Joy Fielding

Jane utíká

1-,

Jednou odpoledne na sklonku jara si Jane Whittakerová odskočila do města koupit pár vajec a mléko a zapomněla, kdo je.

Přihodilo se jí to naráz, bez sebemenšího náznaku či varování, právě když stála na rohu Cambridgeské a Bowdoinovy, takže si okamžitě uvědomila, že je v centru Bostonu, ale zatímco přesně věděla, kde je, neměla tušení, kdo je. Byla si jistá, že šla do obchodu pro mléko a vejce. Potřebovala to do čokoládového dortu, který chtěla upéci, ale proč a pro koho ten dort chystala, na to si nemohla vzpomenout. Věděla přesně, kolik recept předepisuje instantního čokoládového prášku, ale nedokázala si vybavit vlastní jméno. Dokonce si ani nevzpomínala, jestli je svobodná či vdaná, ovdovělá nebo rozvedená, bezdětná nebo třeba matka dvojčat. Neznala svojí výšku

a váhu, barvu vlasů. Nevěděla, kdy má narozeniny, ani

kolik je jí let. Jasně rozeznávala barvy listí na stromech, ale nemohla si vzpomenout, zda je blondýna nebo bru—

neta. Věděla, kterým směrem jde, neměla však ponětí, odkud vyšla. Co se to proboha stalo?

Provoz na Bowdoinové ulici se zpomaloval, už ustal docela, a ona cítila, jak to lidi kolem ní přitahuje jako magnet na druhou stranu ulice. Sama ale stála na místě jako přibitá, sotva dýchala a nebyla schopná udělat krok.

Opatrně, promyšleně pomalu a s hlavou zataženou do límce baloňáku se kradmo ohlédla přes levé a pak přes pravé rameno. Spěchající chodci jí míjeli, jako by téměř

nebrali její existenci na vědomí, byli to muži a ženy se sebevědomými tvářemi, v jejich chůzi nebyla ani stopa nerozhodnosti. To jenom ona tu stála tiše a bez vůle, bez

/3

schopnosti pohnout se z místa. Vnímala směsici zvuků předení motoru, houkání klaksonů, smích kolemjdoucích

a jejich kroky, které jí měkce anebo zvonivě míjely, dokud se náhle nezastavily, když se auta opět rozjela.

Její pozornost vzbudil zlostný ženský šepot. “Ta malá sviňka,” zasyčela jakási žena a jí na okamžik napadlo, že mluví o ní. Ale žena se evidentně bavila se svou společnicí a ani jedna z nich si nevšímala, že stojí vedle nich. Je snad neviditelná?

Hlavou jí proběhla šílená myšlenka, že je možná mrtvá, tak jak to kdysi viděla v jednom dílu Zóny soumraku, kde žena, zcela ztracená na jakési opuštěné silnici, rozrušeně telefonuje svým rodičům, jen aby od nich vyslechla, že jejich dcera zahynula při autonehodě, a kdo že je vůbec ona a proč je burcuje takhle uprostřed noci?

Vzápětí si však žena, jejíž rty si před chviličkou smlsly na slovu “sviňka”, uvědomila její přítomnost, téměř obdivně

se na ní usmála, pak se opět otočila ke své přítelkyni a společně odešly.

Bylo zřejmé, že mrtvá není. Stejně jako že není neviditelná. Ale proč si tedy pamatuje něco tak idiotského jako starou epizodu ze Zóny soumraku, ale ne své vlastní jméno?

Kolem ní se opět nakupili chodci, přešlapovali, pohupovali se na patách a netrpělivě čekali na zelenou. Bylo

jí jasné, že ať už byla kýmkoliv, neměla žádný doprovod. Nikdo se nechystal vzít jí v podpaží, nikdo jí z protější strany ulice nedočkavě nevymizel a netrápil se, že stále nejde. Byla tu dočista sama a neměla nejmenší ponětí,

kdo má vůbec být.

Jen klid,” zašeptala a pátrala ve zvuku svého hlasu po nějakém záchytném bodu. I vlastní hlas jí však zněl cize. Nevypovídal nic o jejím věku ani stavu, přízvuk měla těžko popsatelný a vyznačoval se jen podtónem strachu. Zakryla si rukou rty a mluvila do dlaně, aby nevyvolala nežádoucí pozornost. “Nepanikař. Za pár minut se všechno vysvětlí.” Měla snad ve zvyku mluvit sama se sebou? “Pěkně popořádku,” pokračovala a pak jí došlo, co by to

/4

mělo znamenat. Jak může cokoliv utřídit, když neví, co je co? “Ne, tak to není,” opravila se okamžitě. “Něco přece víš. Víš spoustu věcí. Jen si to shrň,” napomenula se o něco hlasitěji a hned se polekaně rozhlédla, jestli jí někdo nezaslechl.

Blížila se k ní skupina asi deseti lidí. Její první a jedinou myšlenkou bylo: přišli, aby mě odvedli zpátky ně-

kam, odkud jsem utekla. Ale vtom vedoucí skupiny, dívka snad jednadvacetiletá, promluvila s domáckým bostonským přízvukem, který její vlastní hlas postrádal, a ona si uvědomila, že těmhle lidem na ní vůbec nezáleží, stejně jako oněm dvěma ženám, které vyslechla před chvílí.

A komu na ní záleží?

Jak vidíte,” vykládala mladá žena, “Beacon Hill je jednou z oblastí, odkud mohou Bostoňané snadno chodit do práce pěšky. Dlouho byl pokládán za přední čtvrť a beaconhillské strmé, dlážděné ulice jsou lemovány zděnými rodinnými sídly a nevelkými nájemními domy, jejichž výstavba začala kolem roku 1820 a pokračovala téměř až do konce devatenáctého století.”

Všichni věnovali povinnou pozornost cihlovým domům a malým nájemním budovám, zatímco mladá žena

dál odříkávala svou dobře naučenou řeč. “řada větších a elegantnějších domů v poslednÍch lÉtech pŘeŠla do

druŽstevnÍho vlastnictvÍ v dŮsledku bytovÉ tÍsnĚ a prudce vzrŮstajÍcÍch cen pozemkŮ v Bostonu. Beacom Hill bÝ-

val yankejskou pevnostÍ, teď tu sice stÁle jeŠtĚ ŽijÍ mnohÉ ze starobylÝch bostonskÝch rodin, ale jsou vÍtanÍ i lidÉ

z jakÝchkoliv spoleČenskÝch vrstev… pokud ovŠem mohou splÁcet hypotÉku nebo platit nÁjem.”

NeŽ byla skupina pŘipravenÁ k dalŠÍmu pochodu, vypuklo obvyklÉ ŠvitoŘenÍ a ŽertovÁnÍ. “Promiňte, madam,”

oslovila jÍ prŮvodkynĚ, vykulila oČi a usmÁla se tak kŘeČovitĚ, Že jejÍ obliČej pŘipomÍnal oŽivlou reklamnÍ placku Šťastlivce. Jestli se nemýlím, vy nepatříte k téhle skupině, že?” To konstatování se tvářilo jako otázka, několik posledních slov se vykroutilo vzhůru stejně jako dívčina ústa. “Máte-li zájem o vycházku s výkladem, musíte navští-

/5

vit turistickou kancelář v Boston Common a tam vás za-

řadí do nejbližšího turnusu. Přejete si ještě něco, madam?” Vypadalo to, že oživlý Šťastlivec vyčerpal zásobu svých šťastných nápadů.

“Boston Common?” zeptala se dívky, která jí oslovovala “madam” s takovou samozřejmostí, že jí musela pokládat nejméně za třicátnici.

“Půjdete po Bowdoinové stále na jih, až se dostanete

k Beaconské. Narazíte na parlament, to je ta budova se zlatou kupolí, víte? A hned vedle to je. Nemůžete to minout.”

Nebuďte si tak jistá, pomyslela si a sledovala, jak skupina turistů přechází ulici a mizí za rohem. Když dokážu ztratit sama sebe, zabloudím kdekoliv.

Zvolna posouvala jednu nohu za druhou, jako by vstu-

povala do neznámých a možná zrádných vod, a tak pomalu kráčela Bowdoinovou ulicí, všechna ta architektůra devatenáctého století jí zajímala pramálo, soustřeďovala se jen na cestu vpřed. Bez nehody přešla Derneskou

i Ashburton Place, přestože nejen tyhle ulice, ale ani budova parlamentu, která se před ní náhle vynořila, jí nijak nepomohly zjistit, kdo by mohla být. Na rohu zahnula na Beacon Street.

Přesně tak, jak to tvrdila dívka Šťastlivec, rozprostíral se teď před ní areál Boston Common. Nevšímala si hřbitova Granaty, kde, jak jí blesklo hlavou, odpočívaly tak rozdílné veličiny jako Paul Revere a Matka Husa, rychle přešla kolem Turistického střediska a zamířila k rozsáhlému veřejnému parku, neboť podvědomě cítila, že tudy

v minulosti prošla už mnohokrát. Ne, bez ohledu na to, jak cizí připadala sama sobě, v Bostonu cizinkou nebyla.

Pocítila slabost v kolenou, s vypětím všech sil došla

k volné lavičce a klesla na ní. “Nepanikař, nepanikař,” opakovala si několikrát nahlas jako buddhistickou mantru, neboť věděla, že nablízku není nikdo, kdo by jí mohl slyšet. Pak začala tiše vypočítávat různá známá, i když vesměs nedůležitá fakta. Dnes je pondělí 18. června 1990. Teplota je na tuto roční dobu nezvykle nízká osmase-

/ 6/

desát stupňů Fahrenheita. Při dvaatřiceti stupních Fahrenheita se voda mění v led. Sto stupňů Celsia stačí, aby

se uvařilo vejce. Dvakrát dvě rovná se čtyři; čtyřikrát čtyři je šestnáct; dvanáctkrát dvanáct je sto čtyřicet čtyři. Čtverec nad přeponou se rovná součtu čtverců nad oběma odvěsnami. E = mc2. Druhá odmocnina z 365 je… nemohla si vzpomenout, ale něco jí říkalo, že je to v pořádku, protože to nevěděla nikdy. Znovu se slyšela, jak říká: “Nepanikař,” zatímco si mechanicky uhlazovala záhyby

na svém žlutohnědém plášti a pod prsty cítila obrysy stihlých stehen. Skutečnost, že je úplnou studnicí nepotřebných znalostí, jí uklidňovala, protože jak by si člověk mohl uchovat takové vědomosti a nevzpomenout si, až na to přijde, na vlastní jméno? Určitě si vzpomene. Je to jen otázka času.

Přes volnou plochu parku k ní přicházelo malé děvčátko s rozpaženýma rukama, za nímž chvátala statná

černá chůva. Na okamžik jí napadlo, jestli to snad není její holčička, a instinktivně k ní vztáhla ruce, ale chůva po dítěti rychle chmátla, odváděla je k nedalekým houpač-

kám a ještě se k lavičce podezíravě ohlédla. Mám sama nějaké děti? Přemítala a nechápala, jak by mohla matka zapomenout na své dítě.

Pohlédla na své ruce. Prstýnek na prstu by jí přinejmenším prozradil, jestli je či není vdaná. Ale neměla na rukou vůbec žádné šperky, třebaže na prsteníku levé ruky zůstala tenká rýha po prstenu, který tam zřejmě kdysi býval. Pozorně si prst prohlížela, ale nic jí nenapadlo, všimla si jen, že se jí z nehtu oloupává matně korálový lak a samotné nehty že jsou okousané až do kraje.

Sklouzla očima k nohám. Měla světlé béžové lakované lodičky s nízkým podpatkem, pravá jí ve špičce trochu tla-

čila. Vyzula si jí a přečetla si uvnitř natištěné jméno Charles Jourdan a velikost číslo devět, to znamená, že je pravděpodobně vysoká nejméně 167 centimetrů. Letmo

se dotkla boků a přes zapnutý plášť poznala, že je štíhlá. Co dalšího je takhle ještě schopná o sobě zjistit? Co dál o sobě ví kromě skutečnosti, že je žena, běloška a, po-

/7

kud se může spolehnout na dívku Šťastlivce a kůži na hřbetech svých rukou, je jí rozhodně víc než jednadvacet?

Kolem lavičky prošly dvě ženy, byly do sebe zavěšené a na bocích se jim pohupovaly velké kabelky. Moje kabelka! pomyslela si s úlevou a mimoděk vztáhla ruku po

řemínku na rameni. Kabelka jí prozradí všechno kdo je a kde bydlí, jakou používá rtěnku. Uvnitř bude peněženka s osobním a řídičským průkazem, s úvěrovými kartami. Znovu bude znát své jméno a adresu, rok narození

i značku svého vozu, samozřejmě pokud vůz má. Kabelka skrývá všechna tajemství jejího života. Stačí jí otevřít. Stačí jí najít!

Prudce vmáčkla chodidlo zpátky do lodičky, opřela se

o zelené příčky lavičky a přiznala si to, co vlastně věděla po celou dobu, ale co vystrašeně odmítala že totiž kabelku nemá. Ať už předtím, než se započala tahle její podivná odysea, nosila jakýkoliv průkaz totožnosti, teď

ho prostě neměla. Aby se ujistila, že snad kabelku náhodně neupustila, když si sedala, znovu a znovu soustředěně propátrávala trávu u svých nohou. Dokonce několikrát obešla lavičku a opět přitom zachytila podezíravý pohled černošské chůvy, která na nedaleké houpačce přidržovala svou malou svěřenkyni. Usmála se na tu ženu, pak si však uvědomila, že k úsměvu nemá žádný dů-

vod, a odvrátila se od ní. Když tam za pár vteřin opět pohlédla, chůva ve spěchu odváděla divoce protestující dítě pryč. “Proč jí děsíte?” řekla nahlas a podvědomě si sáhla na tvář, jestli tam nenajde nějaké znetvoření. Nic neobvyklého nenahmátla a tak nechala prsty, aby pokračovaly ve slepeckém čtení jejích rysů.

Obličej měl tvar úzkého oválu, lícní kosti byly vysoce posazené, snad až příliš vysedlé, obočí měla husté a nevytrhané. Nos byl drobný, na řasách měla nanesenou řasenku, zdálo se však, že nerovnoměrně a ve spěchu. Třeba si mnula oči, napadlo jí, a tím si řasenku z některých řas setřela. Možná plakala.

Narovnala ramena, vstala, chvatně vyšla z parku a bez ohledu na světla na přechodech proběhla mezi projíždě-

/8/

jícími vozidly přímo k bance na rohu Beacon Street. Hlučně zaklepala na skleněné dveře, až upoutala pozornost ředitele, předčasně plešatého mladého muže, jehož hlava se zdála být ve srovnání se zbytkem těla nepoměrně malá. Že je to ředitel, usoudila z jeho obleku s vázankou

a také proto, že byl jediným mužem v místnosti plné žen.

Je mi líto,” řekl jí uctivě a dveře přitom pootevřel jen natolik, aby jimi prošla část jeho velkého nosu, “ale už jsou čtyři pryč. Zavíráme ve tři hodiny.”

“Víte, kdo jsem?” vyhrkla zoufale, sama zaskočena otázkou, kterou si nepřipravila.

Muž svraštil čelo, neboť si její slova vyložil jako žádost o protekční vyjímku. “Opravdu je mi líto,” řekl s nepřeslechnutelnou nedůtklivostí. “Ujišťuji vás, že když přijdete zítra, vyhovíme vám ve všem.” Pak se usmál s pevně sevřenými rty, jež vylučovaly jakoukoliv další konverzaci, a vrátil se ke svému stolu.

Zůstala na druhé straně skleněných dveří a upřeně civěla dovnitř na pokladní, až si mezi sebou začaly šeptat. Poznaly jí snad? Pokud ano, brzy je její přítomnost omrzela a po napomenutí rozčíleně gestikulujícím ředitelem znovu obrátily pozornost ke svým počítačům a bilančním archům a už si jí ani nevšimly, jako by pro ně neexistovala. A existuje vůbec?

Párkrát se zhluboka nadechla a vykro čila po Beaconské směrem k River Street, zpátky k těm strmým dlážděným ulicím, lemovaným zděnými rodinnými sídly a malými penzióny, mezi nimiž se náhle vynořila jako zcela dospělá a dokonale ztracená bytost. Bydlela snad v některém z těch domů z minulého století? Měla dost peněz na splácení hypotéky nebo na nájemné? Starala se vůbec o peníze? Byla zámožná? Vydělávala si na živobytí, nebo zaměstnávala jiné, aby pro ní pracovali? A možná ani

v žádném z těch hezkých starých domů nežila, třeba tam

chodila uklízet.

Ne, na uklízečku byla příliš dobře oblečená a její ruce, přestože teď byla v pěkné bryndě, byly příliš měkké

a bez mozolů, než aby mohly být zvyklé na fyzickou prá-

9

ci. Ale třeba s úklidem neměla nic společného, třeba ty domy prodávala. Ano, právě to jí možná přivedlo do téhle části města. Možná se tu měla sejít se zákazníkem, předvést mu nějaký čerstvě renovovaný dům a… a co?

Spadla jí na hlavu cihla? Mimoděk si rychle sáhla na hlavu a snažila se nahmátnout bouli, neobjevila však nic jiného než to, že se jí vlasy uvolnily z těsné sponky a několik pramínků jí sklouzlo na krk.

Zahnula doprava na ulici Mt. Vernon, pak doleva na Cedar Street a stále doufala, že odkudsi vyjde nezbytný signál k jejímu mozku. “Prosím, ať tu něco poznám,” zaklínala ulice lemované stromy, když se znovu vracela po Revere směrem k Embankment Road. Slunce zmizelo za velkým šedým mrakem a ona pocítila chlad, přestože teplota neklesala. Vzpomněla si, že zima byla poměrně mírná a že vědci předpovídali další horké léto. Skleníkový efekt, tak tomu říkají. Greenpeace. Kyselé deště. Zachraňte deštné pralesy! Zachraňte velryby! Šetřete vodou

sprchujte se s přítelem!

Náhle si připadala úplně vyčerpaná. Chodidla měla odřená, palec na pravé noze jí dřevěněl. Začal se jí bou-

řit žaludek. Jak dlouho asi nejedla? Když už na to narazila jaká jídla má ráda? Umí vařit? Nedrží nějakou praštěnou dietu, která jí leze na mozek? Anebo že by fetovala?

Mohl by to být i alkohol. Není opilá? Opíjela se vůbec někdy? Jak zjistí, jestli je opilá nebo ne?

Zakryla si dlaněmi oči a přála si, aby jí příznačné bušení v hlavě signalizovalo blížící se kocovinu. Vybavil se jí Ray Milland ve Ztraceném vikendu a přemýšlela, jak je asi stará, že si Raye Millanda pamatuje. “Pomozte mi,” šeptala do dlaní, “někdo mi prosím pomozte.”

Automaticky pohlédla na hodinky na zápěstí a zjistila, že už je skoro pět. Prochodila tu tedy téměř hodinu a za celou tu dobu nespatřila nic, co by jí nějak napovědělo, kdo by mohla být. Nic jí tu nepřipadalo povědomé. Nikdo jí nepoznal.

Ocitla se na Charles Street, živé a přitažlivé směsici obchodů od potravinářských samoobsluh až k různým kle-

10

notnictvím a starožitnictvím, od železářství až k prodejním galériím. Neměla snad původně pro ta svá vajíčka

a mléko namířeno právě sem?

Jakýsi muž, který jí ve spěchu míjel, se na ní usmál, ale byl to pouze úsměv, jakým na sklonku namáhavého dne zdraví jedna unavená duše druhou, nijak nenaznačoval,

že by jí muž znal. Přesto byla v pokušení chytit ho za rameno a zapřísáhnout ho, aby jí dal znamení, že jí poznává a bude-li to nutné, třeba z něj svou totožnost vytřepat. Netroufla si však muže obtěžovat a vhodný okamžik minul. Ostatně, nemůže přece z ničeho nic na ulici za-stavovat neznámé lidi. Mohli by zavolat policii a dát jí sebrat. Další bláznivá ženská, která hledá sama sebe!

Nezbláznila se? Neuprchla snad právě z nějakého ústavu? Nebo z vězení? Je na útěku? Musela se zasmát tomu,

jak vyvádí. Jestli nebyla šílená, než tohle všechno začalo, určitě bude ve chvíli, kdy to skončí. Ale skončí to někdy?

Otevřela dveře krámku se smíšeným zbožím a vešla dovnitř. Pokud tu někde blízko bydlí, je pravděpodobné, že sem chodívá nakupovat. Doufala, že přinejmenším tak často, aby si jí zapamatoval muž za pultem. Pomalu k němu procházela mezi řadami konzerv.

Majitel, mladík s vlasy svázanými do ohonu, s nepravidelnými rysy a čárkou místo úst, se snažil zvládnout

několik zákazníků, kteří se na něj obrátili současně a tvrdili, že jsou právě na řadě. Stoupla si za ně s nadějí, že si jí mladík všimne, modlila se, aby zaslechla dúvěrné

“Zdravím vás, paní Smithová. Hned jsem u vás.” Ale slyšela jen, jak kdosi žádá o kartón cigaret, a viděla jen majitelova kostnatá záda, když se natahoval pro zboží.

Přes levé rameno zahlédla řádku neskutečně krásných mladých žen, které na ní vyzývavě civěly z obálek asi půl tuctu časopisů. Zvolna se přisouvala k příhrádce s časopisy a zjistila, že nedokáže odtrhnout oči zvláště od vášnivé tváře jedné z modelek. CINDY CRAWFORDOVá, hlásala

světle růžová písmena vedle obličeje, SUPERMODELKA. Nebylo pochyb, kdo je tahle žena.

Vzala časopis z příhrádky a studovala modelčinu tvář:

11

hnědé oči, hnědé vlasy, vlevo od lehce pootevřených rtů mateřské znaménko, které jí odlišovalo od stovek stejně hezkých tváří, jaké potkáváte na každém kroku. Jak je krásná, pomyslela si. Jak mladá. Jak si věří.

Znovu jí to připomnělo, že nemá vůbec představu, jak

vypadá a kolik je jí let. Její prsty sevřely hrany časopisu a mechanicky jej svinula do trubičky. “Haló, paní,” zaslechla mužský hlas. Otočila se a viděla, jak na ní majitel káravě kývá prstem: “Nemůžete mi ty časopisy mačkat,

dokud si je nekoupíte.”

Připadala si jako děcko přistižené při krádeži cukroví, přikývla, že hodlá dodržet pravidla, a tiskla si přitom časopis k hrudi, jako by to byl záchranný pás. Ale nepohnula se.

“Tak chcete si to koupit, nebo ne?” zeptal se mladík. Ostatní zákazníci už odešli a oni tam zůstali sami dva.

Teď byla ta nejlepší a možná jediná příležitost, aby jí poznal.

Popošla k pultu a viděla, jak mladík rychle ustoupil o krok zpátky. “Znáte mě?” zeptala se a snažila se ze všech sil, aby z jejího hlasu nezaznívala panika.

Upřeně se na ní zahleděl, oči přimhouřené soustředěním. Pak naklonil hlavu, až se mu koňský ohon otřel o pravé rameno, a drobný úsměv změnil čárku jeho rtů v jakési mělké U. “Vy jste někdo slavný?” zeptal se. Je slavná? dohadovala se, ale neodpovídala, jen čekala a zadržovala dech.

Její mlčení si vysvětlil jako souhlas. “No, vím, že se tu ve městě právě něco natáčí,” řekl a popošel o pár kroků vpravo, aby si jí prohlédl z profilu, “ale já moc do kina nechodím a nevzpomínám si, že bych vás viděl v něčem

v televizi. Hrála jste v nějakém seriálu? Vím, že herečky si sem věčně chodí kupovat sladové výtažky a takové svinstvo. Jednou se mi sem vnutila segra. Chtěla vidět Ashley Abbottovou z Mladých a neklidných, já tomu říkám Mladí a debilní. Nehrála jste v tom?”

Zavrtěla hlavou. Jaký smysl mělo pokračovat v téhle šarádě? Bylo jasné, že jí neznal o nic líp než ona sama.

12

Sledovala, jak se jeho tělo napřimuje. Pak řekl odměřeně: “Podívejte, ať už jste, kdo jste, za časopis budete muset zaplatit. Buďte si třeba hvězda, u mě jsou to pořád dva dolary pětadevadesát centů.”

Já… já jsem si zapomněla kabelku,” zašeptala a cítila, že jí začíná být nevolno.

Muže popadl vztek. “Cože, vy si tedy myslíte, že když hrajete v nějaký pitomý televizní šaškárně, tak s sebou nemusíte nosit prachy jako obyčejný lidi? Myslíte si, že když jste kočka, tak vám to dám jako prezent, nebo co si vlastně představujete?”

“Ne, to samozřejmě ne…”

“Buď zaplatíte ten časopis, nebo vypadněte z krámu

a přestaňte mě zdržovat. Nemám zapotřebí, aby si ze mne

lidi utahovali.”

“Nedělám si z vás legraci. Věřte mi.”

“Dva dolary a pětadevadesát centů,” opakoval a natáhl k ní dlaň.

Věděla, že by měla jednoduše časopis vrátit, něco jí v tom však bránilo. CINDY CRAWFORDOVÁ vypadala tak

půvabně a šťastně, tak zatraceně sebejistě. Doufala snad, že se ta bezbřehá sebedůvěra nějak přenese i na ní? Sáhla do kapsy pláště s nadějí, že u sebe bude mít pár drobných. Vzápětí rychle ruku přendala z jedné kapsy do druhé a nechtělo se jí uvěřit tomu, co uvnitř nahmátla. Když konečně ruku vytáhla, viděla, že jí má plnou nových, ještě tuhých stodolarových bankovek.

“Páni,” hvízdl muž za pultem. “To jste vyloupila banku

či co?” Po chvilce dodal: “Právě jste si je natiskla, že jo?” Mlčela a jen nechápavě zírala na peníze ve své dlani. “Každopádně mně stodolarovky k ničemu nejsou.

Dám vám zpátky na stovku a nezůstanou mi žádný drobný. Kolik jich vlastně máte?”

Cítila, jak jí dech z hrudi uniká v kratičkých zasyknutích. Co proboha znamenají ty kapsy plné stodolarovek? Odkud se ta spousta peněz vzala?

Jste v pořádku, paní?” Muž za pultem s úzkostí pohlédl ke dveřím. “Nesložíte se mi tady, že ne?”

13

“Můžu si u vás zajít do koupelny?” “Není pro zákazníky,” řekl zarytě. “Moc vás prosím.”

Zoufalství v jejím hlase ho zřejmě přesvědčilo, protože rychle zvedl ruku a ukázal dozadu směrem ke skladu.

“A heleďte, právě jsem tam vytíral. Tak mi prosím vás nepozvracejte podlahu, jo?”

Chvatně vyhledala malou umývárnu, vklíněnou ve skladu. Byla to úzká a těsná komůrka se starým záchodem, nad zašlou výlevkou viselo prasklé zrcadlo. Podél stěn byly narovnané krabice se zbožím. Za dveřmi stál

kbelík, zpola naplněný vodou, a v něm byl zastrčený nebezpečně nakloněný smeták.

Vrhla se k výlevce a roztočila kohoutek se studenou vodou, časopis si dala do podpaží, rychle do dlaní nabírala ledovou vodu a oplachovala si tvář tak dlouho, dokud si nebyla jistá, že se už může narovnat a neomdlí. Co

se to s ní děje? Jestli je to jen noční můra a tohle přece je noční múra je nejvyšší čas, aby se probudila!

Pomalu přibližovala obličej k zrcadlu a pak se musela zachytit hran výlevky, aby neupadla. Žena, která na

ní hleděla ze zrcadla, jí byla dokonale cizí. V její tváři jí nebylo nic ani vzdáleně povědomé. Pečlivě si prohlížela bledou pleť a tmavohnědé oči, drobný, trochu zdvižený

nos a plné rty, nalíčené ve stejném odstínu, jaký měly její nehty. Hnědé vlasy, o poznání světlejší než oči, byly staženy do ohonu sepnutého ozdobnou sponou, která se uvolnila a hrozila, že vypadne. Odepnula jí, zatřásla hlavou a sledovala, jak se jí vlasy v měkkých pramenech spustily na ramena.

Je to přitažlivá tvář, pomyslela si a studovala jí nezúčastněně, jako by jí viděla na obálce časopisu stejně jako tvář CINDY CRAWFORDOVÉ. Ten mladík o ní řekl, že je kočka. Možná vůbec nepřeháněl. Všechno měla na správném místě. Žádné vady na kráse. Nic tu neskřípalo.

Všechno bylo tam, kde to mělo být. Svůj věk odhadla asi

tak na třicet a něco a hned jí napadlo, jestli vypadá mladší nebo starší, než ve skutečnosti je. “Všechno je to tak

14

zmateně,” šeptala svému obrazu, který jako by zadržoval dech. “Řekni mi, kdo jsi?”

“Nejsi nikdo, koho bych znala,” odpověděl její odraz

a obě ženy sklonily hlavu k narezlému odpadu bílé smal-

tované výlevky.

“Můj bože,” šeptala a cítila, jak jí kdesi uvnitř vybuchuje pramen otupujícího žáru. “Prosím tě, neomdlívej,” vykřikla. “Ať už jsi, kdo jsi, jenom neomdlívej.” Horká vlna se však nezadržitelně rozlévala jejím tělem, zachvacovala postupně nohy i žaludek, ruce i ramena a uvízla až v hrdle. Měla pocit, jako by se zevnitř rozpouštěla, jako by měla každým okamžikem vzplanout plamenem. Našplíchala si na obličej ještě víc vody, ale nijak jí to neochladilo ani neuklidnilo. Začala zápolit

s knoflíky na plášti, snažila se uvolnit tělo, aby se jí lépe dýchalo. Časopis jí z podpaží vyklouzl na podlahu, rychle se pro něj tedy sehnula a vzápětí se opět narovnala, plášť měla rozevřený a hlavu násilím Zakláněla co nejvíc dozadu.

Zhluboka se nadechla a strnula.

Toporně, jako by byla loutkou na drátcích, ovládanou neznámou silou, se jí hlava vrátila do normální polohy a pak plynulým obloukem pokračovala až k hrudi. To, co viděla co viděla už předtím, když klečela na kolenou a místo aby zvedla časopis, jenom ho odsunula stranou to byly jednoduché modré šaty, na prsou celé od krve.

Vyjekla, tiše a bázlivě jako zvířátko lapené do pasti. Ale vyjeknutí rychle přerůstalo v úpění a nakonec v drá-

savý výkřik. Slyšela blížící se kroky a směsici hlasů a připadala si ze všech stran obklíčená a ztracená.

“Co se to tu děje?” spustil majitel krámku, ale hned zmlkl a další slova se mu rozplynula v otevřených ústech. “Panebože!” hvízdl jakýsi chlapec, který se vedle něj objevil.

“Ale fůj!” přidal se jeho kamarád.

“Co to tu vyvádíte?” dotíral znovu majitel a jeho oči těkaly po těsné komůrce a nepochybně hledaly zbytky skleněných střepů.

15

Neodpověděla a pohled stočila zpátky ke svým zakrváceným šatům.

“Podívejte se, paní,” spustil opět muž a zaháněl oba mladé zákazníky ode dveří. Já nevím, co se to tu děje,

a nechci s tím mít nic společnýho. Seberte se i s tou svou krví a s těma stodolarovkama a vypadňete z mýho krá-

mu, než zavolám policii.” Nepohnula se.

“Slyšela jste, co jsem řekl? Jestli odtud okamžitě nezmizíte, jdu volat policii.”

Pohlédla na vystrašeného majitele a ten bleskurychle vytáhl z kbelíku smeták a napřáhl ho proti ní jako mata—

dór proti zuřícímu býkovi. “Krev,” zašeptala a její nevěřící oči byly znovu přitahovány skvrnami na jejích šatech.

Ta krev byla poměrně čerstvá, dosud vlhká. Byla to její vlastní krev nebo cizí? “Krev,” řekla ještě jednou, jako by snad pouhým opakováním toho slova mohla všechno

vrátit na své místo.

“Paní, dávám vám deset vteřin, pak volám policajty. Heleďte, já tu nechci žádnej průšvih. Akorát chci, abyste vypadla z mýho krámu.”

Opět se mu podívala do očí a mluvila tak tiše, že si

všimla, jak se k ní proti své vůli naklání, aby jí slyšel. “Nevím, kam mám jít,” vzlykala a její tělo se schoulilo jako

kus papíru, který někdo zmuchlal v dlani.

“Ne, nedělejte to,” řekl muž rychle a stačil jí zachytit, aby neupadla. “V krámě mi neomdlívejte.”

“Prosím vás,” zkusila to a vůbec si nebyla jistá, jestli prosí o porozumění nebo o bezvědomí.

Mladík, přestože nebyl nijak urostlý ani svalnatý, měl kupodivu značnou sílu. Pevně jí uchopil v pase a rychle

jí postrkoval k východu. Tam se náhle zastavil a nejistě se rozhlédl po krámě. “Nenatáčí to snad nějaká skrytá ka-

mera?” zeptal se podezíravě a do hlasu se mu vloudil náznak pochybnosti, jestli se nenechal napálit.

“Musíte mi pomoci,” řekla.

“A vy musíte zmizet z mýho krámu,” odpověděl jí se

znovu nabytou rozhodností a vystrčil jí ven. Slyšela, jak

16

za ní zaklaply dveře, a za sklem viděla mladíkův obličej, který jí vztekle naznačoval, aby se ztratila.

“Bože můj, co mám dělat?” obrátila se s otázkou do

rušné ulice. Neviditelný loutkář se opět ujal své role, zapnul jí plášť, zasunul jí časopis do podpaží a nasměroval její pohled na uliční provoz. Když se blížil taxík, drátek jí zdvihl pravou ruku a rozkýval jí. Auto okamžitě zastavilo

u chodníku těsně před ní. Bez rozmyšlení otevřela zadní dveře vozu a nastoupila.

17

Druhá kapitola

Nevěděla, proč si vybrala právě hotel Lennox. Možná proto, že to byl jeden ze starších hotelů v centru Bostonu, menší a jaksi útulnější než jeho moderní protějšky, ale třeba i proto, že kdesi v jejím podvědomí dosud žily příjemné vzpomínky na dřívější návštěvy, prostě neměla tušení. Bylo dokonce možné, že jí tu jako hosta měli zapsanou, napadlo jí, když přistupovala k recepčnímu pultu a modlila se stejně jako předtím v obchodě za úsměv, který by jí dal najevo, že jí tu znají.

Musela se zařadit za manželskou dvojici s dvěma chlapečky, ďáblíky s vlasy jako koudel a ve stejných námořnických oblečcích, kteří se každý z jedné strany drželi matčiných rozložitých boků a ve společném zoufalství kvíleli na celou halu.

“Mám hlad,” ječel mladší z těch dvou, chlapec asi čtyřletý, zvedal matce sukni a odkrýval jí koleno, jako by uvažoval, jestli se do něj nemá zakousnout.

“Chci jít k McDonaldovi,” vylepšil to okamžitě jeho bratr, sotva o rok starší.

“K McDonaldovi! K McDonaldovi!” ozýval se válečný pokřik, zatímco děti poskakovaly v kruzích kolem bezmocných dospělých, kteří byli jejich rodiči a kteří se ze všech sil tvářili, jako by se nic z toho všeho ve skutečnosti nedělo.

“Nechte maminku a tatínka, aby objednali pokoj, pak si vybereme nějakou hezkou restauraci, plať” konejšila mladá matka děti a přitom úpěnlivým pohledem zapřísahala manžela, aby to nějak urychlil, nebo začne ječet. “McDonalda! McDonalda!” ozvala se okamžitě odpověď, jaká se dala čekat.

18

A náhle se stal zázrak. Hotelový zřízenec s ustaranou tváří odváděl celou rodinku do čekajícího výtahu a v hale opět zavládlo ovzduší vybraného hotelu v evropském stylu. “Přejete si, madam? Madam…?”

“Promiňte,” řekla, když si uvědomila, že mladý muž za recepčním pultem se obrací k ní. Zřejmě bude lepší, když si na to oslovení madam zvykne. “Chtěla bych pokoj.” Prsty se mu rozběhly po klávesách počítače. “Na jak dlouho?”

Ještě nevím.” Odkašlala si, pak znova. “Na jednu noc. Možná na dvě.”

Jednolůžkový pokoj?” Vzhlédl a podíval se za ní, jestli je sama. Automaticky se také ohlédla.

Je to jen pro mně,” zašeptala a pak zesílila hlas. “Ano, prosím jednolůžkový pokoj.” Nesmím zapomínat na své vychování, pomyslela si a skoro jí to rozesmálo.

“Mám tu pokoj,” předčítal mladý muž z obrazovky své-

ho počítače, “osmdesat pět dolarů za den. Je to osmé poschodí, nekuřácký a má dvojlůžko.”

“To mi vyhovuje.”

“A jak budete platit?” “V hotovosti.”

“V hotovosti?” Poprvé se jí mladíkův pohled upřel přímo do očí. Všimla si, že má ty nejmodřejší oči, jaké kdy viděla. Alespoň se domnívala, že má ty nejmodřejší oči, jaké kdy viděla. Ale nemohla si být jistá. Jenom sám bůh ví, co všechno kdy viděla.

“Není to v pořádku? Peníze neberete?”

“Ale ano, samozřejmě bereme peníze. Jenom je moc

často nevidíme. Většina lidí totiž dává přednost kreditním kartám.”

Přikývla, nic už neříkala, protože nepochybovala, že ve svém dřívějším životě sama k takovým lidem patřila,

a uvažovala, jak se vůbec může narodit někdo s tak neuvěřitelně modrýma očima.

“Stalo se něco?” zeptal se mladík a zcela nepopsatelné rysy jeho obličeje vytvořily cosi jako otazník. “Promiňte,” zajíkla se, “to ty vaše oči. Jsou tak modré!”

19

Pohled raději stočila ke stropu. Ať už byla kdokoliv, chovala se jako idiot. Ten chlapec si musí myslet, že se ho pokouší sbalit.

“Ach tak, to nejsou moje,” řekl mladík a vrátil se k obrazovce počítače.

“Prosím…?” V hlavě jí začínala klíčit představa, že je snad návštěvnicí z jiné planety.

Jsou to kontaktní čočky,” vysvětlil jí s úsměvem. “Říkala jste na dvě noci?”

Sledovat rozhovor jí teď dělalo velké potíže. Známá panika, která dočasně ustoupila v taxíku během jízdy

z Beacon Hillu, se vracela. “Ano, dvě noci stačí.” A potom co? Kam půjde odtud, jestli ještě stále nebude vědět, kdo vlastně je? Na policii? Proč tam nesla rovnou? “Potřebuji, abyste mi tohle vyplnila.” Mladík k ní přes recepční pult přisunul list papíru. Jméno, adresu a tak

dále,” dodal, když si všiml jejích rozpaků. “Promiňte, cítíte se dobře?”

Zhluboka se nadechla. Jsem hrozně unavená. Je to tak nutné?” Odstrčila netknutý papír zpátky přes pult.

Teď pro změnu vypadal zmateně zase on. Je mi líto, ale opravdu potřebujeme vaše jméno a adresu.”

Její pohled přelétl z mladíkovy tváře k otáčivým vstupním dveřím a pak se ustálil na časopise, který dosud pevně svírala v rukou. “Cindy,” vyhrkla zbytečně hlasitě

a vzápětí to opakovala ještě jednou, ale už tlumenějším, pevnějším a ovládanějším hlasem. “Cindy.”

“Cindy?”

Přikývla a sledovala, jak váhavě bere do ruky propisku a vpisuje jméno do formuláře.

“A příjmení?”

Proč jí tohle dělá? Copak mu neřekla, jak je unavená? Copak jí nerozuměl, že chce platit hotově? Proč se jí vyptává na věci, po kterých mu nic není? Vzpomněla si na mladou rodinu s dvěma chlapečky, kteří se tak dožadovali McDonalda. Není divu, že ti malí netrpělivě kňourali, jestli jim to tu trvalo tak dlouho jako jí! “McDonaldová,” slyšela kohosi říkat a teprve pak si

20

uvědomila, že je to její vlastní hlas. “Cindy McDonaldová.” Dříve než pokračovala, opět se zhluboka nadechla. “Pamětní ulice číslo sto dvacet tři… New York.”

Jeho prsty uvázly na slově Pamětní a ona se musela kousnout do rtů, aby ovládla klíčící hysterii, ale během několika dalších vteřin byl formulář vyplněn a bylo po všem, zbývalo jen podepsat a zaplatit. Sledovala, jak její ruka čmárá na dolní část formuláře její novou totožnost,

a byla příjemně překvapená jistotou, s níž vykroužila pís-

mena. Pak sáhla do kapsy, vytáhla pár nových tuhých stodolarovek a snažila se nedat najevo, jak jí baví mladíkův vzrůstající zmatek.

“Nějaká zavazadla?” Opatrný tón jeho hlasu napovídal, že znal odpověď předem, a tak když zavrtěla hlavou, pouze pokrčil rameny a podal jí klíč od pokoje spolu

s drobnými nazpátek. “Přeji vám příjemný pobyt. Jestli vám bude cokoliv scházet, stačí zavolat.”

Usmála se. “Budete první, komu se ozvu.”

Jakmile se ocitla v pokoji, mrskla časopisem na dvojitou postel, strhla ze sebe plášť a setřásla jej na zem. Krev, která jí na prsou pokrývala šaty, jí udeřila rovnou do očí, jako by jí někdo praštil do tváře zralým rajčetem. Krev oži-la, změnila se v obrovský zuřivý spár, který se jí sápal po hrdle, až se zoufale rozkřičela. “Ne, já nechci. Ztrať se. Prosím tě, ztrať se!”

Škrábala po přední části svých šatů jako kočka, která uvízla na příliš vysoké větvi. Ve chvilce ležely šaty na podlaze a ona hledala na své kůži známky poranění.

Nenašla žádné.

Můj bože, co to znamená? Co to jen může znamenat? přemýtala, zachvácená panikou.

Těkala po pokoji, jako by odpověď mohla být ukrytá někde v těch modrobíle vytapetovaných stěnách. Ale zdi vypovídaly jen o svém kytičkovém vzoru, nic o krvi ani o zranění. “Čí je ta krev, když není moje?”

Běžela ke skříni před postelí, prudce jí otevřela a v zr-

21

cadle na vnitřní straně dveří zachytila odraz své vystrašené tváře. “Zatraceně, kdo jsi? A čí krev to máš na sobě?” Žena v zrcadle mlčela, jen věrně napodobovala její pohyby, když jako šílená hledala na těle nějakou bodnou

nebo řeznou ránu. Našla pár ojedinělých modřin na pažích, ale nic, co by svědčilo o vážnějším poranění.

Chvatně si sáhla na záda, rozepnula háček své krajkové podprsenky barvy pleti, odhodila jí stranou a upřela pohled na malá ňadra, která se před ní téměř hrdě vyhoupla. Na okamžik uvažovala, jestli tahle ňadra někdy

kojila dítě. Jsou docela pěkná, říkala si v duchu s úpornou snahou uklidnit se tím, že se soustředí na ty nejbezpečnější detaily normálního života. Nemohlo by jí takové soustředění třeba přivést zpátky až k jejímu vlastnímu normálnímu životu?

Ne, nemohlo. Její ňadra jí nic neříkala. Nic o tom, jestli někdy kojila dítě, nic o tom, kdy je poprvé polaskal nějaký muž a jestli je vůbec někdo někdy obdivoval.

Ušklíbla se, ucítila, jak se jí v hrdle rodí a vzápětí zaniká smích, a napadlo jí, že snad přichází o rozum. Trčí tu v hotelovém pokoji v centru Bostonu, ve městě, které zná, ale netuší, co v něm pohledává, kapsy nacpané pe-nězi, šaty zmáčené krví a stojí si tu před zrcadlem, civí na svá nahá prsa a dohaduje se, jestli je někdo někdy obdivoval.

Ale proč vlastně ne? pomyslela si, chňapla za gumu svých punčocháčů, stáhla je dolů i s béžovými kalhotka—

mi a zahleděla se na své tělo, teď už úplně nahé. Jaké informace doufala z toho obnaženého těla vytěžit?

Studovala se z nejrůznějších úhlů a došla k závěru, že postavu má docela pěknou. Byla pevná, skoro chlapecky svalnatá. Možná dokonce atletická. Měla dobře vyvi—

nutá lýtka a úměrně statné nohy, břicho ploché, pas nijak zvlášť výrazný. I přes svůj věk působila spíš dětsky než žensky. Ne, o tuhle postavu by se první strany časopisu příliš neucházely, pomyslela si a pohlédla na časopis, pohozený na posteli. Oči CINDY CRAWFORDOVÉ jí

odpovídaly se směsí lítosti a shovívavosti. Jen se dál trap,

22

jako by říkaly, a žena před zrcadlem musela přiznat po-

rážku.

Chmátla po zmačkaných modrých šatech u svých nohou a dávala pozor, aby se nedotkla zakrváceného živůtku. Mohou jí ty šaty vůbec něco prozradit? Značka uváděla, že jde o čistou vlnu, velikost číslo osm, salón Anne Kleinove. Šaty měly oválný výstřih a velké bílé knoflíky až k pasu, od boků se jednoduše rozšiřovaly ve tvaru písmene “A” a patrně byly stejně předražené jako nenápadné. Ať už byla kdokoliv, nepochybně měla dost peněz, aby nakupovala jenom to nejlepší.

“Peníze!” Naklonila se až tam, kde na podlaze ležel její plášť, a začala z jeho hlubokých kapes vytahovat bankovky. Na chvilku si přitom pomyslela, jak komický pohled asi skýtá. Pramen stodolarovek se zdál být nevyčerpatelný. Kolik peněz to má? A odkud je má? “Nač

u sebe mám tu spoustu peněz?” trápila se a zároveň je úhledně vyrovnávala na postel.

S překvapením zjistila, že většina bankovek je spojená v tenkých úpravných balíčcích, jako by přímo vyšly

z banky. Ale proč a jak? Je možné, že by ve skutečnosti byla bankovním lupičem? Že se zúčastnila přepadení, nacpala si peníze do kapes a pak jí postříkala něčí krev, protože něco šeredně vybouchlo? Je možné, že by někoho zastřelila?

Padla na ní taková hrůza, že se celá roztřásla. Neboť to bylo možné. Myšlenka, že by byla schopná někoho zabít, vypadala úděsně, ale bylo to možné. “Ach bože, bože,” sténala a choulila se na modrém koberci do klubíčka. Zastřelila během zpackaného přepadení nějakého nevinné-

ho chudáka? A podnikla to sama, nebo měla komplice? Byla snad nějaká novodobá Bonnie, která ztratila svého Clyda?

Slyšela se, jak se směje, a ještě rozesmátá se posadila.

Ačkoli připouštěla, že by snad mohla někoho zabít, představa, že se účastní gangsterského útoku na banku, jí připadala dokonale uhozená. Samozřejmě, pokud by nebyla úplně na dně. Co by však mohlo způsobit, že by se

23

dobře oblečená žena něco po třicítce cítila tak na dně, až by zabíjela?

I při své ztrátě paměti odpověď na tuhle otázku znala. Takhle úplně na dno by tě dokázal dostat muž. Ale který muž? ptala se sama sebe, další odpovědi však už nečekala.

Roztřesenou a nervózně zpocenou rukou si prohrábla vlasy. Horní polovinu těla zvedla zpátky nad postel, takže se hroty ňader dotýkala devíti úhledných balíčků stodolarových bankovek, které před tím vyrovnala jako nějakou pokrývku pro panenku.

Sáhla po krajním balíčku, strhla papírovou pásku, která bankovky spojovala, a jednu po druhé je počítala. Ně-

kolikrát se spletla a musela začít znova, ale pak usoudila, že v každém balíčku je deset stodolarovek. Devět balíč-

ků po deseti stodolarových bankovkách, to dělá devět tisíc dolarů. S tím, co zaplatila za hotel a za taxík, s několika volnými stodolarovkami a nějakými drobnými to

všechno dohromady představovalo sumu více než devět tisíc šest set dolarů. Co proboha chtěla podnikat s těmi skoro deseti tisíci dolary, nacpanými v kapsách pláště? Začínalo jí být chladno a všimla si, že jí na pažích naskočila husí kůže. Donutila se vstát, nahá se přesunula kolem postele a zvedla z podlahy plášť. Když se do něj

zahalovala a strkala ruce do kapes, všimla si zaschlé krve na podšívce. Chvatně z kapes vyndala všechny zbylé peníze a mrskla s nimi na postel k těm ostatním.

K jedné z bankovek se něco přilepilo. Byl to malý útržek papíru, poznala, když ho rozbalovala a vyhlazo—

vala, vděčná za zjištění, že nepotřebuje brýle na čtení. Vi-

děla řádku písmen a podle výrazných rozmáchlých tahů pochopila, že je vykroužila tatáž ruka, která nedávno do hotelového formuláře napsala jméno Cindy McDonaldová, takže s určitostí věděla, že těch pár zdánlivě nesouvisejících slov, která teď četla, si někdy dříve poznamenala sama. Ale kdy to bylo? Útržky papírů se často povalují zapomenuté po kapsách kabátu celé týdny nebo i měsíce.

Samotný zápis neříkal nic o tom, kdy ho učinila. Pat Rut-

24

herford, c. 31, 12.30, stálo na papírku, pak následovala slova mléko, vejce. Co to mělo znamenat?

Především nepochybně potřebovala mléko a vejce -

když ztratila paměť, byla to přece právě nakoupit, jenomže jak je to dlouho, co vyšla z domu? a taky musela mít schůzku s někým, kdo se jmenuje Pat Rutherford. Ale kdo k čertu ten Pat Rutherford je?

Několikrát si to jméno opakovala s rostoucím pocitem marnosti. Byl to vůbec muž nebo žena? Co když ona sama je Pat Rutherfordová? Ale proč by si zapisovala vlastní jméno a číslo pokoje na kus papíru a schovávala to

v kapse? Ledaže by jí ztráta paměti postihovala běžně

a zkušenost jí naučila nosit s sebou stále záznam o tom, kdo je. Samozřejmě a smluvit si se sebou schůzku, když se zatoužila vidět. Dost už těch nesmyslů!

Byla na té schůzce? Přišla v dohodnutou hodinu k Patu Rutherfordovi, obrala ho téměř o deset tisíc dolarů

a pak toho nešťastníka zabila? Byla ta krev na předním díle jejích šatů krví Pata Rutherforda? Vydírala snad Pata Rutherforda? Anebo Pat Rutherford vydíral jí? Copak už úplně přišla o rozum? Kde se v ní ty bláznivé myšlenky berou?

“Kdo jsi, Pate Rutherforde?”

V zásuvce nočního stolku našla bostonský telefonní seznam a nalistovala si písmeno “R”: Raxlen, Rebick, Ros—

siter, Rule, Rumble, na dalších stranách samý Russel, Russo, Rutchinskí a konečně Rutherford, půl stránky Rutherfordů jen v samotném vnitřním Bostonu, když nechá

stranou předměstí. Byl tam Paul a dva Petrové, ale žádný Pat, ovšem také třikrát jen “P.” bez bližšího určení. Zvažovala, jestli nemá každému z nich zavolat, ale pak ten nápad rázně zamítla. Co by asi tomu panu či paní nebo slečně P. Rutherfordovym řekla? “Ahoj, vy mně pravděpodobně neznáte a bůh ví, že se neznam ani já sama -

ale neměli jsme spolu náhodou nedávno schůzku ve dvanáct třicet někde v místnosti 31? A jen tak mimochodem, poranila jsem vás hodně?”

Celý ten nápad byl nanic.

\ 25

Odložila telefonní seznam a těkala očima po tom okázale staromódním pokoji, bála se utkvět pohledem na jednom místě déle než pár vteřin. “Co bych teď asi tak

měla udělat?” ptala se, civěla do stropu a cítila se vyčerpána a hladová. “Mám se jít udat, nebo si to mám zkusit

se sebou vyřídit sama? Mám si to namířit rovnou k nejbližší cvokárně, nebo k nejbližší vaně? Mám něco podniknout hned, nebo počkat až do rána? Co mám dělat?” Odmlčela se a nepřítomně listovala bohatým jídelním lístkem, který nabízela pokojová služba. “Když nevíš, jak dál,” slyšela svou odpověď, “najez se.”

Odkud se v ní tahle moudrost bere, neměla tušení, ale

zdálo se jí, že je to stejně dobré řešení jako kterékoliv jiné, a tak zvedla sluchátko, vytočila číslo pokojové služ-

by a objednala si steak s císařským salátem. Jen malé zamyšlení jí stačilo na to, aby upřesnila, že chce steak středně propečený, na smažené brambůrky kyselou sme—

tanu a místo červeného vína minerálku. Zavrhla možnost, že by mohla být vegetariánka, a jenom se modlila, aby netrpěla nějakou podivnou alergií na jídlo. Na jaké-

koliv podobné nežádoucí komplikace měla příliš velký hlad.

