aspoň něco?”

„Ty přece,” odpověděl prostě.

„Kecy!”

Renee prudce otevřela dveře ledničky a prohrábla spodní přihrádku. Vzadu v lednici bleskurychle vyhledala dva velké sáčky miniaturních čokoládiček, donesla je ke dřezu, roztrhla jeden z nich a pozorovala, jak pamlsky jeden po druhém padají do drtiče odpadků. Pak pustila vodu, stiskla spínač a poslouchala, jak přístroj mele čokoládu na kaši.

„Renee, vždyť tu zatracenou věc rozbiješ…”

„Koukni se na mě!” zaječela, vysypala další sáček a rukama si přejela po tmavozelené haleně a kalhotách. „Vypadám strašně!”

„A za to jsem zřejmě taky zodpovědný?”

„Ne, to nejsi. Ale já ano. To všechno já,” křičela Renee a házela obsah druhého sáčku do drtiče. „Zavinila jsem si to všechno sama. Celých šest let jsem se tě snažila donutit, abys mě miloval, zrovna tak, jako jsem to celý život zkoušela u otce, a takhle jsem dopadla.”

252

w-

„Nesrovnávej mě s tvým otcem.”

„Proč ne? Jsi stejný jako on. Byla jsem hrozně pitomá. Co je na něm tak vynikajícího, že ho musím na kolenou prosit, aby mě měl rád? Copak jsem tak strašná? Copak on je tak skvělý? Jseš takový ty? Jsi ty tak báječný?”

„Renee, já tě miluju. Vím, že jsi moc rozzlobená, abys pochopila, že teď…”

„Ne, ty mě nemiluješ. To, co miluješ, je moc, kterou nade mnou máš! Zbožňuješ, když se chytrá, schopná ženská před tebou třese jako sulc pokaždé, jakmile tě uvidí. Jen mě poslouchej! Všechno, co říkám, souvisí s jídlem.”

Renee se bezmocně zadívala na manžela, a dokonce i nyní doufala, že nějak dokáže sáhnout do kouzelného pytle a najde správnou kombinaci slov, aby je vysvobodil z toho hrůzného zakletí, že dokáže přijít na slova, která by to zase všechno urovnala.

Bylo to skutečně tak? Měl opravdu nad ní tu moc, že i teď očekávala, že to srovná, prostě proto, protože se rozhodl, že to tak má být?

„Myslím, že jsem slyšel až dost,” pronesl místo toho. „Pověděl jsem ti, co cítím. Jenže tobě to evidentně nestačí. Řeklas, že odcházíš; ty ses rozhodla. Tak se toho drž. To přece chceš, ne?”

Znala tu taktiku. Nutil ji, aby odkryla karty, naznačoval jí, že pokud ho chce zpátky, bude muset ustoupit, omluvit se, uznat, že se mýlila. Byla ochotná zajít až tak daleko? Dokáže skutečně odejít? Kdyby byla schopná se víc snažit, možná by to dokázala napravit. Nebyla milována, protože ji nešlo milovat. Bez něho neznamenala nic. Copak jí právě neřekl, že ji miluje? Co víc by si měla přát?

„Chceš to /v?” otázala se. Dokonce teď. Dokonce i teď!

„Co chci já není důležité. A nikdy nebylo.”

„To není pravda. Znamenalo to všechno.” Přesvědč mě, že se pletu. Přesvědč mě, že to dokážu napravit. Nedovol mi odejít. Beru to zpátky. Všechno beru zpátky.