Za dvacet minut, řekla jí služba. Má dvacet minut na

to, aby se před jídlem dala do pořádku. Zamířila do prostorné, bílé vykachlíčkované koupelny, plášť odložila ještě přede dveřmi na dřevěné křeslo s vysokym opěradlem.

Jak krásné by bylo jednoduše zmizet, pomyslela si,

když jí voda ze sprchy stékala po tváři jako slzy. Má paměť je pryč ať se tedy ztratím celá. Ať už jsem spáchala cokoliv, ať už jsem kdokoliv, je možná lepší, že nic nevím. Snad mi takhle bude líp. Ať už prchám před čímkoliv, asi to má smysl, jen když se nevrátím.

Nepochybně jí někdo postrádá. Nepochybně jí někdo

někde hledá, ale neví, kde hledat, o nic líp než ona sama. Třeba její rodiče nebo manžel, pokud nějakého má; třeba její šéf či někdo ze spolupracovníků; její profesor nebo naopak její žáci; její přátelé nebo nepřátelé; a do-

26

konce možná policie! Ano, nepochybně po ní někdo někde pátrá! Proč by se tedy rovnou neobrátila na policii a nezjistila si to?

Protože do rána se to všechno nějak srovná samo, přesvědčovala sama sebe, když vycházela ze sprchy a zaslechla klepání na dveře. Zabalila se do osušky, navrch si přehodila plášť a šla ke dveřím. Věděla, kdo to je, ale pro jistotu se zeptala; hlas přitom měla chraptivý a sotva slyšitelný.

“Pokojová služba,” ozvalo se podle očekávání. “Okamžik!” Hlas jí zpevněl, opět se ovládala.

Právě když chtěla otevřít, zavadila pohledem o tu pokrývku z bankovek, ležící v nohách postele. Strnula. Na okamžik si pohrávala s myšlenkou, že všechno nechá tak,

jak to je, vpustí nic netušícího číšníka dovnitř, aby jí položil jídlo na stůl přímo proti posteli, a bude sledovat jeho reakci, az před sebou uvidí všechny ty peníze tak bezstarostně rozložené. Bude se tvářit, že žádné peníze

nevidí, anebo naopak, že je to ta nejnormálnější věc na světě, když se někdo zapíše v hotelu a rozloží si po posteli skoro deset tisíc dolarů? Nedělá to tak každý?

Klepání se opakovalo. Jak dlouho tu takhle stála? Mrkla na zápěstí a matně si vzpomněla, že hodinky si sundala, když si svlékala šaty, a že ty zakrvácené šaty se stále ještě povalují na podlaze. Ještě vteřinku,” zavolala, shrábla šaty a hodila je do skříně, navlékla si na zápěstí hodinky, zároveň si zpod pláště vysoukala osušku a přehodila jí přes úhledné balíčky stodolarovek, v posledním okamžiku ještě chmátla po jedné z volných bankovek

a sevřela jí v hrsti.

Když znovu došla ke dveřím, nemohla popadnout

dech, jako by právě doběhla maratónský závod. Musela vynaložit téměř nadlidské úsilí, aby dokázala otevřít, pak ustoupila a nechala vejít postaršího gentlemana. Její pohled těkal od postele k číšníkovi, ale ten, přestože si musel všimnout její nervózity i toho, že na sobě má oblečený plášť a přitom z ní crčí voda, nic neříkal a oči pevně upíral jen na servírovací stolek, který vezl.

27

“Kam si to budete přát?” zeptal se příjemným, osobitým hlasem.

“Tady to bude dobré.” Ukázala na stolek u okna, udivená, jak snadno to vyslovila.

Položil podnos s jídlem na stolek a ona mu rychle vtiskla do ruky zmačkanou stodolarovku a řekla mu, aby si drobné nechal. Zdálo se, že trochu váhá, a pak s nesouhlasem pohlédl na postel.

Srdce se jí na okamžik zastavilo v těle a musela se zachytit hrany stolku, aby neupadla. Všiml si těch peněz?

Přivolaly ho snad ze svých nevlídných navlhlých končin jako ono neumlčitelné srdce v povídce Edgara Allana Poea?

“Pošlu vám sem někoho, aby ustlal postel,” řekl číšník. Ozvala se nečekaně ostře. “Ne!” vykřikla, až to oba polekalo. Odkašlala si a pak se slyšela, jak se rozpačitě směje a drmolí něco o neodkladne práci, při které nechce být rušena. Muz jen přikývl, schoval bankovku do kapsy

a bez otálení zmizel.

Počkala, dokud si nebyla jistá, že je opravdu pryč, pak znova otevřela a zvenčí na kliku pověsila upozornění NERUŠIT. Potom konečně přešla ke stolku, sejmula z jídla stříbrný poklop a posadila se, aby to spořádala. Už po několika soustech však pocítila, jak na ní znovu padá všechno předešlé vyčerpání, a celá omámená únavou doklopýtala k lůžku. Neobtěžovala se tím, že by odsunula stranou bankovky nebo že by někam uklidila svůj plášť,

jen škubla za přehoz a zalezla pod modrou vlněnou deku. Její poslední myšlenka před usnutím byla, že až se vzbudí, všechno zase bude dávat smysl, že všechno bude v pořádku.

Ale když příští den v šest hodin ráno otevřela oči, nezměnilo se vůbec nic. Stále neměla nejmenší ponětí, kdo vlastně je.

28

Třetí kapitola

První hodina byla nejhorší. Jakmile procitla a zjistila, že předpokládaná hojivá moc spánku jí paměť vrátit nedokázala, doklopýtala do koupelny a tam vyzvrátila všechno, co se jí ze včerejšího jídla podařilo spolknout. Když jí pak přinesli snídani čerstvou pomerančovou šťávu, pe-

čivo a kávu, jak si objednala, sotva se hlad opět ozval všimla si, že k ní jsou jako pozornost připojeny i noviny. Oči jí neklidně přebíhaly od novin k televizoru, ale neodvažovala se dotknout jednoho ani druhého.

Čeho se to tak bála? Čekala snad opravdu, že narazí na svou fotografii, zvýrazněnou na první stránce? Nebo že bude trhákem v dnešním pořadu Oprah Winfreyové?

Přinutila prsty, aby nahmátly a zmáčkly televizní ovládač, a napůl počítala s tím, že na ní z obrazovky vykoukne její tvář. Místo toho tam však spatřila půvabnou blondýnu, něco přes dvacet, která předčítala zprávy tak přeslazeným hlasem, že se jí málem znovu udělalo nanic, ale neslyšela padnout jediné slovo o půvabné brunetě, něco přes třicet, po které by bylo vyhlášeno pátrání, ačkoliv jistý muž ze Severní Karolíny líčil, že když šel se smetím, viděl na vlastní oči Elvise.

V ranních novinách taky nic nebylo: žádná zpráva

o uprchlé vězeňkyni někde v nejbližším okolí, ani slovo o zatoulané pacientce psychiatrické léčebny, žádnou ženu nehledali kvůli svědectví v souvislosti s nějakou nehodou, nikde se nezmiňovali, že by někdo v šoku odvrávoral z místa vážného neštěstí. Prostě nic.

Napadlo jí, že pokud není z Bostonu, pokud žila někde úplně jinde a v Bostonu jen uvízla, nebyl by žádný

důvod, aby o ní psali v místních novinách. Na druhé stra-

29

ně krev na jejích šatech byla ještě vlhká, když jí objevila, a to by napovídalo, že ať už se stalo cokoliv, nemohlo se

to odehrát ani příliš daleko, ani příliš dávno. Vzpomněla si na poznámku, kterou měla v kapse -

Pat Rutherford, c. 31, 12.30. Nebyla v novinách nějaká zmíňka o tomhle Patu Rutherfordovi? Znovu si raník prolistovala, ale nenašla nic. Jestli ta krev na jejích šatech je krev Pata Rutherforda, pak se buď Pat Rutherford hezky potichoučku ze všeho vylízal, nebo dosud neobjevili jeho tělo.

Došla k názoru, že z novin se nic nedoví, a soustředila se na televizi, neustále přepínala kanály a přebíhala mezi diskusními pořady Pro dnešní den a Dobré jitro, Ameriko, mezi Philem a Oprah a Sally Jessy a Geraldem.

Zjistila, že existují odborníci na vyšinuté lesbičky a transvestitní kleptomany, že je celá armáda dívek, které porodily ne jedno, ale hned několik dětí, ještě než jim bylo třináct, a že hrozná spousta mužů netouží souložit se svými manželkami. Dozvěděla se to, neboť všichni ti lidé tam vystupovali a vykládali o tom, vylévali si srdce Geraldovi

a Sally Jessy nebo Oprah a Philovi na celoplošných kanálech. Nic už nebylo tajné, žádná taková věc jako soukromí dávno neexistovala.

Pohrávala si s myšlenkou, že do televize zavolá. Mám pro vás pořad báječný nápad, řekne jim: Ženy, které nevědí, jestli jsou vyšinuté lesbičky nebo transvestitni kleptománky, které nevědí, kolik dětí porodily do svých třinácti let, a které nemají představu, jestli s nimi manžel souloží častěji než dvakrát do roka. Ženy, které nevědí,

kdo jsou. Ale fůj, to pusťte z hlavy, slyšela už jejich odpověď, takové ženské potkáte na každém kroku.

Možná, připustila. Ale kolik z nich má po kapsách skoro deset tisíc dolarů a šaty celé od krve?

Proč jste to neřekla rovnou? Slyšela, jak Phil a Oprah a Sally Jessy a Geraldo vrkají v dojemné shodě. Zámož-

né ženy, zbrocené krví, které nevědí, kdo jsou!tohletohleje nápad, na který jsme čekali!

Po diskusních pořadech obrazovku zaplavily zábavné

30

soutěže a pak následovaly seriály. Do přehlídky půvabných tváří oznámil hluboký mužský hlas začátek Mladých a neklidných. “Mladí a debilní,” slyšela v duchu opakovat mladíka v krámku, pohodlně se opřela a sledovala

děj. Co vlastně byli zač tihle elegantní a skrz naskrz zakomplexovaní lidé a proč byli teď, uprostřed všedního odpoledne, tak vystrojení?

Váhavě vyndala ze skříně své šaty a prohlížela si krevní skvrny na živůtku, jako by to byla ukázka moderního umění, třeba něco od Jacksona Pollocka. Ale neříkalo jí to nic ani jako abstraktní obraz. Svinula šaty do pevného válečku, praštila s nimi o zeď a pak sledovala, jak se po dopadu na podlahu opět klidně rozmotávají, jako by se jí tiše vysmívaly. Znovu se usadila v posteli a koukala do prázdna, dokud podle úhlu slunečních paprsků, lomících

se v těžkých závěsech, nepoznala, že už je večer.

Zprávy o půl sedmé přišly se svou čerstvou várkou událostí, ale stále nikde nic o osamělé ženě s krví na šatech a s kapsami plnými peněz. V blažené nevědomosti

o její existenci zůstával stejně Dan Rather jako Tom Brokaw a Peter Jennings.

“Kdo vlastně jsem?” vykřikla a zlostně vypnula televizi. Trochu udivená svou chutí k jídlu si u pokojové služby objednala večeři. “Co se mi to mohlo stát? Kde jsem nechala svůj život?”

Druhý den vstávala s pevným rozhodnutím, že to musí zjistit.

Copley Place je oslňující kombinací kanceláří a obchodního střediska, rozkládající se na Copley Square, v samém srdci čtvrti Back Bay. Patří k němu největší hotel, několik vybraných restaurací a více než stovka obchodů, rozmístěných ve dvou patrech, každé v sirce domovního bloku.

Oslní to tu každého.

Jí to neoslňovalo. Spíš jí to děsilo.

Když si to namířila do supermoderního obchodního domu Neiman Marcus na vzdálenějším konci náměstí,

31

měla na sobě pod pláštěm jen spodní prádlo a boty jí otlačovaly bosé nohy. V ruce svírala plastikovou tašku na

špinavé prádlo, kterou si vzala v hotelovém pokoji a do níž naskládala úhledné balíčky stodolarovek. Peníze přikryla další plastikovou taškou, která skrývala její zakrvácené šaty.

“Mohu vám v něčem poradit?”

Rozhlédla se a zjistila, že se jí nějak podařilo dostat do oddělení dámské konfekce. Všimla si, že se k ní naklání drobná prodavačka s ptačím obličejem, a přikývla. Jestli teď něco opravdu potřebuje, pak je to poradit. “Chtěla

bych pár věcí,” řekla a nutila hlas ke klidu. “Nemám vů-bec co na sebe.”

Prodavačka se ještě víc předklonila a spustila ruce k bokům. “Máte na mysli úplnou výbavu?” zeptala se a jen stěží potlačovala vzrušení.

“Ne, jen něco na dnešek.”

Z ženiny vyzáblé tváře se vytratila naděje na velký nákup. “Chcete se podívat na šaty, nebo vás zajímá spíš ně-

co sportovnějšího?” Říkala to opatrně, jako by si nebyla jistá, jestli není obětí žertu.

“Něco sportovnějšího,” ozvala se nečekaná odpověď. “Třeba kalhoty a nějaký svetřík.”

“Tudy, prosím.” žŽena jí vedla do rohu prodejny, kde měli výběr hezkého letního oblečení. Jakou velikost?” Zadržela dech a snažila se rozpomenout na značku na svých modrých šatech. “Velikost osm.”

“Opravdu?” Žena se jí pátravě zadívala na plášť, jako by viděla i skrz něj. Já bych hádala šest.”

“Můžete mít pravdu. V posledních dnech jsem, myslím, trochu zhubla.”

“To buďte ráda. Vím, jak je to těžké. V životě jsem sice nevážila víc než padesát kilo, ale moje dcera, ta je chudinka po otci a v jednom kuse musí držet dietu. To máte

tedy štěstí.”

Cítila se hloupě hrdá sama na sebe.

“Takže si chcete udělat radost,” pokračovala prodavač-

ka. “Zasloužíte si to, má drahá, ačkoliv být na vašem mís-

32

tě, už bych dál nehubla. Myslím, že v určitém věku ženy vypadají lépe, když mají nějaké to kilo navíc.” Natáhla se a sundala ramínko se světle hnědými bavlněnými kalho—

tami a k tomu přidala béžový svetřík s krátkými rukávy, ozdobený na jedné straně hnědými květy. “Líbilo by se vám tohle?”

Líbilo se jí to?

“Nezkusíte si to, alespoň kvůli velikosti? Pak budeme líp vědět, co hledáme.”

Přikývla, vzala z rukou prodavačky oblečení a šla za ní ke kabinkám.

“Kdybyste mě potřebovala, budu hned vedle.”

Vešla do kabinky a dříve než si svlékla plášť, pečlivě zatáhla závěs. Pak vklouzla do těch hnědých kalhot velikosti šest a přes hlavu si natáhla béžový svetřík s krátkými rukávy a v univerzální velikosti, s hnědými květy po jedné straně. Zip na kalhotách dopnula bez problémů;

svetr jí příjemně splýval z ramenou. O krok ustoupila a prohlížela se v zrcadle. Vůbec to nevypadalo špatně. Prodavačka měla správný odhad.

“Tak jak vám to padne?” ozvalo se z druhé strany závěsu.

“Padne to docela dobře,” odpověděla, odhrnula závěs

a objevila se v novém oblečení. “Vezmu si to. Můžete mi z toho sundat cenovky?”

“Chcete říci, že si to už necháte na sobě?” Přikývla. Jestli to nejde…”

Žena pokrčila rameny. “Není to běžné, ale myslím, že to jde. Jak budete platit?”

“V hotovosti.”

“Myslela jsem si to.” Žena jí zavedla k příslušnému pultu a vyndala potřebný blok účtenek. “Už ani nepamatuju,

kdy naposledy někdo platil v hotovosti, doufám, že to ještě budu umět.” Ustaraně se rozhlédla. “Ale má drahá, musela jste si někde v kabince zapomenout kabelku.” “Neměla jsem žádnou kabelku.”

Ženě to vyrazilo dech.

“Peníze mám.” Významně poklepala na svou plasti-

33

kovou tašku. “Akorát nemám kabelku. Potřebuju novou.” Prodavačka násilím odvracela pohled od té tašky na špinavé prádlo. “Zdá se, že byste potřebovala víc věcí.” “To máte pravdu.”

“Pak jste na správném místě. Oddělení kabelek máme

v prvním patře hned vedle kosmetiky. Dělá to dvě stě třicet sedm dolarů, osmadvacet centů.”

Pomalu sáhla do plastikové tašky a vytáhla tři stodolarové bankovky. Prodavačka na ní civěla a teprve po chví-

li sklopila oči, chvatně jí vrátila nazpět a sledovala, jak peníze háže do tašky. Bez dalších poznámek pak odstřihla cenovky z koupeného oblečení. Zřejmě se rozhodla, že ať už se tu děje cokoliv, raději o tom nechce nic vědět. “Nezapomeňte, kabelky jsou v prvním patře, hned vedle oddělení kosmetiky,” zavolala za ní ještě žena.

Další hodinu strávila nakupováním. V rychlém sledu

se zbavila lodiček od Charlese Jourdana a vyměnila je za pár plátěných střevíců bez špičky, koupila si novou podprsenku a kalhotky v nejsvětlejším odstínu růžového hedvábí, módní kabelku z kůže v barvě kosti, peněženku na zip a sluneční brýle s želvovinovými obroučkami. Značně jí přitom zdržovala okolnost, že platila hotovými penězi, neboť tuhle praxi nejen už dávno opustila většina zákazníků, ale téměř na ní zapomněli i prodavači. Pak se přesunula do oddělení kosmetiky, kde jí horlivá mladá prodavačka zlákala, aby si vybrala make-up v broskvovém odstínu a odpovídající rtěnku, stejně jako jí doporučila šedohnědou řasenku, bez níž se žádná žena neobejde.

Snesla si všechny ty věci do umývárny, tam se zamkla

v kabince a svlékla si nové kalhoty i svetr. Pak své spodní prádlo nahradila růžovými krajkovými zázraky, které si právě koupila. Když se opět oblékla do nových hnědých kalhot a béžového svetru, přendala několik set dolarů

z plastikové tašky do své nové kožené peněženky, kterou spolu se slunečními brýlemi uložila do kabelky. Špinavé prádlo sbalila do pláště, vyšla z kabinky a sebevědomě se usmála na starší dámu s modrým přelivem, která

34

si před zrcadlem nasazovala umělý chrup. Pak celý ten ranec odhodila do koše na odpadky.

Postavila se před zrcadlo vedle staré paní, širokými, pravidelnými tahy si po tvářích rozetřela broskvový make-up a pak sledovala, jak jí řasenka okamžitě mění zcela průměrné řasy v cosi bújného a exotického. Totéž provedla růž v broskvovém odstínu s jejími rty a dodala jim svěžesti a výraznosti.

“To je roztomilý odstín,” řekla žena s modrým přelivem vedle ní poté, co si definitivně usadila chrup. Jak se to jmenuje?”

Podívala se na spodek rtěnky. “K nakousnutí,” přečetla nahlas.

“To je tedy gól,” řekla žena a byla ta tam.

“To je tedy gól,” opakovala po ní, neměla však na mysli rtěnku, ale všechny ty nesnáze, ve kterých byla až po krk. “To je tedy gól!”

Udivovalo jí, jak dobře zná město. Přesně věděla, kolik bloků je to tam nebo tam, jestli je lepší jít pěšky, anebo

jet autobusem, jestli se vyplatí vzít si taxi. Cítila se tu jako doma a přece ani jednou nenarazila na známou tvář,

ani jednou jí nikdo na ulici neoslovil, ani jednou se jí ne-

stalo, že by jí něco, co spatřila, rozechvělo nervy a vyvolalo v ní důvěrnou vzpomínku. Připadala si anonymní

a osamělá jako ztracené dítě, které čeká celé dny, až se o ně přihlásí nedbalí rodiče.

Míjela novinový stánek, a protože si to už ověřila, věděla, že ani v dnešních novinách o ní není žádná zmíňka. Nejenže jí nikdo nepostrádal, ale vypadalo to, že nikdo ani neví, že se vůbec ztratila. “K nakousnutí,” povzdechla si a zjistila, že stojí před rušným terminálem dálkových autobusů Greyhound.

Vešla dovnitř, prodírala se davem až na konec nádraží a hledala bezpečnostní schránky, kde by mohla schovat

svou tašku na špinavé prádlo se zakrvácenými šaty a balíkem peněz. Když se však chystala vhodit do otvoru po-

35

žadovanou minci, všimla si upozornění, že schránky se

po čtyřiadvaceti hodinách vyklízejí, a pochopila, že musí najít nějaké jiné řešení.

“Promiňte,” oslovila staršího muže s bílými chomáči mrožích knírů a v nažehlené modré uniformě. “Mohla bych si tu někde něco uložit déle než na čtyřiadvacet hodin?”

“Půjdete doprava,” ukázal jí. “Až na konec té dlouhé haly.”

Řídila se jeho radou a po cestě držela tašku trochu od těla, skoro jako by v ní nesla zkrvavené lidské hnáty, a ne

jenom své zakrvácené šaty. “Potřebuji si tohle uložit,” řekla pak omrzele vyhlížející ženě za přepážkou.

Žena sotva zvedla oči od časopisu, který četla. “Dvacet dolarů záloha.”

Posunula přes pult dvacetidolarovou bankovku, žena neochotně sklapla časopis a vypsala jí stvrzenku, pak obešla přepážku a vložila jí do dlaně klíč.

Jsou k tomu dva klíče,” vysvětlovala jí monotónně

jako z pásky a vedla jí ke stěně se schránkami. “Vy dostanete jeden. My si necháváme druhý. K otevření schránky potřebujete oba klíče, tak ho neztraťte. Až si své věci zase vyzvednete, vyúčtujeme vám přeplatek nebo nedoplatek.”

Přikývla, že ta pravidla pochopila, a rychle vložila plastikovou tašku do schránky, která se před ní otevřela.

Všimla si přitom, že se jí třesou ruce. Zpozorovala to i ta žena? Udá jí okamžitě na policii, jakmile bude bezpečně

z dohledu? Podezřelá žena s roztřesenýma rukama uložila podezřelý balíček do schránky 362. Postupujte opatrně. Pravděpodobně něco spáchala.

Nevadilo jí to. Už se rozhodla, že se přihlásí sama.

K tomu rozhodnutí dospěla dnes ráno, když se jí koneč-

ně rozsvítilo, že její stav může být trvalejší, než si zprvu představovala. Nedokázala by prožít další den v tomhle předpeklí sebeklamů. Jestliže vlastními silami není schopná vypátrat, kdo je, musí dovolit, aby to za ní udělali druzí, a nesmí se ohlížet na to, co všechno mohlo zavinit je-

36

jí stav, jak si potřísnila šaty krví a kdo jí nacpal kapsy stodolarovými bankovkami. Ať už se přihodilo cokoliv, ať už

se čímkoliv provinila, nemůže to být horší než tahle nejistota, kdy neví vůbec nic.

Rozhodla se však zároveň, že dříve než se vydá na milost úřadům, dříve než se dozví, jaký hrozný čin třeba spáchala, nebylo by špatné pozdržet důkazy. Policisty by pohled na všechny ty peníze a krev jen zmátl. A nikdo by jim to nemohl vyčítat. Nezmátlo to snad podobně i jí samotnou?

Ne, dříve než celou tu záležitost zkomplikuje tím, že policii předá důkazy své viny, musí především vědět, z jakého zločinu může být obviňována. Kdyby přišla na policejní stanici s taškou plnou peněz a předvedla tam ty ša-ty celé od krve, propadli by panice, stejně jako se to stalo jí. Bude lépe, když si tyhle informace nechá pro sebe, alespoň prozatím. Pěkně popořádku. A první věc v pořadí je zjistit, kdo k čertu je.

Počkala, až se žena vrátí za přepážku a opět se ponoří do svého časopisu, pak si vyzula jednu z nových bot,

na nártu trochu odloupla podšívku a vložila pod ní klíček od schránky. Pak přilepila látku zpátky a zase rychle vklouzla do boty. Připadala si zvláštně, skoro provinile, jak se to stává, když člověk něco tají. Mnohem lépe by se cítila, kdyby si na to už konečně zvykla a připravila se i na další a další lži.

Do nejbližšího koše na odpadky zahodila stvrzenku

a čile vykročila od terminálu. Uvažovala, jestli se nemá někde zastavit a dát si něco menšího, a znovu kroutila hlavou nad svou vytrvalou chutí k jídlu; Pak spatřila, jak na rohu Stuartovy a Berkeleyské stojí chlapecky vyhlížející policista, a hlad jí rázem přešel. “Promiňte,” řekla na zkoušku a nerozhodně se k němu blížila. “Chtěla jsem

vás jen požádat, jestli byste mi nemohl pomoci.”

37

Čtvrtá kapitola

“NO TAK, uvolňete SE, NEBUDE TO BOLET.”

“Co se mnou budete dělat?”

Jenom se trochu projedete. Nevstávejte, ležte klidně. Slibuji vám, že vůbec nic neucítíte. Snažte se uvolnit. Nebude to trvat déle než deset minut.”

Byla v Bostonské městské nemocnici, jejichz čtyři sta padesát lůžek bylo určeno hlavně pro pacienty odkázané

na dobročinné organizace, a vůbec pro chudé. Policisté jí sem odvezli, když došli k závěru, že žádná žena, která by odpovídala jejímu popisu, není pro cokoliv hledaná ani není na seznamu pohřešovaných osob. Vzali jí otisky prstů, které zamýšleli poslat do Washingtonu, vyfotografova-li jí a plánovali uvolnit její snímky pro noviny, ale ještě předtím chtěli, aby jí v nemocnici udělali pár základních vyšetření. Pro Bostonskou městskou nemocnici místo pro

nóbl Massachusettskou všeobecnou se rozhodli v upřímném přesvědčení, že osoba bez totožnosti nemůže mít ani žádné nemocenské pojištění.

Policie jí zanechala v péči nervózního asistenta, který nevěděl, co si s ní počít o nic lépe než ona sama. Kladl

jí tytéž otázky jako policisté: Kdy jste si uvědomila, že jste ztratila paměť? Kde jste v tom okamžiku byla? Kam jste

šla? Pila jste něco? Můžete nám o sobě vůbec něco říci? Odpovídala na všechny jejich otázky s vyjímkou té poslední, která byla ovšem nejdůležitější.

Asistent zahájil vyšetření tím, že jí svítil do očí, aby zjistil, jestli jí vůbec zornice reagují na světlo. Reagovaly,

a tak přešel na krevní tlak a srdeční rytmus a obě shledal v pořádku. Prozkoumal jí moč a ohmatal hlavu, jestli ne-

38

objeví známky vnějšího poranění. Když to všechno zapsal, zavolal sekundáře, vousatého mladíka bez špetky humoru, který vypadal, jako by mu v životě přes tvář nepřelétl úsměv, a skutečně se to nestalo ani jedinkrát během celé půlhodiny, kdy ji vyšetřoval.

Doktor Klinger, jak se jí obřadně představil s důrazem na každé slabice, jí opět prozkoumal zorničky, srdeční rytmus a krevní tlak a pak rozhodl provést celou sérii krevních testů. Když se ho ptala, k čemu budou, vysvětlil jí s netajenou nevrlostí, že se pokoušejí vyloučit nejrůznější somatické příčiny její amnézie. Její naléhání, aby se vyjádřil konkrétněji, ho vyvedlo z rovnováhy, jako by snad každá jeho odpověď mohla být použitá proti němu.

Pak jí vyložil, že chtějí jako možné příčiny jejího stavu vyloučit alkohol, drogy, AIDS a třetí stádium syfilidy. V úle-

ku rozšířila oči. Třetí stádium syfilidy, to bylo něco, na co vůbec nepomyslela.

“Opravdu si myslíte, že bych mohla mít syfilis?” neubránila se otázce a ta představa jí téměř pobavila. “Nemyslím,” odpověděl a vyslovoval přitom pečlivě, jako by mu dělalo potíže mluvit. “Pokládal bych to za pravděpodobnější, kdybyste byla černoška.”

Přestože nevěděla, kdo je, zasáhla jí bezděčná krutost té poznámky. Jsem pro ně zajímavá jen proto, že jsem bě-

loška, pomyslela si. Kdybych byla černá, propustili by mě jako opilou nebo zfetovanou nebo v poslední fázi demence způsobené nezřízenou promiskuitou. Cítila, jak se jí ruka pod kabelkou svírá v pěst, a přemáhala nutkání vrazit jí tomu laskavému lékaři do obličeje.

“Co všechno ještě budete vyšetřovat?”

Hlas měl teď suchý, nezúčastněný. “Provedeme řadu metabolických testů, abychom vyloučili štítnou žlázu, ledviny nebo jaterní onemocnění. Také jakýkoliv chemický rozvrat nebo nedostatek vitamínů.”

Jak dlouho to bude trvat?”

“Výsledky dostaneme tak za hodinu. Mezitím vám uděláme EEG.”

“To je to, jak mi na hlavu připnete klubko drátů?”

39

S odpovědí se nenamáhal, dokud dráty nebyly v patřičných odstupech upevněny na její lebce.

“EEG zaznamenává mozkové vlnění a umožňuje nám

zjistit každou abnormalitu. Myslím, že ve vašem případě žádnou nenajdeme.”

“Proč to říkáte?” Pokrčil rameny a mlčel.

“Myslíte si asi, že jsem alkoholička.” “Řekl bych, že tu taková možnost existuje.”

Rozzuřilo jí to tak, že musela soustředit všechnu svou vůli, aby nevyskočila z lehátka a nevrhla se mu po hrdle. Choval se ke všem svým pacientům s tak neúčastnou přezíravostí? “Kdybych byla alkoholička,” začala pomalu a polykala vztek, “neměla bych teď právě nějaké abstinenční příznaky? Mám na mysli to, že dva dny nepiju nic než minerální vodu, a vůbec mi to nevadí.”

“Nemá cenu věnovat se spekulacím. Raději počkáme, až dostaneme výsledky krevních testů.”

A co ti takhle strčit jednu z těch zkumavek rovnou do zadku, ty jeden namyšlenej parchante, pomyslela si, ale nevyslovila to.

EEG odhalil, že vlnění v jejím mozku probíhá dokonale normálně. Doktor Klinger přiměřeně pedantsky sešpu—

lil rty, takže se svinuly dolů jako Fu Manchuv knírek. “Co teď?” zeptala se, zatímco si doktor čmáral do svého bloku několik neuvěřitelně nečitelných slov.

“Počkáme si na výsledky krevních testů,” řekl stejně jako předtím. “Zatím se s doktorem Meloffem poradíme

o výpočetní tomografii.”

Během té porady stál mezi dveřmi a navíc k ní byl

zády, a tak se nedozvěděla, co se vlastně chystají dělat, dokud jí to o něco později doktor Meloff nezopakoval.

Doktora Meloffa, nemocničního neurologa, zvali ke konzultacím, když krevní testy nesignalizovaly žádné poruchy v činnosti štítné žlázy, jater či ledvin, žádný chemický rozvrat, žádnou avitamínozu, žádný vliv alkoholu, drogovou závislost, AIDS, syfilidu nebo jinou infekci poškozující mozek. Byl to pohledný muž s bujnou tmavou

40

kšticí, na spáncích mírně prošedivělou, s přátelským úsměvem, který se dobře hodil k jeho nenucenému chování. Já jsem doktor Meloff,” řekl jí, zahloubal se do jejího chorobopisu, pokyvoval hlavou a přitom mu cukalo

v koutcích. “Tak vy se dneska cítíte trochu nesvá, nemám

pravdu?”

Místo odpovědi se jen zasmála.

“Tak už je to lepší,” řekl a prohlížel jí zorničky, jak už to udělali sekundář i asistent před ním, potom jí otáčel hlavu sem a tam. “Víte, jak se jmenuji?” zeptal se mimochodem.

“Doktor Meloff,” vyhrkla automaticky.

“Výborně. Sledujte můj prst.” Naváděl její oči, aby sledovaly dráhu, kterou kreslil ve vzduchu. “A teď sem.” Prst jí zmizel ze zorného pole. “Ne, neotáčejte hlavu. Tak.

Dobře. Výborně.” “Co je výborně?”

“No, na první pohled to vypadá, že jste fyzicky úplně v pořádku. Nevzpomínáte si na nějakou ránu do hlavy?

Neupadla jste třeba?” Jeho prsty jí přejížděly po lebce a prohmatávaly zátylek.

“Ne, nic takového. Alespoň si na nic nevzpomínám.” “A na co si vůbec vzpomínáte?”

Zaúpěla. “To mám zase všechno opakovat od začátku?

Už jsem to probrala s policií a s vašimi kolegy. Musíte to v těch papírech někde mít.”

“Dopřejte mi tu radost.”

Řekl to tak roztomile, že nedokázala odmítnout. Všimla si, že doktor Klinger mezitím odešel z místnosti, a napadlo jí, že by se od doktora Meloffa měl hodně co učit.

“O sobě si nepamatuji vůbec nic,” řekla lítostivě. “Vím jenom, že jsem stála na rohu Cambridgeské a Bowdoinovy

a neměla jsem potuchy, co tam pohledávám, jak jsem se tam dostala a kdo vlastně jsem. Neměla jsem u sebe žádný průkaz; byla jsem sama; nevěděla jsem, co mám dělat. Tak jsem tam prochodila několik hodin a pak jsem se ubytovala v hotelu Lennox.”

“Pod jakým jménem?”

41

“Vymyslela jsem si ho.” Pokrčila rameny. Jako Cindy McDonaldová. Policie si to už ověřila. Já neexistuji.” Usmál se. “Ale existujete. Možná jste zhubla o pár kilo, ale určitě existujete. Jak se jmenuju já?”

“Doktor Meloff.”

“Výborně. A tak jste strávila dvě noci v hotelu Lennox a pak jste se obrátila na policii.”

“Ano.”

Jak jste za hotel platila?”

“Našla jsem po kapsách nějaké peníze,” odpověděla a málem se rozesmála.

“Proč jste na policii nešla hned?”

Zhluboka se nadechla, aby se připravila na lež, která

měla následovat. Na policii jí kladli tytéž otázky. Teď tedy lékaři odpovídala přesně tak jako jim. “Byla jsem zmatená,” začala. “Pořád jsem si myslela, že se mi paměť každou chvíli vrátí. Já prostě nevím, proč jsem nešla rovnou na policii,” uzavřela, ale když si vybavila úhledné balíčky stodolarovek a své šaty nasáklé krví, věděla to az moc dobře.

Pokud jí nevěřil, nedával to najevo. “Ale to, co jste prožila v posledních dvou dnech, si pamatujete dobře?”

“To ano.”

“A co denní události? Víte, kdo je prezidentem?” “Vím, kdo je prezidentem,” odpověděla mu, “jenom nevím, jestli jsem pro něj hlasovala.”

“Stoupňete si,” řekl a pomohl jí dolů z vyšetřovacího lehátka. “Zavřete oči a postavte se na pravou nohu. Výborně. A teď na levou. Jak se jmenuju?”

“Doktor Meloff. Proč se mě na to pořád ptáte? Mně nedělá potíže zapamatovat si, kdo je někdo jiný, nepamatuji si jenom, kdo jsem já.”

“Už můžete otevřít oči.”

Otevřela oči, aby se nijak nepotěšila pohledem na

doktora Klingera. “Na pacientku čeká tomografie,” řekl, jako by tam vůbec nebyla; jeho tón přímo popíral její přítomnost v místnosti a ubíral jí z té trosky vědomí sebe sama, která jí ještě zůstala. Doktor Meloff jí vzal za loket.

42

“To je v pořádku, doktore Klingere,” řekl a odváděl jí z ošetřovny. “Doprovodím paní McDonaldovou na rentgen sám.”

Když spolu vycházeli do haly, její úsměv byl téměř slyšitelný.

Rentgenologické oddělení bylo v suterénu nemocnice. Pacienti bloudili nekonečnými chodbami, dokud je někdo neposlal na opačnou stranu, a personál je zvysoka

přehlížel. Všichni tu vypadali nepřítomně, přepracovaně, unaveně. Každý budil dojem, jako by si přál být někde kdekoliv jinde.

Místnosti, kde měla být vyšetřená, uprostřed vévodil obrovský přístroj připomínající tunel. Poučili jí, že si má lehnout na dlouhý úzký stůl, který se vsouval do přístroje, že má dát ruce podél boků a nehýbat se. Technik jí prohlédl vlasy, jestli v nich nemá přívěsky nebo sponky,

a její kabelku podal sestře.

“Co se bude dít?” Hlas jí trochu přeskočil úzkostí. “No tak, uvolněte se, nebude to bolet.”

“Co se mnou budete dělat?” Jenom se trochu projedete.”

Posadila se a chtěla protestovat.

“Zůstaňte klidně ležet. Slibuji vám, že neucítíte ani to nejmenší. Zkuste se uvolnit. Tak za deset minut bude po všem.”

“A potom přijde co?” zeptala se, ale to už se s ní stůl blížil k otvoru přístroje.

“Ležte úplně klidně,” nařizoval jí technik. “Zavřete oči. Chvilku si hezky odpočinete.”

“Na shledanou za deset minut,” volal za ní doktor Meloff, zatímco tma jí obestírala jako měkká přikrývka. Jak se zvolna posouvala tunelem, její tělo odpovídalo lehkým chvěním na měkký hukot přístroje. Chtělo se jí

otevřít oči a prohlédnout si to tam, ale bála se. Nemohla si vzpomenout, jestli má, nebo nemá nechat oči zavřené.

Vracelo se jí jen, jak jí připomínali, že je důležité klidně ležet.

Nehýbej se, přikazovala si v duchu. Neotáčej hlavu.

43

Nezmatkuj. Nezmatkuj. Nezmatkuj. Nezmatkuj. Nezmatkuj. Nezmatkuj.

Je to jen na deset minut, ujišťovala se a chtělo se jí křičet. Jen deset minut a pak bude z té zatracené přízračné pasti venku. Určitě to deset minut vydrží. Deset minut, to je z hlediska vesmíru jen nepatrné mžiknutí. Deset minut

od vás může žádat každý.

Deset minut se proměnilo ve věčnost. Stal se z nich nekonečný sled vteřin, z nichž každou musela dobýt

a přemoci. Nikdy s tímhle vyšetřením neměla souhlasit.

A především sem vubec neměla chodit. Nikdy se neměla obracet na policii. Měla zůstat v hotelu Lennox, alespoň dokud by neutratila peníze a neměla už jinou volbu.

Měla utéct, když byla příležitost. Kolik lidí ostatně dostane šanci začít úplně nový život? Kolik lidí za sebou může spálit všechny mosty anebo je někdo spálí za ně?

Dostala do rukou šanci, kvůli které by ledaskdo dokázal i zabít. Zabíjela kvůli ní i ona?

Ne, napomínala se, nezačínej s tím zase! Teď ne. Musí

se už přestat trápit tím, kdo může být a co mohla provést. Nebyla tu snad právě kvůli tomu? Aby jí to zjistili oni?

Proč je vlastně tak světoborně důležité, aby každý vě-

děl, kdo je? Podívejte se, kolik po světě chodí lidí, kteří vědí úplně přesně, kdo jsou, a jak je jim přitom mizerně!

Ona prosím dostane příležitost zkusit všechno nanovo a klidně jí hloupě a bezmyšlenkovitě zahodí do smetí

spolu se svým pláštěm a prádlem. A teď tu trčí. Trčí uprostřed monstrózního přístroje, který snímkuje její vnitřnosti a nepochybně jí tajně nakukuje i do duše. Trčí uprostřed tajemství, které by asi bylo nejlépe neodhalovat.

Trčí uprostřed života, který už málem chtěla opustit. Nezmatkuj, opakoval jí slabý hlásek v uchu. Ještě pár minut a budeš to mít za sebou.

Co budu mít za sebou? ptala se hlásku. Co konkrétně budu mít za sebou?

Uklidni se. Uklidni se. Hlavně se nevzrušuj. Hlavně se nerozčiluj. Přece víš, že když se rozčílíš, jenom se dostaneš do maléru.

44

Co máš na mysli? Jaký malér? Do jakého maléru se dostane, když se rozčílí?

Uvolni se. Zkus zůstat klidná. Víš, že když ztrácíš nervy, k ničemu to nevede.

Jak tohle vím? A jak to víš ty? Kdo vůbec jsi?

Hlásek se rozplynul v hukotu přístroje. Už neslyšela

nic než mlčení a připadala si, jako by se vrátila zpátky do matčina lůna, jako by se tam lehce přichycena pohupo—

vala a čekala na zrození. Za zavřenými víčky se jí míhaly velké rudé a citronově žluté skvrny. Pak se barvy přeskupily jako v kaleidoskopu, tančily před ní, vybuchovaly a ztrácely se ve tmě, aby se vzápětí znovu objevily.

Pojď s námi, lákaly jí. Budeme tě provázet temnotou. Následovala je, dokud se nerozplynuly v oslňujícím třpytu jasného slunce, a ona byla náhle ztracená kdesi, kde to připomínalo tropický deštný prales. Klopýtala téměř nepropustnou džunglí a otírala se o obrovské vlhké listy splývající z korun exotických stromů. Na nohy se jí

lepila hlína a stahovala jí jako těžké zimní boty. Zdálo se jí, že se propadá. Narazila snad na pohyblivé písky?

Kolem hlavy jí kroužil vítr a hrozil, že se jí zadrhne kolem hrdla jako hroznýš královský, postupně se však vyčerpal, ztratil na síle a zmizel. O pár vteřin později se objevil znovu v podobě vytrvalého hučení, ale už jí neohrožoval. Náhle poznala, že její tělo je zbaveno těsného příkrovu.

“Tak co, že to nebylo tak strašné?” vítal jí známý hlas, když otevřela oči.

“Doktor Meloff?”

Usmál se. “A dokonce jsem se vás nemusel ptát.” Posadila se, celá zmatená. Kde to je? Anebo spíše kde byla předtím? “Musela jsem usnout.”

“To je dobře. Určitě jste si potřebovala odpočinout.” “Měla jsem hrozně zvláštní sen.”

“Když vyjdeme z toho, jak se zamotal celý váš život, příliš to neudivuje.” Poklepal jí na ruku. “Pošlu sestru, aby vás odvedla zpátky nahoru, a já se zatím pokusím vyhodnotit výsledky vyšetření. Nebude to trvat dlouho.”

45

Netrvalo. Ani ne za hodinu se vrátil se zprávou, že její výsledky jsou úplně normální.

“A co teď?”

“Sám nevím,” řekl a ona jeho upřímnost ocenila smíchem.

“Stále jste mi ještě neodpověděl na mou otázku,” řekla a všimla si, že zdvihl obočí. “Totiž proč se mě pořád ptáte na své jméno.”

“Ověřuji si něco, čemu se říká Korsakovovův syndrom,” vysvětlil jí poslušně.

“To zní jako titul nějaké knížky od Roberta Ludluma.” Zasmál se. “Ano, máte pravdu. Četla jste od něj něco?” “Nevím.”

Jen se tak ptám.”

“A ten Korsakovovův syndrom, co to konkrétně je?”

“Může to být jedna z forem ztráty paměti. Pacient si nedokáže vybavit, co se stalo před minutou, a tak neustále konfabuluje.”

“Konfabuluje? Máte na mysli, že lže?” Přikývl. “Konfabuluje,” opakovala. “Hezky to z ní.”

“Že?” přiťakal jí. “Takovému pacientovi třeba řeknete své jméno, on si na ně za dvě minuty už nevzpomene

a tak si nějaké vymyslí.” “Proč to ale dělá?”

“Pro lidi, kteří trpí amnézií, to casto bývá užitečný trik, jak druhým neprozradit celý rozsah svého stavu. Tímhle způsobem si o sobě dokážou shromáždit dost údajů, aniž

si někdo něčeho všimne.”

“Ale to musí dát spoustu práce.”

“Nikdo taky netvrdí, že když zapomenete, kdo jste, budete to mít snadné.”

Usmála se. “Takže jste došel k názoru, že tenhle Korsakovovův syndrom nemám?”

“Řekl bych, že na pana Korsakova můžeme zapomenout. Ten syndrom je ostatně zpravidla spojen s alkoholismem a ten jsme u vás definitivně vyloučili.”

“Co jste zatím nevyloučili?”

“Dávám přednost domněnce, že je to pouze domněn-

46

ka,” zdůraznil, “že vaše amnézie je důsledkem nějakého psychického traumatu.”

“Myslíte si, že jsem se zbláznila?” “Nic takového jsem neřekl.”

“Myslíte si, že to všechno způsobila má hlava,” konstatovala téměř rozzlobeně, ale pak se rozesmála. “Prostě m.’ mi tu snažíte vysvětlit, že to, že mám v hlavě úplně vymeteno, způsobila má hlava.”

Usmál se. “Snažím se vám tu jen vysvětlit, že možná trpíte akutním nepsychotickým syndromem.”

Cítila, jak se v ní vzmáhá neklid a netrpělivost. “Nemohli bychom prosím mluvit nějak lidsky, doktore Meloffe?”

Začal pomalu a rozvážně vybírat slova. “Každý člověk

má práh, po který snáší úzkost. Když je ten práh překročen, někteří jedinci volí záchranu prostřednictvím náhlé

ztráty paměti. Je to úniková reakce, která je nejčastěji provázená útěkem. Když se životní situace stane příliš nesnesitelnou, člověk se s ní vyrovná tím, že se s ní prostě nevyrovná, ale uteče od ní.”

“Zadržte, doktore, lidé přece denně prožívají nejrůznější stresy. A nezačnou hned bloudit po světě a zapomínat, kdo jsou.”

“Někteří ano. Jiní se nervově hroutí, tlučou své děti, mají milostné avantýry, vylupují banky nebo dokonce vraždí. Hysterie se projevuje v mnoha podobách a různé intenzitě.”

Pohlédla ke stropu, spolkla pár slz, které jí málem vyhrkly, a před očima jí tančily její zakrvácené šaty. “Takže si myslíte, že jsem jen obyčejná hysterka?”

Je velký rozdíl mezi tím, jestli je někdo hysterický

a jestli trpí hysterickou amnézií. Hysterická amnézie, to je mechanismus zvládání, jakási forma sebezáchrany, chcete-li. Zahrnuje ztrátu paměti především na určité životní období, na období, které je zpravidla poznamenané nesmírným strachem a hněvem nebo hlubokou hanbou

a pokořením.”

“Zdá se, že to máte nastudované.”

47

Zašklebil se. “Cestou zpátky jsem se zastavil na pár slov u jednoho z našich psychiatrů.”

“S psychiatrem bych si možná spíš měla promluvit já.” Souhlasně přikývl. “Ale nejdřív bych s vámi ještě pro|

šel pár testů. Jenom abych měl jistotu, že jsme něco nepřehlédli.”

Jakých testů?”

“Měl jsem na mysli vyšetření magnetickou rezonancí. Od výpočetního tomografu se liší tím, že vytváří obraz mozku s pomocí magnetu místo rentgenových paprsků.

Pak tu ještě máme něco, čemu říkáme test BEAM, to znamená zmapování elektrické aktivity mozku. Je to počítačová analýza mozkové aktivity, podobná EEG. V úvahu

by přicházelo i vyšetření PET, tedy pozitronová emisní tomografie, která za pomoci radioaktivního materiálu testuje metabolismus mozku.”

“Pustíte do mně nukleární paprsky?” Zasmál se. “Třeba tohle vynecháme.”

“A kdyz všechny výsledky budou zase normální?” “Můžeme provést lumbální punkci a pátrat po infekci nervového systému nebo uděláme arteriogram cév vedoucích do mozku.”

“Nebo mě prostě předáte vašemu psychiatrovi,” navrhla a hned jí napadlo, jak přitažlivou alternativu to vlastně představuje.

“Nebo vás prostě předáme našemu psychiatrovi,” souhlasil s ní.

“A co si se mnou psychiatr počne? Myslím, když mu nemám co prozradit.”

A co ty peníze? Co ta krev? slyšela dotírat tenký hlásek kdesi v hlavě. Pohodila hlavou a hlásek se ztratil. “Patrně s vámi sjede várku psychologických a paměťových testů,” odpověděl doktor Meloff.

“Zase testy!” neudržela se. Jo, to nám tu jde nejlíp.”

Jak dlouho to všechno může trvat?”

“To záleží na rychlosti, s jakou to zorganizuju. Řekl bych, můžeme počítat tak nanejvýš několik dní.”

48 Povzdechla si.

“Copak je? Máte neodkladnou schůzku?”

“Doufala jsem, že ta noční můra bude pryč daleko ţ dřív.”

Přistoupil k ní a vzal jí za ruku. “Třeba bude.” S očekáváním k němu vzhlédla. “Hysterické únikové stavy, pokud je to tenhle případ, mohou kdykoliv pominout.

A v životě jsem neslyšel o žádném, který by trval déle než pár měsíců.”

“Pár měsíců?”

“Obvykle pominou stejně náhle, jako se objevily, světMnou během několika dnů až týdnů od okamžiku, kdy nastaly. Ale poslyšte,” pokračoval a přikryl jí ruku svou dlaní, “raději se přestaneme trápit předem a pustíme se

do těch testů.” Natáhl se k prázdné židli a zvedl z ní časopis, který tam někdo pohodil. “Uvolněte se a projdete si, co se ve světě děje a co vám možná vypadlo z paměti.” Z první stránky časopisu si přečetl datum. “Máte co dohánět, je to jeden a půl roku staré. Až se vrátím, budu zkoušet.” S těmi slovy odešel.

Seděla na vyšetřovacím lůžku, měla na sobě oblečení, které si dneska koupila, a v rukou svírala novou kabelku,

cítila, jak jí klíček ukrytý pod výstelkou nové boty tlačí do bosé nohy, a přemítala, jestli má doktoru Meloffovi říci celou pravdu. O penězích. A o krvi. Určitě by to důkladně podpořilo jeho teorii, že se u ní projevila jistá forma hysterické únikové reakce. A co bude dál? Poběží rovnou

na policii, nebo se bude cítit vázán lékařským tajemstvím?

A když tomu hodnému do ktorovi všechno svěří, co víc

tím získá kromě toho, že se bude cítit lépe a že si možná ušetří nepříjemnosti s lumbální punkcí a arteriogramera mozkových cév?

Nebyl to snad dostatečný důvod?

Zhluboka se nadechla a rozhodla se, že jakmile se doktor Meloff vrátí, vypoví mu celý ten příběh. Mezitím

udělá to, co jí navrhl, oživí si znalosti událostí z nedávné doby a ověří si tak, jestli se jí vybavují v paměti. Listovala ohmatanými stránkami časopisu, zamrkala na fotogra-

49

fii Dana Quayla z jeho krátké návštěvy Latinské Ameriky, na okamžik se zasnila nad uhrančivým pohledem Toma Cruise, usmála se výstředním, tedy módním kreacím Christiana LaCroixe. A pak si všimla, jak na ní z otevřených dveří upřeně hledí jakási mladá žena, a upustila časopis na podlahu.

“Promiňte,” omlouvala se mladá žena v naškrobeném

bílém plášti a spěchala, aby zvedla časopis. “Byla jste mi povědomá, už když jsem šla okolo předtím, ale nebyla

jsem si jistá. Vy si mě asi nepamatujete…” “Kdo jste?” Hlas se jí proměnil v křik.

“Doktorka Irena Borovoy,” přišla okamžitá odpověď. “Setkaly jsme se v Dětské nemocnici, bylo to před rokem a něco. Pracovala jsem tam jako asistentka u vašeho man-

žela.” Náhle se zarazila, ruka jí vylétla k ústům. Jste přece manželka doktora Whittakera, že ano? Jane Whittakerová? Je to tak? Obyčejně si dobře pamatuju tváře lidí.”

Jane Whittakerová,” opakovala po ní a přivykala jazyk na neznámé jméno.

“Váš manžel je báječný člověk.”

Jane Whittakerová,” vyslovila ještě jednou a v ústech vychutnávala ten zvuk.

“Stará se tu o vás někdo, paní Whittakerová?” zeptala

se doktorka Borovoy a pravidelné rysy její tváře pokrčil ustaraný pohled. “Cítíte se dobře?”

Pohlédla do jasně modrých očí mladé lékařky. Jane Whittakerová,” řekla znova.

50

Pátá kapitola

Čekala, až člověk, který se k ní hlásí jako manžel, skončí rokování s lékaři a policisty a postaví se před ní tváří

v tvář.

Jane Whittakerová,” říkala si znova a znova, jako by se to jméno stálým opakováním mohlo proplížit do její

paměti a vystrnadit odtud její totožnost. Slova však dál zněla dutě a nevyvolávala žádnou rezonanci. Po dobu,

kterou potřebovala k jejich vyslovení, jí ta slova vibrovala v hlavě, ale vzápětí se rozplynula bez jediné stopy. Nepřinášela žádná odhalení, žádná zázračná zjevení. Netá-

hla za sebou žádný náklad emocí, jen překvapivý, téměř ohromující pocit lhostejnosti. Jane Whittakerová,” šeptala si a protahovala každou slabiku, neříkalo jí to však nic. Jane Whittakerová.”