„Podle svého vlastního přiznání ses proměnila v čokoládou se cpoucí existenci,” pokračoval a podařilo se mu

253

ovládnout konverzaci. „Měl jsem mít podle tebe z toho radost? Jak myslíš, že mi bylo, když jsem s tebou někam vyrazil? Jak mi podle tebe bylo, když se mi všichni posmívali kvůli tomu, že moje žena, manželka psychiatra, nedokáže ovládnout tak jednoduchou věc jako apetit? Můžeš mi vyčítat, že jsem hledal jinde?” ptal se jí, protože instinktivně tušil, že si tuhle otázku v minulosti kladla mockrát. Protože se nespokojil s její kapitulací a usiloval o její naprosté ponížení. Přál si, aby ho odprosila. Má to udělat? přemítala. „Žena, kterou jsem si vzal, nebyla jak almara. Byla štíhlá, hezká a pečovala o svůj vzhled. Měla hrdost, sebeúctu. Neobviňovala ze svých nedostatků kdekoho. Tak co říkáš takové kritice?”

„Myslím…,” začala a pak se zajíkla, jak se bránila slzám. „Myslím…”

„Přiznej si, Renee, roky už tě nenapadla souvislá myšlen-

„Myslím…”

„Ty cítíš…,” opravil ji, když ji opět přerušil.

„Myslím,” opakovala znovu, „že máš z toho přímo úchylnou radost, když mě můžeš vidět, jak klečím na kolenou.”

„Kdes vždycky odvedla tu nejlepší práci, za to ti ručím.” Obličej se mu zúžil, jako kdyby se díval do zakřiveného zrcadla.

„Myslím, že…”

„Cítíš,” trval na svém.

Renee si uvědomila, že nával slz náhle ustoupil. Podoba v zrcadle zmizela. Stál před ní její manžel, vysoký, snědý a hezký, přesně takový, jak se to slibovalo v pohádkách. „To, co cítím, je vztek,” prohodila odměřeně. „A co si myslím je, že jseš bezcitnej, proradnej parchant.”

Než promluvil, nastal okamžik omračujícího ticha. „To je krása, Renee. Vůbec mi dřív nedošlo, jaký máte vy právníci bohatý slovník. Ještě něco bys chtěla dodat? Protože pokud jsi skončila, šel bych rád do postele.”

„Je tu ještě něco,” odpověděla Renee rozhodně. Naklonil hlavu a čekal.

„Běž do háje!” prohlásila vítězně a odkráčela z jejich společného života. 254

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

PŘESNĚ V DEVĚT HODIN RÁNO V SOBOTU PŘIJEL Gary do domu, aby si vyzvedl děti na víkend. Lynn ho uvedla dovnitř. Pohlížela na manžela, jako by byl nějaký sympatický starý známý, zároveň však někdo, koho ve skutečnosti pořádně neznala. Překvapilo ji, když zjistila, že její bezprostřední pocit k němu není vztek, ale spíš lhostejnost a snad i mírná zvědavost, asi taková, jakou člověk pociťuje vůči cizí osobě. Nicméně byl to stále ještě otec jejích dětí, přestože chápala, že už nebyl součástí jejího denního života.

„Děti nemají ještě sbaleno,” oznámila mu, i když věděla, že netrpělivě čekají za dveřmi svých pokojů. „Chtěly se přesvědčit, že tentokrát opravdu pojedou.” Lynn se zarazila, když viděla, jak sebou cukl. Neměla v úmyslu mu něco vyčítat. Bylo jasné, že bude muset být ještě hodně opatrná při výběru slov týkajících se Garyho. Netoužila ho dál zraňovat. Už takhle si ublížili dost.

„Napadlo mě, že bychom zašli do Disneyho parku,” zvolal Gary hlasitě a široce se usmál, když slyšel, jak děti radostně zavýskly. Nicholas se k nim přiřítil, chytil otce kolem pasu a pevně ho stiskl, než se zase rozběhl k sobě do ložnice, aby si sbalil. Gary se rozesmál a pohled mu sklouzl na Lynn. „Tak jak se vede?” otázal se váhavě a Lynn viděla, že stále ještě zápasí s démony a není si jistý, zda mají být přáteli, či soky.

„Celkem dobře.” Ukázala směrem k obývacímu pokoji. „Nesedneš si?” Přikývl a Lynn šla za ním do zeleno-bílého pokoje, přičemž uvažovala, že je možná načase změnit jeho barvy. Třeba by místnost mohla ladit do broskvové a šedé, což byly barvy, které viděla u Renee v kanceláři. Nakrátko jí přišlo na mysl, co dělají Renee a Kathryn. Renee předevčírem doprovodila setru do New Yorku potom, co jí oznámila, že odešla od Philipa — opustila všechno, včetně bílého

255

mercedesu — a vážně uvažovala, že přemístí svou praxi na sever, což byl krok, ke kterému se dlouho odhodlávala. „Mohlas ho obrat o poslední cent,” řekla jí Lynn.

„Nebo si aspoň vzít, co ti po právu patří.” Ale Renee ji obdařila tajuplým nepatrným pousmáním a podotkla, že někdy má větší cenu se jich prostě zbavit. Její poznámka vyprovokovala Lynn k několika vlastním překvapivým krokům. Po dvanácti letech práce v přední Unii pro Oddělení sociální péče usoudila, že je nejvyšší čas to změnit. Předložila k úvaze svou rezignaci užaslému Carlu McVeeovi, podala měsíční výpověď a přijala místo, které jí nabídli na Ministerstvu školství v palmbeachském správním okrese. Když toto vyřídila, obrátila se na Úřad pro sociální péči o děti v Sarasotě a informovala je o svém znepokojení týkajícím se nedávno přistěhované rodiny jakéhosi Keitha Fostera, místopředsedy Mezinárodní databáze.

„Chci se omluvit,” ozval se Gary a díval se přitom do klína. „Byla to ode mě ohavnost tahat tě do kanceláře tvé advokátky, vyhrožovat odebráním dětí a odmítat naši dohodu.”

„Já taky nemám být na co pyšná,” prohlásila upřímně Lynn.

„Rozvod asi neodhaluje v lidech to nejlepší.” Hořce se zasmál. „Vážně mě moc mrzí, že jsem ti ublížil, Lynn.”

„Mně je taky líto, že jsem se tě dotkla.”

Chvilku seděli mlčky, dva lidé, kteří to myslí dobře a kteří po nějakou dobu měli v úmyslu si navzájem ubližovat.

„Scházíš se ještě s Markem Cameronem?” zeptal se.

„Vadí to?”

Zavrtěl hlavou. „Jsem jen zvědavý.” Lynn se tomu slovu usmála. „Byla by to ironie, viď, kdyby ti to s Markem vyšlo a nám se Suzette zkrachovalo.”

Lynn si prohlížela jeho obličej a pokoušela se upamatovat na to, jaké prožívala pocity, když se mu kdysi dívala do očí. Ale ta tvář, i když pohledná, téměř laskavá, pro ni ztratila kouzlo. Nebylo pod ní nic, co by toužila vidět. „Věřím, že to mezi tebou a Suzzete dobře dopadne,” uklidnila ho.

Opět zavrtěl hlavou. „Snad. Každopádně jsme se rozhodli, že na chvíli trochu přibrzdíme. Uděláme si pauzu. Srov-

256

náme si to v hlavě.” Podívala se k oknu na stříbrně orámovanou fotografii rodiny, kterou opustil. „Lhala mi,” zašeptal téměř pro sebe. „To asi bolí nejvíc.”

Nicholas vtrhl do obýváku a o bok se mu otloukala cestovní taška. „Jsem hotovej.”

„Kde máš sestru?”

„Šla si pro kartáček na zuby. Já si svůj vzal.”

„To máš štěstí.”

Megan pomalu vešla do pokoje, jako kdyby se bála, že je plný nebezpečných pozemních min. A možná byl. „Už mám sbaleno.”

Gary vstal. „Výborně. Tak můžeme jít.”

„Co budeš dělat, mami?” vyzvídala Megan, jako kdyby se strachovala nechat Lynn samotnou, protože vycítila, že svým nadšením pro víkend s otcem matku zrazuje.

„Já si poradím,” odpověděla Lynn

„Ale co budeš dělat?”

„Maminka má určitě nějaký program,” ujal se slova Gary.