Jako krutý výsměch jí připadalo, že její křestní jméno je Jane. Nedávalo se snad tohle jméno každému neidentifikovanému ženskému tělu, které vylovili v bostonském přístavu? A každé neznámé ženě, zavražděné na ulici? Neznámá Jane X., mumlala si tiše.

A co třeba Jane Eyrová, čekající, až se objeví tajemný pan Rochester? Uvede se snad ten muž, který se prohlašuje za jejího manžela, stejně dramaticky, jako to učinil onen gentleman, když před svou zbožňovanou směle vjel

na koni, jen aby vzápětí utrpěl pád a před jejími zmatenými zraky si vymkl kotník? Bude také tak snědý a silný a neohrožený? A také ho hned nedokáže poznat, stejně jako Jane Eyrová nerozpoznala svou budoucí osudovou lásku?

A co další Jane, lady Jane Greyová, mladičká uchazeč-

ka o anglický trůn, popravena, když se pokoušela být ně-

51

kým, kým ve skutečnosti nebyla? Anebo Jane bloudící

džunglí a hledající svého Tarzana: Já Tarzan, ty Jane.” Vysvětlovalo by to ten zvláštní sen, který měla během vyšetření na tomografu? Použilo snad její podvědomí scenérie džungle, aby v ní probudilo vědomí vlastního já? Ty Jane. Bylo to opravdu tak jednoduché?

Ty Jane. Malá Jane. Tamhle Jane. Támhle Jane běží. Potlačila náhlou touhu vyskočit ze židle a prchnout z nemocnice, vyhledat bezpečnou náruč hotelu Lennox,

objednat si u pokojové služby jídlo a zavrtat se do postele, kde na ní bude celý svět krátký. Trávit celé dny s Mladými a neklidnými a celé noci s Johnnym Carsonem

a Davidem Lettermanem. Nechtěla se setkat s mužem, který se prohlašoval za jejího pana Rochestera. Michael Whittaker, tak jí to řekli. Doktor, dodávali s respektem

a hleděli na ní s novou úctou. Dětský chirurg, nic menšího. Má to ale štěstí!

Přinutila se zůstat klidně sedět. Jak by vlastně mohla utéci? Nebyli snad teď spolu ve vedlejší místnosti namačkaní policisté, lékaři a její manžel, nerozpitvávali tam její minulost a nepřijímali náležitá rozhodnutí o její budoucnosti? Proč by měla očekávat, že se na těch rozhodnutích bude podílet, když se sama tak bezvýhradně

vzdala veškeré odpovědnosti za vlastní život? Nekapitulovala snad před skutečností, nedala přednost hysterickému úniku?

“Do hajzlu s celým únikem!” vykřikla nahlas a hned se polekaně rozhlédla, aby se ujistila, že jí nikdo neslyšel. Byla však v místnosti sama a to už od chvile, kdy policista ohlásil, že doktor Whittaker čeká v hale, a lékaři se vyhrnuli ven a jí tam nechali, jako by pro ně opět přestala existovat. Když v lese padá strom a kolem není nikdo,

kdo by slyšel jeho pád, způsobí vůbec hluk? honilo se jí v hlavě. Jestli mě ten muž nepozná, budu snad o to méně skutečná?

Jak asi vypadá tenhle doktor Michael Whittaker, vyhlášený dětský chirurg, kterého zřejmě kdekdo zná a obdivuje? Lékaři tady v nemocnici vyslovovali jeho jméno s re-

52

spektem, ne, přímo s úctou. Dokonce i úporně kamenná tvář doktora Klingera prozrazovala jisté uspokojení, na pár okamžiků to téměř hraničilo s úsměvem. A doktor Meloff se na místě rozhodl pozdržet další vyšetření, dokud se se svým váženým kolegou nebude moci sejít a poradit.

“Váš manžel je báječný člověk,” řekla jí doktorka Irena Borovoy, ještě než se rozběhla pro doktora Meloffa.

A zdálo se, že je to všeobecný názor. Je vdaná za báječného muže. Může si gratulovat!

Proč ale nemá snubní prsten?

Rozumí se samo sebou, usoudila, že pokud je opravdu manželkou vyhlášeného dětského chirurga Michaela

Whittakera, měla by na prsteníku levé ruky nosit důkaz. Ale žádný takový důkaz tam nebyl. Necháme-li stranou hodinky, neměla vlastně jediný šperk. Takže s největší pravděpodobností doktor Michael Whittaker jejím manželem není. Netvrdil ostatně, když se s ním před několika hodinami spojili, že jeho žena je na návštěvě u svého bratra v San Diegu?

Bratr, který žije v San Diegu, přemýšlela užasle. Bylo

to možné? že by ho jela navštívit a někdo si ji vyčíhal, surově jí napadl a pokusil se jí oloupit? Snad ale to sotva vysvětluje, jak přišla k penězům ona, nemluvě už o krvi

na jejích šatech.

Bratr! Bratr a manžel! Oba za jednu cenu. Ale jaká ta cena bude? trápila se.

Dveře se otevřely a vešel doktor Meloff, následován několika policisty. Usmívali se, ale vypadali vážně. S vážnými úsměvy, říkala si v duchu a na oplátku se také

usmála. V mozku se jí vyrojilo tolik otázek, které se draly na jazyk, že klopýtaly jedna o druhou a vzájemně si křížily cestu. Výsledkem bylo, že když otevřela pusu, aby promluvila, nevypravila ze sebe ani slovo.

Jmenujete se Jane Whittakerová,” řekl jí doktor Meloff laskavě, zatímco se jí oči plnily slzami. “Váš manžel čeká ve vedlejší místnosti a nesmírně vás touží vidět. Myslíte, že to zvládnete?”

53

Dokázala promluvit jen s vypětím všech sil. Ale přesto

si všimla, že doktor Meloff se k ní musel naklonit, aby jí vůbec slyšel. Jste si tím jistý? Co vám vlastně dává takovou jistotu?”

“Přinesl fotografie, váš cestovní pas a oddací list. Jste to vy, Jane. Není o tom nejmenších pochyb.”

“Myslela jsem, že manželka doktora Whittakera má být na návštěvě u bratra v San Diegu.”

“To si myslel on. Ale prokazatelně jste se tam ani neukázala.”

“Copak by mu můj bratr nezavolal, aby zjistil, co se mnou je? Když jsem měla do San Diega dorazit už před dvěma dny?”

Jeden z policistů se zasmál.

“Byl by z vás dobrý detektiv,” řekl jí doktor Meloff. “Por učík Emerson mu položil stejnou otázku.”

“Na níž nepochybně dostal uspokojivou odpověď,” spíš konstatovala, než se zeptala.

“Vypadá to, že jste tu cestu zamýšlela jako překvapení. Váš bratr netušil, že tam máte přijet, dokud mu váš manžel nezavolal, aby zjistil, jestli tam jste.” Chvíli bylo ticho. “Takže jsem opravdu ta Jane Whittakerová,” řekla s tichou rezignací.

“Opravdu jste Jane Whittakerová.”

“A můj manžel čeká ve vedlejší místnosti.” “Už se nemůže dočkat, až vás uvidí.” “Skutečně?”

“Pochopitelně ho to velmi znepokojilo.” Málem se usmála.

“Byl přesvědčený, že jste v San Diegu.”

“A teď je přesvědčený, že jsem tady. Třeba se mýlí i tentokrát.”

“Nemýlí se.”

“Co o mně říkal?” zeptala se ve snaze oddálit tu nevyhnutelnou konfrontaci a vyzbrojit se alespoň několika nejpotřebnějšími fakty.

“Proč ho nenecháte, aby za sebe mluvil sám?” Doktor Meloff vykročil ke dveřím.

54

“Prosím,” zaškemrala a naléhavost v jejím hlase ho zastavila. Ještě na to nejsem připravená.”

Doktor Meloff se vrátil, přiklekl k ní a přinutil jí, aby se

<ţ mu dívala do očí. “Nemáte se čeho bát, Jane. Je to váš manžel. Má vás velmi rád.”

“Ale co když ho nepoznám? Co když se mu podívám

• do očí, stejně jako se teď dívám do vašich, a neuvidím nic

než tvář cizího člověka? Dovedete si představit, jak mě to >myšlení děsí?” “Mohlo by vás to polekat víc než pohled do zrcadla?”

zeptal se logicky a jí nenapadla žádná odpověď. Jste teď už připravená, Jane? Myslím, že by nebylo správné nechat ho ještě dál čekat.”

“Ale zůstanete se mnou, že? Nenecháte nás tu samotné?” Druhé přání znělo spíše jako rozkaz.

“Zůstanu, dokud mě sama nepožádáte, abych odešel.” Vztyčil se.

“Doktore Meloffe,” zastavila ho ještě v okamžiku, když už sahal po klice. Jen jsem vám chtěla poděkovat.”

“Potěšení bylo na mé straně.” Odmlčel se, jako by pečlivě zvažoval další slova. “Kdybyste mě kdykoliv potře-

bovala, jsem tady.”

A pak otevřel dveře a vyšel do haly. Zaslechla blížící

se kroky a zadržela dech. Vstala a rychle se opět posadila, vzápětí znovu vstala, přeběhla k oknu a postavila se vedle něj. Z protějšího konce místnosti jí s pobavenou zvědavostí pozorovali policisté.

“To bude v pořádku, paní Whittakerová,” řekl poručík Emerson. “Vypadá jako moc slušný člověk.”

“Ale co když ho nepoznám?” opakovala a cítila, jak se jí zmocňuje panika. “Co když ho vůbec neznám?” Neznala ho.

Muž, který vešel do místnosti, následován doktorem Meloffem, mohl být kdokoliv. Vypadal asi na čtyřicet, byl štíhlý a vysoký, určitě nejméně sto osmdesát centimetrů, měl delší světlé vlasy, které v dětství byly nepochybně čistě blond. I když teď měl tvář plnou obav, byla to tvář rozhodně pohledná, se světle zelenýma očima a výrazný-

55

mi, smyslnými rty. Jedině, co poněkud kazilo jinak dokonalý soulad jeho rysů, byl nos, který měl trochu nakřivo. Zliďšťovalo ho to, působil přístupněji a na první pohled příjemně. Nebyl to žádný dokonalý panáček Ken; ani od

ní se tedy nečekalo, že bude jeho Barbie.

Instinktivně k ní vztáhl ruce. A ona stejně instinktivně ucouvla. Oba se zarazili. “Promiň,” řekl spěšně a v jeho hlase zaznívala současně laskavost i rozhodnost. Jsem hrozně rád, že tě vidím.” Odmlčel se, pohled mu sklouzl

z jejího vyděšeného obličeje k podlaze a zdálo se, že polyká slzy. “Ty mě nepoznáváš, viď?”

Teď bylo na ní, aby se omluvila. “Chtěla bych,” zkusila to pokorně.

“Necháme vás tu,” oznámil poručík Emerson a spolu se svým kolegou zamířil ke dveřím.

“Děkuju vám za všechno,” volala za nimi a přitom upírala úpěnlivý pohled na doktora Meloffa, aby je nenásledoval.

Jestli vám to nebude vadit,” začal doktor Meloff, “pár minut bych tu ještě zacláněl.”

“Myslím, že Jane by to uvítala,” řekl bez váhání Michael Whittaker. Pokusil se o úsměv a téměř se mu to podařilo. “Abych pravdu řekl, já taky.” Zhluboka se nadechl. “Vypadá to, že jsem pořádně nervózní.”

“Proč jsi nervózní?” zeptala, se, neboť jí prostě vůbec nenapadlo, že by mohl být stejně nervózní jako ona sama.

“Připadám si, jako když mám rande naslepo,” odpověděl bezelstně. “A moc rád bych udělal dobrý dojem.” Pokusil se zasmát. “Myslel jsem si, že jsem připraven na všechno,” pokračoval, “ale musím přiznat, že vůbec ne-vím, co si počít s touhle situací.” Zvedl oči ze země a pohlédl znovu do utrápené tváře své ženy. “Prostě nevím,

jak se mám chovat.”

“Takže nic podobného se mi ještě nestalo,” spíše konstatovala, než se ptala.

“Proboha, to ne.”

“A proč myslíš, že to přišlo teď?”

56

Kroutil hlavou a jeho rozpaky byly příliš výmluvné, než aby je musel vtělit do slov.

Oblečen byl sportovně v šedých kalhotách a modré ko-

šili s rozhalenkou. Všimla si, že se t rochu hrbí, patrně náledkem dlouhých hodin strávených nad operačními stoli. Velké ruce se mu nejistě klátily kolem boků a jeho dlouhé štíhlé prsty se naprázdno svíraly, jako by chtěly

uchopit co největší výšek toho, co jim zastínilo život.

i hezky zblízka si to prohlédnout. Měl ruce chirurga, všimky si, zaznamenala pečlivě pěstěné nehty a představila si ty prsty, jak obratně a přesně operují malé dítě. Jemné ruce

se silnými prsty, říkala si v duchu a náhle si uvědomila, že na jeho prsteníku vidí tenký zlatý snubní kroužek.

Jak to, že nemám snubní prsten?” zeptala se a zasko-

čila tím všechny, včetně sebe sama. “Myslím tím to, že ty ho nosíš a já ne, připadá mi to trochu nezvyklé.” Její hlas vyšuměl a rozplynul se v rozpačitém tichu, které zaplni—

lo místnost.

Trvalo mu minutu, než odpověděl. “V poslední době

jsi žádný nenosila,” řekl pomalu a ona čekala na bližší vysvětlení. “Měla jsi nějakou alergii na zlato. Kůže tě pod prstýnkem svědila, byla zarudlá a loupala se. Jednoho

dne jsi prstýnek sundala a víckrát sis ho nevzala. Pořád jsme si říkali, že ti místo něj koupíme nějaký jiný, s diamanty smáli jsme se, že nikdo přece nemůže být alergický na diamanty ale nikdy jsme se k tomu nedostali.

Abych se přiznal, úplně mi to vypadlo z hlavy.” Potřásl vlasy, jako by nechápal, že mohl na něco tak důležitého zapomenout.

“To by ses divil, co všechno člověk dokáže zapomenout,” řekla, aby mu pomohla z rozpaků.

Zasmál se a najednou se smála s ním.

“Myslím, že je ta správná chvíle, abych šel,” prohodil doktor Meloff a ona přikývla. “Až budete připravená

k odchodu, řekněte některé sestře. Rád bych vás ještě viděl, než se odhlásíte.”

“Vypadá jako moc slušný člověk,” poznamenal Michael Whittaker, když doktor Meloff odešel.

57

Usmála se. “Přesně to samé říkají všichni o tobě.” Povzdechl si, vzduch mu unikal z úst jako rozplývající se vlnky. “Co chceš slyšet, aby tě to přesvědčilo? Řekni mi, jak ti mohu pomoci?”

Opatrně poodešla od okna blíž k místu, kde stál, ale dávala si pozor, aby mezi nimi zůstala alespoň metrová mezera. Jak dlouho jsme manželé?” zeptala se a připadala si nesmírně pošetilá.

Jedenáct let,” řekl stručně, nepokoušel se to nijak rozvádět. To se jí zamlouvalo.

“Kolikátého jsme se brali? A kolik mi bylo?”

“Brali jsme se 17. dubna 1979. Bylo ti třiadvacet.” “Takže je mi čtyřiatřicet?” zeptala se, ačkoliv jeho odpověď byla sdostatek jasná.

“Čtyřiatřicet ti bude 13. srpna. Chceš se podívat na opis našeho oddacího listu?”

Přikývla, a zatímco vyndaval z kapsy doklad, přistoupila blíž. “Stojí tu, že jsme byli oddáni v Connecticutu,” poznamenala a přitom vnímala teplo vyzařující z jeho

těla.

“Pocházíš odtud. Tehdy tam ještě žila tvá matka.” “A otec?”

“Zemřel, když ti bylo třináct.”

Přepadl jí náhlý smutek, ne snad proto, že jí otec zemřel, když teprve dospívala, ale protože si vůbec nedokázala vybavit, že kdy žil. Cítila se dvojnásob opuštěná. Jak jsem se ocitla v Bostonu?”

Zazubil se. “Vzala sis mě.”

Skousla si ret, neboť stále ještě nebyla připravená mluvit o jejich společném životě. Nejdřív potřebovala shromáždit co nejvíc faktů o sobě, aby pak k jejich manželství mohla přejít s určitou znalostí vlastního života. “Chceš si prohlédnout svůj pas?” zeptal se podával jí ho, jako by šlo o důkazní předmět a tato místnost byla soudní síní.

Rychle očima prolétla útlou knížečku a všimla si, že její dívčí jméno bylo Lawrenceová, že její popis odpovídá tomu, co o sobě už sama zjistila, a že fotografie v dolní

58

části stránky jí sice nijak zvlášť nelichotila tvářila se na

ní jako vyděšený králík, lapený sětlem reflektoru ale nepochybně to byla ona. “Máš ještě nějaké jiné fotografie?” zeptala se, protože věděla, že má.

Z kapsy u kalhot vytáhl několik momentek. Posunula

se k němu ještě blíž, takže když jí ukazoval snímky, jejich ruce se dotýkaly.

Na prvním obrázku byli oni dva, jak dovádějí na pláži. On byl osmahlý, ona také, ale o něco méně. Oba na sobě měli rafinovaně nenápadné černé plavky a oba vypadali, že jim dá práci, aby se v jednom kuse neobjímali. “Kde je to?” zeptala se.

“To je Cape. Moji rodiče tam mají chatu. Asi před pěti léty,” pokračoval, neboť věděl, že by se na to zeptala. “Tehdy jsme ještě všichni věřili, že slunce nikomu neublíží. Měla jsi tenkrát trochu delší vlasy. A já jsem byl, myslím, o pár kilo lehčí.”

“Nevypadáš, že bys přibral.” Okamžitě se zarazila, jako by překročila práh přílišné důvěrnosti. Rychle věnovala pozornost druhé fotografii.

Opět se oni dva usmívali do objektivu, ruce vzájemně těsně obtočené kolem pasu. Tentokrát ovšem byli v daleko důstojnějším hávu, on ve smokingu a s černou vázankou, ona ve starorůžových večerních šatech. “Tohle musí být poměrně nedávno,” konstatovala, protože postřehla rozdíl několika let.

Je to z Vánoc. Byli jsme na nemocničním plese.” “Vypadáme tu šťastní,” podivila se.

“Taky jsme byli šťastní,” řekl důrazně. “A vím, že zase budeme,” dodal mírněji, zdaleka ne tak přesvědčeně.

Srovnala fotografie v dlani a spolu s pasem a oddacím listem mu je vrátila. Pak přešla k oknu, chvíli se dívala dolů na ulici a opět se obrátila k tomu neznámému člověku, za něhož byla a zřejmě velmi šťastně celých jedenáct let vdaná.

“Takže jsem vyrostla v Connecticutu,” řekla po dlouhé chvíli mlčení.

“Žila jsi tam, dokud jsi neodešla do koleje.”

59

“Co jsem studovala za obor, víš to?”

Usmál se. “Samozřejmě že to vím. Dělala jsi angličtinu. Absolvovala jsi jako jedna z nejlepších v ročníku.”

“A po promoci?”

“To jsi zjistila, že není zrovna moc míst, kde bys uplatnila specializaci na anglickou literaturu, učit jsi nechtěla a nakonec ses na nějaký čas uchytila v nakladatelství Harvard Přess.”

“V Bostonu?” “V Cambridgi.”

“Proč jsem se nevrátila do Connecticutu nebo se nevrhla rovnou na New York?”

“Když to chceš slyšet, rád si hraju s myšlenkou, že to tak trochu souviselo se mnou.”

Otočila se zpátky k oknu; stále ještě nebyla schopná probírat jejich společný život. “A co můj bratr?” Zdálo se, že ho ta otázka poplašila. “Tommy? Co s ním má být? “

“Kolik je mu let? Co dělá? Proč je v San Diegu?”

Je mu šestatřicet,” začal tiše odpovídat na jednu její otázku po druhé. “Má firmu, která prodává jachty, a v San Diegu žije už deset let.”

Je ženatý?”

“Ano. Dokonce už podruhé. Jeho žena se jmenuje Eleanora a teď si přesně nevzpomenu, jak dlouho jsou spolu.”

“Mají děti?”

“Dva malé chlapce. Bohužel musím přiznat, že nevím, jak staré.”

“Takže jsem jejich teta.”

“To ano.”

“A co jsem ještě?” zeptala se náhle, otázka jí vyklouzla ze rtů dřív, než jí mohla potlačit.

“Mám pocit, že ti nerozumím.”

Ztěžka polkla, jako by se potýkala s otázkou, která se

jí vzpříčila v hrdle. Jsem tedy teta,” opakovala a sbírala všechny síly. “A jsem taky… matka?”

“Ano,” řekl a jeho pohled byl sdostatek výmluvný.

60

“Panebože!” Hlas jí přešel do tichého zaúpění. Jak mohla zapomenout, že má dítě? Co je to za matku? “Panebože!” Cítila, jak se celá hroutí do sebe jako harmonika, schoulila se a roztřásla, hlava jí přepadla na prsa.

“Nic se neděje, nic se neděje,” šeptal a jeho hlas se nad ní rozestřel jako ochranná křídla. Jeho ruce jí zvolna napřimovaly, až skryla hlavu v teplé jeho hrudi, a když slyšela, jak prudce mu bije srdce, pochopila, že je stejně vylekaný jako ona.

Nechal jí několik minut plakat a nerušil jí, jen jí hladil

na její ramena jako dítěti. Pak se první nápor pláče vyčerpal.

Kolik máme dětí?” zeptala se tak zastřeně, že si musela vykašlat a otázku zopakovat.

Jen jedno. Malou holčičku. Emily.”

“Emily,” opakovala po něm a vychutnávala to jméno. na jazyku jako víno. “Kolik je jí?”

“Sedm.”

“Sedm,” zašeptala udiveně. “Sedm.”

Je u mých rodičů,” řekl. “Napadlo mě, že bude moudřejší, když zůstane u nich, dokud se všechno neurovná.” Jsem ti moc vděčná.” Slzy hanby se změnily v slzy úlevy. “Myslím, že by mi teď moc neprospělo, kdybych jí viděla, a jí taky ne. “

“Rozumím.”

“Muselo by to pro ní být strašné vidět matku a přitom vědět, že jí ta matka nepoznává. Nedovedu si představit nic, co by mohlo být pro dítě děsivější.”

“To už je všechno zařízené,” ujistil jí. “Odvezli jí na chatu. Může tam s nimi zůstat celé léto, budou jen rádi.” “Kdy jsi tohle všechno zvládl?”

Pokrčil rameny a zdvihl ruce dlaněmi vzhůru. “Nějak to vyšlo samo sebou,” řekl, jako by tím přiznával, že

v téhle situaci nemá svůj život příliš pod kontrolou. “Původně jsme to tak měli naplánované, že totiž necháme

Emily u mých rodičů, než se vrátíš ze San Diega…” Jeho slova se vytrácela, jako když dobíhá hračka na klíček. “Řekni mi o mně ještě něco,” naléhala.

“Co bys chtěla vědět?”

61

Jaké mám dobré vlastnosti,” řekla okamžitě. Nezaváhal. “Tak hezky popořádku. Jsi chytrá, cílevědomá, zábavná…”

Já jsem zábavná?”

“Máš úžasný smysl pro humor.” Vděčně se usmála.

“Výborně vaříš, báječně se s tebou flámuje, jsi spolehlivý kamarád.”

“To zní až příliš hezky, než aby to mohla být pravda.” “Za živého boha jsi nedokázala nic zazpívat, aby to neznělo falešně,” pokračoval se smíchem, “a že zpíváš ráda?

“To je můj největší nedostatek?”

“Když se začneš vztekat, dokážeš se změnit v ďáblici z Marsu.”

Jsem hodně temperamentní?”

Zdrženlivě se pousmál. “Eufemismy ti šly vždycky ve—

lice výborně. “Ano,” souhlasil po chvíli, “jsi dost temperamentní.”

Okamžik nad tou informací přemýšlela, a teprve pak

se ptala dál. Jaká je má zamilovaná barva a co nejraději jím?”

“Modrá,” odpověděl bez váhání. “Všechno z italské kuchyně.”

“Mám nějaké zaměstnání? Říkal jsi, že jsem pár let pracovala v nakladatelství.” Otázky teď přicházely rychleji, jedna v patách druhé.

“Když se narodila Emily, přestala jsi pracovat. A teprve když začala chodit do školy, podařilo se mi tě přesvědčit, abys dva dny v týdnu pracovala u mně.”

Já pracuju u tebe?”

“V úterý a ve čtvrtek. Bereš telefony, vyřizuješ mi korespondenci, občas mi srovnáš kartotéku.”

“To mi musí náramně vyhovovat.”

Původně nechtěla, aby její slova vyzněla tak sarkasticky, a tak uvítala, když nedal nijak najevo, že by se ho to dotklo. “Vlastně jsi tu práci vzala hlavně proto, že jsme tak mohli být víc spolu. Mám hodně pacientů a nikdy ne-

62

vím, kdy s prací skončím. Chtěli jsme se ujistit, že jsme si zůstali blízcí jako dřív. Takhle jsme věděli, že alespoň

v úterý a ve čtvrtek budeme spolu. Ostatní dny jsem na operačním sále.”

“Vypadá to jako dokonalé manželství.”

Jistě, nic není dokonalé.” Odmlčel se. “Taky jsme se někdy hádali, jako každý, ale na druhé straně jsme se, myslím, oba shodovali, že nás spojuje něco navíc.” Náhle se jí zoufale chtělo tomu věřit. “Kde bydlíme? Na Beacon Hillu?”

Usmál se. “Ne, dohodli jsme se, že střed města není zrovna nejvhodnější pro děti. Máme moc hezký dům

Newtonu.”.

Vzpomněla si, že Newton je předměstí pro lepší lidi, po dálnici to nebylo z Bostonu víc než dvacet minut. “Chceš tam zajet?” zeptal se.

“Teď hned?”

Zlehka se dotkl jejích paží. Cítila, jak jí elektrizující jiskra postupuje po kůži až do hlubin mozku. “Musíš mi vě-

řit, Jane,” řekl něžně. “Miluji tě.”

Pohlédla do jeho laskavé tváře, viděla oddanost, která

se mu zrcadlila v očích, a zatoužila mu říci na oplátku, že ho také miluje, jenomže jak může milovat někoho, koho nezná? Jenom tedy vztáhla ruku a zlehka se dotkla jeho

rtů; vzápětí na špičkách prstů ucítila polibek. “Věřím ti,” řekla.

63

Šestá kapitola

“Omlouvám se za ten provoz,” řekl provinile, jako by snad mohl být odpovědný za nekonečnou šňůru aut, která se

po dálnici číslo 9 posunovala sotva třicetikilometrovou rychlostí.

“Tam vepředu se muselo něco stát,” podotkla Jane věcně, aniž přiznala, co skutečně cítí, že totiž s otevřenou náručí vítá všechno, co nějak oddálí její návrat do minulého života, do života, o němž stále ještě nic nevěděla. Náhle si všimla, že na ní udiveně kouká. “Co je?” zeptala se a pocítila neurčitý strach.

“Ale nic,” odpověděl rychle.

“Ne, vidím ti na očích, že tě něco překvapilo.”

Chvíli mlčel a předstíral, že sleduje provoz. Jen mě tak napadlo, že kdyby to bylo jako dřív,” začal opatrně, “už by ses mi natahovala k volantu a mačkala klakson.” “Natahovala bych se k volantu a mačkala klakson,

když řídíš ty?” Jeji hlas zněl nevěřícně. “Dřív jsi to dělávala.”

Jsem tak netrpělivá?”

“Vždycky ses chtěla dostat všude, kam jsi jela, co nej-

rychleji. Provoz na silnicích, to byla jedna z věcí, které tě přiváděly k šílenství,” pokračoval a přitom o ní mluvil

v minulém čase, jako by byla po smrti. “Proč jsem pořád tak spěchala?”

“Prostě už jsi taková,” řekl stručně a vrátil jí tak do přítomnosti.

“Vyprávěj mi něco o sobě,” řekla. “Co bys chtěla vědět?”

“Všechno.”

Usmál se, jeho rty se mírně zdvihly v přátelské, uvol-

64

něné křivce. Zatímco přemýšlel, kde začít, prohlížela si jeho obličej. Z profilu byl jeho křivý nos nápadnější, čelo se téměř ztrácelo za kšticí vlasů, která mu bez zábran padala do očí, až to mohlo budit dojem, že příliš nedbá

na svůj vzhled. Přesto se doktoru Michaelu Whittakerovi

ţ dařilo šířit kolem sebe dojem úctyhodné autority a, jak se Ema přesvědčila, tohle jeho fluidum působilo bez ohledu na to, v jaké se ocitl situaci, nebo jak byl právě oblečen. Takového výkonu byl schopen málokdo, on ho však předváděl zcela samozřejmě, snad proto, že si toho vů-

bec nebyl vědom.

“Tak se do toho pustíme,” začal a pohodlněji se opřel v černém koženém sedadle svého černého BMW. “Narodil jsem se a vyrůstal jsem ve Westonu, ani ne deset minut od místa, kde teď bydlíme. Měl jsem šťastné dětství,” řekl a zasmál se. Je to to, co bys chtěla slyšet?” “Přesně. Byl jsi jedináček?”

“Měl jsem bratra.” “Měl?”

“Zemřel, když jsem byl na střední škole. Ve skutečnosti,” pokračoval, než ho mohla přerušit dalšími otázkami, já “jsem svého bratra ani neznal. Byl o čtyři roky starší než já a narodil se s celou řadou vrozených vad. Od narození musel být v ústavu.”

“To je mi moc líto,” řekla a skutečně to tak cítila. “Všechno se to stalo už hrozně dávno.” Pokrčil rameny. “A jak jsem řekl, bratr vlastně nikdy nepatřil do mého života. Když jsem přišel na svět já, rodiče jeho nepřítomnost už dávno přebolela a tak jsem vyrůstal, zahrnován dokonalou péčí, chápeš, klasický případ jedináčka, který má všechno.”

“Včetně absolutní odpovědnosti za štěstí svých rodi-

čů,” řekla Jane, která situaci chápala i bez té záplavy slov.

Pohlédl na ní se směsí údivu a respektu. “Člověka uklidňuje, když vidí, že v jistém smyslu ses vůbec nezměnila.”

“To znamená…”

“Přesně takhle by to řekla ta bývalá Jane.”

65

“Ta bývalá Jane,” opakovala a pak se zasmála nervózně jako někdo, kdo neví, jak jinak reagovat. “Vyprávěj mi o svých rodičích,” vyzvala ho.

“Můj otec byl vynikající vědec.” Tentokrát se zasmál

on. “Existují snad nějací jiní? Teď je ovšem už v penzi, ale když byl malý, neznal skoro nic jiného než svou práci.

Nepamatuji si, že bych ho moc vídal, a tak mi to matka všestranně vynahrazovala.” Zdálo se, že se na chvíli ponořil do krajin svého dětství. “Otec často říkal, že kdyby v tom matce nebránil, snad by mě kojila do pěti let.”

“Ale nekojila.”

“Pokud si vzpomínám, tak ne. Zato jsme se společně koupali, ještě když jsem chodil do druhé třídy.” Zašklebil se jako kočka Šklíba z Alenky v kraji divů. “Na tohle si vzpomínám.”

“Určitě si přála, abys co nejdéle zůstal malým děckem,” přemýšlela Jane nahlas. “To kvůli tvému bratrovi.” “Myslím, že jsme jeho stavem byli všichni ovlivněni da-

leko víc, než jsme si uvědomovali. Chci říct, že tady je třeba i důvod, proč jsem šel na medicínu a proč jsem se specializoval na dětskou chirurgii. Ve své praxi se většinou setkávám s dětmi, které jsou postiženy nejrůznějšími vrozenými vadami, rozštěpy a dalšími malformacemi. Prostě,” pokračoval po delší zámlce, “přijali mě na medicínu na Harvardu a to bylo ohromné, protože to znamenalo,

že nemusím opouštět stát, ostatně i Harvard byl dost drahý, přestože jsem měl částečné stipendium.” Tvář mu nečekaně roztáhl další rozjívený úšklebek. Na okamžik vypadal jako malý kluk. “To je ohromné! S nikým jsem

o tomhle nemluvil už celá léta. Je to, jako kdybychom se znovu začínali seznamovat.”

“Řekni mi něco o naší první schůzce. Jak jsme se seznámili?”

“Někdo nás dal dohromady.” “Kdo?”

“Mám dojem, že nějaká společná kamarádka. No jo, byla to Marci Tannerová. Stará dobrá Marci Tannerová. Zajímalo by mě, co s ní je. Když se naposledy ozvala,

66

Mihla právě ulovit třetího manžela a žila někde v Jižní Americe.”

“Byla to láska na první pohled?”

“Blázníš? My jsme se nesnášeli. Nesnášeli jsme se, vzájemně jsme sebou pohrdali, hnusili jsme si jeden druhého!”

Pokusila se ovládnout své překvapení, ale nepodařilo

se jí to. Instinktivně se odtáhla blíž k okénku, jako by chtěla být co nejdál od muže, kterého přibližně před tuctem let nesnášela, kterým pohrdala a který se jí hnusil. “Mně právě zlomila srdce nějaká mladičká krasavice,” vysvětloval, “a ty jsi měla až po krk všech namyšlených mladých doktorů. Oba jsme byli moc opatrní. Bylo to na večírku. Dokonce si vzpomínám, co jsi měla tehdy na sobě! Byly to takové šedivé šaty s růžovou mašličkou

u krku. Připadalo mi, že ti to zatraceně sekne. Ale protože to srdce mi zlomila jedna, které to taky zatraceně seklo, nehodlal jsem se vrhnout po hlavě do nového neštěstí a určitě jsem to dával s přehledem najevo: Ahoj vespolek, milé dámy, tady vidíte doktora Michaela Whittakera, který se momentálně nemíní citově angažovat,

takže ho laskavě obdivujte jen zdálky, ale nedělejte si nejmenší naděje.”

Zasmála se. “Nějak mi to k tobě nepasuje.” Sedla si opět pohodlně jako předtím, zvuk jeho hlasu jí uklidňoval.

“Neshodli jsme se prostě v ničem. Mně se líbily akční filmy; ty jsi chodila jen na ty evropské. Já jsem zbožňoval pivo a chlebíčky se salámem; ty jsi dávala přednost vínu a sýru. Ty jsi žila klasickou hudbou; já měl rád rhythm and blues. Ty jsi dokázala celé hodiny diskutovat o literatůře a jediná kniha, kterou jsem doopravdy znal já, byla Grayova Anatomie. Já jsem byl fanda do sportu

a ty jsi nerozeznala Boston Celtics od Boston Red Sox.” Jednou jsme ale zřejmě museli uzavřít mír.”

“Chvíli to trvalo. Větší část toho prvního večera jsme číhali, jestli ten druhý udělá pořádně faux pas, jestli to prostě přežene tak, že bude možné s klidným svědomím vy-

67

klidit pole. Ale nic takového se nestalo. A pak jsme spolu jednou tančili. Byl to takový ploužák, úplná vykopávka, Johnny Mathis zpíval Dvanáctou noc bez tebe, prostě neuvěřitelné. A já si myslím, že právě tohle zabralo.” “Chemie vítězí nad zdravym rozumem,” poznamenala

s úsměvem.

“Na začátku možná. Ale za nějaký čas jsem zjistil, že si zvykám na otitulkované filmy, a ty jsi objevila, že salá-

mové chlebíčky koneckonců nejsou tak špatné. Dokonce bys už dokázala vysvětlit rozdíl mezi hokejovým pukem a košíkovou, jak bych tě tedy neměl milovat? A já jsem

zase pochopil, že existuje také jiná literatura než poslední číslo lékařského časopisu, takže jak bys mi dokázala odolat?”

“A tak jsme se vzali a od té doby jsme žili šťastně.” “Doufám, že ano,” řekl upřímně a naklonil se přes se—

dadlo, aby vzal do dlaně její ruku, když ale ucítil, jak zůstává napjatá, okamžitě jí pustil. “Promiň,” řekl rychle, “slibuji ti, že na tebe nebudu spěchat.”

Já vím,” souhlasila. “Mně je to taky líto. Moc bych si chtěla vzpomenout.” Okénkem sledovala auta, která

v protisměru projížděla zcela volně. “Ráda bych věděla, proč je to tam ucpané.”

“Řekl bych, že to brzy zjistíme. Vidím vepředu světla sanitky.” Pozorně se na ní zadíval, jako by studoval její tvář a čekal, jak zareaguje.

“Co je?” zeptala se stejně jako předtím, když si všimla, že se na ní takhle dívá.

“Ale nic,” zavrtěl hlavou. “A nic víc mi neřekneš?”

Hluboce zaklonil hlavu, jako by na stropě vozu hledal inspiraci. “Marná sláva, za svou věcí si dovedeš jít!” “Co máš na mysli? Za jakou věcí?”

“Třeba v poslední době ses hodně věnovala ochraně životního prostředí, zachování deštných pralesů a tak podobně. Ale nechci, aby to vypadalo, jako že patříš k těm diletantům, kteří koketují se vším, co je právě v m´ódě. Ty taková nejsi. Když tě něco opravdu chytí, úplně tomu

68

propadneš. V nápravě zla jsi prostě ohromná,” řekl se zřejmým obdivem.

V hlavě se jí okamžitě vynořila představa zakrvácených modrých šatů a plastikové tašky na špinavé prádlo, plné stodolarových bankovek. Nasbírala tyhle suvenýry si bě-

hem své “nápravy zla”? Byla snad nějakým pomateným novodobým Robinem Hoodem, obírala boháče a obda—

rovávala lidi bez domova, kteří se pro ní právě stali “její věcí”?

“Řekni mi něco o tom, co společně podnikáme,” řekla, aby zvuk jejího hlasu zaplašil krvavé představy. “Hrajeme spolu tenis; chodíme do kina a do divadla;

Tvou zásluhou se ze mně dokonce stal ctitel koncertů vážné hudby. Často jsme se scházeli s přáteli; když máme příležitost, rádi si nekam vyrazíme…”

“Kam jezdíme?”

“Tedy pořádnou dovolenou jsme už neměli pár let, ale asi před čtyřmi roky se nám podařilo navštívit Orient.” “A co džungle?” zeptala se, neboť si vybavila podivný sen, který se jí zdál v tunelu tomografu.

“Džungle?” Znělo to překvapeně.

“Říkal jsi, že jsem se zajímala o deštné pralesy. Byli jsme někdy v nějakém?”

“Myslím, že tě zajímalo jen jejich zachování, cestovat jsi po nich nemusela.”

Usmála se v údivu nad tím, jak podivné cestičky si minulost hledá do jejiho podvědomí. Boj za zachování deštných pralesů se vplížil do jednoho z jejích snů. Jestliže si její ochromená paměť dokáže z jejího života vybavit tak relativně bezvýznamný detail, určitě nepotrvá dlouho

a vynoří se i všechno ostatní, zvláště když bude zpátky ve svém důvěrně známém prostředí.

Uvažovala, jestli by Michaelovi neměla říci o těch penězích a o krvi. Chystala se to vylíčit doktoru Meloffovi, ale potom ta mladá lékařka, doktorka Borovoy, všechno pokazila, protože jí poznala, a příležitost byla pryč. Třeba o tom Michael něco věděl. Třeba, i když je to nepravděpodobné, je ve všem úplně nevinně a nějak jednodu-

69

še se to vysvětlí. Třeba by jí mohl pomoci. Je to koneckonců její manžel. Prožili spolu kus života, mají dítě. Miluje jí. V myšlenkách o tom vůbec nepochybovala. Tak

proč se mu s celou tou historií nesvěřila? Co jí v tom, dokonce i teď, brání?

Odpověď znala a nemusela jí ani vyslovit: sebezáchova. Zachování deštných pralesů je jedna věc; záchrana sebe sama, to je něco zcela jiného. Deštné pralesy budou muset počkat. A Michael si taky bude muset počkat, než

mu to všechno vypoví. “Nedívej se tam,” řekl jí.

Stejně jako dítě, kterému zakazují na něco koukat, ale ono se nedokáže přemoci, i ona se okamžitě podívala na to, čemu se měla vyhnout. Stály tam tři osobní automobily, několik policejních vozů a u kraje vozovky sanitka. Letmo zahlédla zprohýbaný plech a rozbité sklo a pak mladíka, který s hlavou ukrytou v dlaních vzlykal na

chodníku. Viděla, jak do sanitky zasouvají nosítka, a dříve, než stačila postřehnout, kdo je ten zraněný a jak je to s ním vážné, dveře vozu se zavřely. Vedle mladíka stál policista a vlídně ho přemlouval, aby nastoupil do jednoho z připravených policejních automobilů.

Když sanitka zapnula sirény a prudce vyrazila, okolní provoz se úplně zastavil. Mladík konečně svolil, aby mu pomohli nastoupit do policejního vozu, a ten okamžitě odjel, takže na místě zůstalo už jen jedině vozidlo policie a nepochybně čekalo na příjezd odtahové služby.

Všichni ostatní scénu opustili. Jane uvažovala, co mohlo být příčinou nehody, kolik lidí postihla, kolik z nich bylo zraněno a jaký to všechno může mít vliv na jejich další život.

“Na co myslíš?” zeptal se Michael a upřeně jí sledoval. Vypadal, jako by měl skoro strach, aby mu náhle neutekla z vozu.

Řekla mu, o čem přemýšlela, a zdálo se, že ho to uklidnilo. Málem se ho zeptala, proč vlastně, rozmyslela si to však a položila mu jinou otázku: “Kam jsme jeli na svatební cestu?”

70

Pokud mu snad její otázka připadala v téhle situaci zvláštní, nijak to nedal najevo a prostě na ní jen odpověděl: “Na Bahamy,” řekl, sledoval silnici a čekal, až se provoz opět rozhýbe.

Fantazie jí okamžitě nabídla obrazy bílých písečných pláží a průzračné modré vody, pestrobarevných ryb proplouvajících těsně pod hladinou, půvabných, růžově

a žlutě omítnutých domků, milenců, kteří se objímají tak pevně, že jejich ruce a rty téměř srůstají, zatímco chodidla jim omývají okraje vln.

Viděla sama sebe, jak v titěrných černých plavkách skáče z fotografie, kterou Michael přinesl do nemocnice, rovnou na pláž v Nassau. A viděla Michaela vedle sebe, sledovala, jak zakopávají jeden druhému o nohy, když se

v těsném objetí pokoušejí srovnat krok. Viděla, jak to nakonec vzdávají, padají na chladivý bílý písek a jako vlny se převalují jeden přes druhého.

Viděla, jak jsou potom v hotelovém pokoji, plavky ve spěchu odhozené na podlahu. Proměnili se v jedinou kouli z rukou a nohou, těla se jim lesknou potem a oni se vzpínají jeden nad druhým, její ruce mu sklouzly na

kříž, jeho rty jí hnětou hroty ňader. Sledovala, jak se jeho hlava pohybuje mezi jejími stehny, zatímco její jazyk

krouží kolem záhybu uprostřed jeho hýždí. Zasténala. Jsi v pořádku?” zeptal se rychle.

Prosím tě, jenom se mě neptej, na co jsem právě myslela, prosily její oči a on se neptal. Je mi dobře,” ujis-

tila ho a pokoušela se zaplašit ten neodbytný obraz, jak spolu v jejích představách souloží. Byli spolu opravdu tak sehraní? Dovedla ho opravdu tak rozvášnit? Měl i ve skutečnosti ruce tak jemné, jako byly ruce, jež mu propůjčila její fantazie?

Zahleděla se z postranního okénka a překvapilo jí, jak rychle jedou. Jako by jí četl myšlenky, řekl: “Už je to jen pár minut.”

Pokusila se o úsměv, ale úzkost jí sevřela rty do pevné přímky. Náhlý strach zasáhl její tělo jako mohutný proud ledové vody. Postupovalo to od prsní kosti dál do

71

vnitřností a na okamžik měla pocit, že mu musí říci, aby zastavil, nutkání však zmizelo, třebaže strach zůstal. “Řekni mi něco o našich známých,” požádala ho a slyšela, jak se jí chvěje hlas.

“Mám ti je jmenovat podle oblíbenosti?” Zasmál se

a ona to pokládala za výborný nápad a smála se s ním. “Tak tedy první v pořadí by měli být Howard a Peggy

Roseovi, kteří teď tráví léto v jižní Francii, jak to v posledním desetiletí dělají každoročně. Další jsou pravděpodobně Tanenbaumovi, Petr a Sára, které pravidelně porážíme v tenise, což oni berou opravdu sportovně.

A pak tu jsou Carneyovi, David a Susan jsou to oba lékaři a potom patrně lan a Janet Hartovi a Eva a Ross McDermottovi. Říká ti něco některé z těch jmen?” Zavrtěla hlavou, jména jí nic neříkala. “A co kamarádky?” zeptala se.

“Moje nebo tvoje?”

“Začneme u mých,” řekla a zaznamenala, že se ušklíbl, j “Mám vůbec nějaké?”

“Pár ano. Třeba Lorraine Applebyovou, kdysi dávno jsi

s ní pracovala, a Dianu tak a tak, nikdy si nedokážu zapamatovat její příjmení.”

Myslela teď na lísteček, který našla v kapse pláště, viděla jméno PAT RUTHERFORD, jak se neviditelným inkoustem samo čmárá na čelní sklo. Zadržela dech. Jmenuje se některá Pat?”

Než odpověděl, chvíli nad tím jménem uvažoval. “Nevzpomínám si na žádnou Pat,” řekl nakonec. “Proč se ptáš? Znamená pro tebe něco jméno Pat?”

Jen tak mě to napadlo,” lhala. Jméno, které jsem našla naškrábnuté na kousku papíru, zastrčeném v kapse

mého pláště společně s téměř deseti tisíci dolary ve stodolarových bankovkách. Ach, opomněla jsem se snad zmínit, že živůtek mých šatů byl potřísněný krví?

Pokrčil rameny, jako by usoudil, že nikdo jménem Pat

v jejich životě nehraje významnější roli. Snad měl pravdu. Koneckonců lze těžko odhadnout, jak dlouho se ta poznámka v její kapse povalovala. “Právě přijíždíme k od-

72

bočce,” ukázal na tabuli, která ohlašovala Newton, předměstí Bostonu, ze tří stran lemované řekou Charles. Newlon vznikl ze čtrnácti různých vesnic, které postupně ţplývaly jedna s druhou. “My bydlíme v obci Newton

I lighlands,” dodal Michael a odbočil z dálnice. “Připadá ti na ní něco povědomé?”

Pohrávala si s myšlenkou předstírat, že některou ulici poznala, že si vzpomíná na tu či onu zajímavou zahradu, ale pak ten nápad zavrhla a zavrtěla hlavou, aby tak přiznala, že jí tu vůbec nic nepřipadá ani vzdáleně povědomé. Hartfordská ulice pro ní neznamenala nic víc než

.incolnova nebo Standishova. Zahrady jí připadaly jedna jako druhá. Domy, prostorné a lákavé dřevěné stavby, hovořily o zámožnosti a spokojenosti. Nikde neviděla nejmenší náznak, že za prahem snad není všechno v pořádku, nic nenasvědčovalo, že uvnitř by mohl vládnout

chaos. Přemýšlela, jestli pozná jejich ulici nebo alespoň

dům, ve kterém žila. Najdou si tyhle skutečnosti svou vlastní cestičku do jejího podvědomí, jak se to stalo s deštnými pralesy? Dají jejímu vnitřnímu zraku nějaké důvěrné znamení?

“Tohle je naše ulice,” řekl a ukončil tak její dohady. Lesní ulice, hlásala tabulka, ačkoliv v dohledu nebyl nikde žádný les. Ulice byla stejně anonymní jako všechny předchozí, po obou stranách lemovaná týmiž dřevěnými domy; jeden byl natřený našedo a vepředu měl mělkou prosklenou verandu, jiný byl modrý a téměř se ztrácel mezi několika obrovskými duby. “A jsme tady,” ukázal. “Třetí dům od nároží.”

Třetí dům od nároží na levé straně se nijak zvlášť nelišil od jiných domů v sousedství. Byla to přívětivá dvoupatrová, bíle natřená stavba, kolem dokola kvetly ve dvou řadách červené a růžové netýkavky a dodávaly jí pohádkový nádech. Podél každého okna byly černé okenice a pod okny truhlíky plné stejných červených a růžových netýkavek. Několik schodů vedlo k hlavnímu vchodu s černě natřenými dveřmi, po levé straně domu

stála dvojitá garáž a její vrata byla opět černá. Všimla si,

73

že jeden z horních pokojů má okno s mozaikovým sklem.

Vypadalo to na luxusní dům v luxusní čtvrti. Mohla dopadnout nesrovnatelně hůř než sedět v novém modelu BMW před nádherným domem v n´óbl předměstí Newton, stát Massachusetts, provdaná za pohledného a jemného dětského chirurga.

Tak proč si tedy zvolila ten hysterický únik? Co jí to vyhnalo z luxusního domu na tomhle nanejvýš luxusním

místě?

“Kdo je to?” zeptala se, když zachytila pohled ženy

v obnošených bermúdách, která kropila trávník před protějším domem. Žena sledovala Michaelovo auto tak zaujatě, že přestala věnovat pozornost tomu, co dělá, a úsilovně teď zavlažovala své domovní dveře.

Michael zdvihl ruku a tím zamáváním zároveň naznačoval, že není důvod k znepokojení. Svým gestem jednak bral na vědomí přítomnost té ženy a jednak jí hned sděloval, že všechno má pod kontrolou. Jmenuje se Carole. Carole s ,e’. Carole s ,e’ Bishopová,” pronášel zřetelně. Jejich rodina se sem před pár lety přistěhovala z New Yorku. Tou rodinou myslím manžela, dvě dorůstající děti

a postaršího ovdovělého otce. Manžel od ní bohužel loni

na podzim odešel.” Vjel na cestu ke garáži. “Vidím, že nic z toho tě ani neťuklo.”

“A mělo by?”

“Totiž ty a Daniel jste spolu párkrát týdně ráno běhávali. Daniel je její manžel. Bývalý,” opravil se. “Anebo, v každém případě, už co nevidět bývalý.”

Já běhám?”

“Příležitostně. Od té doby, co se Daniel odstěhoval, jsi toho moc nenaběhala.”

“Proč se na nás tak divně dívala?” Jak divně?”

“Myslím, že víš jak. Řekla bych, že jsi jí naznačoval, že je všechno v pořádku.”

Potřásl hlavou. “Pořád ti nic neunikne, co?” V hlase mu zazníval stejně obdiv jako údiv.

74

“Chápu to tak, že o mém zmizení ví.”

“Ví,” řekl a stiskl dálkový ovládač, umístěný na stínítku svého vozu. Roleta dvojité garáže se automaticky zvedla a odkryla stříbrnou Hondu Přelude. Jane přenesla pozornost ze sousedky na automobil v garáži.

“To je můj vůz?” “Přesně tak.”

Takže ho nenechala stát někde na ulici. Byl doma, celý a nepoškozený, tak jak by tam měla být i ona sama. Michael vjel pomalu do garáže. Na okamžik jí přepadl pocit, jako by vstupovala do hrobky.

“Polekala ses?” “Přímo vyděsila!”

Jeho ruka sáhla po její dlani a ona jí tentokrát neodtáhla. Jenom nepospíchej,” domlouval jí. Jestli tu nic nepoznáváš a asi to tak bude netrap se tím. Když jsem

s tebou, nemůže se ti nic stát.” “Musíme jít hned dovnitř?”

“Můžeme tu zůstat sedět, jak dlouho budeš chtít.” Několik minut seděli beze slova v garáži, ruce měli propletené a přerývaně dýchali, dokud neřekla: “Chovám se hloupě. Nemůžeme tu přece sedět celý den.”

“Co tedy chceš dělat?” zeptal se. “Chtěla bych jít domů,” odpověděla.

75

Sedmá kapitola

Otevřel hlavní dveře a o krok ustoupil, aby mohla vejít.

Zaváhala, zpola snad očekávala, že jí uchopí do náruče a přenese přes práh, jako by byli novomanželé a vstupovali právě do svého nového domu.

V mnoha ohledech se cítila přesně tak. Srdce jí tlouklo se stejnými obavami a vzrušenými představami nového života, se stejným rozechvěním, které provází každý první krok do neznáma. Přenášejí i dnešní ženichové ne-vvěsty přes práh? Asi sotva, usoudila, a hledala u muže, který byl po jedenáct let jejím manželem, jeden z jeho uklidňujících, laskavých úsměvů a opět se nezklamala.

Pro tyhle prosté radosti je dnešní svět příliš zkažený, příliš otupělý a neurvalý. A navíc podle všeho, co vyslechla

v pořadech Oprah a Phila a Sally Jessy a Geralda, dnešní ženy nijak netoužily, aby je někdo přenášel přes jakékoliv symbolické prahy, a dnešní muži nebyli v takové kondici, aby zdolali jejich váhu.

“Tak co říkáš?” zeptal se Michael a jeho obavy byly téměř hmatatelné, přestože se je snažil skrýt. “Opravdu se ti chce dovnitř?”

Jane táhle vydechla a přinutila oči, aby se zaměřily na malou vstupní halu, vytapetovanou vzorem s drobnými červenými kvítky. Uprostřed bylo bíle natřené schodiště, pokryté stejně jako celé přízemí světle zeleným kobercem. Dohromady to vyvolávalo velmi příjemný první dojem. Byl to přívětivý dům, jeden z těch, co návštěvníka přímo lákají dál. Znovu se zhluboka nadechla, silou vůle sunula jednu nohu za druhou a tak postupovala dovnitř.

Dům byl především plný světla. Linulo se odevšad,

z velkých předních oken obývacího pokoje vlevo, ze stej-

76

ně velkých oken jídelny vpravo i z obrovského stropního okna, které prosvětlovalo vnitřek domu z druhého patra

i do hlavní haly. Hala se za schodištěm zúžovala a vcházelo se z ní do místnosti v zadní části domu.

Jane pomalu došla doprostřed haly a zastavila se, nesi nebyla jistá, jestli jí unesou nohy.

“Chtěla by sis to tu prohlédnout?” navrhl Michael a už se jí neptal, jestli jí něco nepřipadá známé. Přikývla a náţ sledovala ho do prostorné jídelny s červenobíle proužkovanými tapetami, které dokázaly působit zároveň výrazně i decentně. Deska jídelního stolu byla ze zeleného mramoru; kolem stolu bylo rozestavěno osm židlí, potažených stejným červenobílým proužkovaným vzorem, jako byl na stěnách. Byl tam i prosklený příborník plný

<. porcelánu s červenobílým květinovým dekórem a zasklený servírovací stolek, přecpaný pestrobarevnými lahvemi likérů. V několika orientálních vázách pod předními ok-

ny byly naaranžovány vysoké květiny. Je to tu všecko

moc krásné,” řekla a zauvažovala, jestli si snad ty vázy přivezli ze své cesty do Orientu, než přešla za Michaelem halou do obývacího pokoje.

Byla to prostorná místnost v délce celého domu, vytapetovaná kartounem s podobným kvítkovým vzorem jako zdi haly. Před velkým kamenným krbem stála stejně

barevně laděná křesílka a sofa, stěnu nalevo od něj zabírala impozantně působící knihovna, napravo byla rozestavěná složitá stereofonní aparatúra. Na protější straně pokoje stálo naleštěné ebenové pianino. Jane k němu váhavě přistoupila, přejela prsty po klávesách a pak mechanicky přehrála kousek Chopinovy melodie.

Lahodný zvuk jí zaskočil. Prohlížela si své prsty, které

se vzápětí začaly neobratně plést. Vypadalo to, že její hra se chytilla jen chvilkovým reflexním aktem, který nesnesl bliž-

ššího szkoumání.

“Netrap se tím,” řekl Michael. “To všechno se ti zase vrátí. Jen nesmíš pořád tak myslet na to, co děláš.” “Vůbec jsem si neuvědomila, že hraju.” Její hlas byl zamyšlený.

77 Chvíli

Jako dítě ses učila hrát. Vždycky jednou za čas si sednes a přehrajes právě tuhle věcičku od Chopina.” Zasmál se. “Pro mně za mně to klidně mohlo zůstat zapomenuté.” Úsměv mu téměř okamžitě zmizel. “Promiň. Nechtěl jsem být vtipný.”

“Nemusíš se omlouvat.” Její pohled přitáhla skupinka fotografií rozestavěných na pianinu. Byly mezi nimi tři snímky školní třídy, na nichz malé děti, srovnané do řad podle velikosti, hleděly pyšně a šťastně do objektivu fotoaparátu. Malá tabulka, kterou držel jeden z chlapců

v první řadě, hlásala: ARLINGTONSKÁ SOUKROMÁ ŠKOLA. Nepochybně mezi těmi dětmi byla i její dcera.

“Víš, která to je?” zeptal se Michael, neboť pochopil, na

co myslí, a stoupl si těsně za ní. Na krku cítila jeho teplý dech.

Jane vzala jednu z fotografií do ruky, očima rychle přeběhla rozpustilé obličeje chlapečků a soustředila se na holčičky, které se tvářily o chloupek poslušněji. Poznáš své jediné dítě?

Je druhá od konce,” řekl Michael, aby ukončil její trápení, a ukázal na křehkou dívenku s dlouhými světle hnědými vlasy a velkýma očima. Byla celá v žlutém

a mohla mít tak tři až čtyři roky. “To je ve školce, mladší oddělení,” pokračoval a odpověděl tak na její nevyřčenou otázku. “Byly jí čtyři.” Vzal do ruky další fotografii, ukázal na tutéž holčičku, jen o rok starší, oblečenou v růžové a bílé a s vlasy sepnutými do ohonu. “Starší oddělení.”

Je hodně velká,” poznamenala Jane a slyšela, jak se jí láme hlas.

“Proto je vždycky v poslední řadě. Je to stejně jako za našich školních let.”

Jane vyměnila první školní fotografii za třetí a poslední a rychle na ní našla Emily, teď už v první třídě; byla oblečená v černobíle kostkovaných šatech, rozpuštěné vlasy jí splývaly na záda a už se neusmívala tak samozřejmě jako v předchozích létech; její oči teď byly vědoucnější a plašší. Tak tohle je moje holčička, pomyslela

78

si Jane. Připadala jí jako nádherné dítě, ale neprobouzely v ní žádný mateřský instinkt, který by nepochybně probouzet měla. Šestiletá Emily Whittakerová pro ní byla jen hezkou tvářičkou na skupinové školní fotografii. Tohle

zjištění jí rozesmutnělo, až jí vyhrkly slzy. “Kde je letošní nímek?” zeptala se.

“Cože?” Znělo to překvapeně, skoro vylekaně.

“Neměl by tu být ještě jeden obrázek?” V duchu pocí-

tilla roky. “Tady je školka, první rok, to jí byly čtyři, pak i tu druhý rok ve školce a prvni třída, to je v pěti a šesti letech. Ale říkal jsi, že je jí sedm.”

“Ano, právě ukončila druhou třídu.” Upřeně se díval

na rozestavěné fotografie. “Asi jsme letos nedostali snímek,” řekl pomalu a zamyslel se. “Třeba jí ten den nebylo dobře či co.” Pokrčil rameny a natáhl se pro fotografii, na níž Emily seděla na kolenou Santa Clausovi; všimla si, že jeho velké štíhlé ruce se přitom chvěly. “To je před pár lety. A tahle,” pokračoval a podával jí velký stříbrný rámeček, “ta je z loňského června.”

Jane nemohla odtrhnout oči od usmívajících se tváří tří neznámých lidí, kteří přece byli její manžel, její dcera

a ona sama. Ruce se jí tak roztřásly, že byla ráda, když jí Michael vzal obrázek a odvedl jí od pianina.

“Nechtěla by sis lehnout?” Jeho hlas byl měkký jako vlněná přikrývka, do jaké by se toužila stulit.

Místo toho však zavrtěla hlavou. “Snad bys mi měl nejdřív ukázat zbytek domu.”

S rukou kolem pasu jí z obývacího pokoje vedl přes halu do zadní části domu. Minuli komoru a řadu přístěnku, až došli do velké a prosluněné kuchyně s okny po

celé délce stěny na jižní straně, odkud byl výhled do rozsáhlé zahrady. Místnost byla téměř výhradně bílá: kulatý bílý stůl se čtyřmi židlemi, podlaha z bílých dlaždic, bílé stěny. Barevný prvek sem vnášely jen svěží větve stromu

za okny a dlaždičkovaná stěna kolem kuchyňské linky,

v níž byly nepravidelně zasázeny ručně malované dlaždice s motivy červených jablíček a melounu.

Je to moc hezké,” řekla, šla rovnou k oknům, která sa-

79

hala od podlahy až ke stropu, a vyhlédla na dobře udržovaný dvorek. Napravo si všimla dveří, které vedly ven, a musela potlačit nutkání rozběhnout se k nim, prudce je otevřít a prchat.

“Zatím jsi ještě nic neviděla,” řekl šibalsky. Vzal jí kolem ramen a dveřmi vlevo jí zavedl do další místnosti. “Vaše solárium, madam,” oznámil hrdě.

Vkročila do pohádkového světla skla a zeleně. “Tuhle místnost jsme přistavěli tak před třemi lety,” vysvětloval, zatímco se rozhlížela na všechny strany.

“V životě jsem neviděla krásnější pokoj,” řekla a věděla, že je to pravda, bez ohledu na to, co všechno možná viděla a zapomněla.

Jeho úsměv se teď roztáhl přes celou tvář. “Tohle říkáš pokaždé, když sem vejdeš,” řekl s nadějí v hlase.

Je to tu jako ve skleníku, uvažovala a ten, kdo žije ve skleníku, ten po nikom nesmí házet kameny. Ne, tady se jistě nikdy kameny neházelo. V domě s tak nádherným pokojem se nikdy nemohlo odehrát nic špatného.

Jižní a západní stěna byly obě celé prosklené; podlahu tvořila mozaika z drobných bílých a černých dlaždiček; všude byly květináče s exotickými květinami a zakrslými stromky. U severní zdi, jediné skutečné zdi, z jejíž druhé strany byl obývací pokoj, stálo široké, bíle natřené proutěné houpací křeslo s bílými a zelenými polštářky.

Z obou stran bylo obklopeno podobně dekorovanými sedátky a proutěnými stolky.

Jane došla k houpacímu křeslu, klesla do něj a cítila, jak se pod její váhou zhouplo. Zlehka se kolébala a v duchu se divila, jak na tenhle pozemský ráj mohla zapomenout. “Můj malý soukromý deštný prales,” vyslovila nahlas a viděla, že Michael s úsměvem přikývl.

“Všechno se ti to zase vybaví,” řekl jí, svezl se na jedno ze sedátek po její pravici a natáhl před sebe své dlouhé nohy. “Chce to svůj čas. Nesmíš na to chvátat.”

“Říkal ti doktor Meloff něco o tom, jak dlouho tenhle

stav může trvat?” Přemýšlela, jestli ten hodný lékař svěřil jejímu manželovi víc než jí.

80

[ţ “Říkal, že většina případů hysterické amnézie, pokud se tu o ní jedná, se obvykle upraví sama od sebe a že to může být záležitost několika hodin nebo dní.”

“Nebo týdnů či měsíců.”

“Že by to trvalo celé měsíce, to je nepravděpodobné, ale na druhé straně tu taky neplatí žádné jednoznačné

pravidlo. Stavy tohoto typu se většinou upraví, když prostě dospějí do určité fáze.”

“Především ale co ten stav mohlo vyvolat?” Její oči horečně těkaly po místnosti, aby ji květiny a zakrslé

stromky pomohly zaplašit neodbytnou představu krvavých skvrn a stodolarových bankovek. “Nedává to smysl.

chci říct, že jak to vypadá, jsem žena, která má všechno: sny dům, milujícího manžela, rozkošnou dcerku. Proč

ch tohle všechno měla chtít vymazat z paměti? Co se

mohlo stát, že bych zatoužila předstírat, že nic z toho nikdy neexistovalo?”

Michael zavřel oči a prsty pravé ruky si třel trochu křivý kořen nosu. Když pak oči znovu otevřel, pohlédl na

ní, jako by odhadoval její sílu, jako by si nebyl jist, kolik pravdy unese.

“Co je?” zeptala se. “Na co myslíš? Co mi to nechceš říct?”

Vymrštil se a bleskově se posadil vedle ní, až se křeslo rozkolébalo. “Myslím na to, že za sebou máme dlouhý

.1 únavný den, plný zmatků, a že jsem utahaný. Myslím na to, že bychom všechny problémy měli odložit, dokud se oba pořádně nevyspíme. Myslím na to, že ráno budeme mít spoustu času, abychom si promluvili.”

Je tedy o čem,” nevzdávala se.

Konejšivě jí pohladil ruku. “Není,” řekl jí. “Není o čem.”

Ozval se zvonek u domovních dveří. “Kdo to může být?” zeptala se Jane.

Michael se zvedl z houpacího křesla. “Myslím, že to tuším.”

Jane ho váhavě následovala ze solária a pak přes kuchyň do haly. Tam se zastavila a ze stínu schodiště se dí-

81

vala, jak se blíží k hlavnímu vchodu, jak otvírá dveře a o krok ustupuje.

Jak je jí?” zeptala se žena, která vešla dovnitř.

Je trochu zmatená,” odpověděl jí Michael a vedl jí do obývacího pokoje. “Vůbec na nic si nevzpomíná.” “Panebože! Vůbec na nic!”

Potřásl hlavou. “Leží?”

Jsem tady,” řekla Jane ženě, v níž poznala sousedku odnaproti Carole Bishopovou, o které jí toho Michael už dost napovídal. Stále ještě na sobě měla vytahané bermudy, pod nimiž jí vykukovala kolena s důlky.

Carole Bishopové mohlo být kolem pětačtyřiceti. Byla malá, neměřila víc než 155 centimetrů a pravděpodobně měla dobrých deset kilo navíc, ale patřila k těm ženám, pro něž byla bez pochyby vymyšlená slova jako zlatíčko nebo pusa. Jakmile spatřila Jane, oválná tvář jí zbledla a její výraz kolísal mezi starostlivostí a strachem.

Trápí jí, že neví, co mi má říci? uvažovala Jane. Nebo se bojí toho, co řeknu já?

“Michael mi pověděl o tvé amnezii,” začala Carole a její pohled prosil Michaela, aby jí v tom nenechával. “Volal jsem jí z nemocnice a vysvětlil jsem jí v kostce,

co se stalo,” řekl rychle Michael. “Požádal jsem jí, aby se tu zastavila.” Zvedl ruce v gestu bezmocnosti. “Myslel

jsem si, že když u sebe někoho budeš mít, nebudeš se cítit tak ohrožená.”

Jane znovu vyhrkly slzy vděčnosti. Já se necítím ohrožená,” zašeptala a toužila, aby jí obejmul.

“Myslím, že musíš být pořádně vyděšená,” řekla tiše Carole.

Jsem spíš napnutá než vyděšená,” zmírnila to Jane. “Chtěla bych jen zjistit, proč se to stalo.” Přecházela po pokoji a její kroky zanechávaly hluboké stopy v hustém zeleném koberci. “Mám takové tušení, že jakmile budu

znát tohle, všechno ostatní se rázem srovná.” “Nepamatuješ si vůbec nic?”

“Nic.”

82

“Třeba bych ti mohla trochu pomoci,” nabídla se Carole, odvedla Jane k pohovce a tam se posadily. Já se

jmenuju Carole Bishopová. Carole. ‘ Jsem vaše sousedka už asi jak dlouho vlastně?” Tázavě se podívala na Michaela. “Tři roky?”

“Asi tak.”

“Asi tři roky. Hned jak jsme se nastěhovali, přilítla jsi

k nám s tím svým báječným čokoládovým dortem, který jsi mělas, a říkala jsi, že je to tvoje specialita. Nejlepší čokoládový dort, jaký jsem kdy jedla, a bůhví, že jsem jich spořádala bohatě nad svůj díl. Dokonce jsi mi dala recept a já už ani nevím, kolikrát jsem ten dort od té doby pekla. Určitě pokaždé, když jsme měli návštěvu.” Párkrát polkla, a než pokračovala dál, chvíli hleděla do klína. “Pochopitelně, teď, co se Daniel odstěhoval, už ke mně moc lidí nechodí. To by ses divila, jak rychle se spousta pozvaných přátel ztratí, jakmile tě opustí manžel. Daniel

byl můj manžel,” dodala, skoro jako by to chtěla ještě vylepšit. “Párkrát v týdnu jsi s ním ráno běhávala. Tohle všechno ti vypadlo z paměti?”

“Obávám se, že ano.”

“Sama bych si přála, abych takhle snadno dokázala vymazat nebožtíka.” Carole vzdychla; byl to dlouhý hluboký povzdech, při němž se jí zavlnilo kypré poprsí. “Odstěhoval se koncem října. Zkoušela jsem ho přesvědčit, aby si s sebou vzal děti,” žertovala. “Vezmi si alespoň toho psa, prosila jsem ho. Nebo mého tátu! On ale prohlásil, že když jsem vedla domácnost, odpovídám

za všechno, co k ní patří. Tak teď to víš. Už jsi dokonale v obraze.” Vjela si prsty do vlnitých, nakrátko ostříhaných blond vlasů. “A teď se do toho dej, ptej se, na co chceš. Vidíš, že nejsem žádná stydlivka. Nic před tebou nebudu tajit.”

Jane pozorovala, jak Carole splétá ruce v klíně, a všimla si, že ta žena dosud nosí zásnubní i snubní prstýnek. “Nevím, na co se mám ptát,” řekla po delší zámlce. “Carole přelétla pohledem z Jane na Michaela a pak zpátky k Jane. Jen jsem chtěla, abys věděla, že jsem při-

83

pravená, jestli budeš cokoliv potřebovat, jestli se budeš chtít na cokoliv zeptat…”

“Děkuju ti.”

“Ve skutečnosti ses přátelila spíš s Danielem než se mnou,” pokračovala bez pobídnutí. “Ale když mě opustil, byla jsi pro mně opravdová opora. Vždycky sis pro mně našla čas. Kdykoliv jsem to potřebovala, mohla jsem při-jít a vybrečet se ti na rameni. Takže jestli ted něco potřebuješ ty, doufám, že víš, že se na mně můžeš ve všem spolehnout.”

“Děkuju ti,” řekla znovu Jane a téměř současně tataz slova vyslovil i Michael.

“Mohla bych přinést něco k večeři,” nabídla se Carole. “Mám tam toho v zásobě spoustu. Já vždycky říkám když nevíš, jak dál, najez se.”

Jane se poplašeně rozšířily oči.

“Co je?” zeptala se Carole. “Řekla jsem snad něco?”

Jane byla rozčílená na nejvyšší míru a jen s námahou zůstala sedět. Michael k ní okamžitě přiklekl. “Co se děje, Jane?”

“To, co jsi právě řekla,” zkusila to Jane, ale slova se jí hrnula z úst tak překotně, že jim nebylo dobře rozumět,

a tak jí nezbylo než zmlknout, uspořádat si myšlenky a pak začít znova. “Vzpomínám si, že když jsem byla

v hotelu Lennox a vůbec jsem nevěděla, co si počít, po-

řád se mi honilo v hlavě: Když nevíš, jak dál, najez se! Jako by mi to v jednom kuse napovídal nějaký hlásek:

Když nevíš, jak dál, najez se! A já jsem nemohla přijít na to, kde se ta věta vzala.”

“Můj odkaz!” řekla Carole patřičně ironicky.

“To je ohromné,” zaradoval se Michael a zlehka Jane

pohladil po vlasech. “Znamená to, že v hlavě všechno zůstalo, hezky v bezpečí a pod zámkem. Jenom teď musí-

me najít správný klíč.”

Jane se souhlasně usmála a pocítila osvěžující příval optimismu.

“Tak já skočím domů a dám dohromady nějakou tu večeři,” začala znovu Carole.

84

“Pro mně ne,” chvatně řekl Michael. “Nemám na jídlo ani pomyšlení.”

“Pro mně taky ne,” přidala se Jane. Hlad sice měla, ale byla příliš rozčílená, než aby dokázala jíst.

“Ale děkuju ti,” pokračoval Michael. “Moc si tvé nabídky vážím.”

“Tak dobře, ale jestli si to rozmyslíte, můžete ještě zaslat. Mám tam spoustu jídla.” Zasmála se, byl to však

takový smích bez sebemenší stopy veselí. “Naše děti se vrhají na každé jídlo, jako by týden nejedly, mému otci zase zřejmě nikdo neřekl, že staří lidé údajně ztrácejí apetyt, a to nemluvím o našem psu, ten si asi myslí, že je taky člověk, a tak logicky nejí jen to, co nevidí jíst nás, takže vyvářím, že by to stačilo pro celé sousedství. No nic, nebudu si stěžovat. Děti jedou za pár dní na tábor a koneckonců jsme všichni zdraví. Jestli později dostanete

hlad, klidně zavolejte.”

“Spolehni se,” ujistil jí Michael, vstal, zamířil k hlavním dveřím a naznačil tak konec rozhovoru.

Carole Bishopová vzala Jane za ruku. Její silný hlas přešel v šepot. Jsi v dobrých rukou,” řekla jí dúvěrně. “Lepšího manžela bys nenašla.” Pokusila se zadržet neodbytné slzy. “Uvidíš, Jane, všechno bude v pořádku. Jenom nech Michaela, ať se o tebe postará.”

Jane zůstala bez hnutí sedět a Carole odešla do haly za Michaelem.

“Zavoláš mě, kdybys něco potřeboval?” slyšela ještě, jak se Carole ptá, než za ní zaklaply dveře.

Je moc hodná,” řekla Jane, když se Michael vrátil. “Ano, to je.”

“Určitě to pro ní není snadné starat se o otce a ještě o dvě děti.”

“Typická příslušnice sendvičové generace,” odpověděl Michael.

Jane přikývla a vybavila si epizodu z Donahue, kde šlo přesně o totéž totiž o problém žeň sevřených mezí požadavky svých dětí z jedné strany a potřeby svých stárnoucích rodičů ze strany druhé. Patřila snad, samozřejmě

85

v dobrém společenském postavení, k téhle skupině žen? Její otec zemřel, když jí bylo třináct, to jí řekl už Michael v nemocnici. Ale co matka? žila stále ještě v Connecticutu nebo se rozhodla přestěhovat někam k Bostonu, aby byla blíž své jediné dceři? Ale možná, že dala

přednost slunnému pobřeží Kalifornie a svůj díl povinné péče vymáhá od bratra Tommyho.

To vypadá pravděpodobněji, usoudila vzápětí. Pokud by její matka žila někde nedaleko, Michael by určitě

přivolal jí, a ne Carole. “Žije moje matka ještě pořád

v Connecticutu?” zeptala se a pozorovala Michaela, jak si kousek od ní sedá na židli a nepřítomně zírá z okna. “Michaeli?” zeptala se znovu, protože se jí zdálo, že jí neslyšel. “Žije moje matka pořád ještě v Connecticutu?”

Zavrtěl pomalu hlavou, sepjal ruce a zamyšleně si je položil na rty.

“Michaeli?”

Pohlédl jí do očí a ona okamžitě pochopila, že její matka už nežije. Přesto to musela vyslovit. “Moje matka zemřela, viď?”

“Ano.”

“Kdy?”

“Loni.”

“Kolik jí bylo?” “Šedesát tři.”

“To byla ještě mladá,” poznamenala, ale necítila přitom žádné citové pouto k té ženě, která jí kdysi dala život a která teď byla po smrti.

“Ano,” souhlasil a nic víc nedodal.

“Na co zemřela? Na rakovinu? Na infarkt?” “Ne.”

“Na co tedy?” Cítila, jak jí už zase začíná svírat vnitřnosti strach, a posunula se na kraj pohovky.

Váhal jen pár vteřin. “Měla nehodu.” Jakou nehodu?”

“Autonehodu.”

“Autonehodu,” opakovala, myslela na havárii, kterou viděli cestou domů, a připomněla si, jak se na ní Michael

86

• divnně podíval, úplně jako by zkoumal její reakci a hledal náznak, že se na něco rozpomíná. “Řekni mi, jak se to

stalo.”

Než začal, zhluboka se nadechl. “Tvá matka u nás byla pár týdnů na návštěvě. Původně jsme se jí snažili přemluvit, aby se přestěhovala do Bostonu, ona však trvala

na tom, že její bridžový klub v Hartfordu by se bez ní ne-

• obešel, tak zůstalo všechno při starém. Konec diskuse. TVou matku nikdo nepřehádal.” Odmlčel se a při té vzpomínce se usmál. “Prostě se jednou odpoledne rozhodla zajet do Bostonu a honem ještě něco nakoupit ve Firmě‘s Basement, než se vrátí do Connecticutu, a ty…” Zarazil se, pak začal jinak. “Ten den jsi zrovna měla spoustu práce s Emily, v jejich škole se chystala nějaká akce, myslím, že to bylo…” Znovu se zarazil a pak začal do třetice. “Vzala si tedy tvé auto…”

“Mou hondu?” zeptala se Jane a myslela na stříbrný

model Přelude, který stál v garáži, aby si všechno, co slyšela, mohla představit co nejplastičtěji.

“Ne, měla jsi volvo. Tmavozelené,” dodal bez pobízení. “Prostě si půjčila tvůj vůz a odjela.” Opět se odmlčel, na okamžik nedokázal nebo nechtěl pokračovat. Jane si nebyla jistá, jestli chce ušetřit jí nebo sám sebe bolesti z toho, co mělo následovat.

“Pokračuj.”

“Stalo se to sotva o pár bloků dál. Nedojela ani na dálnici. Nějaký chlápek přehlédl stopku a najel do ní skoro stokilometrovou rychlostí. Byla na místě mrtvá.” Vstal ze židle a přistoupil k ní. Všimla si, že má slzy v očích.

Vzápětí vyhrkly slzy do očí i jí. Nebyly to však slzy žalu, prýštily spíše z pocitu ztracenosti. Jak mohla zapomenout na něco tak závažného, jako je smrt vlastní matky?

A jak je možné, že jí ta hrozná historka, kterou jí manžel právě vyprávěl, hluboce neotřásla?

Ne, podobně jako když jí vyprávěl o smrti jejího otce, nepocítila nic víc než slabý záchvěv smutku, jaký nás přepadá při zprávě o skonu přítele, kterého jsme už dávno neviděli. “Měla jsem jí ráda?” zeptala se.

87

Přikývl. “Po její smrti jsi nebyla k utišení.”

Jane náhle vyskočila. “K čertu! Jak to, že si na to nevzpomínám?!”

“Vzpomeneš si, Jane,” ujišťoval jí a snažil se jí uklidnit. “Ve vhodné chvíli…”

“Bál ses o tom mluvit,” řekla zamyšleně a hleděla mu přímo do očí. “Proč vlastně?”

“Měl jsem strach, že tě to rozruší.”

“Ne, v tom to není. Prosím tě, řekni mi pravdu.” Pohlédl k hale, jako by doufal, že se tam opět objeví Carole Bishopová a pomůže mu z toho. “Víš, ta nehoda,” začal, “se stala skoro přesně před rokem.”

“A co tím chceš říct? Že si myslíš, že to výročí smrti mé matky mohlo spustit mechanizmus mé amnézie?”

“Ano, myslím, že tu taková možnost je. Byla jsi nesmírně rozrušená, vůbec jsi nespala, hrozně ses trápila. To byl taky důvod, proč jsem ti navrhoval, abys na pár dní odjela na návštěvu k bratrovi.”

Strávila tu informaci, jak nejlépe dokázala. Michaelovi to nepochybně dávalo smysl. Blížilo se výročí tragické smrti její matky; byla nervově vyčerpána, začala mít potíže s pamětí a nakonec zvolila její úplnou ztrátu. Dokonale. Až na to, že to nijak nevysvětlovalo, jak se jí šaty zastříkaly krví a kapsy pláště naplnily stodolarovými bankovkami. Do skládanky stále ještě pár kousků schází, usoudila a cítila se zoufale unavená.

“Myslím, že by sis měla odpočinout,” řekl jí Michael, jako by jí opět četl myšlenky a spěchal jí na pomoc. “Pojď,” naléhal laskavě, “dovol, abych tě uložil.”

88

Osmá kapitola

Vedl jí po schodech nahoru do ložnice. Pod obrovským Stropním oknem se zastavila a zahleděla se na oblohu, dosud prozářenou sluncem, a pak se podívala na hodinky. Bylo skoro osm hodin. Brzy se začne stmívat. Měsíc, teď jen nejasný tečkovaný obrys na světle modrém poza-dí, zvýrazní a rozsvítí se naplno, aby se ujal vlády nad nocí. Kam mizí všechen ten čas?

“Tudy,” řekl Michael a mířil s ní k ložnici na levém konci haly.

“Co je tohle za pokoje?” Zastavila se před prvními dveřmi vpravo od schodů.

“Coz abychom tu prohlídku nechali na ráno?” Hlas měl vlídný, ale zazníval v něm i vážnější podtón, jako by se obával, že na jeden večer bylo těch odhalení už dost a že jakékoliv další by mohlo nebezpečně rozkolísat křehkou rovnováhu jejího duševního zdraví.

Já bych se moc ráda podívala hned,” trvala na svém. “Prosím.”

Hlas mu opět zlaskavěl. “Stačí říct.”

Vstoupili do ložnice napravo od schodů, byla prostředně velká a celá laděná světle zeleně a žlutě. Široká postel s nebesy stála proti starožitnému prádelníku, nad nímž viselo veliké starožitné zrcadlo. Jane pohladila nepochybně starý a cenný přehoz, který pokrýval postel, vyhnula se pohledu do zrcadla a jenom se lehce dotkla starožitné židle před ním a pak přešla k mozaikovému oknu. Uprostřed zeleného a rudého pole tam vzpínal kopyta bílý jednorožec. Očima sledovala své prsty, jak přejíždějí po černých okrajích skleněných dílků. Jednorožec

je bájné stvoření, říkala si v duchu a uvažovala, jestli by

89

se totéž nedalo říci i o ní. Jane Whittakerová je bájné stvoření, opakovala si a to přirovnání se jí líbilo.

Ze zasnění jí vytrhlo hlasité ječení. Pohled jí sklouzl z mozaiky k vedlejšímu oknu s obyčejným sklem a v něm spatřila, jak se ze dveří domu Carole Bishopové vyřítily dvě dorůstající děti s takovým pubertálním elánem, že to až vypadalo, jako by se předváděly schválně před ní. “Andrew a Celine,” řekl jí Michael a stoupl si k oknu vedle ní. “Andrewovi je čtrnáct a mám dojem, že Celine bude na podzim šestnáct. Chodívali nám pohlídat dítě.” “Chodívali?”

Je čím dál těžší je k něčemu přidržet. Znáš puberťáky. Jsou přesvědčení, že mají právo žít po svém.”

Jane se usmála, opřela se čelem o sklo a cítila, jak jí chladí kůži. Právě v tom okamžiku vyklopýtal ze dveří stařec v pomačkaném proužkovaném pyžamu, provázený statným štěkajícím psem. Oba vpadli rovnou doprostřed pestrého záhonu petunií, který lemoval cestičku před domem. Vzápětí se za nimi objevila Carole Bishopová, popadla psa za obojek a druhou rukou držela cíp pyžamového kabátku starce, který se pokoušel vyškubnout. I přes sklo slyšela Jane zoufalství v Carolíně hlase. “Pojď domů, tati,” překřikovala štěkot psa, zatímco děti to všechno sledovaly z chodníku a svíjely se smíchy.

“Vypadá jako vězeň na útěku,” podotkla Jane a bylo jí starce líto.

“A přesně tak se určitě cítí,” řekl Michael. Je to opravdu smutné. Carole dělá, co může. Ale někdy, ať se snažíš sebevíc, to prostě nestačí.”

Jane v tu chvíli napadlo, jestli Michael mluví o Carole nebo spíš o sobě.

“Vrať se domů, tati,” prosila hlasitě Carole. “Podívej, ničíš mi tu kytky a děláš scénu. Musí na to koukat všichni sousedi?” Jako by v tom okamžiku vytušila, že jí Jane pozoruje, zamířil její pohled přímo k oknu ve druhém pat-

ře, za nímž Jane stála. Jane prudce ustoupila, zaslechla, jak Michaelovi zavrzaly boty, když mu na ně šlápla, a zády narazila na jeho pevnou hruď.

90

“Promiň,” omlouvala se a cítila za sebou jeho tlukoucí srdce, náhle zatoužila svěřit se jeho síle a vůbec se jí od něj nechtělo.

Vrátila se však ke dveřím, a když míjela starožitné zr-

ţ cadlo, opět si dávala záležet, aby v něm nespatřila svou tvář.

“Nemusíš se bát zrcadel, Jane,” řekl Michael tiše

a stoupl si vedle ní. “Ty skutečně existuješ. Nejsi žádný upír.”

Přešla do pokoje na druhé straně haly a mučila se představou svých zubů zabořených do kůže na obnaženém krku bezmocné oběti, jejíž krev jí stříká na živůtek šatů. “Tvoje pracovna?” zeptala se a snažila se soustředit na masivní dubový psací stůl před oknem, na zelenou koženou pohovku naproti němu a na knihovnu plnou lékařské literatury.

“Spíš moje druhá ordinace.”

Jane přejela rukou po naleštěné desce stolu. Na jedné jeho straně hrdě stál nejmodernější typ počítače a jeho velká prázdná obrazovka na ní zírala jako tvář, jejíž rysy je třeba teprve doplnit; klávesnice byla téměř schovaná pod listy kancelářského papíru. Pod rozevřenou lékař-

skou publikací vykukovala stříbrná propiska, jejíž uzávěr někam zapadl. “Pracuješ na něčem?”

“Na podzim budu mít referát na lékařské konferenci. Trochu jsem si pokoušel uspořádat myšlenky.”

“A já ti pomáhám tím, že se zhroutím.” “Pomáháš mi už jen tím, že jsi tady.”

Pokusila se zachytit jeho odraz na prázdné obrazovce

počítače. Jsi vždycky takový milý?”

Jeho obrysy jí zmizely ze zorného pole. Ucítila dotek

jeho dlaně na své paži, otočila se a zjistila, že stojí vedle ní a pozoruje oknem trávník před Bishopovic domem.

“Podívej, už se jí ho podařilo dostat zpátky.”

Jane se obrátila právě včas, aby zahlédla Carole Bishopovou, jak postrkuje otce i psa do domovních dveří

a pak za nimi zavírá. Její odrostlé děti zůstaly na chodníku a smíchem se už ani nemohly hýbat. “To nebyla jen

91

řečnická otázka,” řekla Jane a téměř jí pobavil zmatený výraz, který se Michaelovi objevil ve tváři.

“A na co ses ptala?”

Jsi vždycky takový milý?” opakovala a čekala na jeho odpověď.

Uvolněně se usmál. “Mám takové okamžiky.” “Zdá se, že náramně často.”

“K tobě je snadné být milý,” řekl prostě. “Chtěla bych tomu věřit.”

“Proč bys nemohla?”

Předstírala, že jí zaujal pohled na Andrewa a Celine, kteří se vzpamatovali ze svého záchvatu sníchu a proháněli teď jeden druhého po ulici. “Kde má pokoj Emily?” zeptala se, když jí ti dva zmizeli za rohem.

“Hned vedle našeho.”

Šla za ním halou kolem přívětivé žlutobílé koupelny až ke dvěma dalším pokojům nalevo od schodů. “Měli jsme

na to bytového architekta?” zeptala se mimoděk, když obdivovala tu útulnost a vkus, který byl zřejmý na všech stranách.

“Skvělého architekta,” potvrdil jí. Jmenuje se Jane Whittakerová.”

Jane se usmála a cítila se pošetile pyšná, že odvedla dobrou práci, třebaže si na to vůbec nevzpomínala. “Tohle je pokoj naší Emily,” řekl, vešel za ní dovnitř, ale zůstal stát u dveří.

Je úžasný. Úžasný pokoj pro holčičku. Musí ho zbožňovat.”

Jane rychle přelétla jednotlivé detaily: zářivě bílé tapety s modrými a zelenými kvítky; mosaznou postel s bílým krajkovým přehozem; prádelní koš v podobě klokana, jehož kapsa sloužila na špinavé prádlo; všude panenky a plyšová zvířátka; u okna s výhledem do dvora nízký stoleček s židličkami; mozaikové okno, podobné tomu

v pokoji pro hosty; na podlaze stejný světle zelený koberec jako v celém domě. Na stěně proti posteli visela mezi zelenými a modrými kvítky tapet řádka zarámovaných reprodukcí Renoira, Moneta a Degase.

92

“A tohle je náš pokoj,” řekl Michael a odváděl jí přitom z pokoje jejich dcerky tak šetrně, že si téměř ani neuvěţ domovala, že jde.

Jane do ložnice vstoupila opatrně a náhle úzkostlivě dbala na to, aby nestála příliš blízko muže, s nímž posledních jedenáct let sdílela lože. Pokoj byl uklidňující kombinaci nejsvětlejšího odstínu lila a zelené, uprostřed mu vévodila obrovská postel s nebesy. Jednu stěnu tvo-

řila okna; druhá se skládala ze skříní se zrcadly na dvířkáh, která odrážela dvůr a přenášela ho tak dovnitř. Vyvolávalo to dojem prostoru, v němž neplatí žádné hranice, žádná omezení.

Jane zjistila, že v tomhle pokoji se své podobě v zrcadle prostě nedokáže vyhnout. Pokoušela se upnout pozornost na Chagallovy litografie, které visely na zdi naproti obrovské posteli, ale pohled se jí neustále stáčel k zrcadlové stěně.

“Co tam vidíš?” zeptal se jí Michael a zaskočil jí tím. Viděla sama sebe, jak sebou cukla.

“Vyděšenou dívenku,” odpověděla a pokoušela se pochopit, co ten její výraz znamená, pak to ale vzdala, začala postupně otvírat jednu zrcadlovou skříň za druhou tím se svého obrazu definitivně zbavila.

Defilovalo před ní oblečení z jejího minulého života. Prohlížela si obsah skříní, jako by každá jednotlivost byla neocenitelným dokladem z dávno minulých dob, obracela v ruce různé látky, pátrala po stopách své historie ve značkách výrobců. Bylo tam půl tuctu šatů, snad jednou tolik blůz a k tomu kupa sukní a kalhot. Některé ty oděvy vypadaly velmi módně, jiné by se hodily spíše pro dospívající dívku než pro ženu po třicítce. Nepochybně

při nákupech neměla vždycky šťastnou ruku.

Ve vestavěných zásuvkách byly oddělené její a manželovy věci. Střídavě otvírala všechny zásuvky, prohlížela své jemné satenové a hedvábné spodní prádlo, obdivovala složité krajky podprsenek a košilek a podvědomě zastrčila až dozadu černý podvazkový pas s punčochami, aby si toho Michael nestačil všimnout. Opravdu tohle ně-

93

kdy nosila? přemýšlela a začervenala se. Když zjistila, že bloudí po bostonských ulicích, měla na sobě punčochá-

če. Možná že v soukromí své ložnice dávala přednost podvazkovým pasům. Pravděpodobnější však bylo, že jim dával přednost Michael.

Sklopila oči k podlaze skříně a napočítala tam dvanáct párů bot, teprve potom se cítila opět dost silná, aby mu pohlédla do tváře. “Mám spoustu krásných věcí,” řekla. “Taky si myslím,” souhlasil, “ačkoliv vůbec neznám to, Co máš na sobě.”

Jane si prohlédla oblečení, které si pořídila právě dnes dopoledne. Já taky ne,” řekla a Michael se rozesmál. “Nejsi už unavená?”

Přikývla a zoufale toužila zalézt do postele, jenom si

nebyla jistá, jestli touží či netouží, aby jí tam Michael následoval.

“Nemusíš se trápit, Jane,” řekl, jako by jí opět pronikl do mozku a četl její roztěkané myšlenky. “Dokud si to nebudeš přát jinak, budu spát v pokoji pro hosty.”

“V pokoji pro hosty můžu spát já,” nabídla se rychle. “Ne,” řekl rozhodně. “Tohle je tvůj pokoj.”

“Náš pokoj,” opravila ho.

“Bude náš. Věřím tomu.” Sundal z ramínka bílou bavlněnou noční košili. “Tu máš nejraději,” řekl a pozorně Hned košili položil na postel. “Proč se už nesvlékáš? Za těmihle dveřmi je koupelna.” Ukázal na řadu nepravidelně zotvíraných skříní. Já zatím skočím dolů a uvařím trochu čaje.”

Byl pryč, ještě než stačila říci: “To by bylo výborné.” Zvolna se složila na postel, jednou rukou se přidržela vysokého čela postele a druhou vztáhla po bavlněné noč-

ní košili, která ležela vedle ní. Důkladně si jí prohlédla?! a vrtalo jí hlavou, jak si někdo, kdo se dokáže nakruco^

vat v černém podvazkovém pasu a punčochách, může zároveň koupit něco tak antiseptického a panenského, jako je tohle. Tu měla nejraději! “Tak jo,” řekla si nahlas, “nakonec je to lepší, než když jsem spala v baloňáku.”

V příštím okamžiku ze sebe všechno shodila a oblék-

94

la se do bavlněného pouzdra, které jí spadalo až na paty.

Když se zouvala, zkontrolovala výstelku pravé boty uklidnilo jí, že našla klíček ke své bezpečnostní schránce na svém místě. Rychle pověsila své nové kalhoty na ramínko, svetřík uložila do zásuvky k hromádce ostatních, boty ukryla ve skříni co nejdál, a teprve pak spěchala do koupelny, aby si opláchla obličej a vyčistila zuby.

Zjistit, který kartáček je její, nebylo příliš složité pochybovala, že by si Michael vybral bleděrůžový dů-

kladně si tedy vyčistila zuby a pak si drhla obličej, až jí zrůžověl jako ten zubní kartáček. Z kosmetického stolku vedle dvojitého umyvadla si vzala kartáč a tak dlouho si kartáčovala vlasy, dokud jí nezačala brnět hlava, a po celou tu dobu upřeně hleděla na velkou vanu s vířivkou, sprchový kout pro dva a bidet. Je tu všechno, co si jen člověk může představit, pomyslela si a znovu uvažovala, jestli sem opravdu patří.

Vrátila se do ložnice a usedla na kraj postele, chtělo se jí zakutat se pod péřovou pokrývku a nevěděla, co s rukama. Nervózně přešla ke stolku vedle postele, zakopávala přitom o bílý naškrobený lem své noční košile, zvedla budík a zbytečně kontrolovala čas, posunula vyumělkovaný bílý a zlatý telefon ke zdi a vzápětí ho vrátila na původní místo, hladila porcelánový podstavec noč-

ní lampičky, jako by čekala, že se před ní náhle zjeví Aladin.

Měla dojem, že slyší Michaela na schodech, když se však podívala ke dveřím, nikdo tam nebyl. Stoupla si,

vzápětí si opět sedla a věnovala pozornost nočnímu stolku vedle sebe. Uvažovala, že by mohla nařídit budík, rozsvítit lampu nebo zkusit telefon, a nakonec se místo toho všeho rozhodla otevřít horní zásuvku stolku; nic v ní nehledala, prostě jen chtěla zaměstnat ruce.

Spatřila jej okamžitě a taky hned věděla, o co jde. Telefonní adresáře jsou si všechny podobné. Tenhle byl střední velikosti, vázaný v protkávané látce. Pomalu po něm vztáhla ruku a připadala si jako všetečný host, který

slídí, kde nemá. Položila si ho do klína a chvíli sbírala od-

95

vahu otevřít ho a nahlédnout dovnitř. Jen do toho, pobízela se netrpělivě. Je přece tvůj. Otevři ho. Co je to s tebou? Čeho se tak bojíš? Propánaboha, vždyť je to jen abecední seznam. Kupa písmenek, obyčejná jména. Jména,

která nic neznamenají, připomínala si a rozevřela adresář u “A”. Lorraine Applebyová, četla tam a vzpomněla si, že

Michael o ní mluvil jako o její přítelkyni z dětství. Arlingtonská soukromá škola, tak to bylo uvedeno hned v následujícím řádku. Arlingtonská soukromá škola? Ovšem,

to je škola, kam chodí Emily. Tak vidíš, že na tom nic není, říkala si se vzrůstající odvahou, přelétla k “B”, našla | Dianu Brewsterovou a usoudila, že je to ta její druhá přítelkyně, ta Diana tak a tak, o níz se Michael zmiňoval cestou. Rychle našla i ostatní jména, o kterých mluvil. Davi-da a Susan Carneyovy; Janetu a lana Hartovy; Evu

a Rosse McDermottovy; Howarda a Peggy Roseovy; Sáru

a Petra Tanenbaumovy. Všechno to tam bylo černé na bílém a v abecedním pořádku.

Našla tam zaznamenaného i svého bratra Tommyho Lawrence, Montgomery Street v San Diegu, pak znovu listovala k “R” a cítila, že se jí chvějí ruce.

Poprvé to tam neviděla, tak proč by měla čekat, že to najde, když se podívá ještě jednou? Klidně a pečlivě zkontrolovala stránku odshora dolů, pominula Howarda

a Peggy Roseovy, o nichz už věděla, že tráví celé léto ve Francii, dalších půl tuctu jmen, která tam byla zapsána, jí nic neříkalo; pro jistotu prohlédla i “Q” a “S”, aby měla jistotu, že jméno omylem nezapsala tam. Nikde nic. Nikde žádný Pat Rutherford. Ať už to byl kdokoliv, muž anebo žena, v nejlepším případě šlo o náhodnou zná-

most, která nebyla ani tak důležitá, aby jí stála za záznam v osobním telefonním adresáři.

Když se Michael vrátil, stále ještě civěla do notýsku. “Našla jsi tam něco zajímavého?” zeptal se a postavil na kulatý stolek pod oknem tác s dvěma šálky čaje a moučníkem.

Jane vrátila notýsek do zásuvky, přešla za ním k oknu a usadila se do jednoho ze dvou mušlovitých křesílek,

96

kterých si předtím ani nevšimla. “Možná bych měla zavolat bratrovi,” začala a s povděkem od Michaela přijala šálek čaje. “Určitě si dělá starosti.”

“Už jsem mu volal a ujistil jsem ho, že je všechno pod kontrolou. Co kdybys počkala a zavolala mu ráno?” navrhl a ona se vděčně usmála, protože se dosud necítila připravená s někým mluvit. Co by koneckonců mohla vykládat bratrovi, kterého nezná a který žije takový lán světa od ní? “Máme se tu báječně škoda, že nejsi s námi?” Kéž bych věděla, kdo jsi by rozhodně znělo věrohodněji.

A neznamenalo by to pro něj jen další starost, když, jak předpokládala, i tak se trápí dost? Ne, bratrovi volat nebude, dokud si ho nevybaví v paměti. A kdyby mezitím

volal sám, bude mu předstírat, že ho zná. Bude konfabulovat.

“Čaj je výborný,” pochválila, a když viděla jeho úsměv, pomyslela si, jak snadné je mu udělat radost. “Specialita domu. A vezmi si ještě tohle.” Podával jí dvě malé bílé tabletky.

“Co je to?”

“Mírné sedativum.”

“Sedativum? Proč? Nepotřebuju, nemám žádné problémy se spaním.”

Je to jen na uklidnění.”

Jane pozorovala drobné tabletky, na dlani se jí zdály těžké. “Doktor Meloff o sedativech nic neříkal.” “Právě doktor Meloff ti je předepsal,” vysvětloval jí

trpělivě. “Mají tě jen zbavit napětí, Jane. Jsou opravdu velmi slabé. A neboj se, nemají žádné vedlejší účinky.” Jenže mně ty tabletky nějak znervózňují,” řekla.

Usmíval se teď na celé kolo. “To tě znervózňovaly odjakživa. Ale copak to necítíš? Začíná ti být líp. Už účinkují!”

Jane se zasmála a uvažovala, proč mu to pořád dělá těžší. “Řekla bych, že se prostě bojím, abych neztratila přehled,” připustila, neboť se pokoušela najít pro své chování nějaké vysvětlení.

Jaký přehled?” zeptal se a ona se znovu zasmála. Jaký

97

přehled to bylo přesně. Jak může člověk, který ani neví, kdo je, doufat, že by měl o něčem přehled?

Vložila si tabletky do pusy a zapila je zbytkem vychladlého horkého čaje.

“Vezmi si moučník,” nabízel. Je vynikající. Paula ho dělala v pátek.”

“Paula?”

“Paula Marinelliová. Chodí k nám párkrát do týdne uklidit a vyprat, taky trochu peče. Požádal jsem jí, aby chodila denně, dokud se nebudeš cítit líp.”

“Máš na mysli, dokud se nebudu víc cítit sama sebou.” Zasmál se. “Dokud se nebudeš víc cítit sama sebou.” Pořádně se zakousla do moučníku se strouhanou čokoládou a zpozorovala, že jí na koberec u nohou padá záplava drobečků. “Panebože, to jím vždycky takhle jako čuně?” Sehnula se, aby drobečky sesbírala, a náhle se jí zatočila hlava a celý pokoj se s ní zhoupl. “Pozor!” Okamžitě byl u ní, pomáhal jí na nohy a vedl jí k lůžku. “Musíš být už úplně vyčerpaná,” slyšela jeho slova, zatímco jí odhrnoval přikrývku a pomáhal jí, aby se uložila. “V žádném případě není možné, aby ty tabletky zabraly tak rychle.”

Já jsem vyčerpaná,” souhlasila, zavřela oči a věděla, že svou únavu přemáhala tak dlouho, až jí podlehla. “Odpočiň si,” řekl tiše a políbil jí na čelo jako dítě. “Chceš, abych se k tobě posadil, dokud neusneš?”

Usmála se a připadala si jako hýčkaná holčička. “To bude dobré, určitě máš spoustu práce.”

“Nic, co by nemohlo počkat.”

Jen běž,” řekla a hlas měla ospalý a jakoby vzdálený. “Budu v pořádku.”

Poznala, že vstal. “Nezapomeň, kdybys něco potřebovala, zavolej. Budu tu ve vteřině.”

Já vím, že budeš, pomyslela si, ale byla příliš unavená, než aby to řekla nahlas. Pokusila se o úsměv, alespoň doufala, že její rty se roztáhly do příslušného tvaru, a pak se poddala slastné malátnosti, která se jí šířila z končetin až do mozku. Vnímala, jak jí Michael uhlazuje pokrývku

98

a pak odchází. Na chviličku pootevřela oči a vzápětí je zase zavřela. V dalším okamžiku už spala.

Ve snu se ocitla na jakési širé pláni. Za ní stála nízká budova připomínající motel, ale bez jakéhokoliv označení.

Bezejmenný motel, pomyslela si a slyšela, jak se z jednoho z pokojů line hudba. Náhle vedle ní stál Michael. Na nahých pažích cítila uklidňující dotek jeho dlaní. “Chtěla by ses projít?” zeptal se.

Přikývla a ještě víc se k němu přitiskla.

“To ne, to ne,” ozval se za nimi čísi hlas. “Nemůžete

nikam jít. ““Ale můžeme,” řekla paličatě a pokoušela se ten hlas poznat.

“Ne.”

“Ráda bych věděla, proč,” pokračovala podrážděně. “Proč nemůžeme nikam jít?”

Chvíli bylo ticho. Potom hlas opět promluvil. “Všude na pláni jsou kobry,” řekl.

Vyděšeně se kolem sebe rozhlédla.

Michael byl pryč. U bosych nohou jí ležel obrovský had, stočený a připravený zaútočit. Udělala krok zpátky

a skácela se mezi čekající kobry. Viděla, jak se jejich těla jako na povel vztyčují z vysokých stébel žluté trávy a vlní se k ní. Cítila, jak jí jejich rozeklané jazyky šlehají po nohách. Obrovský had se teď vztyčil v celé své délce, aby

se na ní vrhl. Vykřikla. Křičela.

Jane!” slyšela ho volat, ale byla příliš vyděšená, aby otevřela oči. Jane! Jsi v pořádku? Jane, probuď se! Je to jen sen, noční můra. Probuď se, Jane!”

Silou vůle otevřela oči, ale když se jí pokusil dotknout, tloukla rukama na všechny strany.

“To jsem já, Michael. Jsem tady. Všechno už je v pořádku.”

Potřebovala ještě další minutu, než se utišila, poslala kobry do říše démonů, kam patřily, a upamatovala se, že

99

není ztracená v jakémsi záhadném motelu, ale že je doma, ve vlastní posteli, v klidu a bezpečí. “Měla jsem příšerný sen,” začala plačtivě. “Všude tam byli hadi.”

“Teď už bude dobře,” konejšil jí a vzal jí do náruče. Jsou pryč. Všechny jsem je zahnal.”

Tiskla se k němu. “Bylo to tak opravdové. Hrozně jsem se bála.” Náhle si uvědomila, že se od hlavy až k patám koupe v potu, a odtáhla se z jeho náruče. Jsem mokrá jako myš.”

“Podám ti žinku. Hned jsem zpátky.”