„Nechceš jít s náma?” naléhal Nicholas.

„Ne, zlatíčko,” řekla Lynn vlídně. „Tohle je váš víkend s tátou. Jen běžte a hezky se bavte. Se mnou si nedělejte starosti.” Pevně objala děti, než je propustila, a pak se za nimi dívala, jak utíkají po chodníku ke Garyho autu.

„Vrátím je zítra večer kolem osmé. Vyhovuje ti to takhle?”

„Jistě. Jeď opatrně.”

Přikývl a do tváře se mu vloudil smutný úsměv. „Hezky si užij víkend.”

„Ty taky.”

„Tak pojď, tatí!” křičel Nicholas od auta.

Lynn stála na zápraží svého domu. Pokud byl dnešek skutečně první den zbytku jejího života, přemítala, co s ním udělá. Bezpečí starého zaměstnání bylo pryč; neměla manžela; neměla ani doma nic k obědu. Čert to vem, pokrčila rameny a cítila se lip než kdykoliv předtím. Někdy člověk musí riskovat.

Lynn zajela vozem na příjezdovou cestu k domu, kde bydlel Marc Cameron. „Mohl byste mi zazvonit na pana Camerona, prosím vás?” požádala mladého vrátného, který

t 25/

se na ni usmíval, jako kdyby mluvila cizím jazykem. „Na pana Marka Camerona,” opakovala Lynn. „Bydlí v bytě 403.”

„V bytě 403 není žádný Cameron,” oznámil jí vrátný, který listoval v seznamu nájemníků a byl tu očividně nový.

„Je tu v podnájmu u stálého nájemníka.”

Vrátný, vysoký, štíhlý s nazrzlými vlasy, asi dvacetiletý, se pomalu probíral v záznamech. „Aha, no jo, tady to je. Najal si ho od Joela Sanderse. Byt 403. Máte pravdu.”

„Mohl byste mi ho zavolat bzučákem, prosím vás.”

„Samozřejmě.” Malátně zvedl ruku, aby zmáčkl bzučák. Nikdo se neozval. „Chcete mu brnknout?” Lynn honem přikývla v naději, že ho popožene, ale jeho prsty mačkaly tlačítka na telefonu, jako by v nich měl artrózu. Lynn přemáhala touhu vyrvat mu telefon z ruky. Pomalejší by už být nemohl? „Nikdo není doma,” utrousil líně asi po desátém zazvonění. Lynn mu poděkovala a chtěla odejít. „Je to vysokej chlápek s nazrzlýma vlasama a má fousy?”

„Ano.”

Vrátný pokýval hlavou v radosti, že konečně našel ke jménu podobu. „Odešel před pár hodinama.”

„Neříkal, kam jde?”

„Vůbec nic,” sdělil jí vrátný. „Chcete mu nechat vzkaz?”

Lynn se pár vteřin rozmýšlela, ale pak usoudila, že by ji to jen zdrželo. „Ne. Nechci.”

Spěšně se vrátila do auta a zamířila na pobřeží. Ještě že Marc nebyl doma. Jeho nepřítomnost jí alespoň zachránila před tím, že ze sebe neudělala naprostého hlupáka. Proč se vlastně chtěla zaplést s někým jako Marc Cameron? Se spisovatelem, který se brzy rozvede, má dva syny a nemocného otce? Jen proto, že ji rozesmál? Protože ji probudil, donutil ji, aby byla taková, jaká léta nebyla? Protože byl pozorný, inteligentní a už jenom pohled na něj ji naplňoval radostí? Co to bylo za důvody? Jakou měla jistotu, když milovala člověka jen proto, že jí s ním bylo dobře?

Zastavila vůz. Copak vadí, že je jí dobře! Odkdy je jistota náhražka lásky? Udělala prudký obrat do protisměru uprostřed zaplněné ulice a auta kolem ní se bouřila zlostným troubením. Najednou věděla, kde Marka najde. Nepozval ji snad taky?

258

Zamířila na sever směrem k Dixie, pak na západ k Lake Drive a jenom doufala, že Marka ještě zastihne, až tam dorazí. Silnice byly v odpolední dopravní špičce přeplněné, což znamenalo, že co nevidět léto skončí. Brzy bude „sezóna” za nimi.

„Sněhule” v houfech přilétnou, následovány očekávaným rekreačním přívalem

„bledulí” prchajících před chladnějším klimatem. Doprava bude příšerná. Pláže se

zaplní, až budou přetékat, a ona si zase vyslechne obvyklé reptání od nespokojených párů, když je bude míjet při chůzi na břehu oceánu, jejich stížnosti na nedostatek slunce, na nespolehlivost floridského počasí, na množství asfaltu, který pravidelně ničil míle písku. Zasmála se. Měli by přijet v létě, pomyslela si. Léto v Delray Beach. Nic podobného snad neexistovalo.

Minula Military Trail a hledala odbočku na silnici vedoucí k Blaženým časům. Marc řekl, že pojede na návštěvu k otci. A ji taky pozval. Ano, ale to bylo dřív, za pět dnů se může přihodit spousta věcí. A hodně se jich taky stalo.

Gary jí prozradil, že se se Suzzete dohodli načas přibrzdit. Byla tu možnost, že Suzzete zavolala Markovi a poprosila ho o odpuštění, žadonila, aby se vrátil.

Udělal by to? Vpadne do pokoje Markova otce jen, aby tam našla po jeho boku Suzzete?

Vůz poznala dřív, než spatřila jeho řidiče. Zelenomodrý kabriolet Lincoln odbočil ze soukromé cesty směrem na Lake Drive a pak se zařadil do proudu aut směřujících na východ, tedy opačným směrem. Bílá střecha vozu byla zatažená a Lynn ze vzdálenosti půl kolony sledovala, jak řidič manipuluje knoflíky a střecha auta se najednou zvedla, klesala dolů a skládala se jako obří akordeon. Řidič vozu s poznávací značkou SEKÁČ se zeširoka usmíval, zuby mu blýskaly ve vousech, ruce vyklepávaly takt podle hudby z rádia, které hlasitě vyhrávalo v časném odpoledním slunci. Bezmyšlenkovitě pozoroval auta směřující na opačnou stranu, ale na žádném z nich mu pohled neulpěl, protože jeho mysl se zjevně sostředila na něco, co viděl jenom on.

Lynnino auto popojelo zvolna o kousek dopředu. Co udělá? Přece to nemůže v tomhle návalu znova otočit. Mohla otevřít okénko a křičet a doufat, že ji v tom randálu z jeho rádia uslyší. Koukni se na mě, nutila ho silou vůle, jak se

259

jejich vozy k sobě přibližovaly. Podívej se na mě. Jsem tady. Marc zvedl paže do vzduchu, aby se protáhl, a přitom zavřel oči.

„Probůh, ne, otevři je,” pronesla hlasitě Lynn. „Jsem tady.”

Zaklonil hlavu, pak ji zas pomalu zvedl a otočil se líně a lhostejně směrem k ní.

„Jsem tady,” opakovala, když se jeho oči zastavily na jejích.

Automobil za ní hlučně zatroubil. Podívala se dopředu. Auta se dala do pohybu. Byla přinucena, a to nikoliv příliš jemně, aby je následovala.

Lynn zastavila vůz v jediném hladkém souvislém pohybu, vytáhla klíček ze zapalování a otevřela dveře. Auta za ní vztekle houkala. „Co se děje?” zařval kdosi. „Kam to sakra jdete?”

Uviděla, jak se Markův úsměv rozšířil, když přistoupila k jeho vozu, až nakonec zaplavil celý jeho obličej. Rychle se natáhl a otevřel dveře na druhé straně zelenomodrého Lincolnu. A Lynn si ten okamžik, kdy k němu zvolna vklouzla na sedadlo a zavřela oči, plně vychutnala.