Posadila se v posteli, a dokud se Michael nevrátil, střídavě se chvěla a třásla. To už se podrobnosti jejího snu začaly vytrácet. Nepokoušela se je zadržet, naopak si přála, aby zmizely co nejrychleji. Ale zůstal v ní ten pocit čiré hrůzy, který prostoupil celé její tělo, ten ochromující pocit, jak padá dozadu vstříc jedovatým hadím chřtánům.

Otřásla se tak prudce, až se jí začal zvedat žaludek. “Dýchej zhluboka,” řekl Michael a položil jí studenou žinku na čelo. “Správně. Dýchej dál zhluboka. Zkus se uvolnit. Teď už je všechno v pořádku.”

“Bylo to příšerné.”

Já vím,” řekl jí laskavě, jako by byla jedním z jeho malých pacientů. “Ale teď už je to v pořádku. Máš to za sebou.”

Všimla si, že na sobě má jen džíny, do kterých patrně

vklouzl, když jí slyšel křičet. Jaké sny asi zaplašila jemu? uvažovala, zatímco jí ukládal zpátky na polštář. Na pažích cítila chladivý dotek vlhké žinky.

Náhle na kůži pocítila ostré bodnutí a napadlo jí, že její lůžko přepadly kobry. Zalapala po vzduchu a zvedla hlavu právě včas, aby zahlédla hadův kvapný únik.

Jenom jsem ti něco píchnul, abys mohla spát bez noč-

ních můr,” řekl Michael konejšivě, odložil injekční stříkačku a znovu jí vzal do náruče. “Potřebuješ spát, Jane.” Polibkem jí shrnul z čela zvlhlý pramínek vlasů. “Udělá ti to dobře.”

Přikývla a nechala se položit na polštář. V blížícím se šeru si prohlížela jeho tvář, viděla na ní osamělost a oba-

100

vy, které se ze všech sil snažil skrýt, a zatoužila vztáhnout ruku a pohladit ho, strhnout ho k sobě, aby u ní zůstal celou noc. Cítila však, že se jí začínají klížit oči. Věděla, že dokud si nebude jistý, že opravdu spí, zůstane u ní,

a bojovala se svou ospalostí. Zpola zavřenými víčky zahlédla, jak zvedl ruku a odhrnul si vlasy z čela. A na okamžik spatřila dlouhou řádku stehů, které se mu klikatily

po jedné straně hlavy, tak blízko vlasů, že normálně nemohly být vidět.

Co je to? pokusila se zeptat, měla však příliš sucho

v ústech, aby to dokázala vyslovit. Co se ti to stalo na hlavě? chtěla vědět, otázka jí ale uvázla v ústech, náhle jí obklopila tma a ona upadla do bezesného spánku, jak jí slíbil.

101

Devátá kapitola

Otevřela oči do slunce pronikajícího okenicemi. Pomalu se zvedla na loktech a posadila se, opřela se o čelo postele a čekala, až se rozkouká a až pomine hučení v uších. Ně-

kolikrát polkla naprázdno, snažila se navlhčit si ústa, jež byla vyprahlá, jako by v nich po celou noc měla bavlně-

ný roubík. Pak se pokusila vstát.

Pokoj se s ní točil; hlava se jí nejistě kymácela na ramenou, jako by se při prudším pohybu měla skutálet na

zem. Připadala jí příliš těžká, než aby jí její křehké tělo uneslo. Buclík seděl na zdi, vybavila se jí dětská říkanka a pak klesla zpátky do postele. Buclík ze zdi spad.

Pohlédla k zrcadlovým skříním. A pan král s vojskem, slyšela odříkávat tenký hlásek, byl na to krátký… “Aby Jane Whittakerovou vysadil zpátky,” oznámila svým mnohonásobným podobám, které na ní hleděly ze

zrcadel. Jane Whittakerová,” pronesla obřadně a přála si, aby ty podoby zůstaly klidně sedět. “Kdo k čertu doopravdy jsi?”

Odrazy její tváře se rozhoupaly a brzy jí zmizely z očí, když jí další vlna závratě složila zpátky na polštář. Jen pomaloučku,” napomínala se, neboť věděla, že jinak než pomalu to nepůjde.

Představila si spleť pavučin, které jí opřádají celý mozek, a viděla, jak do toho obrazu proniká její ruka, aby je všechny smetla. Vzápětí je však nahradily nové pavučiny,

a ať se snažila sebeúsilovněji, výsledek byl stále stejný. Vzdorně potřásla hlavou, jako by se tím snad mohla pavučin zbavit, všechno se s ní jenom ještě víc zatočilo, až musela zavřít oči, aby neomdlela. V hlavě cítila

ochromení, znecitlivění a chlad. Připadala jí nafouklá, pl-

102

ná jedovatého plynu, který mohl každým okamžikem explodovat.

Se zavřenýma očima se pokusila srovnat si všechno,

co zatím ví. je v domě Jane Whittakerové, spí v posteli Jane Whittakerové, manžel Jane Whittakerové je sotva

pár kroků přes halu a to všechno je skvělé, protože tedy je Jane Whittakerová. Prokázaly to i dokumenty. Michael předložil její pas a jejich oddací list. Poznala se na rodinných fotografiích na pianinu. Dokonce na to pianino hrála, pro všechno na světě! Kolik dalších důkazů by ještě chtěla?

Tak tedy dobrá, je Jane Whittakerová a Michael Whittaker, pohledný a vyhlášený dětský chirurg, je její milující a chápající manžel. Má krásnou dcerku, hezký domov

a spoustu přátel. Proč v ní ale náhle vědomí všech těch příjemných skutečností vyvolává takovou depresi? Proč se jí chce zalézt někam do díry a umřít?

Mlhavě si připomněla svou noční můru a otřásla se. Odjakživa se štítila hadů. Třela si loket a připomněla si to bodnutí, jak ji jehla pronikala pod kůži, otevřela oči a čekala, že u sebe najde Michaela, nikdo tam však nebyl.

Slíbil jí spánek bez úzkostných snů a slovo dodržel. Další noční můry se nekonaly. Spala tvrdě, bez přerušení. Tak proč se tedy cítí tak mizerně? Proč má hlavu jako zalitou cementem?

Zavadila očima o hodiny na nočním stolku a podařilo

se jí zaostřit pohled na číslice. “Deset minut po desáté!” přečetla nevěřícně. Opravdu už je deset dopoledne?

Opravdu prospala více než dvanáct hodin?

Dala si hodiny těsně k očím. Nedalo se nic dělat, bylo skutečně deset minut po desáté. Panebože, půl dne je pomalu pryč, pomyslela si a odhodlávala se, že vstane. Co jsem komu udělala? říkala si v duchu, když si stoupla a viděla, jak se s ní podlaha zaklání. Ruka se jí vymrštila dopředu a narazila do čehosi hladkého a studeného, je to jako led na rybníce, napadlo jí, zdvihla oči a setkala se tváří v tvář se svou podobou. Dlaň pravé ruky měla přimáčknutou na svůj obraz, jako by jí cizinka

103

z druhé strany zrcadla přispěchala na pomoc a podepřela jí.

Co je s Michaelem? divila se, odklopýtala do koupelny

a s hlavou v dlaních se svezla na sedátko klozetu. Ani se nenamáhala zavřít dveře koupelny. Co kdyby tam právě

teď vešel? Přivedlo by ho to do rozpaků? A co jí? Patřili k lidem, kteří vychovaně zavírají dveře koupelny, když konají potřebu, anebo nechávali dveře dokořán, ať se podívá, kdo chce? Neměla ponětí; a byla příliš otupělá, aby si s tím dělala hlavu. Kdyby sem teď vešel Michael, možná by to vůbec ani nepořtřehla.

Přesto jí překvapovalo, že se dosud neobjevil. Čekala by, že ho spatří, sotva otevře oči. Byla zklamaná? Nebyl snad tohle důvod její deprese?

Třeba dole chystá snídani. Třeba je stejný expert na vaření kávy jako na přípravu čaje. Třeba jí chce přinést vajíčka na slanině až do postele. Na okamžik pookřála, ale vzápětí si uvědomila, jak si začíná připadat závislá, a zesmutněla. “Copak tě Oprah ničemu nenaučila?”

Spláchla toaletu. Ten hluk ho k ní určitě přivolá. Potom si umyla ruce a obličej a několikrát si studenou vodou opláchla oči. Ale bylo to, jako by je měla zastřené neviditelným povlakem. Ať si je sebevíc otírala žinkou,

stále se nemohla zbavit mlhy, která se jí usadila na očích jako skla kouřových brýlí.

Udivilo jí, když zjistila, že přes všechny ty svízele nevypadá nejhůř. Vlasy se jí leskly a úpravně splývaly na ramena; pleť měla čistou, snad jen trochu pobledlou. Dokonce váčky pod očima se zdály menší, jako by si uvědomily, že i tak má problémů dost. Vyčistila si zuby

a zvažovala, jestli se má obléci. Byla však příliš unavená,

než aby si dokázala přetáhnout přes hlavu noční košili, ostatně záleží na tom vůbec? Nikam se přece nechystá.

Vztyčila vzdorně hlavu a snažila se ze sebe setřást letargii, která se zmocňovala vlády nad jejím tělem, ale prudký pohyb opět způsobil jen to, že se s ní všechno zatočilo, a ona stěží došla k posteli a zhroutila se na ní. Jen si tu na pár minut odpočinu,” zašeptala růžovým kytič-

104

kovaným povlakům, tomu poslednímu, co viděla, než ztratila vědomí.

Když opět otevřela oči, bylo téměř o hodinu víc. Ježíši,” řekla, protáhla se a přinutila se vstát. Tentokrát podlaha pod jejíma nohama zůstala pevná. Závrať byla pryč, přetrvávala však mírná deprese. Pomyslela si, že deprese, to je jisté zlepšení proti pocitu hrůzy. “Děláš pokroky,” řekla si nahlas a uviděla, že se její obraz v zrcadle usmívá. Mechanicky si shrnula vlasy z čela a mimoděk tak napodobila Michaelovo gesto z uplynulé noci. A pak se zarazila. “Bože můj,” řekla a vybavila se jí řádka stehů, která se mu táhla těsně pod hranicí vlasů. Co to mělo znamenat? A znamenalo to vůbec něco?

Třeba je po nějaké menší operaci. Anebo upadl a roz—

bil si hlavu. V mysli si okamžitě přivolala obraz svých zakrvácených modrých šatů. Rány na hlavě silně krvácejí. Je možné, že by krev na jejích šatech byla Michaelova?

Zavrhla tu myšlenku stejně rychle, jak se objevila. Kdyby tomu tak bylo, Michael by se o tom určitě zmínil, přestože nechtěl sdělovat cokoliv, co by jí mohlo znovu rozrušit.

Možná tam ani žádné stehy nebyly. Možná celá ta věc

byla jen výplodem její zvrácené představivosti. Byla hysterická z té své noční můry; nemyslelo jí to; bylo to skoro ve tmě. Jestliže její mysl dokáže vykouzlit pláň plnou jedovatých hadů, pak si určitě poradí s obyčejnou řádkou stehů. Mozek, který je schopen zapomenout svou totožnost, je schopen všeho.

Každopádně bude snadné si to zjistit. Stačí, když si Michaela pořádně prohlédne, a jestli tam ty stehy jsou, zeptá se ho, jak k nim přišel. Jednoduché. Život je opravdu velmi jednoduchý, jakmile se mu dostanete na kloub.

Přešla k oknům, která zabírala zadní stěnu, rozevřela okenice, vyhlédla na zadní dvorek a nepřestávala se dohadovat, proč to Michaelovi tak dlouho trvá. Je možné, že by ještě spal?

105

Slyšela, jak jí kručí v břiše, a zasmála se, šťastná, že některé věci se nemění. Tak dobře, pokud se jí Michael nechystá přinést snídani do postele, bude muset sejít dolů

do kuchyně a připravit jí sama. A třeba dokonce překvapit jeho snídani do postele.

Otočila se ke dveřím a vykřikla.

Žena, která stála ve dveřích, byla mladá a nemódně silně opálená. Měla střední postavu, něco přes metr šedesát, a černé vlasy, úhledně spletené kolem hlavy. Byla štíhlá, ačkoliv její nohy vypadaly pod tmavou bavlněnou

sukní statné. “Promiňte,” řekla překvapivě silným hlasem. “Nechtěla jsem vás polekat.”

Jane si ženu prohlížela a odhadovala její věk na něco

pod třicet. Její kulatý obličej nebyl dost jemný, aby mohl být považován za hezký, ani tak hrubý, aby ho bylo mož-

né nazvat obyčejným. Byl to obličej, který by se nejspíše dal popsat jako “zajímavý”, takový, jaký může za jistých okolností postoupit na úroveň “záhadného”. Oči měla temné stejně jako vlasy, dlouhý a úzký nos kontrastoval se širokými rudými ústy.

Já jsem Paula,” spustila bez vyzvání. “Paula Marinelliová.” Čekala, jak na její jméno zareaguje, a když viděla, že jí nic neříká, pokračovala. “Dvakrát týdně u vás uklí-

zím. Doktor Whittaker vám to měl připomenout,”

“Ale ano, mluvil o tom,” ujistila jí Jane a matně si vybavila ten rozhovor. “Promiňte. Je toho na mně najednou trošku moc.” Ten eufemismus jí málem rozesmál.

Paula Marinelliová se zatvářila rozpačitě. “Doktor Whittaker říkal, že trpíte amnézií.”

Je to jen přechodně,” pomáhala jí Jane. “Alespoň tak

mi to řekli.” Odkašlala si, spíš jen aby překlenula rozpaky. “Ostatně, kde je doktor Whittaker? Ještě spí?”

Zdálo se, že představa Paulu Marinelliovou přímo šokovala. “To samozřejmě ne. Doktor Whittaker jel hned ráno do práce.”

ţ

Jel do práce?” “Neodkladná operace.”

Jane přikývla. “Ovšem. Tuším, že se to stává častěji.”

106

“Každý chce jen doktora Whittakera. A není divu,” dodala s náznakem pýchy. Je tady ze všech nejlepší.” Rozhlédla se po pokoji. “Máte hlad? Přinesu vám něco k snídani.”

“Myslím, že se raději nasnídám v kuchyni.”

Paula si jí podezíravě prohlédla. “Doktor Whittaker říkal, že byste měla co nejvíc odpočívat.”

“Cestu dolů snad ještě zvládnu,” řekla Jane a chtělo se jí kňučet. “Určitě to bude v pořádku.”

Sešly po schodech.

“Odpočiňte si zatím, já všechno připravím,” řekla Paula a vedla Jane k jedné z kuchyňských židlí.

“Snad bych vám mohla s něčím pomoct.” Jane se cítila nepříjemně, že tu tak sedí, zatímco tahle mladá žena, činorodá jako zřejmě vždycky, dělá všechnu práci sama. “Snad si ještě pamatuji, jak se vaří káva.”

“Káva už je hotová,” řekla jí Paula a nalila jí šálek. “S čím jí pijete?”

“Nejsem si jistá,” odpověděla Jane. “V posledních několika dnech jsem pila jen černou.”

“Takže černou.” Paula postavila kouřící šálek černé kávy před Jane a čekala na další pokyny.

“Vy si nevezmete?”

“Možná později. Co bych vám ještě mohla dát? Míchaná vajíčka? Francouzský toast? Misku vloček?”

“Toast by byl výborný,” řekla Jane, aby nevypadala, že sekýruje. “A trochu pomerančové šťávy, jestli vás to nebude obtěžovat.”

“Samozřejmě mě to neobtěžuje. Proto tu přece jsem.” “Abyste mi dala pomerančovou šťávu?” Jane doufala,

že se ta vážná mladá žena usměje, nedočkala se však. Zajímalo by mě, jestli není příbuzná s doktorem Klingerem, dumala Jane a vybavovala si mrzoutského mladého léka-

ře v Bostonské městské nemocnici. “Abych vám všestranně pomáhala.”

“Co tu děláváte normálně?” zeptala se Jane a zhluboka se napila kávy.

Paula se už činila u kuchyňské linky, vložila do opé-

:,’ ţ 107

kače dva krajíčky chleba, nalila velkou sklenici pomerančové šťávy a láhev vrátila do ledničky, počkala, až budou chleby opečené, a jakmile vyskočily, rychle oba namazala máslem a pak všechno společně s několika druhy dže-mu přinesla na stůl.

“Obyčejně uklízím, peru, žehlím,” odpověděla a stála nad ní, dokud si neukousla toastu. “Nevezmete si džem?” Jane sáhla po pomerančové marmeládě, neboť to pokládala za jednodušší než další diskuse.

“Namažu vám to.” Paula vzala Jane z ruky nůž a oba toasty tlustě pomázla marmeládou. Jane jí sledovala s bezmocným hněvem malého děcka. “Mami, já sama!”

chtělo se jí vykřiknout, ale rozmyslela si to. Mladá žena měla nepochybně své instrukce a hodlala se jich držet do posledního písmene. Nemělo smysl jí rozčilovat, když se jí pouze snažila pomáhat.

Jak dlouho u nás pracujete?” zeptala se Jane, zatímco Paula začala otírat naprosto čistou kuchyňskou linku. “Něco přes rok.”

“Ráda bych si vás vybavila v paměti.”

“Není důvod, proč byste si mě měla pamatovat,” řekla

jí Paula. “Chodím sem v úterý a ve čtvrtek, právě v ty dny, kdy pomáháte doktoru Whittakerovi v nemocnici. Ráno přicházím po vašem odchodu, a když se vracíte, jsem už pryč.”

“Ale najala jsem si vás,” konstatovala Jane. “Vlastně mě najímal doktor Whittaker.”

“Najímal vás manžel?” Přestože neznala podrobnosti jejich vztahu, připadalo Jane podivné, že Michael by u nich byl tím, kdo sjednává posluhovačky.

“S doktorem Whittakerem jsem se setkala v nemocnici,” informovala jí Paula, o nic přátelšštěji, než mluvila dosud. “Operoval mojí holčičku.”

“Vy máte dceru?”

“Christine. Už je jí skoro pět. Zásluhou doktora Whittakera.”

“Zachránil jí život?”

“Měla řadu míšních vydutí. Jednou si na dvoře hrála

108

s dětmi a z ničeho nic začala křičet, že nemůže chodit. Okamžitě jsem s ní jela do nemocnice a tam jí zjistili ty vyduté. Doktor Whittaker jí operoval více než osm hodin

a několik dní to pak bylo na vážkách. Nebýt jeho, tak by umřela.”

“Ale teď už je v pořádku?”

“Chodí v korzetu. Asi bude muset pořád. Ale to jí vůbec nijak neomezuje. Ještě toasty?”

“Prosím?”

“Chtěla byste ještě pár toastů?”

Jane se podívala na svůj tácek a překvapilo jí, že dokázala sníst oba krajíčky chleba s tou kupou marmelády. “Kdepak. Bylo to ohromné, děkuji vám.”

“Vypadáte, že byste si mohla dovolit pár kilo přibrat.” Jane se zahleděla na své útlé tělo a viděla, jak se jí pod bílou noční košilí rýsují bradavky. Zřejmě by si na sebe měla vzít župan. “Kde je teď vaše dcerka?” zeptala se

a pohlédla k hale, zpola snad čekala, že jí tam někde spatří.

“Stará se o ní moje matka.”

“Takže vy se můžete starat o mně.” Jane spíše jen konstatovala.

“Dělám to ráda.”

Jsem si jistá, že za den, za dva si už dokážu všechno zařídit sama.”

“To ne. Zůstanu tady, dokud všechno nebude úplně

v pořádku,” řekla jí Paula tónem, který nepřipouštěl odpor.

“A jak vlastně došlo k tomu, že si vás můj manžel najal?” zeptala se Jane, aby se vrátila k původní otázce. Paula odnesla ze stolu nádobí a začala je mýt. “Doktor Whittaker,” spustila a přitom znovu a znovu oplachovala tentýž talířek, “je nesmírně vnímavý k problémům druhých lidí. Věděl, že bych si nikdy nemohla dovolit zaplatit za operaci Christine, a tak zařídil, že jedna z charitativních organizací, s nimiž spolupracuje, uhradila větší část účtu. A pak mi ještě nabídl práci.”

“Kde byl po celou tu dobu váš manžel?” zeptala se Ja-

109

ne, neboť instinktivně pochopila, že Paula je do Michaela zamilovaná, a také chápala proč. Zároveň vůbec nepo-

chybovala, že Michael nemá o Pauliných citech nejmenší tušení.

“Manžela jsem nikdy neměla.” Paula Marinelliová zuřivě utírala nádobí, které právě umyla. “Muž, se kterým

jsem se zapletla, došel k závěru, že z jeho strany to zapletení nezahrnuje svatbu a dítě. Při mé katolické výchově potrat nepřicházel v úvahu. A tak jsem se na něj vykašlala, zůstala jsem s dítětem sama a takhle nějak to trvá dodnes.” Odmlčela se a sledovala oči Jane, jestli v nich neobjeví známky nesouhlasu. “Ve škole jsem to moc daleko nedotáhla, takže se mi nehrnuly žádné skvělé pracovní nabídky. A po Christině jsem už nezavadila o prá-

ci vůbec. Když Christine potřebovala tu operaci, žila jsem jen ze sociální podpory. Většina doktorů by se na ní ani nepodívala. Každý jen kouká, jak si nacpat kapsu.”

Jane si v tu chvíli vzpomněla na stodolarové bankovky, které našla nacpané ve svých kapsách, a zamračila se. “Promiňte,” omlouvala se okamžitě Paula. “Určitě má-

te mezi lékaři spoustu přátel.” “Nemusíte se omlouvat.”

Jen jsem se vám pokoušela vysvětlit, jak ohromně se

ke mně váš manžel zachoval. Zachránil mi holčičku a pak zachránil i mně. Dal mě zapsat do večerní školy a Christine zařídil speciální školu pro postižené děti. Prosadil nás v pořadníku na první místo.” Uložila nádobí do skříňky. “Nejdřív jsem myslela, že má něco za lubem. Víte, nevěřila jsem, že by někdo mohl být takhle hodný. O co mu vlastně jde? Jenomže on neměl za lubem nic. Chtěl prostě jen pomoci. Říkal, že vyznává jednu orientální moudrost když člověk někomu zachrání život, je za něj od té chvíle navždy zodpovědný.” Dlouze se nadechla. “Pokud

já mohu soudit, ten člověk není schopen sebemenší špatnosti. Udělala bych pro něj všechno na světě.” “Nevíte, co se mu stalo na čele?” slyšela náhle Jane vlastní otázku.

“Myslíte ty stehy?”

110

Jane přikývla.

“Nějaké dítě po něm něco hodilo,” řekla Paula a potřásla hlavou. “Má v ordinaci spoustu hraček. Panenky

a autíčka a všechno možné, rozumíte, aby se tam děti cítily volněji. Tentokrát to asi nějak nevyšlo. Jedno z děcek po něm hodilo tryskáč. Takový s pořádně ostrým předkem. Říkal, že ho viděl letět, ale nestačil dost rychle uhnout. Jen si to představte! Museli mu tam dát skoro čtyřicet stehů.”

“To zní přímo děsivě.”

“Ale znáte doktora Whittakera. Ten by si nikdy nestěžoval.”

Jane se usmála, doufala, že Paula bude pokračovat,

a že se tak dozví víc o muži, za něhož je provdaná. Že

o jejím manželovi tak hezky mluví, se jí líbilo nejen pro samotné příjemné zjištění, za jak skvělého muže je provdaná, ale taky pro další závěr, který z toho logicky vyplýval, totiž že když jí dokáže milovat muž jako je Michael, nemůže být sama tak špatná. Ale proč potom ten hysterický únik?

“Nechcete se vrátit nahoru do postele?” zeptala se Paula a zamířila k ní.

Jane zavrtěla hlavou. “Myslím, že se raději na chvilku posadím v soláriu.”

Paula jí cestou z kuchyně podpírala, a přestože se Jane cítila dost silná, aby šla sama, věděla, že by nemělo smysl se bránit.

Místnost byla od podlahy až ke stropu tak nádherná,

jak si jí pamatovala, bylo to opravdu její pohádkové království. Okamžitě přispěchalo slunce, aby jí uvítalo a objalo, aby jí zahrálo obnažené paže. Paula jí odvedla až

k houpacímu křeslu a usadila jí do polštářků, jako by byla křehkou panenkou z porcelánu. “Přinesu vám deku,”

řekla a zmizela dřív, než jí Jane mohla říci, aby se neobtěžovala. Přidělili jí paní na hlídání, ať se jí to líbí, nebo ne. Paní na hlídání, která na ní dohlédne. Která si už ohlídá, aby jí bylo líp, a tak bude líp, když si na to zvykne,

čím dřív, tím líp. A nejlíp bude brát to, jak to je.

111

Pěkná pitomost, pomyslela si a zahihňala se. Úplně jsem zhloupla. Chovám se jako jeden z Michaelových malých pacientů, třeba ten, co mu posadil tryskáč rovnou na čelo. To, že ta žena je zamilovaná do mého manžela, přece ještě není důvod, abych jí neměla ráda. Jsem prostě velké nevděčné děcko, které si neuvědomuje, v jakém pohodlí žije, které se nenaučí, jak se správně chovat, když jsou na něj lidé hodní, které ani nepozná, že mu někdo chce jen prospět. Jenže já nevím, co je pro mně dobré, křičela beze slov. Nevím, co se ode mně čeká. Nevím, proč se mi tohle všechno děje. Nevím nic. Zatraceně! Já nevím vůbec nic!

Přepadl jí záchvat nezvládnutelného smíchu a pak jen bezmocně sledovala, jak se smích rozplynul v záplavě slzí. Vzápětí u ní byla Paula a přikrývala jí měkkou žlutou dekou. “Vezměte si tohle.” Natáhla ruce a ukázala jí dvě drobné bílé tabletky v jedné dlani a sklenici vody

v druhé.

“Nepotřebuju žádné tablety,” řekla jí Jane a otřela si hřbetem ruky nos, jak to dělají děti.

“Doktor Whittaker říkal, že si je máte vzít.” “Ale já je nepotřebuju.”

“Přece byste nechtěla, aby se doktor zlobil,” řekla Paula prostě, jako by to bylo něco zcela nepředstavitelného. Jane pochopila, že nemá smysl se hádat. Věděla stejně dobře jako Paula, že dříve nebo později ty dvě malinké bílé tablety spolkne, tak proč téhle mladé ženě ztěžovat život, když ho měla dost těžký i tak?

Vzala si tabletky z Pauliny dlaně, položila si je na špičku jazyka a pak je spolkla.

112

Desátá kapitola

Ve snu se Jane viděla, jak kráčí! temnou ulicí, kterou nepoznávala, vedle ženy, jejíž tvář si stále nedokázala vybavit.

Povídaly si, smály se větě z filmu, z kterého právě šly, přely se, která z nich první objevila Kevina Costnera

a která by na něj tedy měla přednostní právo, kdyby se před nimi někdy najednou objevil a musel si z nich dvou vybrat.

Já už mám na ručnících monogramy,” prohlásila žena a pohodila hřívou vlnitých rudých vlasů.

“Diano, ty jsi cvok,” smála se Jane.

Takže ta žena se jmenuje Diana, šeptal jí jakýsi vzdálený hlas. Diana tak a tak, říkal Michael. Diana Brewsterová, tak to měla zapsané ve svém telefonním adresáři.

Jane se do ženy zavěsila a společně se chystaly přejít na druhou stranu ulice. “Tamhle jede nějaký chlápek

a nemá zapnutá světla.” Mávla na tmavovlasého mladíka za volantem jasně červeného Trans Amu. “Promiňte, nemáte zapnutá světla,” řekla, když stáhl okénko.

Jeho odpověď byla nečekaná jako facka do tváře. “Ty zasraná děvko! Co, do prdele, chceš?”

“Pojďme odtud,” šeptala jí Diana a táhla jí za ruku.

Jane zůstala paličatě na místě. Ten mladík jí určitě špatně rozuměl. Jen jsem vás chtěla upozornit, že nemáte zapnutá přední světla,” opakovala, jak nejvlídněji dovedla. “Ty zasraná děvko! Táhni do hajzlu!”

Jane jako by něco cvaklo v hlavě. Její odpověď byla

zcela automatická. “Táhni do hajzlu sám, sráči jeden!” řekla.

“Panebože,” zasténala Diana.

113

Mladík vyvalil oči, že mu málem vypadly z hlavy. Zuřivě jí hrozil prstem a rozjel se dál.

“Zaplať pánbůh,” oddechla si Diana.

“Vrací se!” vykřikla Jane a ohromeně sledovala, jak se červený Trans Am se skřípajícími brzdami zastavil uprostřed ulice, jak se otáčí, nabírá rychlost a řítí se zpátky k nim a jak se řidič vyklání z okénka, div nestojí, a chrlí své sprosťárny. “Ty zasraná děvko! Zabiju tě!”

Jane popadla Dianu za ruku a utíkala, v zádech jeho rozlícená slova. Otočila se a viděla, že mladík nechal auto stát u chodníku a začal je pronásledovat, jeho krátké nohy úsilovně přidávaly, takže se vzdálenost mezi nimi stále zkracovala.

“Kam jste všichni zalezli?” vřískala Diana a zoufale očima bloudila po prázdné ulici.

“Pomoc!” křičela Jane. “Pomozte nám někdo!”

A náhle před nimi stál o br, muž udivujících proporcí, nejméně dvoumetrový, se širokým hrudníkem a mohutnou šíjí. Tmavovlasý mladík s krátkýma nohama a nevymáchanou hubou cupital zpátky ke svému červenému Trans Amu a vztekle při tom potupném ústupu šermoval pěstmi.

“Řekl bych, že by dámy snesly skleničku.” Obr je zavedl do diskrétně osvětlené restaurace, z níž se předtím vynořil. “Ricku, přines temhle dvěma děvám v tísni po

skleničce. Na účet podniku.” Kdesi vzadu se rozdrnčel telefon. “Půjdu to raději zvednout. Hned jsem zpátky.”

“To je Keith Jarvis, ten fotbalista!” vypískla Diana, jakmile byl z doslechu. “Věřil by tomu někdo? Nejdřív nás kvůli tobě málem zabije nějaký maniak a pak nás najednou zachrání Keith Jarvis! Zajímalo by mě, jestli je ženatý.”

“Proč nebere ten telefon?” dumala Jane, když slyšela, jak aparát neúnavně vyzvání.

Náhle zvonění ustalo. “Haló,” řekl tichý hlas, rozhodně to nebyl hlas žádného obra, spíše se podobal hlasu

mladé ženy. “Ne, je mi líto. Není tady. Odjela na pár týdnů k bratrovi.”

Jane otevřela oči a sen se vytratil, byla úplně vzhůru. Okamžitě obhlédla všechno kolem sebe, aby se co nejrychleji zorientovala. Napůl seděla a napůl ležela na houpacím křesle se zelenobílými kytičkovanými polštářky, přikrytá měkkou žlutou dekou, slunce se na chvíli schovalo za ohromný mrak. Jak dlouho tu spala? A kdo pro ní vymyslel ty podivné sny?

“Ano, rozhodla se náhle,” slyšela říkat Paulu a poznala, že její hlas byl ten, který zaslechla v závěru svého snu. “Ne, všechno je v pořádku. Chtěla ho překvapit.”

Jane vstala tak tiše, jak to jen svedla, z houpacího křesla, přidržela je rukou, aby nezpůsobilo hluk, a pak šla po špičkách směrem ke kuchyni. Otevřela dveře mezi obě-

ma místnostmi a poslouchala.

“Určitě vám zavolá, jakmile se vrátí,” říkala Paula do telefonu, stála zády k Jane a neměla o ní tušení. “Přeju vám hezký den. Na shledanou,” Položila sluchátko, zhluboka

si vydechla a otočila se.

Pokud jí překvapilo, že nečekaně spatřila Jane, rychle se vzpamatovala. “Myslela jsem, že ještě spíte,” řekla. “Kdo to byl?” ukázala Jane na telefon.

Paula zrozpačitěla. “Zapomněla jsem se zeptat.” “Proč jste říkala, že jsem na návštěvě u bratra?”

Teď byla Paula zaskočena a nejistá. “Doktor Whittaker

si myslí, že bude lepší, když vás nebudou vyrušovat žádné telefonáty. Alespoň prozatím. Dokud trochu nenabe-

rete síly.”

Já jsem silná dost,” odporovala jí Jane nedútklivě, přestože se cítila právě opačně. “Můj problém není síla, ale paměť.”

Jaký smysl má mluvit s někým, koho si nemůžete pamatovat?”

Zdánlivá logičnost Pauliny otázky Jane rozzlobila. “Smysl je v tom, že si třeba na něco vzpomenu.” “Anebo taky ne. A pak budete jen ještě víc rozrušená. Mimochodem, nechtěla byste poobědvat?”

“Copak jsem právě nesnídala?”

“To je už pár hodin. Pojďte, potřebujete…”

115

“Nabrat nové síly, já vím.”

Jane se posadila ke kuchyňskému stolu a čekala, až jí Paula připraví oběd.

V dolní příhrádce knihovny v obývacím pokoji našla alba s fotografiemi.

Jane postupně prolistovala každý z šesti svazků vázaných v kůži a nahlížela do svého života, jak ji ho nabízela ta spousta občas hloupých, většinou průměrných a vyjímečně i pozoruhodných fotografií. Jeden rok nosila

vlasy dlouhé a příští rok už krátké, jednou byly naondulované, podruhé rovné, vyčesané vzhůru nebo rozpuštěné, jak to právě žádala móda. Střídaly se tam kalhoty do zvonu a vypasované džíny, kristusky s kozačkami ke kolenům, kožená sáčka s plandavými svetry. Neměnil se jen její úsměv. Usmívala se všude.

Na mnoha snímcích byla společně s Michaelem: jejich námluvy; jejich svatba; jejich cesta do Orientu. S přáteli.

Sami. A všude jeden druhého držel kolem pasu, všude jim z očí zářila láska.

Na jedné z fotografií stál Michael mezi dvěma staršími lidmi, o nichž Jane předpokládala, že to jsou jeho rodiče. Oba byli vysocí a vypadali elegantně a důstojně, otec měl prořídlé šedivé vlasy, matka tuhou blond paruku. Na další straně byly fotografie Jane, jak objímá ženu, která nemohla být nikdo jiný než její matka. “Odpusť mi to, mami,” zašeptala a přejela prstem po obrysu ženy. “Moc

bych si na tebe chtěla vzpomenout.”

Jane sklapla album, cítila v očích slzy a mocí se jim bránila. “K čertu, já si musím vzpomenout!” Znovu rozevřela svazek. “Ovšemže si tě pamatuju, mami,” řekla usmívajícímu se obrázku a radostně zaznamenala, že matka se tváří patřičně potěšeně. “A ovšem že si pamatuju bratra Tommyho. Jak se más, Tommy?”

Světlovlasý mladík s mezírkou mezi dvěma předními

zuby jí oplatil úsměv. Stál mezi mladou ženou, což byla Jane, a starší ženou, která byla její matkou, rozpaženýma

116

rukama obě objímal s hrdostí vlastníka. Ale na dalším obrázku stál v podobné póze jiný mladík, tentokrát tmavovlasý a se sevřenými rty, a ve vztahu k oběma ženám po svém boku vypadal stejně majetnicky. Tommy mohl

být i on.

Otevřela jiné album a v údivu se zahleděla na ženu ve vysokém stupni těhotenství, oblečenou v proužkované košili a džínech; svázané vlasy odhalovaly baculatý obličej, pod vyhrnutými nohavicemi byly vidět značně nateklé kotníky.

Jane si instinktivně sáhla na břicho. Tak tohle je tedy ona jako výmluvný obraz nastávajícího mateřství a přitom teď si z té doby nedokáže vybavit jedinou minutu.

A tady je Emily, růžovoučká a roztomilá, s chomáčky blond vlásků a naducanými tvářičkami, vykukujícími

z povijanu. Jane sledovala, jak jí na obrázcích dcerka roste před očima, jednu chvíli kojenec, vrnící na koberci

v obývacím pokoji, a vzápětí dívenka, která se neohrože-

ně vrhá do jezera.

Jsi krásné děťátko,” zašeptala Jane, rychle přelétla poslední album a pousmála se, když si uvědomila, že dcerka jí nepochybně vystřídala v roli manželovy nejoblíbenější fotomodelky. Mohlo se stát, že by jí to vadilo? Že by žárlila na své jediné dítě?

Promnula si čelo, kdesi za očima cítila blížící se bolest hlavy. Prosím tě, jenom ať se neukáže, že jsi jedna z těch příšerných labilních matek, které nenávidí vlastní děti. “Tohle mi nedělejte,” řekla, když nad hlavou uslyšela hukot vysavače.

Paula byla nesmírně pilná ženuška. Pokud nevařila, uklízela. Když neuklízela, zalévala kytky. A jestliže zrovna nezalévala kytky, pak určitě stlala postele. Nebo upozorňovala Jane, že je čas, aby si zdřímla. A taky čas na

její tabletky. Čas, abych se odklidila, ráda by jí řekla Jane, neboť měla pocit, že jí v v jejím pracovním elánu jenom zdržuje. Panebože, opravdu jsem taková? trápila se. Žárlím i na hospodyni? Pohrdám její oddaností a starostlivostí?

117

“Není divu, že mám deprese,” řekla. Jsem zatraceně mizerná ženská.”

Jane si zkoušela představit, jak se ta mladá žena tahá s dlouhatánskou šňůrou vysavače z pokoje do pokoje.

Soudě podle hukotu, byla teď nejspíš v Michaelově pracovně a pečlivě tam uklízela.

Kdy asi přišla na to, že Paula je do Michaela zamilovaná? A jak moc jí to trápilo? Může jí to vůbec mít za zlé? Copak koneckonců není přirozené, že se tak trochu zamilujete do lékaře, který zachránil život vašemu dítěti, zvláště když je ten lékař tak láskyhodný jako Michael?

Pravda však je, že se v přítomnosti té ženy cítí nesvá. Mohla by snad mít Paula něco společného s její amnézií? ptala se Jane sama sebe.

Určitě, odpovídala si vzápětí. Pokoušela ses jí zabít

a ona se ti teď mstí tím, že ti gruntuje v domě od sklepa až na půdu. Ta ženská není normální, to je fakt.

Jane vrátila alba do spodní příhrádky knihovny a uva-

žovala co teď. Mohla by si zapnout televizi a zjistit, jak si vedou Mladí a debilní, ale sama si i tak připadala jako dokonalý debil, a tak to zamítla. Mohla by si něco přečíst, napadlo jí, začala se probírat řadami vázaných knih a přemýšlela, co z toho už asi četla, jestli měla raději beletrii nebo životopisy, milostné příběhy nebo něco napínavé-

ho. Michael jí říkal, že vystudovala angličtinu a pak pracovala v nakladatelství. Ale co tam přesně dělala? V jaké tam byla funkci?

Přála si, aby se Michael už vrátil a ona se ho na tohle všechno mohla zeptat stejně jako na to, jestli si nemyslí, že by měla navštívit psychiatra anebo třeba i hypnotérapeuta, kdyby to pomohlo. Chtěla, aby byl doma, aby se

ho mohla vyptávat, co celý den dělal, a aby mohla vyprávět, co dělala ona. Prostě aby mohli předstírat, že žijí úplně normálně. To musí opravdu být od rána pryč hned

první den po jejím návratu? Návratu odkud?

Zašla do solária, neboť nepochybovala, že právě tam chodila vždycky, když si potřebovala něco promyslet. By-

118

lo nesporné, že si žila báječně? Co se to asi tak mohlo stát, že tohle všechno chtěla odhodit, jako by nikdy nic z toho nebyla pravda?

Přejížděla prsty po lístcích květin a její oči automaticky kontrolovaly, jestli jsou zalité. Samozřejmě byly. Paula se o to postarala.

Měla bych se stydět, pomyslela si, posadila se na jedno ze sedátek a hleděla do prázdna. Támhle mladá žena

s nemanželskou a navíc postiženou dcerkou, bez peněz a s chabými vyhlídkami gruntuje jako blázen v mém domě a zvládne to zatímco já se svým báječným manželem a zdravým děckem tady dřepím, utápím se v sebe-lítosti a nezvládnu nic. Ale nevysvětloval mi snad doktor Meloff, že hysterická amnézie je v podstatě určitý mechanismus zvládání? Způsob, jak se vyrovnat s nesnesitelnou situací, provázenou pocitem nesmírného strachu nebo hněvu či pokoření?

Co by to jen mohlo být? dotírala v duchu a ze strany bouchla pěstí do sedátka. A jak dlouho to všechno může trvat. Žádná nesnesitelná situace, před kterou utekla, přece nemohla být nesnesitelnější než tohle!

“Copak je?” zaslechla, jak se ptá Michael mezi dveřmi, a vyskočila. Jsi v pořádku? Nebolí tě něco…?”

Je mi dobře,” odpověděla bez váhání, protože pohled

na něj jí opět postavil na nohy. Jsem moc ráda, že tě zase vidím.” V dalším okamžiku už byla v jeho náruči. “Scházel jsi mi tu,” zašeptala ostýchavě. Připadala si

k zbláznění šťastná, že se vrátil.

“To rád slyším,” řekl a políbil jí na čelo. “Doufal jsem, že to tak bude.” Odstoupil od ní, pátravě si jí prohlédl na vzdálenost paže, ale nepustil jí. “O co jde? Stalo se něco? Nestarala se o tebe Paula dost dobře?”

“V tom to není,” řekla Jane a uvažovala, v čem to tedy je. Jenom jsem asi očekávala příliš mnoho. Nevím. Zřejmě jsem si představovala, že jakmile budu doma, paměť se mi vrátí.”

“Vrátí se ti. Chce to jen čas.”

Jak ses měl ty?” zeptala se a opatrně se zasmála.

119

Znovu jí objal. “Měl jsem práci. Spoustu práce.” Obě-

ma rukama jí hladil vlasy na krku. Je mi líto, že jsem musel ráno odjet. Původně jsem dneska vůbec do práce jet nechtěl, ale pak se hromadila jedna neodkladná záležitost za druhou, a kdykoliv jsem telefonoval, říkala Paula, že spíš.”

Zvuk, který vyšel Jane z ůst, bylo něco mezi zasmáním a odfrknutím. “Dneska jsem toho naspala hodně. Myslím, že to bude těmi tabletami.”

“Po těch tabletách se zase tolik nespí,” řekl jí. “Spíš to bude tím, že jsi daleko vyčerpanější, než si uvědomuješ.” “Měla jsem takový zvláštní sen.”

“Zase hadi?”

“Díkybohu ne. Tentokrát mě pronásledovali jen maniaci v červených autech.”

Zatvářil se vylekaně. “Vyprávěj mi o tom.” Zopakovala mu podrobnosti svého snu, dosud stejně živě, jako když se jí v hlavě vynořily poprvé. “To nebyl jen sen,” řekl jí tiše, když skončila. “Cože?”

“Ono se to skutečně stalo. Asi před dvěma roky, pokud vím.”

“Nějaký šílenec mě chtěl zabít, protože jsem mu řekla, že nemá zapnutá světla?”

“Nějaký šílenec tě chtěl zabít, protože jsi mu řekla, aby šel do hajzlu.” Proti své vůli se zasmál. “Dokážeš se pěkně rozpálit,” pokračoval a káravě kroutil hlavou. “Vždycky jsme si říkali, že jednou tě to přivede do pěkného maléru.”

“Ono se to skutečně stalo,” opakovala jeho slova a nijak se nebránila, když jí usazoval do houpacího křesla a řasil kolem ní pokrývku.

“Uvědomuješ si, co to znamená, Jane? Začínáš se rozpomínat. Jenom zbytečně nespěchej. A neztrácej kuráž. Všechno se to spraví samo. A zatím by sis mohla před večeří trochu odpočinout. Třeba se ti vybaví něco dalšího.” Třeba se mi vybaví něco dalšího, opakovala si v duchu

a viděla, jak zpoza zavřených víček k ní prudce couvá

120

jasně červený Trans Am. “Dokážeš se pěkně rozpálit,” tvrdil jí Michael. “Vždycky jsme si říkali, že jednou tě to přivede do pěkného maléru.”

121

Jedenáctá kapitola

“A hele, ahoj! Jak se máš?” “Můžu dovnitř?”

Carole Bishopová bez váhání ustoupila ze dveří a nechala Jane vejít. “Samozřejmě že můžeš. Pojď, dáme si kafe. Jak se cítíš?”

Jde to,” lhala Jane. Ve skutečnosti jí bylo prachmizerně. Následovala Carole do kuchyně, situovaně do zadní části domu stejně jako u nich.

“Nechodila jsem k vám, abych tě zbytečně neobtěžovala. Michael říkal, že zavolá, kdybys cokoliv potřebovala…”

“Díky, nepotřebuju nic.” Jen zdravý rozum, dodala Jane v duchu. “Starají se o mně skvěle.” Drží mě jako vězně ve vlastním domě, chtělo se jí říct, ale neřekla to, neboť věděla, jak by to znělo melodramaticky a vlastně

i nespravedlivě. Ve skutečnosti se o ní opravdu skvěle starali. Michael nemohl být snaživější a pozornější. A Paula v jednom kuse vařila a uklízela, vedla celou domácnost

a zároveň plnila Jane sebemenší přání. Ovšem co by si byla Jane skutečně přála, bylo, aby mohla být sama, a v tom jí Paula nevyhověla.

Od toho dne, kdy jí Michael přivezl z nemocnice domů, už uplynul pomalu týden. Téměř celý ten čas vlastně jen projedla a prospala. Pokud právě nespala, dalo jí práci přemáhat ospalost, a když se jí to podařilo, musela se bránit depresím. Čím déle byla vzhůru, tím tíživější deprese na ní doléhaly. Jediný způsob, jak uniknout depresím, bylo usnout. Podařilo se jí dokonce prospat i prohlídku, kterou jí Michael vyjednal u nejlepšího bostonského psychiatra. Michaelův kolega si pro ní udě-

122

lal místo v nabitém kalendáři čistě jen z kolegiální zdvořilosti, když však Michael, který kvůli tomu také změnil svůj rozvrh, přijel domů, aby jí vyzvedl, nedokázal jí probudit. Další návštěvu domluvili někdy až za šest neděl, psychiatr se nechtěl podruhé rozčilovat. Jane se modlila, aby za těch šest neděl už jeho služby nepotřebovala. Aby

ta noční můra byla pryč.

Už se jí nezdály žádné další sny. Žádné vzpomínky. Existovala, pokud vůbec existovala a ona už pochybovala i o tom v absolutní prázdnotě.

“Zapomněla jsem, jak piješ kafe,” dala se do řeči Carole.

“Černé. A díky, že si to nepamatuješ.”

Carole se zasmála. “Počkej, až budeš v mém věku. Uvidíš, že ten tvuj stav není zase tak vyjímečný. Trochu mimořádný snad, ale rozhodně ne vyjímečný. Jsou dny, kdy mám hlavu úplně děravou. Všechno si musím zapsat.

Mám miliony všelijakých seznamů.” Přešla ke stolečku

u protější stěny a vytáhla z něj půl tuctu listu papírů. “Vždycky si musím udělat seznam. Jak si něco nezapíšu, hned to zapomenu.” Vrátila se k lince a nalila Jane hrnek kouřící kávy. “Ráno si uvařím velkou konvici,” vysvětlovala a ukazovala na kávovar, “a vystačí mi na celý den. Je bez kofeinu, takže můžu v noci spát. Já vím, říkají, že způsobuje rakovinu, ale tu, krucinál, způsobuje všechno.

Na zdraví,” řekla, zdvihla svůj hrnek a přiťukla si s Jane, jako by pily šampaňské. Přitáhla si židli a sedla si naproti Jane. Chvilku obě mlčely, uspořádávaly si myšlenky

a připravovaly otázky.

Jane využila té příležitosti, aby si zběžně obhlédla místnost. Kuchyň byla přibližně stejně prostorná jako ta její, zoufale by však potřebovala vymalovat, kuchyňskou

linku, jak si všimla, hyzdilo několik propálených míst. Proutěné výplety kuchyňských židlí byly polámané, že

skoro vypadávaly, linoleum na podlaze bylo plné drobků. Vzadu se z rádia na zdi vedle telefonu linulo countryové břinkání Dolly Partonové.

“Tobě se líbí country?” zeptala se Jane mimoděk.

123

“Přímo jí zbožňuju,” následovala okamžitá odpověď. Jak někdo může nemít rád hudbu, která nám dává takové písničky jako Najmu si ožralu, aby doma bylo útulněji?”

Jane slyšela smích a s radostí si uvědomila, že je to její smích. Už dávno se nahlas nesmála. Michael byl skoro celý den pryč a Paula nedokázala žertovat ani náhodou.

Jane vyhlédla oknem na dvůr, spatřila Bishopovic velkého psa, jak honí veverku, a nijak by jí nepřekvapilo, kdyby za některým z přerostlých keřů viděla vykukovat Paulu.

Byly skoro dvě hodiny, tou dobou obvykle spávala.

Ale tentokrát, když jí Paula přišla dát léky, předstírala, že spí, a pak, zatímco Paula byla v koupelně, vypálila s pocitem nezvedeného děcka z domu. Jak dlouho už asi

Paula ví, že zmizela?

Celý dům se náhle rozechvěl zvukem kroků, pádících ze schodů. “Tak já padám,” zavřískalo to z haly.

Carole byla okamžitě na nohou. “Andrewe, počkej na minutku. Andrewe, pojď sem.”

Ve dveřích se objevil odrostlý chlapec samá ruka, samá noha. Celý se neustále pohupoval, kýval ze strany na

stranu a škubal sebou, až téměř vibroval. Vypadalo to, že jediný sval na jeho hubené postavě nezůstává v klidu.

“Co je, mami? Přijdu pozdě.”

“Ani nepozdravíš?” Matka ukázala na návštěvnici. “Brejden, paní Whittakerová. Máte se?”

“Díky, dobře.”

“Fajn, mami, tak já padám.”

Byl už napůl v hale, když ho Carolin hlas ještě zastavil. “Počkej chvíli. Neměl jsi náhodou jít s dědou na procházku?”

“Půjde s nim Celine.”

Jane slyšela, jak se otvírají a zavírají domovní dveře.

Carole poraženě svěsila ramena. “Samozřejmě. Půjde

s ním Celine. A vidíme tu snad někde Celine? Ovšem že

ne. Celine je ve městě a bezpochyby jí příliš vyčerpají nákupy, aby po svém návratu mohla jít ještě na procházku

124

s dědečkem, tedy pokud se nás vůbec uráčí poctít svou přítomností. Nemáš pocit, že jsem zatrpklá?” Otázka byla jen napůl řečnická.

“Spíš trochu unavená,” řekla Jane.

Carole se usmála a znovu si sedla. “Beru to jako poklonu.”

“Carole?” Do chvíle ticha vpadl stařecký hlas, jako když se nehtem škrábe po tabuli. “Carole, kde jsi?”

Carole zavřela oči a zaklonila hlavu úplně dozadu. “Ozval se další nájemník. Jsem v kuchyni, tati.”

Do dveří vešla vyhublá, přihrbená postava. Ve starém pánovi, který si zachovával určitý stupeň důstojnosti i navzdory upadané košili a šedým flanelovým kalhotám, které na něm plandaly, poznala Jane muže, jehož hned první večer spatřila prchat z domu. Měl její sympatie. Věděla přesně, jak mu musí být.

“Mám hlad,” řekl. “Co je s mým obědem?”

“Před chvilkou jsi obědval, tati,” připomněla mu Carole trpělivě.

“Ne,” trval na svém. “Neobědval jsem. žádný oběd jsi

mi nedala.” Podíval se po Jane, jako by jí podezíral, že mu snad oběd snědla ona. “Kdo jste?”

“Tati, to je Jane Whittakerová. Bydlí v protějším domě. Běhávala s Danielem. Přece si na ní pamatuješ, ne?” “Kdybych si na ní pamatoval, ptal bych se jí, kdo je?” Otázka zněla logicky a Jane se usmála. Carolin otec se jí líbil už jen proto, že měli zřejmě hodně společného. “Nezlob se na něj,” omlouvala ho Carole. “Vždycky není tak hrubý.”

“Říkalas něco?” Carolin otec zlostně dupl nohou, až Jane připomněl vztekajícího se skřítka. Jestli mluvíš o mně, řekni to laskavě nahlas.”

“Tati, když chceš slyšet, co si říkáme, měl by sis vzít naslouchátko.”

“Teď nepotřebuju naslouchátko. Potřebuju oběd!” “Obědval jsi.” Carole ukázala na jeho upadanou košili.

“Tady je to vidět. A tady. Přece jsem ti říkala, abys šel nahoru a převlékl se.”

125

“Vadí ti snad, co mám na sobě?”

Carole zvedla ruce vzhůru, jako by jí někdo v zádech

držel pistoli a ona se rozhodla vzdát bez boje. “Ani v nejmenším. Teplé zimní kalhoty a košile pokecaná hořčicí,

to je v Bostonu móda letošního léta. Co říkáš, Jane?” Jane se pokusila o úsměv. Hořčice je rozhodně lepší než krev, pomyslela si a odvracela oči od starcovy pří-

zračné našedlé pleti, která budila dojem, jako by byl pokryt vrstvou prachu.

Carolin otec začal pokyvovat hlavou jako někdo, kdo

by se rád zúčastnil rozhovoru, jen kdyby slyšel. Přitom nepřítomně posunoval jazykem umělý chrup v puse sem

a tam a mimoděk se přizpůsoboval rytmu countryové hudby z rádia, kde Glen Campbell kvílel o komsi, kdo odešel v dál, v dál, v dál.

“Prosím tě, nech si ty zuby v puse, tati,” napomenula

ho Carole a pak se obrátila k Jane. “Dělá mi to naschvál.” “Tak co bude s tím obědem?” rozeřval se náhle stařec.

Carole se zhluboka nadechla a šla k ledničce. “Co by sis dal?”

“Sendvič se steakem.”

“Steaky nemáme. Udělám ti sendvič se salámem, co ty na to?”

“Co jsi říkala?” “Posaď se, tati.”

Carolin otec si přitáhl židli a sedl si. “Udělej taky pro ní,” řekl a palcem ukázal na Jane. Je hubená.”

“Ne, děkuju,” řekla rychle Jane a koukla po sobě. Stejně jako Carole na sobě měla jen pohodlné krátké kalhoty a tričko. “Nemám hlad.”

“Nejsou to ani dvě hodiny, co jedl,” řekla Carole, potřela dva plátky chleba hořčicí a nakrájela mezi ně tenká kolečka salámu. Pak dala sendvič na talířek a postavila před otce.

“Co je to?” “Tvůj sendvič.”

“To není sendvič se steakem.” Odstrčil od sebe talířek jako rozmazlené dítě.

126

“Ne, tati. To je se salámem. Říkala jsem ti, že nemáme steaky. Za pár hodin stejně budeš večeřet. Pro tuhle chvíli se musíš spokojit se salámem.”

“Salám nechci.” Zdrceně potřásl hlavou. “Nechtějte zestárnout,” řekl Jane, zvedl se ze židle a hrdě se odšoural z kuchyně. Slyšela jeho těžké kroky na schodech a pak přímo nad hlavou, když prásknul dveřmi svého pokoje.

Jak dlouho už je takový?” zeptala se Jane a nebyla si jistá, koho je jí víc líto.

“Rok od roku je to horší. Špatně slyší, když mu něco říkám, tak neposlouchá. Je hrubý a jen by se hádal. Nikdy nevím, co v další chvíli řekne nebo udělá. Tuhle jsem se probudila ve tři hodiny v noci od té doby, co Daniel odešel, nespím moc dobře a tak jsem si řekla, že ho zkontroluju. Našla jsem ho, jak stojí dole v hale a kouká na dveře. Když jsem se ho ptala, co tam dělá, řekl mi, že čeká na ranni noviny, a jak to, že ještě nemá hotovou snídani. Vysvětlila jsem mu, že obvykle nesnídáme uprostřed noci, a on mi řekl, že když mu jí nedám já, připraví si jí sám. A co tedy udělá? Strčí hromadu vajec do mikrovlnné trouby a zapne jí na maximum. O pár minut později slyším výbuch. Běžím sem jako šílená. V kuchyni hrozný svinčík. Mikrovlnná trouba vypadá jako po zásahu bomby. Jsou tři hodiny ráno a já jako idiot utírám z toho zkurveného stropu vajíčka. Byla by to úžasná legrace, kdyby to nebylo tak zatraceně k pláči.” Potřásla hlavou úplně stejně jako předtím její otec. Je to vůbec možné?

Ty se topíš v problémech, jaké já si vubec nedokážu představit, a já tu sedím a skuhrám nad sebou.”

Jak dlouho už s vámi bydlí?”

“Co umřela matka. Bude to šest let.” “Na co matka zemřela?”

Carole ztišila hlas, že byl sotva slyšitelný. “Na co jiného než na rakovinu? Začalo jí to v žaludku a pak se to nějak rozšířilo všude.”

“Promiň.”

“Neměla to lehké.” Odmlčela se, oči se jí zalily slzami. “Pamatuju si, jak jsem jí byla v nemocnici navštívit pár dní

127

před smrtí, a ona měla velké bolesti, i když jí dávali spousty prášků. Ptala jsem se jí, na co myslí, když tam tak celé dny leží a kouká do stropu, a ona mi řekla, že nemyslí na nic, že si jen přeje, aby už bylo po všem.”

“Ráda bych se rozpomněla na svou matku,” řekla Jane

a všimla si překvapení, které v Carolině tváři vystřídalo smutek. “Michael mi vyprávěl o té nehodě.”

“Opravdu?”

“Moc mi toho neřekl. Jenom to, že byla na místě mrtvá a že se to stalo asi před rokem.”

“Tak už je to rok,” zamumlala Carole. “Bože, to to utíká. Vůbec si na ní nepamatuješ?”

Jane zavrtěla hlavou. “Koukám na její fotografie a nic pro mně neznamenají. Připadám si, jako kdybych jí nějak… zrazovala.”

“Tenhle pocit zrazování moc dobře znám.” Carole si přisunula židli tak blízko, až se jejich kolena dotýkala. Naklonila se dopředu a spiklenecky šeptala. “Otce mám ráda. Ale v poslední době se někdy přistihnu, jako bych ho sledovala a jen čekala, až umře. Panebože, já jsem hrozná. Ty si i podle toho mála, co o mně víš, musíš myslet, že jsem ta nejpříšernější ženská na světě.” “Nemyslím si, že bys byla příšerná. Myslím, že jsi prostě jen člověk.”

Na tváři Carole se objevil vděčný úsměv. “Tak pro tohle jsem za tebou pořád chodila, když mě Daniel opustil.

Vždycky se ti podařilo najít pár slov, která mě postavila na nohy.”

“Pověz mi něco o Danielovi. Samozřejmě, jestli ti nevadí o něm mluvit.”

“Blázníš? Vlastně ani nic jiného nedělám, než mluvím o Danielovi. Nemám už žádné přátele, protože všechny

dávno otrávilo poslouchat, jak jim pořád dokola vykládám o Danielovi. Každý mi říká, že bych konečně měla

přestat žvanit a zařídit si život po svém, jenže já se toho přízraku stále ještě nedokážu vzdát. Po těch patnácti společně prožitých letech to není tak snadné. Mám toho ješ-

tě spoustu na srdci.”

128

“Svěř se s tím mně. Prosím,” naléhala Jane. “Možná, že když se ke mně lidé budou chovat stejně jako driv,” pokračovala a poprvé tak vyslovila nahlas to, o čem už přemýšlela několik dní, “rychleji se dostanu svému životu na kloub. Zatím všichni kolem mě soucitně chodí po špicčkách, dělají všechno za mě a mají starost jen o to, abych odpočívala, až si připadám, jako bych žila v nějaké skleněné bublině. Prosím tě,” opakovala, “povídej mi o Danielovi.”

“Dobrá, ale pak neříkej, že jsem tě nevarovala.” Carole počkala, až Jane souhlasně přikývne. “Brali jsme se, když mí bylo osmadvacet. Byla jsem už opravdu připravená se vdát, to mi můžeš věřit. Představ si mě, měla jsem trošku přes váhu, nebyla jsem zrovna nejhezčí holka

z ulice a kamarádky byly už všechny vdané. Pomalu

jsem propadala zoufalství. Rodiče už se taky vzdávali jakékoliv naděje. Jsi asi o deset let mladší než já a tak patrně tenhle druh zoufalství nedokážeš pochopit, ale tohle bylo ještě předtím, než přišlo do módy říkat, že se bez mužského obejdes. No, a najednou se objeví Daniel Bishop. Je zubař. Nevypadá špatně. Je o pár roků mladší

než já, ale co má být? Šlo o pouhých pět let. Vlítla jsem do toho rovnou po hlavě.”

“A pak jsi se vdala,” napovídala Jane.

“Přesněji řečeno, nejdřív jsem otěhotněla. Pak jsme se vzali. Měli jsme Celine a za pár let Andrewa. Ze začátku

to bylo dost krušné, ale jak šla leta, s manželstvím to vypadalo stále líp. Danielova praxe vzkvétala. Všichni jsme byli zdraví. Peníze se nám jen hrnuly.

A pak se najednou začalo všechno kazit. Daniel zjistil, že jeden z jeho společníků ho nehorázně okrádá, byla

z toho aféra před soudem. Potom se rozstonala moje matka a to nás oba hrozně vyčerpávalo. A když pak zemřela, pochopitelně se k nám nastěhoval otec. Myslím, že to na Daniela bylo už moc. Zkoušela jsem si s ním o tom promluvit, ale on toho nikdy moc nenamluvil. Napětí se raději zbavoval sportem, což mi bralo šance, protože já na sportování nikdy moc nebyla. Začal s běháním a brzy

129

tomu úplně propadl. Musel běhat denně. Nejdřív mě přemlouval, abych chodila běhat s ním, a já mu na to pořád říkala, že už mám svoje léta a že běhání ráda přenechám mladším. Chyba, co?

Pak přišla ta výborná nabídka, aby si otevřel praxi

s jedním mládencem, s kterým studoval, a jemu se to zamlouvalo. Znamenalo to přestěhovat se do Bostonu, ale oba jsme si mysleli, že to pro nás bude znamenat nový začátek. Alespoň tak jsme se to snažili vysvětlovat sami sobě.

Koupili jsme si tenhle dům; koupili jsme si psa. Děti tu začaly chodit do školy. Zdálo se, že jsme šťastní. Daniel si oblíbil své společníky, za firmu by dýchal. Zapsal se do tenisového a golfového klubu a zase začal každý den běhat. Občas s sebou bral i psa a kvůli němu jste se taky seznámili.”

“Povídej,” pobídla jí netrpělivě Jane.

“Tak tedy, pokud si vzpomínám, jednou přišel z práce

a usoudil, že Ještě potřebuje víc běhat…, To je podle toho chlápka ze seriálu Dallas, chápeš? A tak vzal psa

s sebou. Ale než se rozběhli, na. před přišlo přirozeně nutkání a on se zachoval podle toho. S tímhle Daniel samozřejmě nepočítal a neměl u sebe lopatku a pytlík a tak tam jen čekal a klusal na místě, zatímco pes se na vašem trávníku věnoval svému. A najednou Daniel uslyšel křik. Ten křik muselo slyšet půl vesnice.”

“To jsem byla já?” zeptala se Jane, ale odpověď tušila. “Odkliďte ten sajrajt z mýho trávníku!” vřískala jsi. By-

lo to fantastické. Hej vy tam, odkliďte ten sajrajt z mýho trávníku! Vyřítila ses ze dveří a divoce jsi šermovala rukama. Jak potom Daniel říkal, myslel, že ho praštíš.”

“To snad ne.”

“Ale jo. Byla jsi úžasná. Tak rozzlobená. Tak pohoršená. Mám malou holčičku, která si na tom trávníku hraje!

křičela jsi na něj a vůbec sis nebrala servítky. Stála jsem ve dveřích a říkala jsem si panebože, ta mi už v životě ten skvělý čokoládový dort neupeče. A Daniel se posluš-

ně vrátil domů, popadl igelitovou tašku a hezky to ho-

130

vínko z vašeho trávníku sebral. A hned nato jsem zjistila, že vy dva jste nejlepší kamarádi a že spolu běháte, kdykoliv ti vybyl čas.”

“Vypadá to, že se snadno rozpálím.”

Carolin obličej zvážněl. “Řekla bych, že ano.” “Kdy se Daniel odstěhoval?”

“Třiadvacátého října. Nepředcházela tomu žádná velká hádka, žádné zvláštní nedorozumění, nic, na co bys mohla ukázat a říct tak tohle k tomu vedlo. Myslím, že prostě měl všeho až po krk. Byl otrávený z mého otce, z toho, že má doma dva puberťáky, a nakonec i ze mně.

Usoudil, že ještě není tak starý, aby si nemohl užívat jako za svobodna. A tak si koupil apartmá na nábřeží

v centru Bostonu, zaplatil za něj přes milion dolarů a teď místo nudnými ulicemi v Newton Highlands běhá denně

po Stezce svobody, do práce chodí pěšky, děti si pozve, kdykoliv na ně má náladu, a vůbec si žije, jak chce. Není to k nakousnutí?”

Je to k nakousnutí.” Jane si vzpomněla na novou rtěnku, která jí úplně vypadla z hlavy. Rozhodla se, že jí použije hned, jak se vrátí domů.

Jak to vlastně dělají?” Carole se zamyslela, vstala, přešla ke kuchyňské lince, tam si nalila hrnek kávy a z otlučené keramické misky si vzala pár ovesných koláčků s rozinkami. “Chceš taky?”

Jane zavrtěla hlavou.

“Myslím tím, jak to dokážou, že celý život zůstanou malými kluky. Jak je možné, že se vykašlou na nějakou odpovědnost a klidně si dávají rande s blondýnami,

a nám nezbývá než sedět doma a koukat, jak nám šedivějí chloupky mezi nohama? Ptám se tě, je tohle spravedlivé?” Dojedla první koláček a nakousla druhý. Jenomže

co ty o tom můžeš vědět? Máš dokonalého manžela.” “Zdá se, že je opravdu moc hodný,” souhlasila Jane

a připadala si jako idiot. Copak o něm po jedenáctiletém manželství skutečně nedokáže říci nic jiného než tohle? “Zdá se, že je opravdu moc hodný?”

Zdvihla oči ke Carole a zjistila, že žena na ní upřeně

131

hledí, jako by měla něco na srdci, jako by si s ní o něčem chtěla promluvit. “Co je?” zeptala se.

Carole sebou vylekaně trhla a chvilku se chovala jako splašená. Vrátila se ke stolu, sedla si, zvedla ke rtům hrnek s kávou, ale nenapila se a zase ho položila na stůl, vzápětí provedla totéž s ovesným koláčkem. “Co je?” zopakovala po Jane jako papoušek. “Co máš na mysli?”

“Měla jsem pocit, že mi něco chceš prozradit.” Carole zavrtěla hlavou. “Ne. Vůbec nic.”

“Řekni mi to, prosím tě. Je to něco o Michaelovi? Něco o našem vztahu?”

Carole znovu pozvedla hrnek a tentokrát se důkladně napila. “Myslím, že pokud máš nějaké otázky k vašemu vzájemnému vztahu, měla by ses zeptat Michaela. Já opravdu nic nevím.”

“A kdybys něco věděla, řekla bys mi o tom?” Následovala dlouhá pauza, kdy Jane sledovala, jak Carole pečlivě zvažuje svou odpověď. V rádiu právě hráli

Roye Robinsona. “Není už Roy Robinson po smrti?” zeptala se nečekaně Carole.

“Myslím, že je,” řekla Jane a náhle úplně vypadla z konceptu. “Nezemřel už před pár lety?” “Nevzpomínám si. Vidíš? Přesně tohle jsem měla na

mysli, když jsem mluvila o tom, jak člověk stárne a všechno zapomíná. Dřív, to jsem vždycky věděla, jestli je někdo mrtvý nebo ne.”

Ze dvora se ozval hlasitý štěkot.

“Sklapni, zobák ,” štěkla na oplátku Carole přes zavřené okno. Pes okamžitě utichl. “Přála bych si, aby se dal každý zvládnout tak snadno,” povzdechla si. “Hele, řeknu ti vtip.”

Jane čekala, neboť pochopila, že skutečný rozhovor už skončil.

“Tak jedna ženská najde kouzelnou lampu, otře jí

a z lampy vyskočí duch. A ten duch jí řekne, že jí splní všechno, co si její srdce žádá. Žena tedy chvilku přemýšlí a pak mu říká: Přeju si mít štíhlá stehna. Duch se na ní koukne a povídá: Jen tohle? Nic jiného si nepřeješ? Já ti

132

tu nabízím, že ti splním všechno, co si tvoje srdce žádá,

a ty si přeješ akorát mít štíhlá stehna! Kolem lidé umírají hladem, zuří války, všude samé nemoci a bída. A ty, která si můžeš přát absolutně všechno, ty si přeješ mít štíhlá stehna! Ta nešťastnice se samozřejmě hrozně zastyděla, znovu chvilku přemýšlí a potom povídá: Tak tedy dobrá.

Ať má štíhlá stehna každý!” Carole se divoce rozesmála. Jane se podařilo párkrát uchichtnout. “A víš, co ti řeknu?” zeptala se Carole. “Ty máš stehna jako sirky. Otec měl pravdu. Jsi hubená. Na, vezmi si koláček.”

Jane si právě chtěla vzít, když se ozvalo zběsilé klepání na domovní dveře.

“Carole,” křičel do toho starý pán nahoře, “někdo je za dveřmi.”

Carole už byla na nohou. “To bude buď Andrew, že si něco zapomněl, anebo Celine, celá ověšená balíčky, takže se nemůže dostat ke klíčům.”

Ještě než Carole došla ke dveřím, Jane už věděla, že to není Andrew ani Celine. “Není tady Jane?” slyšela, jak se ptá Paula hlasem, který neměl daleko k hysterii.

“Ano, je tady,” řekla Carole klidně. “Právě jsme pily kávu. Dáte si také šálek?”

Já tam úplně šílím,” řekla Paula, vběhla do kuchyně

a postavila se přímo proti Jane. “Proč jste mi neřekla, že jdete ven?”

“Myslela jsem, že to není nutné,” lhala Jane. “Měla jste spoustu práce. Nechtěla jsem vás rušit.”

“Šla jsem se podívat, jestli něco nepotřebujete, a vy jste v pokoji nebyla. Prohledala jsem celý dům, dvorek, garáž. Dvakrát jsem proběhla ulici z jednoho konce na druhý, než mě napadlo zajít sem. Vůbec jsem si nevěděla ra-dy. Už jsem si myslela, že jste snad zase utekla.” Měla slzy na krajíčku.

Je mi líto, jestli jsem vás vylekala,” řekla Jane a myslela to vážně. Bylo od ní krajně nezodpovědné odejít

z domu a nenechat Paule alespoň vzkaz, kde bude. Proč to vlastně neudělala? Jenom jsem chtěla na chvilku vypadnout z domu.”

133

“Myslím, že vám rozumím,” řekla překvapivě Paula. Jane nečekala, že by pro ní Paula mohla mít pochopení. Jenom mi to, prosím, příště řekněte předem.”

“Příště vám to určitě řeknu.”

“Ale teď,” řekla Paula a podívala se na hodinky, “teď bychom už měly jít domů. Měla byste si zdřímnout, než se doktor Whittaker vrátí, a…”

Já vím,” řekla Jane. Je čas na mé tabletky.”

134

Dvanáctá kapitola

Probudila se s bolestí hlavy. Z týlu jí vycházelo tupé bušení a pronikalo do lebky jako pavoukovité, bezlisté větve zimního stromu, sápající se po citlivých konečcích nervů. Bolely jí i zuby.

Zase další den v ráji, pomyslela si a pokusila se zhoupnout nohy z postele. Byly těžké, jako by jí na ně ve spánku někdo připnul olověná závaží. Podívala se dolů. Zpod bílé bavlněné noční košile se na ní zatřepetaly nahé prsty na nohou. Žádná závaží na nich vidět nejsou, kdepak, uvažovala, stoupla si a opřela se o čelo postele, aby neupadla. Kdepak, závaží mám jen v hlavě.

Povzdechla si a zahnala pokušení vlézt si zpátky do postele. Cítila se mizerně. A s pokračujícím dnem se bude cítit stále mizerněji. Za chvilku se objeví Paula, aby jí zkontrolovala, nakrmí jí dalšími prášky a nabídne jí snídani. Potom se zase trochu prospí, a pokud by snad neusnula, znovu se bude probírat alby fotografií a bude se pokoušet rozpomenout, kdo jsou všichni ti neznámí lidé, přestože Michael s ní fotografie prošel už nejméně půltuctukrát, dokud se nenaučila jméno každé osoby zpaměti, takže by je všechny bezpochyby poznala, kdyby na kohokoliv z nich narazila někde na ulici, což bylo ovšem nepravděpodobné, neboť téměř nevycházela z domu.

Pohlédla ke dveřím ložnice, čekala, že uvidí obličej své věznitelky, ale nikdo tam nebyl. Jsi nespravedlivá,” řekla svému obrazu v zrcadle. “Paula není tvá věznitelka. Jsi to ty sama.”

Dál pozorovala tu neznámou v zrcadle a viděla, jak se

žena s odporem zatahala za bílou noční košili. “Ať už jsi, kdo jsi, vkus máš příšerný,” řekla jí žena. “Tenhle hadr má

135

asi tolik sexappealu jako svěrací kazajka.” Což by pro tebe patrně byl mnohem případnější oděv, dodala v duchu.

Tak proč jí pořád nosíš? dotíraly její oči na svůj odraz v zrcadle.

Protože pokaždé, když jí hodím do koše, okamžitě jí někdo vypere a položí zpátky na polštář. A je jednoduš-

ší si ji vzít než se o to hádat. A taky je to bezpečnější, uvědomila si. Nemusela se obávat, že by v té košili vzbudila

v manželovi chuť na cokoliv, na co dosud nebyla připravená. V téhle nádheře by pravděpodobně nevyprovokovala ani Warena Beattyho.

Přejela si rukama po těle, prsty se letmo dotkla hrotů ňader, mírné křivky břicha, sklouzla k měkkému trojúhelníku chloupků. Pocítila lehké vzrušení. Jak často se s Michaelem milovali? A jaký byl asi milenec?

Spustila ruce k bokům. Tyhle otázky ještě nebyla připravená řešit. Jaký mělo smysl oživovat v sobě vzněty, jimž se nebyla s to podřídit?

Nebo snad byla? Byla připravená souložit s neznámým člověkem jen proto, že je to její manžel?

Jsi toho schopná?” zeptala se ženy v zrcadle. Žena pokrčila rameny.

“Couro,” řekla Jane, zasmála se a hned se otočila ke dveřím, jestli se v nich neobjeví Paulina odsuzující tvář. Pak si vzpomněla, že je sobota. Paula k nim o výken—

dech nechodila. Bude tu jen ona a Michael. Spousta času věnovat se těm touhám, pokud bude chtít. Je možné, že by jí šlo právě o tohle? Že by všechno bylo tak jednoduché?

Třeba je příčinou jejích bolesti hlavy právě nucení celíbat. Nebo je zdrojem těch úporných depresí. Třeba nebyla zvyklá vydržet tak dlouho bez sexu!

A co by na tom bylo tak špatného, kdyby s tím mužem

šla do postele? Připadal jí velmi přitažlivý. A byl to konec-

konců její manžel. Spávala s ním jedenáct let. To není, jako kdyby si byli právě představeni. To není, jako kdyby ho potkala někde na ulici a hned souhlasila, že s ním půjde do bytu.

136

Až na to, že přesně takhle to bylo.

A neznala ho o nic lépe než před týdnem. Jistě, vědě-

la toho dost o něm. Znala, spoustu podrobností z jeho života i z toho, co prožili společně. Věděla, že je laskavý, citlivý a trpělivý a vůbec že má vlastnosti, jaké si člověk může u manžela jen přát.

Možná že to bylo všechno, co potřebovala vědět. Takže co na tom, že si ho nepamatuje? Bylo to opravdu nezbytné? Teď už ho přece zná déle než týden. Lidé spolu často vlezou do postele, i když se znají mnohem

kratší dobu. A líbí se jí. I v jejím zmateném a depresivním stavu jí připadá přitažlivý. Chápala, co jí na něm před nějakými těmi jedenácti lety vzrušovalo. Tak proč by ho nemohla pozvat do postele? Jasně na to pozvání čekal, přestože se o tom slovem nezmínil. Oba byli dospělí a oba

byli pro. A nejenže byli oba dospělí a oba pro, navíc byli i legitimní manželé. Prohřešili by se proti něčemu? Třeba když spolu budou spát, pomůže jí to vrátit paměť.

A i když jí to paměť vrátit nepomůže, bude se možná cítit daleko lépe. A co by na tom mohlo být špatného?

Já nevím,” zašeptala, otevřela jednu ze skříní a z horní zásuvky vylovila podvazkový pas z černých krajek.

Zdvihla ho, aby se podívala, jak s ním vypadá v zrcadle, a byla spokojená s výrazem šoku, který u ní vyvolal. “Tohle na něj určitě zabere.”

A je to opravdu to, co si přeješ? ptaly se její oči. Opravdu ho chceš svést? Než si něco začneš, musíš si být zatraceně jistá.

Já nevím. Já prostě nevím, co chci,” řekla Jane zlostně, vrátila podvazky do zásuvky a přibouchla dveře skříně. “Nedokážu udržet myšlenky pohromadě. V hlavě

mám, jako by mi tam někdo nacpal kamení.” Zvedla ruce do týla, zabořila nehty do kůže a cítila, jak jí brní v lebce. “Bolí mě hlava,” naříkala. “Bolí mě hlava, neudržím myšlenky pohromadě a jsem v jednom kuse unavená.

K čertu, co to se mnou je?”

Určitě jsou to ty tabletky, které bere. Přes Michaelovo ujišťování, že jsou velmi slabé, jsou pro ní nepochybně

137

příliš silné. Zřejmě nikdy žádné léky delší dobu neužívala. Tablety určitě mohly za její dezorientaci a depresi, za ten nepřetržitý pocit únavy a beznaděje. Přesto pokaždé, když o nich s Michaelem mluvila, pokaždé, když se ho

ptala, jestli jsou opravdu nezbytné, tvrdil jí, že jí je předepsal doktor Meloff se zvláštním doporučením, aby je

užívala nejméně několik dalších týdnů.

Bylo to skutečně doporučení doktora Meloffa?

“Ale copak to znamená?” naléhala na svůj obraz v zrcadle a uvažovala, z kterého zvráceného koutku jejího mozku se ta podivná myšlenka vynořila. “Co se to tu pokoušíš naznačit? žŽe ti Michael lže? Že doktor Meloff ti nikdy žádné léky nepředepsal? Že se tě Michael s Paulinou pomocí cílevědomě snaží udržet pod prášky, omámenou

a v depresi? Ale proč? A jak můžeš vůbec takhle smýšlet o muži, s kterým jsi ještě před chvilkou byla ochotná vlézt do postele?”

“Protože už zřejmě začínám bláznit,” následovala okamžitá odpověď. “Kdo jiný než blázen by se přel se svým zrcadlovým obrazem?”

Je tu způsob, jak jednoduše zjistit pravdu, předala jí žena v zrcadle své tiché skleněné poselství. Zavolat doktoru Meloffovi.

“Cože?”

Zavolat tomu hodnému lékaři. Říkal ti přece, že mu

můžeš volat kdykoliv. Tak mu zavolej a zeptej se ho, jestli ti předepisoval nějaké prášky nebo ne.

Jak to mám udělat?”

Snadno. Stačí zvednout sluchátko a vytočit číslo.

Jane otočila hlavu k telefonu na nočním stolku. Bylo

to opravdu tak snadné? Stačilo udělat jen tohle? Zvednout sluchátko a vytočit číslo?

Vztáhla ruku po telefonu, pak se zarazila. Co kdyby najednou vešel Michael? A kde ostatně je? Bylo už devět pryč. Bylo možné, že by ještě spal?

Opatrně vyšla z ložnice do haly a dávala pozor, aby nezpůsobila hluk. Jestli ještě spí, nerada by ho rušila. A jestli něco dělal někde v domě, nechtěla, aby jí hned

138

spěchal na pomoc. Alespoň ne teď. Po špičkách prošla halou, nahlédla nejdřív do pokoje Emily, pak do koupelny, do pokoje pro hosty a nakonec do Michaelovy pracovny. Ale postel v pokoji pro hosty už byla ustlaná a Michael neseděl ani u svého počítače. Zaslechla štěkot, přistoupila k oknu a vyhlédla ven.

Na trávníku před protějším domem mluvil Michael

s Carole Bishopovou… netrpělivě štěkal a cukal vodítkem, neboť se dožadoval pokračování vycházky.

Z místa, kde Jane stála, vypadal jejich rozhovor vážně. Oba měli skloněné hlavy, pohled upřený na trávník. Sledovala, jak Carole pokyvuje hlavou a pak jí Michael soucitně hladí paži. Patrně mu zase vykládá o Danielovi, usoudila Jane. Nebo o otci. Michael projevoval své obvyklé pochopení. Opravdu o něm může pochybovat?

Do ložnice se vrátila s pocitem hněvu a studu. Udělal ten člověk cokoliv, jednu jedinou věc, aby mu takhle nedůvěřovala? Aby ho podezírala, že jí krmí nepotřebnými prášky? Ne! Nedělá přece nic jiného, než že na ní dává pozor a stará se o ní. A pravidelně jí krmí prášky. Jane znovu pohlédla na telefon vedle postele. “Zvedni sluchátko a vytoč číslo,” řekla nahlas.

Váhavě se natáhla a zvedla sluchátko. Volací tón se neozýval. Očima sledovala šňůru až k zástrčce ve zdi. Zástrčka byla prázdná. Přímo pod ní ležela na podlaze stočená šňůra jako spící had. Michael jí zřejmě vytáhl pro případ, že by telefon zvonil, když spala. Nechtěl, aby jí to rušilo. Myslel jenom na její pohodlí, jak to dokazoval den za dnem od jejího návratu. A ona se mu chystala oplatit

jeho laskavost tím, že si ho bude prověřovat. Sehnula se, opřená o postel, přemohla náhlou vlnu zá-

vratě a opět telefon zapojila. Teď jí hlasitě vyzváněl do ucha, jako by jí káral. “Co teď?”

Teď zavoláš na informace, přikázala si, sedla si na postel a vyťukala 411.

Jaké město si přejete?” ozvalo se téměř okamžitě. “Boston,” řekla stejně rychle. “Bostonskou městskou nemocnici.

139

Následovala pauza, během níž lidský hlas vystřídal automaticky záznam. Ten ji dvakrát opakoval číslo, zatímco v zásuvce nočního stolku lovila svůj telefonní adresář. “Okamžik,” prosila automat. “Chci si to zapsat. Kde mám ten notes?” Jasně si pamatovala, jak po návratu z nemocnice listovala stránku po stránce notýskem vázaným

v protkávané látce. A teď tu nebyl. “Promiňte, můžete mi to zopakovat?” požádala, vzdala další hledání a snažila se soustředit na čísla, která jí sděloval automaticky záznam. “To je ohromné, právě jsi mluvila se strojem.”

Okamžitě číslo vyťukala a doufala, že bude spravne. “Bostonská městská nemocnice,” oznámil hlas na druhém konci linky.

“Chtěla bych mluvit s doktorem Meloffem.”

“Promiňte, mohla byste prosím mluvit víc nahlas? S kterým doktorem jste si přála mluvit?”

“S doktorem Meloffem,” opakovala hlasitěji. “Myslím, že tu doktor Meloff dnes není. Ale vydržte chvilku, zkusím jeho linku.”

“Ovšem, dneska je přece sobota! V sobotu tam nebude.” Jane už málem zavěsila, když uslyšela jeho hlas. “Doktor Meloff?”

“U telefonu. Co si přejete?”

“Tady je Jane Whittakerová. Manželka doktora Michaela Whittakera.”

“Aha, už vím, Jane,” řekl a na její jméno položil důraz, který napovídal, že jí rád slyší. “Obvykle tu dneska nebývám, takže jsem nečekal žádný hovor. Jak se vám daří?” “Moc se omlouvám, že vás obtěžuju…”

“Neomlouvejte se. Jsem opravdu rád, že voláte. Je všechno v pořádku?

“Nejsem si jistá.”

“Párkrát jsem mluvil s vaším manželem. Říkal, že musel přeložit vaší návštěvu u psychiatra, ale jinak že děláte pokroky, že jste se rozpomněla na jakýsi dávný incident.” “Ano,” potvrdila a snažila se, aby z jejího hlasu nezazníval zmatek, který pociťovala. “Neuvědomila jsem si, že jste s ním mluvil.”

140

“Doufám, že to z mé strany nepokládáte za nemístnou zvědavost, váš manžel má pochopitelně starost a tak jsme si mysleli, že bude vhodné zůstat ve styku. Můžu pro vás něco udělat?”

Jde o ty tabletky, které jste mi předepsal, doktore Meloffe,” začala a zpola očekávala, že vybuchne nevolí: Jaké prášky?! Žádné prášky jsem vám nepředepisoval! Neřekl však nic. “Ráda bych věděla, co to přesně je.” Jestli se nemýlím, předepsal jsem vám Ativan. Počkejte prosím okamžik, podívám se do záznamu.” Několik vteřin bylo úplné ticho. Takže doktor Meloff jí přece jen předepsal lék. A Michael se prostě jen držel jeho pokynů.

“Ano, Ativan,” oznámil doktor Meloff, když se vrátil k telefonu. Jeho hlavní součástí je látka jménem lorazepam.

Nevím, jestli vam to něco říká, ale v podstatě jde o velmi mírné sedativum, podobné valiu, jenom není tak návykové.”

“Ale proč musím vůbec něco brát?”

“U případu hysterické amnézie obvykle slabé uklidňující prostředky působí velmi dobře.” Odmlčel se a Jane téměř slyšela jeho úsměv. “Podívejte se, vy jste ve velmi tíživé situaci nevzpomínáte si, kdo jste; jste vdaná za člověka, kterého neznáte; obklopují vás samí neznámí lidé. To všechno vytváří silný zdroj úzkosti, která zase brzdí návrat vaší paměti, aby našla cestu zpátky.”

“Ale já jsem pořád hrozně unavená a depresivní…”

“To zcela odpovídá vaší situaci. Patrně budete mít o to větší sklon k depresím, o co déle se to potáhne. A právě proto je Ativan tak důležitý. A pokud jde o vaší únavu, řekl bych, že se vám touhle cestou pokouší váš organismus něco sdělit. Že totiž potřebujete spánek. Nebraňte se mu, Jane. Naslouchejte tomu, co vám váš organismus říká.”

“Vy si tedy myslíte, že to, jak se cítím, nezpůsobuje ten lék…?” Proč se ho na to ptá? Copak jí právě nevysvětlil, že Ativan je jen slabý prostředek na uklidnění? A že ho pokládá za důležitý pro její uzdravení?

“Ativan neobsahuje nic, co by vyvolávalo deprese. Při-

141

pouŠtÍm, že po něm můžete být ospalá, když vezmeme

v úvahu, že máte trochu pod váhu, ale to přejde, jakmile si na něj váš organismus zvykne.”

Já jen, že se cítím tak bezmocná, taková bez vlády…”

Zarazila se, neboť náhle zaslechla na schodech Michaelovy kroky. “Budu končit,” řekla rychle. “Už jsem vás dost zdržela.”

Jsem rád, že jste mě zastihla. Poslyšte, jestli je tam váš manžel, rád bych s ním na minutu mluvil.”

Michael stál ve dveřích.

“Právě přišel,” řekla do telefonu a pak natáhla sluchátko k manželovi. “Doktor Meloff,” sdělila mu a srdce jí divoce tlouklo. “Chce s tebou mluvit.”

Michael si bral sluchátko z její ruky nesmírně udiveně. Vypadá stejně zmateně, jako se cítím zmatená já, pomyslela si Jane a znovu uvažovala, co jí to vlastně přimělo, aby volala doktoru Meloffovi. Opravdu manžela podezírala, že by jí krmil léky, které nepotřebovala? Ale proč? Ten člověk k ní byl jen a jen hodný. Byl trpělivý, spolehlivý a vůbec báječný. Byla snad na báječné muže alergická? Byl její problém v tomhle? Nedokázala se vyrovnat s tím, že je tak šťastně vdaná, a tak se uchýlila k jakémusi druhu dočasné pomatenosti a teď se pokou-

ší sama sebe přesvědčit, že proti ní něco kuje. To by dávalo smysl.

Kdy naposledy něco dávalo smysl? Dava smysl, že bloudila ulicemi Bostonu a neměla tušení, kdo je? Že měla kapsy nacpané stodolarovými bankovkami a šaty zastříkané krví? Dává smysl, že se nedokáže rozpomenout

ani na narození dcery a smrt vlastní matky? Že je tak podezíravá a záštiplná k lidem, kteří se jí pouze pokoušejí pomoci? Že z ní to nejmírnější sedativum může udělat pomatence? Že se stává už tak paranoidní, že si ve vlastním domě připadá jako vězeň?

Dává smysl, že jí stále bolí záda, že jí buší v hlavě a že už s námahou i polyká? Že nezvládne ani ty nejjednodušší věci? Že si přesně vzpomíná, jak ukládala telefonní adresář zpátky do zásuvky nočního stolku, a on tam teď

142

není? Dává něco z toho smysl? Ostatně, jak může někdo, kdo zapomněl i vlastní jméno, tvrdit, že si na něco přesně vzpomíná?

“Kde je můj telefonní adresář?” zeptala se, když Michael položil sluchátko. Poznala, že je uražený, a vyhýbala se jeho očím. Nerozumí tomu, proč jsem volala doktoru Meloffovi. A co mu k tomu mám říci, když nerozumím sama sobě. “Byl tady v nočním stolku.” Otevřela horní zásuvku, aby to zdůraznila. “A teď je pryč.”

“Nevím, kde je,” řekl stručně.

“Když jsem se vrátila z nemocnice, tak tu byl.” Proč se toho tak držela. Proč dělala aféru z něčeho, co za to nestálo? Protože nejlepší obrana je útok. Protože takhle nemusela svysvětlovat, proč volala doktoru Meloffovi.

“Pak tam musí ještě být,” namítal. “Není. Přesvědč se sám.”

“Nemusím se přesvědčovat. Když říkáš, že tam není, tak ti věřím.”

Jane si to přeložila: Kdybys ty řekla mně, že mi doktor Meloff předepsal nějaký lék, ani ve snu by mě nenapadlo si to ověřovat. To jí jen jeste víc rozzlobilo. “Musela ho odnést Paula,” křičela a přecházela před postelí sem

a tam.

“Proč by ho odnášela?”

“To nevím. Ale minulý týden tu byl a teď tady není. Takže ho někdo musel odnést.”

“Zeptám se v pondělí Pauly,” řekl. Její chování ho zjevně rozčilovalo, přestože se snažil zůstat klidný. “Nechápu, na co ten adresář vlastně potřebuješ.”

“Třeba chci zavolat některé kamarádce,” odsekla a samotné jí to znělo absurdně. “Třeba chci začít sbírat střípky svého života. Třeba už mě unavuje být tu celý den takhle zavřená, pod dozorem té nacistky…”

“Nacistky?! Pauly?! Panebože, co ti udělala?”

“Vůbec nic!” křičela Jane a jakékoliv předstírání vyrovnanosti pustila z hlavy. Nic už nemohlo zadržet proud slov, která se jí hrnula z úst, jako by i ona byla dlouho vězněná a teď se drala ven jako utržená ze řetězu. “Dělá

143

všechno absolutně správné. Je jako nějaký zatracený robot. Hlídá mě jako Velký bratr. Nemůžu jít ani na záchod, aby mě nekontrolovala. Nedovolí mi brát telefony. Vykládá mým známým, že jsem odjela z města. Proč mě nenechá, abych si povídala s přáteli?”

“A co bys jim asi tak řekla?” zeptal se vyčítavě. “Opravdu si přeješ, aby tě tví přátelé viděli takhle?”

“Od čeho jsou to přátelé?” opáčila.

Z Michaelova obličeje se zvolna vytrácela barva, jako když někdo vylaďuje barevnou televizi. Schoval obličej do dlaní a ztěžka dosedl na postel. Je to moje chyba. Sám jsem řekl Paule, aby tě nenechávala brát žádné hovory. Myslel jsem, že ti tím pomáhám, že tě chráním před stresovými situacemi. Předpokládal jsem, že bude lepší,

když o tom, co se ti stalo, nebude vědět zbytečně moc lidí. Vždycky jsi byla dost uzavřená a tak jsem si myslel, že bys nebyla ráda, kdyby kdekdo věděl… Je mi to líto.

Opravdu líto,” opakoval a jeho hlas slábl, až se rozplynul v prázdném prostoru mezi nimi.

Sedla si vedle něj a její hněv náhle zmizel. “Ne, mně je to líto. Nepochybně mě znáš daleko líp, než se znám sama.” Doufala, že se usměje, a potěšilo jí, že jí nezklamal. Jestli si chceš popovídat se svymi přáteli, stačí říci.

Můžu jim zavolat hned teď a pozvat je k nám.”

Jane se zamyslela a představa, že by měla mluvit

s prakticky neznámými lidmi, nehledě už na to, že by se

s nimi měla setkat tváří v tvář, jí na chvilku rozbušila srdce. Měl pravdu určitě by to na ní působilo nesmírně tísnivě. Komu by chtěla volat? A co by mu řekla? “Ne, teď

ne,” odmítla to a pak dodala: “Prosím tě, odpusť mi to. Jsem úplně zmatená.”

“Proto jsi telefonovala doktoru Meloffovi?” “Sama nevím, proč jsem mu volala.”

“Myslíš, že se mnou mluvit nemůžeš?” Viděla, jak se

mu do očí hrnou slzy a viděla, jak se jim brání. “Copak nevíš, že na světě není nic, co bych pro tebe neudělal? Že se mnou můžeš mluvit o všech svých problémech, pochybnostech a obavách? Jestli máš něco proti Paule, tak jí

144

propustíme. Jestli se chceš víc dostat z domů, vezmu tě, kam si budeš přát, nebo můžeš chodit sama, pokud ti jde o tohle. Kdybys chtěla, můžeš se mnou chodit do ordinace. Anebo se mnou nemusíš chodit vůbec nikam.” Odmlčel se a hruď mu poklesla, jako by dostal tvrdou ránu na žaludek. Je to v tomhle, Jane? Jsem tím tvým problé-

mem já? Protože jestli jde o mně, jestli jsem to já, koho u sebe nechceš, pak stačí jediné slovo. Okamžitě zmizím. Sbalím si pár věcí a přestěhuju se do hotelu, dokud se té noční můry nezbavíš.”

“Ne, tohle nechci. Ty nejsi můj problém. Můj problém jsem já sama.”

“Přeju si pro tebe jenom to nejlepší, Jane. To nejlepší pro nás oba.” Teď už plakal nezakrytě a nepokoušel se to přemáhat. “Mám tě moc rád. Vždycky jsem tě měl moc rád. Nevím, proč nás tahle hrozná věc potkala, ale udělám všechno, co je v mých silách, abys to překonala tak rychle, jak to jen bude možné, i kdyby to mělo znamenat, že se tě vzdám.”

Teď se rozplakala i ona. Já nechci, abys odešel. Chci, abys zůstal se mnou. Prosím tě, neopouštěj mě. Prosím.” Položila si hlavu na jeho hruď a cítila, jak jí objal, oba vzlykali. A pak náhle už nevzlykali, její oči hledaly jeho

oči a jeho rty se přitiskly na její ústa, líbali se a nebylo to špatné, ne, bylo to přímo nádherné. Poprvé zažívala pocit, že už je opravdu doma, že sem opravdu patří. “Bože, Jane, jsi tak krásná,” řekl a znovu a znovu jí

líbal, jeho ruce hledaly její ňadra a vyhrnovaly jí noční košili, aby jí mohl hladit nohy. A pak se náhle odtáhl, odsedí sí a schoval své jemné ruce pod pokrývku. “Omlouvám se. Odpusť mi to, prosím. Neměl jsem to dělat.” “Proč ne?” zeptala se Jane, ale odpověď znala předem. Jsi teď zmatená; nemůžeš si být jistá, že…”

Jsem si dokonale jistá.”

Několik dlouhých vteřin na ní hleděl, pak se k ní naklonil a políbil jí na nos. “Vždycky jsem tě miloval v téhle stupidní noční košili,” řekl a ona se zasmála.

“Chci se s tebou milovat, Michaeli. Prosím.”

145

Pozorně se jí díval do očí, jako by se jí pokoušel proniknout až do mozku.

“Opravdu to chci,” řekla mu a pak už nebyly žádné další námitky.

146

Třináctá kapitola

V Následujícím týdnu měla další sen. Stála s holčičkou, ve které poznala svou dcerku, na kraji malého kluziště

v Newton Center. Stály vedle sebe, Emily v růžové zimní kombinéze a nových bílých bruslařských botách, Jane ve větrovce s kapucí a teplých kozačkách a právě se chystaly vstoupit na led, když je zastavil přísný mužský hlas. “Promiňte, ale na led bez bruslí nemůžete.”

Jane se podívala na své boty a pak jí pohled přelétl na červenolícího muže před ní. “Ale já chci jen dcerku převést kolem kluziště.”

“To byste musela mít na nohou brusle. Je mi líto, ale je to předpis.”

Jane přemáhala vztek. “Podívejte se, nechci se s vámi hádat. Copak se nemůžeme domluvit? Na ledě přece nikdo jiný není a já nechápu, komu by to mohlo vadit…” “Na led bez bruslí nemůžete, dámo. O nic víc nejde.” Při slově dámo Jane cítila, jak se jí napjaly všechny svaly v těle.

“No tak,” naléhala Jane na mladíka a v kapse teplé bundy svírala ruce v pěsť. “Přece byste nechtěl mé dcerce zkazit radost. Celý týden se na to těšila.”

Mladík lhostejně pokrčil rameny. “Podívejte se, dámo, předpis je předpis. Ať se vám to líbí, nebo ne.” Otočil se na patě a odcházel.

“Sráči,” zamumlala Jane polohlasně. “Co jste to řekla?”

Všechno ostatní se odehrálo velmi rychle: mladík se otáčí, pochoduje zpátky, popadne jí za klopy, zdvihá jí do vzduchu a chrlí na ní nadávky; Emily vedle ní křičí,

začínají se k nim sbíhat lidé; mladík jí spěšně pustí a ona

147

je vděčná, že opět stojí na pevné zemi: “Promiňte, nechala jsem se unést, chápu vás, předpis je předpis,” ústup k nedaleké lavičce, nohy celé rozklepané; Emily vjíždí na led sama a docela to zvládá; Michael, který jí pak večer domlouvá “Proboha, Jane, proč tohle děláš? Jednou tě nějaký chlápek dostane chuť zabít!” Je mi to líto, Michae li, ale on mě hrozně rozzuřil.”

Jsi v pořádku?” “Cože?”

Mlhou vzpomínek se Jane prodírala zpátky k Michai

lově tváři. “Znovu jsem se probírala tím, co se stalo ten krát na kluzišti.”

“Vzpomněla sis na něco nového?”

Zavrtěla hlavou a krátce se zamyslela, který den to by-

lo a kolik dní už uplynulo od té doby, co se jí incident na kluzišti vybavil.

“Musím už do nemocnice. Paula je dole, kdybys jí potřebovala.”

“Kolik je hodin?” “Bude osm.” “Ráno?”

Políbil jí na čelo. “Ráno.”

“Chtěla bych, abys nikam nemusel,” řekla a nevadilo jí, že to zní kňouravě. “Když tu nejsi, připadám si úplně opuštěná. Bojím se tu.”

“Nemáš se proč bát. Jsi přece doma. A vybavují se ti další vzpomínky. To je důvod k radosti, ne ke strachu.” “Ale když já jsem pořád taková vyjukaná. Cítím se dezorientovaná a hrozně zesláblá…”

“Možná by sis měla dneska zkusit vyjít ven,” navrhl Michael a vstal z postele. “Paula by tě dopoledne mohla vzít na procházku.”

“Myslím, že bych daleko nedošla.”

“Tak si vyjeď autem. Čerstvý vzduch ti udělá dobře.” Já jen nemůžu pochopit, proč jsem pořád tak unavená.”

“Opravdu už musím jít, miláčku. První pacient mě čeká ani ne za hodinu.”

148

“Třeba bych měla znovu zajít za doktorem Meloffem. Možná mám opravdu něco s mozkem.”

“Co si o tom pohovořit, až se vrátím. Souhlasíš?” Ještě jednou jí políbil a zamířil ke dveřím. “Řeknu Paule, aby ti přinesla něco k snídani.”

“Ani nemám hlad.”

“Musíš aspoň něco sníst, Jane. Chceš se přece uzdravit, nebo ne?”

Nebo ne? Nebo ne? Nebo ne? Nebo ne? Ta slova jí následovala jako ozvěna, když klopýtala od postele směrem ke koupelně. Musela se maximálně soustředit, aby vůbec dokázala posunovat jednu nohu za druhou, a když se konečně dostala do koupelny, nemohla si vzpomenout, co

tam vlastně chce. “Co se to se mnou děje?” ptala se svého obrazu v zrcadle nad umyvadlem, všimla si sliny, která jí stékala z koutku úst, a vztekle jí utřela. A byla to jen hra její fantazie, anebo už její tvář opravdu nabývala rysů jakési přízračné masky?

Pokusila se protáhnout a ucítila, jak se jí zádové svaly stahují v jedné ze stále častějších křečí. Nemohlo se stát, že by byla postižená nějakým druhem mrtvice? To by ur-

čitě vysvětlovalo její ztrátu paměti, letargii, která jí teď už vůbec neopouští, a celou tu škálu fyzických potíží, které

jí pronásledují. Ale známky mrtvice by přece prokázalo alespoň jedno z těch vyšetření, kterými prošla v Bostonské městské nemocnici. Ledaže by jí ranila mrtvice až po návratu domů! Může být člověk postižen náhlou mozko-vou příhodou a nevědět o tom?

“Každopádně je to s tebou nahnuté,” sdělila svému mlčícímu dvojníkovi. Jsi, holka, vážně nemocná.”

Jane si nacákala trochu studené vody na obličej, nenamáhala se s utíráním a vrátila se k posteli, zavrtala se do ní, přitiskla si polštář na mokrou tvář a vdechovala z něj Michaela, přestože věděla, že už je pryč.

Připomínala si, jak v posteli lehává vedle ní s rukama obtočenýma kolem jejího těla, jak se k ní zezadu tiskne, jak jí uklidňuje jeho pravidelny dech. Spali teď spolu

v jedné posteli, i když od onoho dne už spolu nesouloži-

149

li jak je to vlastně dávno? Pár dní? Týden? Byla stále tak unavená. Neměla žádnou sílu. Nic po ní nežádal, jenom

se tiše tulil vedle ní, zjevně zcela spokojený s tím málem, které mu poskytovala. Je možné, že to trvá už týden?

Jane se převalila na záda a tím vyvolala novou vlnu křečí. Zhluboka dýchala a zkoušela je přemoci silou vů-

le, musela se však smířit s tím, že křeče jsou silnější než ona. Zkusila myslet na něco jiného: na Michaelův hlas,

když jí šeptal milostná slůvka; na jeho měkký, vlhký jazyk, když jím přejížděl po štíhlých křivkách jejího těla; na napjaté svaly jeho paží, když do ní pronikal; na šťastný výraz, s nímž klesl vedle ní, když se domilovali.

Vzhlédla a málem snad čekala, že nad sebou spatří obrys jeho nahého těla, místo toho však viděla, jak na ní

shlíží Paulina ustaraná tvář. Jane zalapala po dechu a okamžitě ucítila, jak se jí svaly v zádech nesouhlasně stáhly. Její nadechnutí se změnilo v bolestné zaúpění.

“Zase vás trápí záda?”

Paula je na její křeče zřejmě zvyklá, pomyslela si Jane a jen lehce přikývla, protože téměř nedokázala zdvihnout hlavu z polštáře.

“Otočte se na bok,” poradila jí Paula vlídně. “Namasíruju vám to.”

Jane bez váhání uposlechla. Kolikrát se asi za uplynulý týden tahle procedůra opakovala? Cítila, jak jí Pauliny ruce jemně masírují v kříži.

“Tady?” ptala se Paula a její prsty kreslily na bavlněné noční košili neviditelné kroužky.

“Trochu výš. Ano, tam. Děkuju.”

“Pokuste se do té oblasti zaměřit dech,” slyšela říkat Paulu a uvažovala, co tím, sakra, myslí. Jak vůbec může někam zaměřit dech? “Soustřeďte se,” říkala Paula a Jane se jí snažila vyhovět, výsledek byl však ubohý. Jak by se mohla soustředit na dýchání, když se nedokáže soustředit vůbec na nic?

Co se to s ní děje? Kdy překročila hranici mezí hysterií a invaliditou?

Jak je vám teď?” zeptala se Paula a odtáhla ruce.

150

Je to lepší, díky.”

“Měla byste zkusit vstát a trochu si zacvičit.”

Když si představila, jak cvičí, chtělo se Jane zvracet. “Myslím, že to není ten nejlepší nápad.”

“Doktor Whittaker si myslí, že bychom si dneska mohly vyrazit. Říkal, abych vás vzala na procházku.” “Nebo na vyjížďku autem,” vzpomněla si Jane na druhou, mnohem vítanější alternativu.

“Říkal, že na snídani se moc necítíte.”

“Asi bych v žaludku nic neudržela.” Jane na Paulu upřela s nadějí oči. “Co myslíte, nemám chřipku nebo ně-

co takového?” zeptala se a uvažovala, jestli jeji amnezie mohla všechny natolik zmást, aby pehlédli, že její současný stav muze mít úplně jiné příčiny. Předpokládejme, že ty dvě věci spolu vůbec nesouvisejí. Předpokládejme, že prostě náhle onemocněla.

Paula jí okamžitě sáhla na čelo. “Opravdu máte trochu zvýšenou teplotu,” připustila, “ale to má každý, kdo leží celý den v posteli.” V těch slovech byl náznak pokárání. Jane si připadala jako holčička, plísněná chůvou. “Zkusím vstát.”

“Raději si nejdřív vezměte tohle.” Na Paulině dlani se zjevily dvě malé bílé tabletky spolu se sklenicí vody. Určitě si tajně přivydělává jako kouzelnice, pomyslela si Jane, pomalu přesunula tabletky do své dlaně a upřeně je pozorovala, jako by snad čekala, že začnou mluvit. “Spolkněte je,” pobízela jí Paula, když se v jedné

z vedlejších místností ozval telefon; Michael ho tam přemístil z ložnice už někdy začátkem týdne. “Hned jsem zpátky.” Paula postavila sklenici s vodou na noční stolek a rázně vyšla z pokoje.

Jestli je to pro mně, ráda bych si to vzala, ať je to kdokoliv,” volala za ní Jane, ale její slova se nedočkala odez-

vy. “Šance veškerá žádná,” řekla svým odrazům v zrcadlech naproti posteli, odhrnula si vlasy z obličeje

a pokusila se přinutit ústa k úsměvu. Svaly se však odmítaly uvolnit. Já z vás ten úsměv dostanu,” oznámila, vsunula si dva prsty mezi rty a snažila se zvednout kout-

151

ky úst nahoru, jako by byly ze sochařské hlíny. Bílé tabletky jí přitom vypadly z dlaně na matově zelený koberec u nohou. “Propána, úplně jsem na vás, holky, zapomně-

la.” Jane se spustila na všechny čtyři, sebrala tablety a pak zvedla hlavu a zírala na sebe do zrcadlové stěny. Žena-

-psice, pomyslela si s údivem a dumala, co jí to uvrhlo do takového stavu.

Soustřeď se, slyšela v duchu opakovat Paulu. Soustřeď

se. Když jsi bloudila ulicemi Bostonu, cítila ses dobře, nic ti nebylo ani v hotelu Lennox. V pořádku jsi byla i na policejní stanici a v nemocnici a ještě potom, co tě Michael přivezl domů. To teprve, když jsi začala užívat tyhle pitomé bílé tabletky, které jsou údajně hrozně prospěšné

a přitom tak mírné, že po nich skoro nedokážeš vstát

z postele, teprve potom jsi to přivedla tak daleko, že odporně slintáš a že jsi úplně ztratila chuť k jídlu. “To nedává žádný smysl,” řekla nahlas. “Chuť k jídlu jsem neztratila, ani když jsem ztratila paměť.”

Několik vteřin si důkladně prohlížela ty dvě drobné bílé tabletky bez povlaku, na obou stranách vypouklé a se skosenými okraji, pak otevřela skříň, hodila je do špičky

jedné z černých lodiček a přitom jí prolétlo hlavou, jestli ještě někdo jiný má tak zajímavé boty, jak se teď rychle stávají ty její. Pak s námahou vstala, natáhla se k nočnímu stolku a rychle vypila sklenici vody, právě včas, než

se do pokoje vrátila Paula.

“To byla moje matka,” oznámila Paula bez vyzvání. “Stalo se něco?”

“Christine si vzala do hlavy, že si chce obléknout jedny šaty, které matka nemohla najít. Volala mi, jestli o nich nevím.”

“A věděla jste?” Jane nejistě prodlužovala rozhovor, vděčná za každý okamžik, kdy si mohla alespoň vzdáleně připadat jako normální člověk.

Paula pokrčila rameny. “Christine z těch šatů už dávno vyrostla. Nevím, kde se jí ty nápady v hlavě berou.” Zamračila se. “Poslední dobou má jeden bláznivý nápad za druhým. Asi to patří k těm jejím pěti letům.”

152

Jane přikývla, pokusila se vybavit si Emily, když jí bylo pět, a okamžitě jí naskočil obraz holčičky v růžové zimní kombinéze, která jí pevně drží za ruku na kraji malého oválného kluziště. Michael říkal, že ten incident se odehrál asi před rokem a půl, Emily tedy bylo pět. Jaké bláznivé nápady se asi honily její pětiletou hlavou? A jaké bláznivé nápady se jí rojí v hlavě teď?

Myslí na mně? přemítala Jane. Je jí divné, proč se pár dní u dědy a u babičky protáhlo na celé týdny? Proč jí alespoň nepozdravím po telefonu? Nemyslí si, že jsem jí opustila? A až se na ní rozpomenu, bude si ještě pamatovat ona na mě?

“Ráda bych zavolala své dcerce,” oznámila náhle Jane. “O tom si budete muset promluvit s doktorem Whittakerem, až se vrátí domů.”

“Na to, abych zavolala dceři, nepotřebuju manželovo svolení.”

“Myslím, že by nebylo moudré, abyste při svém současném stavu dělala něco, co by rozrušilo stejně vás jako vaší dceru.”

Jak by jí mohlo rozrušit, že mluví s vlastní matkou?” Paula váhala. “Ale vy přece nejste ta matka, jakou si pamatuje, nemyslíte?”

Jane cítila, jak se její předsevzetí hroutí. Poslednímu Paulinu výroku se nedala upřít platnost. Kromě toho nemůže dost dobře trvat na tom, že dcerce zavolá, když ani přesně neví, kde je a na jakém telefonním čísle by se jí dovolala.

“Paulo,” řekla ostře, když byla Paula skloněná a stlala

jí postel. Sledovala, jak se Paule napjala ramena a ruce jí klesly k bokům. “Kam jste dala můj telefonní adresář?” Paula se neotočila, jen se na ní podívala přes rameno. “Nedávala jsem ho nikam.”

“Měla jsem ho v nočním stolku a teď je pryč.”

“Nikdy jsem ho neviděla,” sdělila jí Paula chladně, “natož abych ho brala do ruky.”

“Byl v nočním stolku a teď je pryč,” opakovala Jane umíněně.

153

“Budete se na to muset zeptat doktora Whittakera, až se vrátí domů,” řekla Paula se stejnou umíněností. “Měla bych si sepsat, na co všechno se ho budu muset

zeptat.” Jane se ani trochu nenamáhala zakrýt sarkasmus v hlase.

Jste dneska nějak napružená, co?” poznamenala Paula. “

Třeba je to dobré znamení.” Dostlala postel. “Co kdybyste se oblékla a že bychom pak vyrazily na ten výlet?” Byl to spíš příkaz než otázka a Jane se rozhodla, že se nebude přít. Paula dokázala být velmi neústupná. Kromě toho se Jane opravdu chtělo ven. Copak na Michaela

a Paulu pořád nedotírá právě kvůli tomuhle? Kdy vůbec na ten výlet ztratila chuť? A proč? Co ji to zdržuje?

Nakoukla do skříně a předstírala, že si rozmyslí, co si na výlet obléknout, ve skutečnosti však její pohled směřoval dolů, přímo na špičky černých lodiček.

“Tak chytni, krucinál. Nedělej potíže.”

Jane zadržela dech a čekala, až Paulina zlost poleví. V průběhu deseti minut, co byly na vyjížďce, to byl už druhý takový výbuch.

“Do hajzlu!” Paula dlaní praštila do volantu a nechtěně stiskla klakson. Vůz za nimi okamžitě zahoukal také. Paula omluvně mávla do zpětného zrcátka a pak se opět soustředila k původnímu problému. “Krucinál, teď nesmíš chcípnout!”

“Možná byste měla na vteřinu vypnout motor,” navrhla Jane.

“Kdepak, to nepomůže. Takhle vynechává už asi mesic. Vidím mu do duše. Nerozjede se, dokud se mu nebude chtít.”

“Měla byste ho dát opravit.”

“Měla bych si koupit nový vůz, to bych měla.”

Jane mlčela. Co k tomu taky dodat? Paulin vůz byl opravdu starý, pravděpodobně ho kupovala už ojetý. Každopádně mlel z posledního a tahle okolnost Jane zvláštním způsobem zmírňovala její pocit osamělosti. Ne-

154

měla bych být jediná, kdo tu mele z posledního, říkala si v duchu, ale nehodlala podobné myšlenky svěřovat své společnici.

Paula podnikla další pokus uvést motor do chodu, ale

starý buick jen krátce zakašlal a pak sípavě přešel do bezvědomí. Paula pohlédla na Jane tak podezíravě, že Jane

na okamžik napadlo, jestli jí za to Paula nečiní zodpovědnou. “To Michael vám poradil, abyste vypínala motor?”

“Nevzpomínám si,” řekla Jane a pomyslela si, co je to za divnou otázku. “Asi ano.”

To Paule stačilo. Okamžitě vypnula zapalování.

Auto za nimi pobouřeně houklo. “A co s tím podle vás máme dělat?” zavolala Jane. “Máme ten zatracený krám

popadnout a nést?” Zdvihla k muži ruku v urážlivém gestu.

“Proboha, Jane, co to děláte?”

Jane provinile složila ruce do klína. “Omlouvám se. Zřejmě síla zvyku.”

“Taky bych řekla.” “Co tím myslíte?”

Paula otázku ignorovala a soustředila se na zapalování. S čerstvým odhodláním se předklonila a otočila klíčkem. Auto škytlo, zakašlalo a konečně se činorodě rozburácelo. “Díkybohu,” šeptla Paula, mávla řídiči za nimi a rozjela se severozápadně po Woodward Street.

“Co jste myslela tím, že byste taky řekla?” “Doktor Whittaker mi vyprávěl o vašem pověstném

temperamentu.” Paula upřeně sledovala silnici před sebou, takže Jane z jejího výrazu nemohla vyvodit žádný další závěr.

“Co vám přesně říkal?” Jane ve svém hlase zaslechla nedůtklivost, v níž poznala předzvěst vzteku, a uvažovala, co jí vlastně tak rozčiluje. Copak nemohla předpokládat, že Michael o ní bude mluvit se ženou, kterou platí za to, aby se o ní postarala?

Jenom to, že jste temperamentní.”

Určitě to nebylo všechno, Paulina ztuhlá ramena však

155

napovídala, že se od ní víc nedoví. “Říkal mi, že jsem mu ráda mačkala klakson, když řídil,” vyšla jí vstříc a doufala, že tahle lahůdka vyprovokuje Paulu, aby k ní přidala další odhalení.

“Zkuste to udělat mně a urazím vám ruku.”

Jane zjistila, že si pevně tiskne paže k tělu. Upustila od dalších pokusů o konverzaci a místo toho věnovala pozornost řadám hezkých viktoriánských domů, které lemovaly ulice. Cítila se teď o něco jistější než po probu-zení. Zasloužila se jí o větší jasno v hlavě ta skutečnost, že si nevzala ranní užívání, nebo šlo prostě jen o to, že se nad všechno povznesla? Nebyl problém celého jejího života v těchto dnech právě v tom, jestli se dokáže nad všechno povznést? A stojí to vůbec za to? Je to fuk.

Zjistila, že se pochechtává.

“Nějaká legrace?” Poprvé od chvíle, co se vsoukaly na nepohodlná přední sedadla šedého buicku, se jí Paula podívala přímo do očí.

Tentokrát odvrátila pohled Jane. Jenom mě napadlo, jak je vlastně celá tahle záležitost směšná.”

“Pro doktora Whittakera je to velmi těžké.”

Strčte si už toho doktora Whittakera někam! zaječela málem a musela si skousnout dolni ret, aby ta slova zadržela. Ucítila, jak jí z úst vytéká pramínek slin, a hřbetem ruky si ho setřela z brady.

“V příhrádce jsou papírové ubrousky.”

“Nepotřebuju žádné ubrousky.” Jane slyšela, jak se jí

proti její vůli chvěje hlas, a uvědomila si, že je jí do pláče. Jak je možné, že takhle lítá z extrému do extrému?

Jednu chvíli se směje, a vzápětí pláče. Chovám se jako dítě, protože se mnou jako s dítětem zacházejí, říkala si

a vyhlížela z postranního okénka na ulici, kde se náhle jako na pokyn režiséra objevila skupinka asi dvanácti dětí, které cupaly po chodníku a v drobných pěstičkách svíraly společnou šňůrku, na obou koncích chráněné několika programově nadšenými mladými ženami v tričkách

s nápisy, hlásajícími jejich příslušnost k Highlandské dětské družině.

156

Dětem bylo kolem šesti sedmi let, děvčátek bylo přibližně dvakrát víc než chlapců. Kdyby to bylo v jiném, normálnějším létě, patřila by k téhle rozesmáté menažérii i Emily?

Jane pocítila bolest, kdesi až na dně žaludku. Třeba bych tě ani nedokázala poznat, miláčku, pomyslela si a odtrhla pohled od dětí, vím jenom, že tě potřebuju,

a myslím, že i ty potřebuješ mě. Rozhodla se, že rozhodně požádá Michaela, aby dcerku přivezl domů.

Paula odbočila vlevo na Beacon Street. Další Beacon

Street, pomyslela si Jane. Boston jich byl plný. “Zastavte!” vykřikla náhle a Paula dupla na brzdu. Vůz na protest zaprskal a pak upadl do hlučné, třaslavé agonie.

“Co je, kruci…?”

“To je Emilyina škola!” Jane vyskočila z auta a rozběhla se k prosté dvoupatrové budově, která byla Arlingtonskou soukromou školou.

“Vraťte se do vozu, Jane.”

Paulin hlas jí přimrazil na místě, ale do auta se vrátit nesnažila. Vlastně by se nedokázala pohnout, i kdyby chtěla. Celá se třásla a nohy jako by jí vrostly do země. Něco se na ní řítilo a nabíralo na síle jako obrovská pří-

livová vlna a ona před ní nedokázala couvnout ani jí uskočit z cesty, aby nebyla smetená. Stála tam, ochromená více údivem než strachem, a vtom jí zaplavila další vzpomínka.

157

Čtrnáctá kapitola

“Takže mají všichni připravené lístky?”

Jane slyšela, jak si do jejího vědomí razí cestu učitelčin pronikavý hlas. Viděla sama sebe, jak stojí v horní části Jižního nádraží uprostřed velkého houfu dětí, učitelek

a několika dobrovolníků z řad rodičů; všichni byli utahaní po odpoledni stráveném v Dětském muzeu v centru Bostonu. Rychle si přepočítávala hlavy osmi dětí, včetně Emily, které byly svěřeny do její péče.

“Nezapomínejte, že veřejná doprava slouží všem,” pokračovala učitelka, “tak žádné strkání a řvaní a zbytečně nehlučet. Jsme připraveni?”

A náhle se mezi dětmi začal prodírat jakýsi menší, podsaditý muž, plešatou hlavu vysunutou dopředu a pohled upřený k zemi, a jako nasupený Mojžíš, rozhrnující Rudé moře, mával oběma rukama do stran, aby odstrčil děti z cesty. Jedna z holčiček upadla na jinou a obě se rozplakaly; jeden chlapec jen těsně uhnul ráně do oka. Muž, nelítostný, nepromíjející, zsinalý bojem o prostor, který nepochybně pokládal za svůj, si dál klestil cestu mezi vyděšenými dětmi, zatímco učitelky a rodiče tomu jen s bezmocným vztekem přihlíželi. Byl už téměř u východu, když ho dostihl hlas Jane.

“Hej, vy tam!” zaječela, dohnala muže, oběma rukama zdvihla nad hlavu svou velkou těžkou kabelku, jako by

to byla baseballová pálka, a švihla ho s ní přímo do zátylku, jen to luplo.

Nastalo úplné ticho a Jane náhle kolem sebe viděla jen mlčící zástup. Učitelky a ostatní pomocníci z řad rodičů tam stáli s otevřenými ústy a šokovanýma očima; děti na ní civěly s výrazem téměř posvátné hrůzy. Ale možná to

158

byl jen obyčejný strach, pomyslela si Jane a vzápětí prožívala právě takový pocit, když se muž otočil a výhrůžně se postavil proti ní.

A do háje, pomyslela si Jane. Teď mě zabije.

Místo toho ten asi padesátiletý, svalnatý a ve svém vzteku odpudivý muž začal křičet. “Co to děláte? Jste blázen?” zavřískal a pak utekl.

Jsem blázen? uvažovala Jane. Proč se do toho vždycky musím zaplést jen já? Nikdo jiný se za ním nehnal, nikdo

jiný děti nebránil. Její oči hledaly oči ostatních dospělých, ale všichni její pohled opětovali jen jakoby z obavy, aby neudělali něco, co by jí mohlo znovu rozpálit. Pouze je-

diná žena, maminka tisknoucí pod svá ochranná křídla malou holčičku, na ní pohlédla s výrazem blízkým souhlasu. Dokonce i Emily se odtáhla, jako by se cítila nějak zodpovědná za matčino násilnické chování.

“Copak je?” ptal se hlas za jejími zády.

“Cože?” Přílivová vlna opadla a zanechala Jane na pís-čině, pokrytou horkými zbytky vzpomínek. Obrátila se

a spatřila Paulin znepokojený pohled, připomínající výraz na tvářích rodičů a učitelek Arlingtonské soukromé školy. “Myslíte si o mně, že jsem blázen?” zeptala se Pauly

a ta mimoděk o krok ustoupila. “Prožíváte velmi obtížné údobí.” “Na to jsem se vás neptala.”

“Nevím, jak jinak vám mám odpovědět.” Obě ženy se vyhýbaly přímému pohledu. “Pojďte, Jane. Nastupte si do auta. Pojedeme domů.”

“Domů jet nechci.” Tvrdost v Janině hlasu překvapila obě. Paula zamžikala, jako by málem očekávala, že jí Jane uhodí. Vida, že by ode mně byli na takovéhle chování zvyklí? ptala se v duchu Jane. Že bych běžně ztrácela nervy tak, až by to ohrožovalo můj život? Potom je div, že jsem vůbec ještě naživu. A je div, že mě manžel nedal zavřít do ústavu. Nepochybně bych mohla být zbavená svéprávnosti. Proč by jinak mé vzpomínky nebyly ničím jiným než sbírkou nepříčetných výbuchů?

Ledaže se mi ty vzpomínky pokoušejí něco sdělit? Le-

159

daže je v nich skryt význam, který se mi mé podvědomí snaží odhalit. Anebo je to ještě horší. Třeba ty vzpomínky jsou prostě jen předkrm, příprava na hlavní chod, podklad pro zlatý hřeb hostiny, specialitu šéfkuchaře, závěrečné vyzrazení tajemství, jak jsem přišla k těm téměř deseti tisícům dolarů, zakrváceným šatům a vygumované hlavě. Jsem opravdu tak šílená, jak se mě mé podvědomí snaží přesvědčit? Proč si vzpomínám jen na tohle a ne na něco jiného?

“Chci zajít za Michaelem.”

“Doktora Whittakera uvidíte u večeře.” “Teď hned.”

Paula se snažila dostrkat Jane k otevřeným dveřím vozu. “Doktor Whittaker má spoustu práce. Přece k němu nechcete vpadnout, když přijímá pacienty?”

“Přesně tohle chci udělat.” “Myslím, že to není dobrý nápad.”

“Zavezte mě za manželem,” poroučela Jane. “A hned.” Nasoukala se do vozu a práskla za sebou dveřmi. “Nechováte se rozumně.” Paula zaujala své místo za volantem a začala zápolit se zapalováním.

Jane zůstala nesmiřitelná. “To umím nejlíp.”

“Obávám se, že teď dovnitř nemůžete. Ach, Jane! Jste to vy? Panebože, nepoznala jsem vás.”

Žena u příjmu zírala na Jane velkými neforemnými

brýlemi, ale ani ty brýle nedokázaly skrýt jakýsi úlek v její jinak bezvýrazné tváři. Vypadám tak strašně? pomyslela | si Jane a pokoušela se zachytit svůj odraz na zasklené reprodukci nad recepčním pultem; byl to samozřejmě Renoir, dvě mladé dívky objímající se u klavíru. “Rosie,” spustila, neboť si všimla ženiny jmenovky

a předstírala, že si jí pamatuje. “Opravdu musím s manželem mluvit.”

“Může to pár minut počkat? Právě tam má pacienta. Vi,

že máte přijít?” Starostlivý výraz jejích úst napovídal, že odpověď zná.

160

“Vždyť jsem vám to vysvětlovala, Jane,” ozvalo se odkudsi vedle ní. Kristepane, Paula je pořád ještě tady? Copak si ta ženská nikdy neudělá pauzu?

“Neví o mně, ale určitě mě bude chtít vidět, jakmile mu

řeknete, že jsem tady. A že s ním hrozně nutně musím mluvit.”

Sestra na příjmu, podle jmenovky celým jménem Rosie Fitzgibbonsová, plaše zaťukala na dveře ordinace doktora Whittakera a pak vešla dovnitř; protáhla se přitom tak, že do ordinace nebylo vidět.

“Neměly jsme sem chodit.” Doktor Whittaker mi určitě vynadá.”

“Dejte si odchod,” zasykla tiše Jane a mnula si čelo; připadalo jí, že má dnes daleko jasnější hlavu než všechny ty minulé dny.

Ostrý kašel přitáhl její pohled k řadě křesel naproti recepčnímu pultu. Jakási zoufale vyhlížející žena chovala

na klíně dcerušku, bledé a nervózní dítě, které si nechtělo hrát se žádnou z hraček povalujících se před ním na podlaze jako smetí. Holčička střídavě upadala do záchvatu kašle nebo fňukala. Její matka se podívala na hodinky

a Jane měla podezření, že se spíš chtěla vyhnout jejímu upřenému pohledu, ne že by jí šlo o čas. Přímo proti ženě visely na zdi vedle dveří velké hodiny s Mickeymousem. Pod hodinami seděl muž středního věku s malým chlapcem, který měl výrazný rozštěp rtů, mohl to být stejně tak jeho syn jako vnuk. Dneska se to dá těžko odhadnout. Chlapec byl zabrán do hry s několika letadýlky

a používal otcovy či dědečkovy zkřížené nohy jako provizorní rozjezdovou dráhu. Byl mezi těmi letadýlky i pachatel, který rozčísl Michaelovo čelo? “Promiňte,” řekla a přiklekla si vedle chlapce u otcových či dědečkových nohou. “Můžu se na okamžik podívat na ten tryskáč?” Chlapec si jí polekaně prohlédl a přitiskl si hračku pevně k útlé hrudi.

“Hned ti ho vrátím. Slibuju.”

“Půjč té paní letadlo, Stuarte.” Hlas mužské autority. Stuart jí okamžitě letadýlko podal.

161

Jane na dlani ucítila jeho váhu. Či spíše jeho lehkost. Jak mohlo něco tak lehoučkého způsobit tržnou ránu,

která si vyžádala skoro čtyřicet stehů? Přivřela oči a zkusila si představit, jak letadylko letí vzduchem dostatečnou rychlostí, aby dokázalo protrhnout kůži na lebce dospělého muže. Jakou sílu by dítě muselo mít, aby něčím tak lehkým hodilo tak prudce, že by způsobilo takové poranění?

Jane?” Náhle se k ní skláněl Michael a pomáhal jí vstát. Malý Stuart jí okamžitě vytrhl letadýlko z ruky. Je mi to moc líto, doktore Whittakere. Nedala si to vymluvit.”

“To je v pořádku, Paulo. Udělala jste to správně. Jane, cítíš se dobře?”

“Musím s tebou mluvit, Michaeli,” slyšela Jane svůj hlas.

“Tak si promluvíme,” řekl ochotně. “Pojď ke mně do ordinace.”

Šetrně jí vedl ke dveřím, právě když z nich vycházela mladá žena s malým chlapcem.

“Moc vám děkuju, doktore Whittakere. Za všechno, co jste pro nás udělal,” šeptala žena a znovu a znovu mu tiskla ruku.

“Bylo mi potěšením. Teď se jen o toho mládenečka

dobře starejte a čas od času mi brnkněte, jak se mu daří.” “To už k vám nemusíme chodit?” Z ženina hlasu téměř | zaznívalo zklamání.

“Ne, pokud se nepřihodí něco nečekaného. A samozřejmě můžete zavolat, kdyby vás cokoliv znepokojilo.” Žena se vděčně usmála a před odchodem Michaelovi ještě jednou potřásla rukou.

“Paulo, co kdybyste si skočila někam na kávu a chvilku si odpočinula?” navrhl Michael a Jane by ho za to nej-

raději na místě objala.

Následovala ho do ordinace, která se značně podobala jeho pracovně doma, viděla tu obdobu zeleného koženého nábytku i velký dubový psací stůl a stěny oblo-

žené knihami. Okamžitě si všimla své fotografie, nápadně

162

vystavené na psacím stole společně s velkým snímkem jejich usmívající se dcerky s chybějícím předním zubem. “Chci vidět Emily,” oznámila, ještě než zavřel dveře. “Uvidíš jí.”

“Ale brzy. Hned teď.”

“Ano, brzy,” ujistil jí. “Ale ne teď, Jane,” zadržel gestem její námitky. “Dohodli jsme se, že dokud se ti nevrátí paměť, bude Emily líp u mych rodičů.”

“Už se mi začíná vracet.” Rychle ho seznámila s tím, co se jí naposledy vybavilo.

Jane,” řekl laskavě a pečlivě vážil slova, “musíš mě pochopit. Je ohromné, že se ti začínají vracet vzpomínky, ale to všechno je teprve začátek. Čeká tě ještě moc dlouhá cesta. Párkrát se ti něco zdálo, vybavila sis několik nebezpečných incidentů, ale nic z normálního všedního života a já se obávám, že setkání s ní teď, v tomhle zvláštním mezičase, by pro tebe mohlo znamenat jen další komplikace, a dokonce by to možná Emily i tobě samotné ublížilo.”

“Ale já jsem si myslela, že kdybych jí mohla alespon vidět…”

“Tak co? žŽe by sis rázem na všechno vzpomněla?” Jane nepřesvědčivě přikývla. Opravdu si něco takového myslela?

Je nepravděpodobné, že by k tomu mohlo dojít tímhle způsobem,” informoval jí Michael. “Kdyby se ti paměť měla vrátit naráz, nepochybně by se to už stalo dřív. Tobě se však vybavují věci jen útržkovitě, vždycky jednou za čas nějaká drobnost. Tím samozřejmě nechci říct, že se ti paměť postupně nevrátí, jenom tě upozorňuji, že může trvat poněkud déle, než do sebe všechny ty střípky zapadnou.”

“A co když to potrvá měsíce…?” Nechtěla si připustit možnost, že by to mohlo trvat ještě déle.

“Potom tak dlouho budeme muset počkat.” “Ale co Emily?”

Jane, ty si vážně myslíš, že by jí prospělo, kdyby tě viděla ve tvém současném stavu?”

163

Jane se sesula na kožené sofa u zdi proti psacímu stolu a ani se nemusela přesvědčovat, jak vypadá, aby vě-

děla, co má na mysli. “Dneska se od rána cítím trochu líp. Nevzala jsem si tvé tablety a myslím, že…”

“Ty sis nevzala tablety? Proč? Paula ti je zapomněla dát?”

“Ne. Dala mi je. Jenom jsem si je nevzala. Když odešla z pokoje, schovala jsem je.”

“Schovala jsi je? Jane, chová se takhle někdo, kdo se chce uzdravit?”

“Vždycky je mi po nich hůř.”

Michael začal rozčíleně přecházet po místnosti. “Opravdu, Michaeli. Poslední dobou jsem se cítila hrozně bídně a jediné vysvětlení, které mě napadlo, bylo, že mě snad ranila mrtvice…”

“Mrtvice?” Podíval se na ní, jako by nadobro přišla o rozum.

“Anebo že je mi tak mizerně po tom léku. Třeba jsem

na něj alergická, já nevím. Vím jenom, že jsem si dneska ráno ty tablety nevzala a teď se cítím mnohem líp. Nemám hlavu jako zalitou betonem. Nepřipadám si, jako bych s tebou mluvila odněkud zprostředka tunelu. Tak se na mně, prosím tě, nezlob.”

Ztěžka se posadil vedle ní. Jane, Jane,” začal a vzal do dlaně její ruce, “jak bych se na tebe mohl zlobit? Ovšem, že se na tebe nezlobím. Jsem stejně zklamaný a zmatený jako ty. Přeju si jedině aby ses uzdravila. Chci zpátky svou ženu. Chci zpátky svou rodinu. Ty myslíš, že mně dcerka neschází Myslíš, že bych nedal všechno na světě

za to, abychom zase byli všichni pohromadě?”

“Totéž chci já. Abychom byli zase všichni pohromadě.” “Pak se musíš řídit pokyny doktora Meloffa. Musíš užívat svůj lék.”

“A nemohla bych to zkusit chvíli bez něj? Když mi bě-

hem pár dní nebude líp, tak ho začnu brát. Slibuju ti to.” “Ale tím ztratíš několik dalších drahocenných dnů.”

Na to nenašla odpověď. Co znamenalo několik dalších drahocenných dnů, tak či onak?

164

“Promiň,” mluvil dál, “ale nehodlám tě do ničeho nutit. Jestli si myslíš, že ti ten lék nedělá dobře, promluvím s doktorem Meloffem. Třeba ti předepíše něco jiného.

A taky si myslím, že je možná načase zkusit hypnózu, Zjistím, jak by se to dalo zařídit.”

Ozvalo se nesmělé zaťukání na dveře. “Ano?” odpověděl Michael.

Do dveří nakoukla Rosie Fitzgibbonsová. “Pan Beattie mě požádal, abych vám řekla, že za dvacet minut musí být zpátky v práci, a pokud nemůžete prohlédnout Stuarta hned, bude se muset objednat na jindy.”

“To nebude nutné.” Michael vstal a přihladil si bílý plášť. “Podívám se na něj hned. Nebude ti to vadit, Jane, že ne?”

Jane rychle vstala. “Mám odejít?”

“Ale vůbec ne. Podívej, co kdybych si zašel domů na oběd? Pak bychom si ještě mohli popovídat.” Odvedl jí zpátky do čekárny. Paula se ze své kávy ještě nevrátila. “Rosie, můžete se věnovat mé paní, než přijde slečna Marinelliová?”

“S radostí, pane doktore.”

“Brzy na shledanou,” zašeptal Michael, políbil jí na tvář a pak se vzdálil do sve ordinace, provázen panem Beattiem a jeho synkem či vnoučkem Stuartem.

“Dala byste si šálek kávy nebo snad něco jiného?” “Ne, díky.”

Jane sledovala, jak Rosie Fitzgibbonsová znova zaujala své místo za recepcnim pultem.

“Proč se neposadíte a neuděláte si pohodlí?”

Jane si sedla. “Nemusíte mě bavit. Určitě máte práce až nad hlavu…”

“To máte pravdu, tady je práce dost. Vzdyt to tu znáte sama. Opravdu nám už chybíte. Kdy se sem vrátíte?” Kolik toho ta žena ví? dohadovala se Jane. Ještě nevím.”

“Michael říkal, že jde o nějaký neobvyklý virus…” “Přesnou diagnozu zatím neznají.”

“Ano, to říkal.”

165

“Musím vypadat strašně.”

“No, můžu vám říct, že vás rozhodně znám hezčí.” Zazvonil telefon. Rosie ho zvedla. “Ordinace doktora

Whittakera. Ne, je mi líto. Právě tam má pacienta. Ale poznamenám si vaše jméno a číslo a zavoláme vás. Trochu pomaleji, prosím. Mohl byste to hláskovat? T-h-r-e-t-h-ew-y? Threthewy? Dobře. A číslo? Ano, mám to. Ozveme

se vám co nejdřív. Děkuji vám.” Zavěsila a otočila se zpátky k Jane, když telefon opět zazvonil. “Tady není chvilku klid.”

“Vzpomínám si,” lhala Jane. Ne, vlastně nelhala, konfabulovala.

“Ordinace doktora Whittakera. Ne, lituji, právě tam má

pacienta. Ale ovšem, zdravím vás, paní Sommervillová. Co vás trápí?”

Jane obrátila pozornost od dalekozraké recepční sestry k holčičce, kňourající na matčině klíně.

“Nemusíš se bát, Lízo,” říkala jí matka. “Doktor Whittaker si tě jen prohlédne a přesvědčí se, že je všechno v pořádku. Nebude to bolet.”

Já tam nechci.” Hlas dítěte každým slovem nabýval na síle.

“Budeme za pět minut zpátky. Žádné injekce, to ti slibuju. Hele, nechceš si chvilku hrát tady s tou stavebnicí?” Sáhla do velké krabice s hračkami vedle sebe a vytáhla! dřevěnou stavebnicovou sadu. Vzápětí jí spadla na pod-l lahu a dílky se rozletěly do všech stran. Líza vykvíkla,| sklouzla z matčina klína a začala kousky sbírat.

Žena si všimla upřeného pohledu Jane. “Bojí se všeho, co nějak souvisí s doktory. Nedávno jí manžel řekl, že s ní udělá pár snímků, a ona hned začala ječet. Jak nakonec vyšlo najevo, myslela si, že jí chce rentgenovat! Totiz, vždycky, když musela na rentgen, říkali jsme jí, že jí udělají jenom pár snímků, a tak si to přirozeně spojila.

Jakmile jsme jí vysvětlili, že jde o dvě zcela rozdílné věci, bylo po problému. Stala se z ní úplná Cindy Crawfor-

166 dová.”

i

CINDY CRAWFORDOVá.

Jane pohlédla na své ruce a vybavila si půvabnou a sebejistou tvář, která se na ní usmívala z první stránky časopisu jen pár okamžiků předtím, než objevila, že má šaty

na prsou celé od krve.

Ta vzpomínka jí zdvihla z křesla. Vrhla se ke dveřím

a vůbec neuvažovala, kam chce vlastně běžet. Zastavilo jí až ostré píchnutí v kotníku; podívala se dolů a viděla křídlo letadýlka, které na její nohu číhalo jako had v trávě. Sehnula se, aby hračku zvedla, a to už jí obklopily vylekané hlasy.

Jane, jste v pořádku? Kam jste to chtěla jít?” “Promiňte. Řekla jsem snad něco, co vás rozrušilo?” “Slečna Marinelliová se musí každou chvíli vrátit.” “Mami, já chci domů.”

Jane vzhlédla od letadýlka ve své dlani k malé Líze na koberci, k její matce, která napůl vstala z křesla, a k Rosii Fitzgibbonsové za recepčním pultem, dosud s telefonem v ruce. “Možná byste tyhle věci měli dát pryč,” řekla Jane, ukázala letadlo a měla přitom na mysli to, co se stalo Michaelovi. Jsou nebezpečné.”

“Ano, když tady chodíte, musíte si dávat velký pozor,” souhlasila Rosie, položila sluchátko a posadila se.

Jane bloudila pohledem po značně sešlapaném koberci. “Tu krev se vám podařilo opravdu dobře vyčistit.” “Krev?”

“Mami!” Jakmile Líza zaslechla to slovo, rychle se vrátila na matčin klín.

Jak tenkrát ten chlapeček hodil Michaelovi na hlavu letadýlko. Musela tu přece být spousta krve, když si to vyžádalo tolik stehů.”

Rossie Fitzgibbonsová vypadala dokonale zmateně. “Mám pocit, že vám nerozumím…”

Otevřely se dveře Michaelovy ordinace a vynořil se Stuart se svým otcem či dědečkem. Téměř současně nakráčela do čekárny Paula a po boku Jane se objevil Michael.

“Budu doma co nevidět,” zašeptal jí a zamrkal. “Dáme si oběd.”

167

Jane se usmála, zdvihla oči k jeho čelu, představila si

tu řádku stehů, které teď zakrývaly vlasy, a nabývala pře-

svědčení, že kromě paměti navíc začíná ztrácet rozum.

168

Patnáctá kapitola

Pochopitelně bylo možné, že se ten incident vůbec neodehrál v čekárně, říkala si Jane a téměř si nevšímala, kudy uhánějí. Paula jela co nejrychleji, jako by chtěla na minimum zkrátit čas, kdy se vůz mohl porouchat. I Jane

by už ráda byla ze stařičkého auta venku. Jeho pokašlávání jí znervózňovalo, srdce jí zadrhávalo do rytmu s motorem. Měla sto chutí vystoupit a dojít zbytek cesty pěšky, věděla však, že Paula by s tím nesouhlasila, přestože byly od domova sotva pár kilometrů. Možná, že až budou v bezpečí na příjezdové cestičce; svolí Paula k malé procházce před obědem. Jane se cítila dost silná. Přes pár ulic by jí nohy určitě unesly.

Čím víc na to Jane myslela, tím víc byla přesvědčená,

že by jí čerstvý vzduch prospěl smetl by zbylé pavučiny, poskytl by jejím myšlenkám volný prostor, který potřebovaly stejně tak jako její nohy. Právě teď se jí ze všech koutů mozku rojily miliony nápadů, vzájemně se vytlačovaly a přetahovaly jako dovádějící děti, ale jeden nenavazoval na druhý. Potřebovala jim otevřít bránu, aby se svobodně rozlétly, potřebovala dát všem těm bláznivým teoriím volnost, nezbytnou k tomu, aby se plně rozvinuly, než nenávratně zmizí.

O jaké teorie tu například šlo? Že její manžel lhal, když vykládal Paule, že ho do hlavy praštilo letadýlko. Anebo že si Paula celou tu historku vymyslela, aby Michaela kryla. Že za tím vším je jakési složité spiknutí. Ale třeba Michaela opravdu zranilo letadýlko, přesně tak, jak

to vylíčil, až na to, že se nehoda nestala v jeho ordinaci ani v čekárně říkal snad, že se to stalo v čekárně? -, ale někde úplně jinde.

169

Jenže kde jinde? Krabice s hračkami je přece v čekárně. Některé dítě si samozřejmě mohlo přinést letadýlko do ordinace a nechat ho tam. Až na to, že ani tam nebyly na koberci žádné stopy krve. Všimla by si jich. Všeho ostatního si všimla dobře: nábytku, knížek, fotografií. Je pravda, že v té chvíli na jeho zranění nemyslela, ale něco tak nápadného jako krvavé skvrny by jí neušlo. Na stopy krve se stávala odbornicí.

Anebo se ta nehoda vůbec nestala.

Rosie Fitzgibbonsová o tom evidentně nic nevěděla. Když se jí o tom Jane zmínila, oči měla najednou skoro větší než ty brýle. “Mám pocit, že vám nerozumím,” říkala. Nepochybně o žádné takové nehodě nic nevěděla.

Pokud by ovšem v té době zrovna nebyla mimo čekárnu. Nebo pokud by ten den neměla volno. Taková možnost tu vždycky byla. Bůhví, že možností tu bylo nekonečně.

A nejhorší z těch možností je, že už opravdu ztrácí rozum. Že si mylně vyložila úplně všechno: ty stehy, Paulino vysvětlení i Rosinu reakci. Nedávalo to smysl. V jejím životě už nic nedávalo smysl. A dávalo vůbec někdy?

Proč by jí Michael lhal? Co by tím mohl sledovat? Otázky jí divoce kroužily hlavou a hledaly odpovědi. Nabízelo se jediné možné vysvětlení: pokud jí Michael lhal, pak

jen proto, aby jí chránil. Věděl, co se stalo, co spáchala, a bylo to něco tak příšerného a neodpustitelného, že jí

teď musel chránit před následky. Byl snad u toho? pokoušel se jí zadržet? Byla ona sama odpovědná za tu hlubokou ránu na jeho čele, kterou sešívali skoro čtyřiceti stehy? Byla to Michaelova krev, která potřísnila její modré šaty?

Zalapala po dechu a tělo se jí zhroutilo do sebe jako

harmonika.

“Co je to s vámi? Nechce se vám zvracet?” Paulin hlas všechny ty nepěkné představy rozehnal.

“Cože? Ale ne. Ne.” Jane se narovnala do přijatelnější polohy a vyhlédla z postranního okénka, právě když vůz

170 ;

zahýbal do Lesní ulice. Jenom jsem zkoušela takové dechové cvičení.” Ne, ona nelže, ujišťovala se v duchu. Ona jen konfabuluje. “Snad bychom se mohly trochu projít.”

“Řekla bych, že na jeden den je toho na vás už dost.” Jenom na chvilku.”

Paula zajela na příjezdovou cestičku. “Opravdu už nemáme čas. Musím si dát na obědě záležet, když přijde doktor Whittaker.”

“Nemusíte se mnou chodit. Určitě to zvládnu sama.” Ještě ráno jste sotva dokázala vstát z postele.” “Teď se ale cítím mnohem silnější a kromě toho nepůjdu dál než na konec ulice.”

“A to nechcete být doma, když se sem váš manžel potáhne takovou dálku, jen aby s vámi poobědval?” “Bylo by to jen na pár minut,” začala Jane, ale pak zmlkla, neboť rozpoznala marnost svého snažení stejně snadno, jako dokázala rozpoznat krev. Otevřela dveře vozu a vystoupila.

Mířila k domovním dveřím, když jí zastavil silný mužský hlas. Jane!”

Otočila se, čekala, že uvidí Michaela, a byla rozhodnutá rozběhnout se k němu a požádat ho, aby jí řekl celou pravdu. Ty věčné dohady jí připravují o rozum. Vypoví mu všechno o penězích i o krvi jak to měla udělat hned na začátku; a poprosí ho o totéž. Nepotřebuju ochraňovat, řekne mu. Potřebuju vědět, co se skutečně stalo. Místo Michaela však spatřila, jak na ní z trávníku před Caroliným domem mává neznámý elegantní

muž s tmavohnědými vlasy a přátelským úsměvem. Byl to někdo, koho by měla znát?

Dříve než jí Paula mohla zadržet, vyřítila se Jane přes ulici, provázená jen bezmocným Pauliným pohledem. “Ahoj!” volala Jane, zatímco usmívající se postava jí vykročila vstříc.

“Moc rád tě zase vidím,” řekl muž, ale jak se víc přibližoval, úsměv mu tuhl na tváři a hlas mu zvážněl. Jsi v pořádku? Nevypadáš zrovna nejlíp.”

171

Ať už to byl kdokoliv, Jane mu byla vděčná za ten eufemismus. “Trochu stůňu. Ale už se to lepší.” “Doufám, že nejde o nic vážného.” V jeho očích si však přečetla obavu, že to vážné je.

“Zřejmě jeden z těch záhadných virů,” řekla Jane, neboť si vzpomněla, co Michael povídal sestře na příjmu. “Zotavuju se.” S kým to asi mluví? Kdo je ten člověk

a proč ho trápí její zdraví?

“V poslední době jsi toho asi moc nenaběhala, co?” “Nenaběhala? Ne, na běhání jsem se opravdu moc

necítila.” Kdyby šlo o utíkání, to spíš, pomyslela si, ale nahlas to neřekla. Jsem vlastně poprvé po týdnu zase venku.”

“To mám tedy opravdu štěstí, že jsem tě tu dneska zastihl. Abych pravdu řekl, sám jsem taky moc neběhal,” přiznal se ve zjevné snaze protáhnout rozhovor. “Nicméně pomalu se k tomu zase začínám vracet.” Pohlédl na

své nohy. “Nedá se nic dělat, začínat znova, to je vždycky těžké.”

Konečně myšlenka, s kterou se mohla plně ztotožnit! Takže tohle musí být její bývalý partner v běhání, Carolin exmanžel Daniel, uvědomila si a prohlédla si ho s novým zájmem. Není to jen nějaký milý neznámý, po-ptávající se po jejím zdraví, ale muž, který opustil manželku a dorůstající děti, nemluvě o tcháanovi a o psu, aby | mohl nerušeně běhat po starodávné Stezce svobody.

Muž, který měl odvahu uskutečnit něco, v čem ona ztroskotala, odvahu začít úplně nový život. “A jak se ti vůbec | daří… Danieli?”

“Ale ne, to se chceš bavit takhle formálně?” Znělo | to značně malomyslně.

“Cože?”

“Tedy, já vím, že Carole dává přednost Danielovi, a ty

si s ní asi v poslední době často mluvila, ale to přece neznamená, že mi musíš říkat taky Danieli. Nemohla bys mi | raději říkat Danny, jako dřív?”

Jane pochopila svou chybu a usmála se. “Danny,” | opakovala po něm.

172

“To už zní líp. Když jsem slyšel toho Daniela, bál jsem se, že jsi mě začala nenávidět.”

“Tebe bych nikdy nemohla nenávidět.” Mluvila pravdu? Podvědomě cítila, že ano.

“Řeknu ti, při rozvodu poznáš, kdo jsou přátelé a kdo ne. Už ani nevím, kolik takzvaných přátel mě po našem

rozchodu nadobro opustilo. Lidi, se kterými jsem počítal, o kterých jsem se domníval, že si v životě nějak dokážou najít místo pro Carole i pro mně, to jsem ale asi čekal příliš.”

“Není to lehké.” Bylo to tak?

“Stejně jsem měl vúči tobě pocit provinění,” řekl a Jáne zjistila, že se pokouší proniknout za jeho tmavomodré oči. “Přinejmenším jsem se mohl stavit a rozloučit se.” Jane mlčela z obavy, že kdyby vyslovila jakýkoliv ná-

zor, prokázala by, že o tom všem nic neví. Carole s ním zřejmě o jejím stavu nemluvila. Uvažovala, jestli mu to má svěřit sama.

“Už nejmíň stokrát jsem ti chtěl zavolat,” pokračoval, neboť si její mlčení vyložil jako pobídnutí. “Ale vždycky mě napadlo, že jsme si vlastně už všechno řekli. Všechna ta rána, kdy jsem ti vyléval srdce. Kdy jsi poslouchala, jak skučím nad svým životem. Věděla jsi, co prožívám.” Na okamžik se odmlčel. “A já jsem věděl, že moc dobře chápeš, co k tobě cítím.” Další vteřina ticha. “Co

k tomu ještě bylo třeba dodávat?” Rozpačitě strčil ruce do kapes sportovních kalhot, vzápětí je vyndal, vztáhl je k ní a začal jí hladit nahé paže. “Ale přesto si myslím, že jsem ti vlastně nikdy neřekl, jak moc jsi pro mně znamenala

a jak jsi mi pomohla. Vím, že jsi neschvalovala způsob, jak jsem to všechno nakonec vyřešil, ale alespoň jsi mě nikdy neodsuzovala. A to jsem oceňoval. A oceňuju pořád.” Odmlčel se, jako by pečlivě zvažoval, co řekne dál. “Scházela jsi mi,” začal. “Často na tebe myslím. Říkával jsem si, jestli beze mě ještě běháš.” Zblízka na ní pohlédl a z obličeje mu vyzařoval soucit. “Opravdu je mi moc líto, že jsi onemocněla.”

“Ono je to vlastně trochu složitější.”

173

“Co tím chceš říci?”

Jane pokrčila rameny a přemýšlela, jak začít, když koutkem oka zahlédla, jak se otvírají přední dveře Carolina domu a jak z nich vychází Danielův syn Andrew,

v jedné ruce svinutý spacák a ve druhé těžkou plátěnou cestovní kabelu. Jane pokývla hlavou a došla k závěru, že teď není pravá chvíle na důvěrná sdělení. Jedeš někam s Andrewem?” zeptala se místo toho.

“Vezu ho do tábora.” Oba sledovali, jak ze dveří vyšla za synem Carole a jak ho celým tělem objala, takže se, chudák, nemohl ani pohnout.

“Celé dny na něj jen ječí a pak je zoufalá, když odjíž-

dí,” poznamenal Daniel a Jane si nebyla jistá, jestli to ne-

mluví spíš o sobě než o Andrewovi. “A co Celine?”

“Odjela v sobotu.”

“Nejedou do stejného tábora?”

“Ne. Celine je v Manitou. Nevzpomínáš si? Sama jsi nám ho doporučila.”

Jane cítila, že se začíná potit. “Ale ovšem. Kdoví, co myslím.”

Danielovy tmavomodré oči se soucitně přivřely a jeho

dlaň jí znovu pohladila paži. “Není ti něco? Jsi bílá jako plátno. Možná by ses měla vrátit do postele.”

“Ne, je mi docela dobře.” Vrátit se do postele, to bylo! to poslední, po čem Jane toužila. Jenom jsem asi jen zesláblá, to je všechno.” Při podobných setkáních s neznámými ze své minulosti si musí zvyknout říkat toho co nejmíň. Čím víc bude mlčet, tím víc jí toho odhalí sami,! a o co víc se dozví, o to méně udělá chyb.

“Kam mám dát ty věci, tati?” Andrew už stál u otcova vozu. “Zdravím, paní Whittakerová.”

“Nazdar, Andrewe,” řekla Jane tiše.

“Myslím, že v kufru je ještě místo. Jestli ne, polož to na zadní sedadla.”

“To je ten tvůj nový životní styl, co?” zeptala se Carole hlasem ostrým jako nabroušená břitva a blížila se po trávníku k nim. “Odložit na zadní sedadla!”

174

Jane se odvrátila, cítila se rozpačitě a dokonce trochu provinile, přestože nechápala proč. Sledovala, jak Andrew otvírá kufr auta a jak dovnitř ukládá zavazadla, ruce i nohy v neustálém pohybu, spíš jako postava z kresleného filmu než jako živý chlapec. Jsou všichni dorůstající chlapci pořád takhle v rozjetu

“Nemyslíš, že bychom se pár minut obešli bez sarkasmu?” Danielův hlas byl tišší než Carolin, ale stejně nabroušený.

Jane si rozhodně nepřála ocitnout se ve středu manželské šarvátky. Zřejmě nastala nejvhodnější chvíle k odchodu. Snad by si opravdu měla trochu odpočinout, než

se Michael vrátí. “Už bych asi měla jít…” “Přece by tě nezahnala drobná rodinná rozmíška?” V Carolině hlase zněla výzva.

“No, jsem pořád ještě taková zesláblá…”

Já vím. Bylo toho na tebe poslední dobou příliš moc.” Carole se v hlase objevil ošklivý podtón, jaký v něm Jane dosud neslyšela. Zdálo se, že její hněv na Daniela zahrnuje všechno a všechny v jeho bezprostřední blízkosti. “Bylo od tebe nesmírně pozorné, že jsi vylezla nemocná z postele, jen abys ho mohla pozdravit. Vsadila bych se, že jsi celý týden koukala z okna ložnice, kdy se Daniel přihrne.”

Jane přijela, právě když jsem vycházel ze dveří,” vysvětloval Daniel.

“Takže to báječně klaplo. Ale ty sis přece vždycky všechno dokázal zařídit tak, aby to klaplo, nebo snad ne?”

Jane měla pocit, jako by ta otázka byla tak trochu určená i jí.

“Carole, je tohle opravdu nutné?” “Teprve se rozjíždím. Vydrž.”

“Zní to lákavě, bohužel musím našeho syna odvézt do tábora.”

“Není to nádherné, když se má člověk vždycky kam zdekovat?”

“Poslyš, Carole, nemám ponětí, co tě tak rozzuřilo, ale

175

v nejbližší minutě tě přestanu otravovat a nemusíš mě vidět až zase na podzim.”

“Pokud ovšem dostanu každý měsíc svůj šek.”

Daniel poraženě svěsil ramena. Jane přímo cítila, jak protichůdné pocity jím zmítají odpovědět, anebo to nechat být, vrátit úder, nebo se naopak pokusit o příměří. Právě chtěl promluvit, když se do toho od auta vmísil Andrew.

“Dělej, tati, musíme už jet.”

“Hlas rozumu,” poznamenal Daniel a obrátil se k Jane. “Dávej na sebe pozor.”

“No tak běž a polib jí, propána. Nenech se ničím rušit,” vmetla mu do tváře Carole, protáhla se rychle kolem nich k autu a tam sevřela bránícího se syna do posledního objetí.

“Zavolej mi, kdybys potřebovala… cokoliv,” řekl jí Daniel místo políbení.

“Díky,” začala Jane. “Budu o tom uvažovat…”

“To určitě bude,” skočila jí do řeči Carole, vracející se od auta. Jane je teď náramně potřebná, nemám pravdu, drahoušku?”

“Tati, dělej!”

“Užij si to na táboře, Andrewe,” zavolala Jane na! chlapce, který sebou vrtěl na předním sedadle. Jeď opatrně,” řekla Danielovi.

Daniel mlčky přikývl a usedl za volant. Jane sledovala, jak vycouvávají z příjezdové cestičky na silnici a jak jim Daniel naposledy mává. Hleděla za autem, dokud ne—

zmizelo, a ještě dlouho potom; vůbec se jí nechtělo otáčet. Cítila, jak se jí do zad propalují Caroliny oči, žhavej jako laser, cítila nepřátelství, žíravé jako kyselina. Ale’ proč?

“Stalo se něco?” zeptala se Jane, když našla odvahu pohlédnout do tváře ženě, kterou donedávna pokládala za svou přítelkyni.

Carolinou odpovědí byl nepříjemný hořký smích. “Musíš si o mně myslet, že jsem idiot.”

“Nic takového si nemyslím. Nevím, o čem mluvíš.”

176

“Ach tak, já jsem zapomněla, že jsi to zapomněla. Úžasně pohodlné!”

“Prosím tě, nemohla bys mi říct, co tě trápí? Zdá se, že na mě máš hrozný vztek.”

Jaký důvod ke vzteku bych asi tak mohla mít?” Já nevím.”

“Ty nevíš.”

“Ne, nevím. Když jsme spolu posledně mluvily, žádný vztek jsi na mně neměla. Alespoň jsem si to nemyslela.” “Nevzpomínáš si na nic?”

“Podle toho na co si vzpomínám, jsem si myslela, že jsme přítelkyně.”

“To je legrační. Já jsem si to myslela taky.”

“Tak co se stalo? To tě tak rozčílilo, že jsem mluvila s Danielem?”

“Proč by mě to mělo rozčílit?”

Já nevím. Třeba jsi v tom viděla nějakou zradu.” “Zradu. Volíš zajímavá slova, nemyslíš?”

“Nevím, co si mám myslet. Přála bych si, abys se mnou přestala mluvit v hádankách.”

“Tobě se nelíbí hádanky? To je zvláštní. Myslela jsem,

že lidem, kteří si rádi hrají, se obvykle hádanky líbí. Z toho nejlíp vidíš, že nikdy neznáš toho druhého tak dob-

ře, jak sis myslela.”

“Prosím tě, řekni mi, co si myslíš, že jsem provedla.” “Ale já si to jen nemyslím. A věř mi, že by mi nebylo

nic milejší než ti to říct. Jenže jsem dala slib a na rozdíl od některých lidí, které bych mohla jmenovat, já své sliby dodržuji.”

“Komu jsi dala slib? A jaký?”

“Carole! Carole, pojď sem,” ozval se vystrašený stařecký hlas. V domovních dveřích se objevil Carolin otec

a divoce gestikuloval. “Hoří! V kuchyni hoří!” “Panebože!” Carole spěchala dovnitř a málem přitom zakopla o psa, který vyběhl z domu a zuřivě štěkal. “Táhni, . .” -Vy křikla na něj a zmizela ve dveřích, právě když začal houkat detektor kouře.

Jane se instinktivně rozběhla za Carole. Jestli tam ho-

177

ří, pak bude zapotřebí její pomoci. Nepochybně stejně uvažovala i Paula, protože byla Jane v patách, a obě se hnaly po stopách šedého dýmu, valícího se z kuchyně.

Carole už stála u sporáku a snažila se malým hasícím přístrojem, který ležel na konci kuchyňské linky, uhasit plameny, šlehající z pánve, moc se jí to však nedařilo. Jáne popadla poklici a přikryla pánev. Plameny ještě naposledy vybafly po stranách pánve jako na protest a pak uhasly.

Ježíšikriste, tati, o co se to tu pokoušíš? Podpálit to tady?”

“Dělal jsem si pár míchaných vajíček.”

“To, že máš zamíchaný mozek, ještě neznamená, že si můžeš dělat míchaná vajíčka! Copak jsi tu už nenadělal dost škody, že musíš ke všemu začoudit strop? Jen se podívej,” ječela a ukazovala na nejrůznější skvrny na kuchyňské lince. “To všechno jsou památky na tvé skvělé kuchařské umění! Když jsi chtěl míchaná vajíčka, proč jsi mi neřekl?”

“Protože bys mi řekla, že jsem právě jedl, proto!” od-,

sekl jí stařec hlasitě, aby překřičel zuřivý štěkot psa a kví-; lení poplachové sirény.

“Udělám mu pár míchaných vajíček,” nabídla se Jane.’ Jste moc laskavá,” řekl stařec s lítostivou vděčností. “Nic nebudeš dělat.” Do Caroliných zlostných slov zazvonil telefon. “Ano, dobrý den,” vyštěkla do sluchátka. “Ne, nehoří tady. Už jsme to zvládli. To se jenom můj otec pokoušel rozšířit sbírku mých šedivých vlasů. Díky, že jste zavolal.” Carole položila sluchátko. Ještě štěstí, že monitorovací služba si to ověřuje, než pošlou hasiče.” Upřeně hleděla na Jane a nevšímala si otce, Pauly ani štěkajícího psa. “Už můžeš jít. Představení skončilo.” “Prosím tě, vysvětli mi, co jsem provedla, že tě to tak rozčílilo.”

“Už můžeš jít,” opakovala Carole. “Nerada bych udělala něco, čeho bych pak litovala.”

“Třeba co?”

“Třeba že bych ti řekla, co si o tobě opravdu myslím.”

178

V Carole vzkypěl hněv, ale vzápětí opět zmizel. “Panebože, pokládala jsem tě za svou přítelkyni.”

Já tebe taky.”

Carole začala rázně přecházet zakouřenou místností

a stařec se psem uhýbali před jejími zlostnými kroky. “Připadám si jako úplný idiot. Řekla bych, že to je na tom to nejhorší. že jsem totiž nikdy neměla nejmenší podezření. že jsem si nevšimla jediné stopy.”

“Stopy čeho?”

“Přestaň si už přede mnou hrát na neviňátko, buď tak hodná. Znám ten tvůj románek s mým mužem do puntíku. Vím všechno.”

“Románek s tvým mužem? O čem to mluvíš?” Jane nevěřila svým uším. Určitě se přeslechla. “Ne!” To přece není možné.

“Po celou tu dobu, co jsem se ti chodila vyplakat na rameno, celé ty dny, kdy jsem si u tebe vylévala srdíčko, ty ses mi jen vysmívala. Řekni mi alespoň, smáli jste se tomu pak s Danielem hodně?”

“Tohle přece nedává žádný smysl,” namítala Jane

a pohlédla na Paulu, jestli jí podpoří, na její tváři však viděla jen znechucení.

“Mně je to naopak úplně jasné.”

Je nejvyšší čas jít,” řekla Paula. “Doktor Whittaker bude doma co nevidět.”

Mohla to být pravda? Udržovala poměr s manželem

své sousedky? Daniel tam venku na trávníku naznačoval něco o svých citech. Bylo možné, že by jeho city opětovala? že by oba ztratili hlavu? A že by ho pak zradilo svědomí a on se přišel s celou tou nepěknou historkou svě-

řit své ženě? Třeba s ní právě propíral ty nejšpinavější detaily, když se s Paulou vrátily domů. Mohl tohle být důvod, proč k ní Carole tak nečekaně změnila postoj?

Bylo možné, že zdrojem všech jejích problémů byl Daniel? Protože Michael na všechno přišel? Protože je

spolu přistihl? Poprali se snad? Začala kolem sebe mlátit? Práskla ho po hlavě něčím, co bylo právě po ruce? Pokusila se svého manžela zabít, protože se zapletla s cizím

179

mužem? A byl to skutečný poměr, nešlo jen o výplod Caroliny příliš bújné fantazie?

Pro všechno na světě, co je skutečnost a co výmysl? Opravdu tu stála uprostřed kuchyně plné dýmu, s ječíci sirénou a psem, který jí štěká u nohou, se starcem, který se vedle ní domáhá míchaných vajíček, po pravici uraženou posluhovačku, která jí v duchu proklíná,

a před sebou pološílenou sousedku, která jí právě obvinila, že spí s jejím manželem, že má poměr, na nějž si nepamatuje, s mužem, se kterým právě strávila skoro deset minut v příjemném rozhovoru? Přímo na trávníku té sousedky, zatímco jeho vlastní syn čekal v autě. Vypadala její skutečnost takhle? Jane Whittakerová tohle je tvůj život. Není divu, že od něj utekla. Není divu, že s ním nechtěla mít nic společného.

Jak to víš?” zeptala se Jane otupěle.

“Prostě to vím.” Carole klesla na jednu z kuchyňských židlí. “Michael to ví taky.”

“Panebože.”

“Musela jsem mu slíbit, že ti nic neřeknu, dokud se neuzdravíš.” Zakroutila hlavou v hraném údivu. Jak ty

to jen děláš? Jednou mi to tajemství musíš prozradit. Zacházíš s mužským jako s kusem hadru a on se může přetrhnout, jen aby ti nic nescházelo. Na to musí mít člověk talent. Třeba o tom jednou napíšeš knihu.”

Je mi to hrozně líto,” zamumlala Jane. “Ale prosím tě, věř mi, když ti říkám, že si na nic takového nepamatuju.” “To ti ráda věřím. Danielovy milostné kvality, to není nic nezapomenutelného. Kdyby ses mě bývala zeptala předem, mohla jsem ti ušetřit čas a starosti. Ale teď už bych ráda, abys vypadla z mého domu, než se tě vážně pokusím zabít.”

Jane si bolestivě skousla dolní ret, aby nezačala křičet, a nechala se Paulou odvést z domu. Ještě než za nimi zaklaply dveře, zaslechla Jane Carolina otce, jak se ptá, kdy bude oběd.

180

“Ne!” křičela Jane, když vybíhala po schodech do své ložnice. “Ne, to nemůže být pravda!”

“Zkuste se dát trochu do pořádku, než přijde doktor Whittaker,” domlouvala jí Paula, která běžela za ní. “Co jsem to za člověka? Jak jsem mohla podvádět muže, jako je Michael, s manželem sousedky?” Jane čekala,

jestli jí Paula nabídne nějaké vysvětlení, ale když žádné nepřicházelo opravdu doufala, že by jí Paula cokoliv vysvětlila? vběhla do ložnice a začala, bušit pěstmi do svého obrazu v zrcadle. “Kdo jsi, zatraceně? Jak sis to zavařila život? S kým dalším jsi se vyválela? Kolik těch románků jsi ještě měla? O kolika dalších chlapech Michael

ví? Ježíšikriste, jenom se na sebe podívej! Jsi v pěkné bryndě! Proč, sakra, neodpovídáš?”

“Přinesu vám léky.”

“Nechci žádné léky. Jenom chci konečně pryč odtud!” Jane probodávala pohledem svou tvář v zrcadle. “Už nechci vědět, kdo jsi!” Praštila do toho vyjeveného obrazu dlaní. “Už o tobě nechci nic vědět. Chci se od tebe jenom dostat co nejdál, jak už jsem to jednou zkoušela.

Jenomže tentokrát to udělám pořádně.” Otevřela dveře skříně, zatímco Paula se rozběhla po schodech dolů. “Musím se odtud dostat. Musím od toho pryč. Musím pryč.”

Zuřivě a bez rozmyslu rvala šaty ze skříně, strhávala je z ramínek a pohazovala po pokoji. Párala jednu blůzu za druhou a házela je na zem, pak přišly na řadu sukně

a šaty, naposledy kalhoty. Zotvírala všechny zásuvky

a vyprazdňovala je, rozhazovala šátky a noční košile, šlapala po svém prádle a odkopávala titerné kousky.

“K čertu s tím vším,” křičela, popadla svou bílou bavlněnou noční košili a snažila se jí rozcupovat. “Tohle není moje. Tohle přece nejsem já!”

V příštím okamžiku už byla na všech čtyřech, šmátrala až do rohu skříně, vyhrabávala své boty a srážela těch pár věcí, které ještě zůstaly viset na ramínkách.

“K čertu s tebou,” vykřikovala. “Ať jsi, kdo chceš, navěky s tebou k čertu! Slyšíš mě? Už s tebou nechci mít ni-

181

kdy nic společného. Jsi blázen! Nic než zatracený magor!” Kopala zuřivě do bot a sledovala, jak se ve vzduchu otáčejí, jako by jí to chtěly vrátit. Náhle se opět vztyčila a natahovala se k nejvyšší příhrádce, která zabírala celý vršek skříně a byla plná starých čepic, nátělníků, kufrů a odložených krabic. Jediným plynulým pohybem přejela rukou po příhrádce a všechny ty krámy začaly s rachotem padat na podlahu. “Takhle blázni gruntují,” uchechtla se a v tom jí jedna z krabic bouchla do hlavy a pak se skutálela na zem. Dívala se, jak se krabice otevřela a jak z ní vypadla kabelka na zip a zůstala jí ležet u nohou.

Všechno se rázem zastavilo. Jak byla ještě před chviličkou rozběsněná, teď zůstala bez hnutí. Záměrně pomalu se sehnula a hmátla po kabelce. Zadržela dech, přestože přesně nevěděla proč, jediným trhnutím otevřela kabelku a vytáhla z ní pár papírových kapesníků, svazek klíčků od auta, klíče od bytu a náprsní peněženku kaštanové barvy. Rozevřela peněženku a nahlédla dovnitř.

Bylo tam všechno: její řídičský průkaz; její průkazka nemocenského pojištění; její kreditní karty. Její totožnost.

Ukrytá v krabici v horním rohu skříně. Proč? Nevzala by si snad tohle všechno s sebou, když se chystala navštívit bratra v San Diegu? Copak dávalo mysl, že by chtěla letět do Kalifornie bez jediného průkazu? Že by odešla

z domu bez kabelky?

Ledaže by se vůbec navštívit bratra nechystala. Ale

proč by jí to pak Michael tvrdil? Proč by tu historku vykládal lékařům a policii? Proč by lhal? Aby jí chránil?

Nebo aby chránil sebe?

“Opravdu ses už zbláznila,” šeptala si, neboť se s tím náhlým podezřením nedokázala vyrovnat. Je z tebe dokonalý cvok.”

Pohlédla ke dveřím a spatřila v nich Michaela po boku s Paulou, ve tváři směs strachu a soucitu. “Michaeli, co tohle znamená?” zeptala se a ukázala na obsah ka-

182 belky.

“Stůj klidně,” řekl jí Michael, zatímco Paula jí sevřela paži jako do kleští.

“Prosím tě, ne…,” vykřikla Jane, ale bylo už pozdě. Jehla jí pronikla pod kůži a lék jí zaplavoval žíly.

183

Šestnáctá kapitola

Jane procitla ze sna, v němž jedním z plyšových zvířátek své dcery odrážela útok party fašistických skinheadů,

a byla celá zpocená a jako rozlámaná. Bolela jí paže a po několik minut se jí oči odmítaly otevřít. Nakonec s vypětím všech sil nazdvihla víčka, ale hned je zase musela zavřít, neboť se s ní začal točit pokoj.

Nepanikař, okřikovala se v duchu, ale panika se jí zmocňovala dál. Všechno bude zase v pořádku. Nebyla

snad doma a v bezpečí ve vlastni posteli? Nepečoval o ní ten nejdokonalejší manžel na světě?

Opravdu ho dokázala podvádět?

“Ne,” zaúpěla nahlas. “To by určitě nemohla.” Možná nevím, kdo jsem, ale vím, že jsem neměla žádný tajný poměr. Možná jsem schopná vraždit, ale nejsem schopná podvést svého muže. Panebože, to je hrozné. Který vyšinutý mozek tenhle hodnotový systém vymyslel? Budu zabíjet, ale nebudu nevěrná; budu zachraňovat deštné pralesy, ale nebudu rozbíjet lidem manželství.

Copak něco z toho dává smysl?

Dává smysl, že by Carole lhala? Jaký by k tomu asi mohla mít důvod?

I se zavřenýma očima Jane cítila, jak se jí točí hlava. Byla přesvědčená, že Carolin vztek byl nelíčený. Její zlost byla příliš opravdová, než aby jí mohla předstírat. Ale jak dobře vlastně Carole znala? A nebyla to právě Carole, kdo poznamenal, že jeden druhého nikdy dost dobře ne-známe?

Tak dobrá herečka přece nemůže být, pomyslela si Jáne a nepochybovala, že Carole jejímu románku s Danielem opravdu věří. Jenže při své návštěvě u Jane, stejně

184

jako při následující návštěvě Jane u ní byla Carole zcela přátelská a otevřená, upřímně jí nabízela pomoc. Nebyla rozmrzelá, natož vzteklá. žádné nepřátelství neprojevovala. To znamená, že se o spádech Jane musela dozvědět potom. Buď se jí Daniel v nějakém nesmyslném zá-

chvatu čestnosti přišel vyzpovídat, nebo jí to řekl někdo cizí. Ale kdo?

Jane odpověď znala, aniž musela vyslovit jediné slovo uvést jméno. Carole jí přece říkala, že Michael o tom poměru ví a že jí požádal, aby o tom s Jane nemluvila, dokud se neuzdraví. Z toho se dalo vyvodit, že právě Michael je nejpravděpodobněji tím, kdo Carole o všem informoval.

Jane se snažila rozehnat mlhu v hlavě, aby si vybavila, kdy k tomu zřejmě došlo. Neviděla snad jednou ráno Mi-

^chaela a Carole spolu? Nesledovala, jak si na trávníku před Caroliným domem šeptali a jak pes škubal vodítkem? Panebože, sténala Jane, stočila se na bok, ale když jí začalo cukat v paži, převrátila se zpátky na záda.

Proč by Michael vykládal Carole něco, co mohlo mít i zkázonosné následky?

Možná to břímě už nedokázal nést sám. Možná se s tím potřeboval někomu svěřit. Ale možná pravým důvodem

bylo, že mezi ně dvě chtěl vrazit klín. že mu šlo o to je (zdělit. Ale proč? Co by jí asi Carole mohla prozradit, že se toho Michael obával?

A jestliže to byl Michael, kdo Carole řekl o údajných pletkách Jane s Danielem, pak tu byly jenom dvě možnosti: buď Michael mluvil pravdu, nebo lhal. Už přece

lhal o svém zranění na čele a lhal i o její návštěvě u bratra. Nechtěj znát žádné tajnosti a já ti nebudu lhát. Jaké tajnosti? trápila se Jane. A kolik toho lhaní?

Jane vystrašeně otevřela oči dokořán. Byla tu ještě další možnost, uvědomila si a sledovala, jak Chagallovy lito-

grafie na stěně náhle ožívají a tančí k ní, jak šumaři, poletující hlavou dolů, dělají ve vzduchu přemety a nevěsty

a ženichové se kolébají v rytmu hudby, kterou slyší jen oni: možnost, že Michael a Paula i Carole jsou součástí

185

nějakého rozsáhlého spiknutí, že v tom jedou všichni společně. Panebože, tak už spiknutí, pomyslela si Jane a třela si paži a připadala si pitomá a melodramatická. Kde je Robert Ludlum, když ho potřebujes?

Pravda zřejmě byla daleko jednodušší. Byla prostě cvok.

V levé paži jí začalo bodat a Jane nasměrovala oči k| zdroji bolesti. Na kůži v ohbí lokte měla nafialovělou’ modřinu. Jemně prsty kroužila kolem toho zabarvení, ale i ten nejlehčí dotek jí působil bolest. Zvedla paži

k očím a vybavila si bodnutí jehly, když jí Paula pevně| svírala ruku a Michael vstřikoval sedativum. Kolikrát se od té doby ještě jehla zabodla do paže? Kolik dní už to trvá? Jak dlouho jí drží pod sedativy?

Přinutila se vstát, chvíli přemáhala nutkání zvracet, pak se přidržovala postele a tak se sourala ke dveřím ložnice. Z kuchyně k ní přes schody pronikal Paulin hlas. Mluvila s Michaelem? Jane se snažila zachytit úryv ky rozhovoru, ale z toho, že slyšela stále jenom Paulin hlas, usoudila, že Paula telefonuje. Pokud ovšem nemlu ví sama se sebou, pomyslela si Jane a málem se roze smála. Třeba je o rozum připravuje tenhle dům. Třeba

má vadnou izolaci a všichni tu jsou praštění z otravy azbestem.

Jane se opírala o zábradlí, cítila, jak jí slunce střešním oknem praží na záda, a sunula se k Michaelově pracov

ně; o tom, co vlastně dělá, příliš nepřemýšlela, ani když se svezla do křesla za jeho psacím stolem, opatrně zved la telefonní sluchátko a pomalu si je přiložila k uchu. “…no tak má ty noční můry už pár týdnů,” říkala Pau

la. “Cože? Chceš mi tvrdit, že já jsem jako dítě nikdy noč ní můry neměla?”

Žena na druhém konci linky odsekla něco italsky. Ticho, které následovalo, bylo tak nabité nepřátel stvím, že Jane mimoděk zadržela dech. “Dobrá, takže ty

jsi byla perfektní máma a já zkrátka nejsem,” připustila Paula trpce. Jenomže já si nemůžu dovolit sedět celý den doma a starat se o ní. Její noční můry dříve nebo pozdě

186

ji pominou. Je to dítě, prokristapána. Děti prostě noční můry mívají.”

Další italština.

“Mami, tak si tedy dělej, co chceš. Chceš jí dát na pár hodin do postýlky, dobrá. Jen jí tam dej. Pak se jí ale nebude chtít spát v noci. Alespoň nebude mít noční můry.

pořádku? Dobře, poslyš, mami, budu už končit. Musím začít připravovat večeři.”

Večeři? Jane pohlédla na hodiny na Michaelově stole

a opatrně položila sluchátko. Byly čtyři hodiny pryč. Ale který den? Kolik dní zase uplynulo?

Civěla na telefon a slyšela, jak Paula v kuchyni rachotí. Kolik přátel se jí asi pokoušelo v posledních týdnech

zavolat? Kolik jich uslyšelo, že odjela navštívit svého bratra v San Diegu?

Můj bratr! blesklo jí hlavou, vyskočila a uhodila se o spodek stolu do kolena, až se neubránila výkřiku,

a pak zůstala bez hnutí stát. Zaslechla to Paula? Jane se přidržela hrany stolu, aby neupadla, a srdce jí bušilo tak prudce, že se bála mdloby. Můj bratr, opakovala si, když se opřená o stěnu sourala zpátky do ložnice, a náhle si vzpomněla, jak vyhazovala věci ze skříně a jak přitom narazila na svou kabelku a v ní objevila svůj řídičský průkaz a úvěrové karty, prostě všechno, co by si určitě musela vzít s sebou na jakoukoliv delší cestu.

Doklopýtala do svého pokoje a málem očekávala, že

tam spatří spoušť, kterou tehdy způsobila, všechno to šatstvo, rozházené po podlaze, místnost však byla čistá

a uklizená. Po jejím někdejším řádění nebylo ani stopy. Přistoupila ke skříni a zlehka otevřela zrcadlové dveře. Její šaty spořádaně visely na svém místě. Nic nenasvědčovalo, že by tu někdy byl nějaký zmatek. Boty, které, jak si vzpomínala, rozkopala na všechny strany, stály teď srovnané jedny vedle druhých, svetry, které poházela po pokoji, byly složené do úhledných hraniček. Zásuvky, které tehdy vyprázdnila, byly opět plné a pečlivě upravené. Příhrádku nad její hlavou zaplňovaly staré čepice a nátělníky. Chyběla jediná věc krabice, která při

187

tom jejím představení spadla a otevřela se, aby vyvrhla je jí kabelku, která zase vzápětí vydala její kreditní karty a řídičský průkaz. Existovala ta krabice vůbec? Bylo mož né, že by si celou tu příhodu vyfantazírovala?

Anebo bylo možné, že jí Michael po celou tu dobu lhal?

Michael policii zdůvodnil, proč neohlásil zmizení své ženy, domněnkou, že jela navštívit bratra do San Diega. Jí řekl, že tu návštěvu chystala jako překvapení, a proto se její bratr nijak neznepokojoval, když se tam neobjevila. Tvrdil, že po jejím návratu z nemocnice bratrovi zavolal a ujistil ho, že je všechno v pořádku. Ale mohlo bratra opravdu uklidnit pár vhodně zvolených slůvek?

Stavy hysterického úniku se přece zase tak běžně nevyskytují, dokonce ani v Kalifornii ne. Bylo logické, že by její jediný bratr zůstal lhostejný k něčemu tak vážnému, jako je úplná ztráta paměti? Že by nesedl do letadla a nechtěl jí vidět? Přinejmenším by se dalo předpokládat, že by ho to zajímalo alespoň do té míry, že by si s ní chtěl osobně promluvit. A pokud chtěl, pokud volal a opakovaně se dovídal, že Jane spí, že je jí špatně nebo že není schopná mluvit do telefonu, nezačal by se o to zajímat tím víc?

Existuje jednoduchý způsob, jak to zjistit, uvědomila si a pohlédla směrem k hale, neboť na schodech zaslechla Pauliny kroky. Stačí mu prostě zavolat.

Vlezla si zpátky do postele, zavřela oči, a když Paula vešla do dveří, předstírala spánek. Tak si mě zkontroluj

a vypadni, naléhala v duchu Jane, když cítila, jak se mladá žena blíží k její posteli. Vždyť vidíš, že spím. Do klubíčka svinutá spinkám, ani nedutám. Copak to takhle

není v té říkance? Copak mě nechcete mít právě takovouhle úplně poddajnou a bezvládnou? Tak mi zastrč prostěradlo a zmiz. Mně čeká práce, já musím někomu volat. Urovnej tu deku a běž dodělat večeři. Hodná holka. Ne, co to děláš? Co děláš?

Jane cítila, jak jí Paula vytahuje zpod deky bolavou ruku a pokládá jí dlaní vzhůru. Začpělá dezinfekce a citli-

188

vou modřinu přetřelo něco chladivého a vlhkého. V marném protestu otevřela oči. “Ne, prosím vás, já nechci,” vy-

:ikla, když ucítila dotek jehly.

“No tak, no tak,” řekla Paula, jako by mluvila s malou holčičkou. Je to jen pro vaše dobro.”

“Proč tohle děláte?” naléhala Jane, rozhodnutá nepodlehnout spánku.

“Potřebujete odpočívat, Jane,” slyšela říkat Paulu, ale její hlas se vzdaloval, přestože se nehnula z místa.

Já ale nechci odpočívat,” namítla Jane a cítila, jak se jí klíží víčka, takže si nebyla jistá, jestli vůbec něco řekla. Probudil jí řinkot nádobí.

“Panebože, omlouvám se, doktore Whittakere. Koupím nový.”

“Tím se netrapte. Je to jen talíř. Doufám, že jste se neřízla.”

“Ne, nic se mi nestalo. Dovolte, hned to uklidím.” Jane se přinutila vstát z postele, přemohla silnou nevolnost a dobelhala se ke schodům. Napínala všechny sí-

ly, aby zachytila rozhovor tam dole, a s nemenším úsilím si ho ukládala do paměti.

“Nevím, co to se mnou dneska je. Všechno mi padá z rukou. Jsem asi přetažená.”

“Starat se o někoho v takovém stavu, jako je moje žena, to není snadné.”

“Ale ne, s paní Whittakerovou nejsou žádné problémy.”

Jane si uměla představit, jak teď Michael účastně zvedá obočí.

“Na jedné straně noční můry mé dcerky, na druhé straně popichování mé matky prostě je toho na mě v poslední době moc.”

“Chcete si o tom promluvit?”

“Myslím, že teď máte starosti až nad hlavu i bez těch mých problémů.”

“Víte co, odložte zbytek nádobí na pár minut a pojďte

189

mi o nich povídat,” vybídl jí Michael a Jane si ho představovala, jak Paule přisouvá kuchyňskou židli.

Jane bojovala s touhou složit hlavu na koberec a znovu usnout. Ne, teď nemůže riskovat odpočinek, ani na

chvilku ne. Musí jít telefonovat. Musí zavolat svého bratra v San Diegu. A musí to udělat teď, dokud se Michael] věnuje Pauliným problémům. Dřív než bude čas, aby do-] stala další injekci.

Opatrně se vlékla podél zábradlí na konci schodiště]

k Michaelově pracovně, ve dveřích se na okamžik zastavila a zvažovala, jestli bude riskantnější dveře zavřít, nebo je nechat otevřené. Když je zavře, bude méně prav-| děpodobné, že by jí zaslechli. Ale zároveň je tu i menší šance, že uslyší ona je, kdyby se rozhodli vyjít nahoru.| Nakonec nechala dveře otevřené.

Posadila se za Michaelův stůl, sáhla po telefonu a kaž-‘] dý pohyb přitom vnímala jakoby mnohonásobně zesílený. Přitiskla k uchu sluchátko a nápor volacího tónu jí připadal přímo ohlušující. Určitě to muselo být slyšet až] dolů. Přitiskla sluchátko k hrudi a čekala, že se na schodech ozvou kroky, nestalo se však nic. Pomalu, neobrat

ně, nejistými prsty a bez jasného cíle vyťukala 411. “Které město si přejete?” Jane se zdálo, že žena do te lefonu vyloženě řve. Přimáčkla si sluchátko ještě těsněji k uchu. Nesmí dovolit, aby jediný zvuk proklouzl mimo!

Sama raději šeptala. “Potřebuji číslo Tommyho Law| rence v San Diegu.”

“Promiňte, nerozumím. Musíte mluvit víc nahlas.”

Jane sklonila hlavu jako při modlitbě a mluvila dál vlastní hrudí. “Potřebuji číslo Tommyho Lawrence v San Diegu.”

“V San Diegu? Říkala jste v San Diegu?” “Ano.” Krucinál, ano!

“Pro tuhle informaci musíte zavolat ústřednu dálko-] vých hovorů.”

Jak?” Byl to spíše povzdech než otázka.

Jedna dva jedna tři pet pět pět jedna dva jedna dva,” sdělila jí telefonistka a zavěsila.

Jane nahmátla knoflík aparátu, a když se jí opět ozval volací tón, vyťukala příslušná čísla.

“Ústředna. Které město si přejete?”

“San Diego.” Jane měla pocit, že se ta dvě slova rozléhají pracovnou se stonásobnou ozvěnou.

“A dál?”

“Potřebuji číslo Tommyho Lawrence.”

“Adresa?”

“Neznám.” “Okamžik, prosím.”

Pospěš si. Prosím tě, pospěš si, škemrala v duchu Jane. “Mám tu v seznamu Thomase Lawrence, South Coun—

ly Road 155 a Torna Lawrence, Montgomery Street 1800.”

Já nevím.” Panebože, já nevím. Přemýšlej, nařizoval jí jakýsi tenký hlásek. Zkus si vzpomenout, jakou adresu jsi

měla zapsanou v notýsku. Zkus si to vybavit. Jane zavřela oči, zadržela dech a přivolala si obrázek svého telefonního adresáře, pak v něm nalistovala příslušnou stránku, spatřila svého bratra a hned pod ním jeho adresu. “Nemůžu to přečíst…”

“Špatně vás slyším.”

“Montgomery Street 1800,” vykřikla hlasitěji, než zamýšlela. “Myslím, že je to Montgomery Street 1800.” Ale spojovatelka už tam nebyla, vystřídal jí známý automat. Jane si načmárala číslo, jak jí ho automat odříkával, a oči přitom nespouštěla z otevřených dveří; zezdola slyšela slabý smích. Jenom se smějte, přála si. Smějte se, abych o vás věděla.

Jane vyťukala číslice, uvědomila si, že zapomněla na směrové číslo, a musela začít znova. Zoufale se jí chtělo položit si hlavu na stůl. Nepotřebovala nic než pár vteřin spánku a pak bude fit. Stále víc skláněla hlavu k desce

stolu a zarazila se, teprve když spatřila odraz své tváře na prázdné obrazovce počítače.

Žena, která na ní těžce hleděla přivřenými víčky, jen vzdáleně připomínala člověka, její obličej byl pokřivený

a zšedlý. Byla to tatáž žena, s jejíž tváří se prvně seznamovala v umývárně krámku na Charles Street? Žena, kte-

191

rou dlouhovlasý majitel popsal jako “kočku”? Proboha, co to se mnou dělají? ptala se a silou vůle se znova narovnala.

Kdesi vyzváněl telefon a potom se ozval čísi hlas. “Haló,” odpověděla Jane a dlaní si zakrývala ústa. ” Haló. Kdo je tam?”

“Vzhledem k tomu, že voláte vy,” řekl ženský hla “mohla byste se představit sama.”

“Tady je Jane.”

“Kdo? Skoro vás neslyším.” Jane,” opakovala Jane hlasitěji. Jane? Tommyho sestra?”

“Ano.” Měla slzy na krajíčku.

“Panebože, vůbec jsem tě po hlase nepoznala. Jsi na stydlá nebo co?”

“Necítím se zrovna nejlíp,” začala Jane. Ta žena musela být Tommyho manželka, Eleanor.

“Máš hrozný hlas. Co to je, chřipka?”

“Ne. Nějaký ten záhadný virus,” řekla Jane a žaludek se jí stáhl. “Tak jak se tam pořád všichni máte?” “Ale jako obvykle. Jeremy byl právě nachlazený, Lan

ceovi, tomu teče z nosu pořád, tvůj bratr si v jednom ku

se stěžuje na záda a já se můžu zbláznit, jak vybírám, co mám zabalit…”

Jedete někam?”

“Přece ta cesta do Španělska, pamatuješ? Konečně jsme

se dočkali. Bože, jak jsi na to mohla zapomenout? Chystá me se už celá léta. Myslela jsem, že voláš kvůli tomu, že nám chceš popřát bon voyage.”

“Eleanor, musím mluvit se svým bratrem!” Jane uva

žovala, jestli se její hlas opravdu rozléhá tak, jak jí to při padalo.

“Eleanor? Víš, že mám raději Ellie. A tvůj bratr je v prá ci. Vrátí se nejdřív za hodinu.”

Jane pohlédla na hodiny na Michaelově stole. Ukazo valy skoro sedm. “Pracuje dneska déle?”

Jsou teprve čtyři hodiny. Jane, zapomněla jsi na časo vý rozdíl?”

192

Jane polkla, aby přemohla nutkání zvracet, a začala pečlivě vyslovovat. “Eleanor… Ellie, musíš mi říci úplnou pravdu.”

“Pravdu? Proč bych ti lhala, že je tvůj bratr v práci?” “Mluvila jsi v poslední době s Michaelem?”

“S Michaelem? Ne, to nemluvila…” “A Tommy s ním mluvil?”

“Myslím, že ne. Alespoň mi nic takového neříkal.” “Neříkal ti nic o tom, že by mu Michael volal a ptal se, jestli jsem u vás?”

“Proč by se Michael měl ptát, jestli jsi u nás?” “Protože takhle to řekl policii.”

“Co kdo řekl policii? Jane, o čem to mluvíš?”

Jane se tak rozbušilo srdce, že stěží dokázala mluvit.” Zdálo se jí, že na schodech slyší hlasy a kroky, ale když

,tam pohlédla, nikoho neviděla. “Musíš mě vyslechnout, Elanor… Ellie, Ellie, poslouchej, co ti říkám.” “Poslouchám.”

Točila se jí hlava, myšlenky se řítily. Slyšela blížící se hllasy a pak nic. Nespouštěla oči ze dveří. Ještě stále nic. Měla toho tolik na srdci a tak málo času. “Něco se mi stalo.”

“Co? Co se ti stalo?”

Já nevím. Nedokážu to vysvětlit. Nepamatuju si, kdo jsem.”

Jane, já ti vůbec nerozumím.”

“Prosím tě, poslouchej. Nepřerušuj mě. Dá mi práci se Soustředit. Pořád do mně cpou narkotika.” “Narkotika? Kdo do tebe cpe narkotika?”

“Michael a Paula.” “Paula? Kdo je to Paula?”

“Měli mi pomahat, pomáhat, aby se mi vrátila paměť. Ale jenom mi všechno ještě zhoršili, a teď už mi dávají injekce…”

Jane, je tam Michael? Můžu s ním mluvit?”

“Ne!” Jane věděla, že mluví příliš nahlas. “Poslouchej

mě. Michael mi lhal. Tvrdil policii, že jsem odjela k bratrovi do San Diega. Mně říkal, že to mělo být překvape-

193

ní. Ale já jsem pak našla svou kabelku se všemi průkazy

a jak bych byla mohla cestovat do San Diega bez jediného průkazu? Takže mi lhal o tom, proč nevolal na policii, když jsem zmizela…”

“Pomaleji, Jane. Ty jsi zmizela? Já tomu nerozumím. Nemohla bys to vzít od začátku?”

“Krucinál, nemohla. Už nemám čas. Budou tu každou

chvíli a píchnou mi další dávku. Prosím tě, Ellie, musíš mi pomoci. Musíš všechno říci mému bratrovi. Musíš přijet

a dostat mě odtud.”

“Ellie,” vmísil se do hovoru mužský hlas z přípojky

a zároveň Jane viděla, jak do místnosti vchází Paula. “ElElie, tady je Michael.”

“Michaeli, co se to tam děje?”

Jane nepřítomně naslouchala rozmluvě, věděla, že teď už nemá význam, aby cokoliv dodávala. Přicházela k ní Paula s injekční stříkačkou v ruce.

Je mi líto, že jsi se do toho připletla,” říkal Michael. “Nechtěl jsem tě s tím trápit.”

“Co se to u vás sakra děje?” “Sám bych to rád pochopil.” Zdálo se, že Michael vzlyká.

“Z ničeho nic přijde tenhle ztřeštěný hovor; já jí ani nepoznám po hlase; vykládá mi jakousi praštěnou historku

o zmizení, o ztrátě paměti, o narkotikách, která jí dáváte…”

“My jí dáváme narkotika,” vysvětloval Michael. “Potřebuje uklidňující prostředky. To doporučil její ošetřující lékař.”

“Ošetřující lékař?”

Jane utrpěla jakýsi nervový kolaps. Myslím, že to všechno souvisí s tou nehodou…”

“Panebože. Co pro ní můžeme udělat?”

“Tady se nedá dělat nic jiného než čekat. Doktor je přesvědčen, že to nebude trvat dlouho. Říká tomu hysterický únikový stav. Takový stav prý netrvá obvykle déle než pár týdnů.”

“Hysterický co?”

194

“To není důležité. Ale důležité je, že se nemusíte znepokojovat.”

“Za pár dní máme odjet do toho Španělska,” slyšela Ja—

le drmolit Eleanor a to už se Paula postavila těsně vedle ní.

Jen jeďte,” naléhal Michael. “Chystáte se na tu cestu, vás znám. V tomhle nemůžete nic udělat. Nechtěl jsem o tom Tommymu ani nic říkat. Opravdu tady nemůžete

pomoci ani v tom nejmenším a než se vrátíte, celá ta věc

|bude pravděpodobně dávno za námi.”

“Ano, opravdu jsem se na tu cestu moc těšila,” bylo poslední, co Jane slyšela říkat svou švagrovou, než jí Paula vzala sluchátko z ruky. “

Vsadila bych se, že jsem tu ženskou nikdy neměla rá-

da, pomyslela si Jane a pak už bez odporu přenechala ruku Paule.

195

Sedmnáctá kapitola

“Nechcete něco podat?” zeptala se Paula.

“Cože?” Jane už si nebyla jistá, kdy něco opravdu slyší a kdy ne.

“Říkala jsem, jestli nechcete něco podat. Ještě trochu pomerančové šťávy? Nebo toast?”

“Co třeba kávu?” “Samozřejmě.”

“Ale pravou kávu, ne to bezkofeinové svinstvo.” Jane…”

“Paulo…”

Jestli chcete dělat potíže, budu vás muset odvést zpát ky do vašeho pokoje.”

“Prosím vás, nechte mě tady. Tuhle místnost mám moc

ráda.” Jane na okamžik otevřela oči, aby se ujistila, že je stále ještě v soláriu.

“Když chcete výhody, musíte se podle toho chovat.” “Výhody se přece dávají dětem.”

“Pokud jednáte jako dítě, potom se s vámi taky tak zachází,” poučila jí Paula.

Já to tak nemyslím. To je všechno jen proto, že se cítím tak strašně a že jsem taková zmatená.”

“Musíte se řídit pokyny svého lékaře.” “Snažím se.”

“Musíte se snažit víc.”

Já se budu snažit. Díky, že jste mě nechala přijít sem dolů.”

“Solárium, to byl nápad doktora Whittakera.”

Jsem mu za něj vděčná,” řekla Jane a opravdu byla. “Dáte si tu kávu?”

“Ne.”

196

Jak si přejete.”

Jak se daří vaší dcerce?” zeptala se Jane, neboť jí Paula připadala unavená.

“Má se dobře.”

Jak že se to jmenuje? Caroline?”

“Christine.”

“Hlídá vám jí vaše matka?” “Dočasně.”

“Řekla bych, že jste s tím u mně nepočítala na tak ‘dlouho.”

“Už to moc dlouho trvat nebude.”

“Proč? Proč tohle říkáte?” Jane se vztyčila v houpacím křesle.

“Nerozčilujte se hned. Jenom jsem to tak řekla.” “Ale znělo to, jako kdybyste něco věděla.”

“Vím jen to, co mi řekne doktor Whittaker.” “A co vám řekl?” zeptala se Jane.

“Že už to moc dlouho trvat nebude,” odpověděla Paula.

“Mluvil teď někdy Michael s Emily?” “Nevím.” Paula zalévala kytky. “Musí mu scházet.”

“To určitě ano.”

“Mluví s vámi o ní někdy?” “Ne.”

“A o čem s vámi mluví?” “Moc toho neřekne.”

“Ale já slyším, jak si povídáte,” trvala na svém Jane. “Občas večer ležím v posteli a slyším vás dva mluvit

v kuchyni.”

“Ptám se ho, jaký měl den. Pokud se mu přihodilo něco obzvlášť zajímavého, tak mi o tom vypráví.” “Na to bych se ho měla ptát já.”

“Ano, to byste měla.” “Mluví někdy o mně?” “Občas.”

197 “Co říká?”

“Že vás miluje. Že by vám rád pomohl. Někdy pláče.

Je čas na vaše tablety.” Paula držela tablety na dlani a če kala, až si je Jane vezme.

“Opravdu musím?”

“Nechcete mi zase dělat potíže, že ne, Jane?” Jen se mi zdá, že neúčinkují.”

“Doktor Whittaker se domnívá, že ano.”

“Ale já tu celý den prosedím jako oživlá mrtvola.” “Nic jiného taky nemáte dělat. Stačí dát vašemu pod

vědomí příležitost a ono se s tím vypořádá.” Paula pře šlápla z nohy na nohu.

“Ale já už nedokážu normálně myslet. Hlava se mi nepřestává točit. Stěží se pohnu.”

“Hýbat se nemáte.”

Jak dlouho už to trvá?” Jak dlouho už trvá co?”

Jak dlouho už jsem zpátky z nemocnice?” “Něco přes tři týdny.”

“A takhle tu celý den prosedím.” Jane ve svém hlase zaslechla údiv.

“Pomalu se vám vrací síla.”

“Ale já jsem přece neztratila sílu.” “Nebudeme se chtít zase hádat, že ne, Jane?” “Nechci se hádat. Jenom nechápu…”

“Nechápete, že jestli si nebudete brát tablety, doktor Whittaker se vrátí zase k injekcím.”

“Říkal, že další injekce už potřebovat nebudu.” “Ne, pokud budete užívat tablety. Takže co si vyberete?”

“Snad bychom dneska mohly jít na procházku,” řekla Jane.

“Možná.”

“Tohle říkáte pokaždé.” “Opravdu?”

“Ano. A pak nikdy nejdeme.”

198

“Dneska možná půjdeme.” Paula pokrčila rameny a dál stírala prach.

“Bojíte se, že se pokusím o útěk?” “Ne.”

“Na útěk už nemám sílu. Nemusíte se obávat.” Já se neobávám.”

“Mně neoblafnete, to přece víte,” řekla jí Jane. “Nepokouším se vás oblafnout.”

“Znám pravý důvod, proč mi dovolujete být v soláriu.” “A ten je?”

“Že mě tu máte na očích.”

“Vy mě nemáte příliš v lásce, že?” poznamenala Jane po chvíli.

“To není pravda.” “A co je pravda?”

“Mě se neptejte.” Paula přešla k zadnímu oknu solaria a vyhlídla ven.

“Myslíte si, že jsem Michaela podváděla?” “To nevím.”

“Že jsem ho podváděla s manželem sousedky?” “Nevím.”

“Ale ta sousedka je o tom přesvědčená.” “Ano, to je.”

“Myslíte, že mi lhala?” zeptala se Jane. “Ne.”

“Necháte mě zavolat Danielovi?”

“Cože?!” Paula se ani nepokoušela skrýt údiv. “Mohla bych se ho na to zeptat.”

“Vy chcete zavolat bývalému manželovi své sousedky

a zeptat se ho, jestli jste spolu spali nebo ne? Jane, máte vůbec představu, jak uhozeně by to vypadalo?”

Jane poraženě zavřela oči, neboť věděla, že se Paula nemýlí. Jenom jsem chtěla znát pravdu,” zašeptala.

Jste si tím jistá?” zeptala se Paula.

199

“Kdo to volal?” byla Jane zvědavá, když se Paula vrátila od telefonu.

“Ale jenom se vám někdo snažil vnutit abonma na Boston Pops.”

“Lžete.”

Jane…”

“Vždycky poznám, když lžete, protože se vám tak hlelegračně vyboulí tvář, jako byste měla pusu plnou pecek, které chcete vyplivnout.”

“To je směšné,” namítla Paula.

“A taky jsem vás slyšela říkat, že jsem ještě v San Diegu.”

“Nikdy vám nikdo neřekl, že je neslušné poslouchat za dveřmi?”

Já nevím. Zapomněla jsem to.” “Tohle není legrace, Jane.”

“Ráda bych věděla, jak dlouho mi ještě chcete bránit, abych si promluvila se svými přáteli.”

“Alespoň do té doby, než si vzpomenete, kdo ti přátelé jsou.”

“A co by bylo tak hrozného na tom, kdybych s nimi mluvila teď?” dotírala Jane.

“Pravděpodobně by to rozrušilo vás a rozhodně by to rozrušilo je.”

“Proč by je to mělo rozrušovat?”

Jen pro začátek polykáte slova,” řekla Paula a narovnala jí zmačkaný polštářek pod hlavou.

“Opravdu? Nebyla jsem si jistá…”

“To by je velmi zneklidnilo a určitě by vás chtěli vidět…”

“No a?”

“No, dívala jste se v poslední době do zrcadla?”

“Musíte si o mně myslet, že jsem příšerná ženská, co?” Jane upírala pohled na Paulu a ani nijak netoužila po odpovědi.

“Myslím, že to s vámi není lehké.”

200

Jistě se divíte, že muž jako Michael dokáže žít v manželství s ženskou, jako jsem já.”

“Myslím, že když se muž jako doktor Whittaker k něčemu zaváže, tak za tím stojí,” řekla Paula.

“Přes všeliké strážné…”

“V dobách dobrých i zlých…” . “V hojnosti i nouzi…”

“Dokud nás smrt nerozdělí.” Paula se usmívala.

“Co pečete?” Jane stála ve dveřích, spojujících kuchyň se soláriem, a pozorovala Paulu u kuchyňské linky.

Paula se prudce otočila. “Co děláte v kuchyni?” Je to moje kuchyně.”

Paula pokrčila rameny. “Pak byste si raději měla vzít židli.”

“Můžu vám pomáhat?”

“Můžete akorát tiše sedět a nechat mě pracovat. Nechci si uříznout prst jen proto, že se s vámi vybavuju.” “Co to krájíte?”

Jablka.”

“Děláte jablkový koláč?”

“Napadlo mě, že Michaelovi by něco takového přišlo k chuti.”

“Tak už je to Michael,’ poznamenala Jane. Zazvonil telefon.

Jane se prudce obrátila po zvuku a hlava se jí roztočila. Chytla se hrany stolu a snažila se soustředit pohled na vázičku s letními květy, která stála uprostřed.

“Sakra, proč ten telefon musí zvonit vždycky, když má člověk právě zapatlané ruce?” Paula sáhla po utěrce, která visela na háčku vedle dřezu.

Aniž by se zdržovala zvažováním toho, co podniká, vystřelila Jane ze židle a vrhla se po telefonu. “Neberte to!”

“Proč ne? Je to můj telefon!” Strhla ze zdi aparát. “Haló?”

Paula pustila utěrku, chmátla po telefonní šňůře a šku-

201

bala za ní, že jí málem vytrhla Jane z ruky. Jane si okamžitě dlouhou šňůru obtočila několikrát kolem těla, jako by byla obrovským klubkem příze, a nechala si volné jen ruce, aby mohla odrážet stále zuřivější Paulu. “Držte se zpátky,” syčela na ní.

“Haló? Haló? Jane, jsi tam?” “Ahoj,” křikla Jane do sluchátka. “To jsi ty, Jane?”

“Ano, já.”

“To je ohromné. Nebyla jsem si jistá, jak to vlastně je. Susan říkala, že ti nedávno volala, a tvoje nová hospody-] ně nebo kdo to byl, jí řekla, že jsi pořád ještě v San Diegu a že neví přesně, kdy se máš vrátit.”

“Vrátila jsem se v noci.” Jane se skoro rozesmála.

“Ach tak, jestli se ti to teď nehodí, zavolej mi později. “| “Naopak! Hodí se mi to báječně. Scházela jsi mi.”

S kým to sakra mluví?

“Ty mně taky. Nechtělo se mi věřit, že dokážeš strávit skoro měsíc s Gargamellou.”

“S kým?”

“S tvou švagrovou přece.”

“S Gargamellou?” Nejmenovala se ta ženská Eleanor? “Copak jsi jí tak vždycky neříkala? Připomínala ti přece Gargamella, toho ďábelského padoucha, co pořád tak pronásleduje ty chudáčky malé Smurfy. Ale proč ti to vykládám? Sama jsi mi to vysvětlovala.”

Je tak příšerná?”

“Ale ne. Jenom ti prostě nikdy moc neseděla. Poslyš, Jane, děje se něco? Pokud jsi to ještě nepostřehla, tak spolu vedeme hrozně divný rozhovor.”

“Všechno je v pořádku. A jak ses měla ty?” Jane sledovala, jak kolem ní Paula pomalu krouží. “Nepřibližuj se!” “Cože?”

“Ale ty ne.”

“Kdo se to k tobě nemá přibližovat?”

Je tu v kuchyni obrovský pavouk.” Jane byla přesvědčená, že se takový popis na Paulu docela hodí. “Víš, jak pavouky nesnáším.”

202

“Abych pravdu řekla, ani to nevím.”

Paula se začala kývat ze strany na stranu, upoutávala Jane a hrála na její závratě.

“Nehýbej se, krucinál!”

Jane, přestaň si toho zatraceného pavouka všímat. Určitě se tě bojí víc než ty jeho.”

“Dejte mi to sluchátko, Jane,” Paulin hlas byl tichý, uklidňující, téměř uspávavý.

“Nepřibližuj se ke mně!”

Jane, bude lepší, když mi zavoláš později.” “Ne!”

Paula k ní přiskočila a chmátla po telefonu. Jane se zhoupla a vyhnula se jí, ještě úžeji si ovinula šňůru kolem těla, sluchátko si přitiskla k uchu ramenem, volnou rukou mávla jako cepem a vychýlila trochu Paulu z rovnováhy, zároveň zalovila po noži, který ležel na kuchyňské lince vedle mísy s nakrájenými jablky, a prudce jím máchla proti Paule, která strnula, úplně vyděšená, pak klesla na jednu z kuchyňských židlí a přiznala tak porážku.

Ježíšikriste, Jane. To musí být pořádný pavouk! Co to tam vyvádíš?”

Jane sledovala Paulu, která z ní také nespouštěla vytřeštěné oči. Zamávala nožem a viděla, jak Paula vystrašeně uhýbá, jak se jí divoce dme hruď. K čemu se asi chystá? dohadovala se Jane a přemítala, jestli má nebo nemá vylíčit té ženě na druhém konci drátu, ať už je to kdokoliv, co se tu opravdu děje.

A co by jí měla říci? Pomoc, vězní mě tu v mé vlastní kuchyni žena, která mi ještě před chvilkou připravovala jablkový koláč? Můj manžel a ta ženská mě drogují a izolují od přátel, na které si ostatně nevzpomínám, protože jsem ztratila paměť. Ztratila rozum, tomu by uvěřila spíš a taky by to zřejmě víc odpovídalo skutečnosti.

Ledaže bych jí dostala sem, aby mě viděla na vlastní oči, ledaže bych měla dost času si s ní promluvit a vysvětlit jí osobně všechno, k čemu tady došlo.

“Moc ráda bych tě viděla,” zkusila to Jane a viděla, jak

203

Paula stiskla zuby, přestože jinak se nepohnula. “Kdy se sejdeme?”

“No hlavně proto ti volám. Abych si ověřila, jestli plánuješ ti ten dnešní večer.”

“Dnešní večer?”

“Takže jsi na to zapomněla. Věděla jsem to. Říkala jsem Petrovi vsadím se, že to pustila z hlavy. Domlouvali jsme si to přece už tak dávno.”

“Samozřejmě jsem na to nezapomněla.” “Takže ta večeře platí?” “Pochopitelně.”

“Myslíš to vážně? Když ses právě vrátila z té Kalifornie? Určitě musíš zařizovat milion věcí…”

“A kvuli čemu myslíš, že jsem se vrátila?”

“No ne? To mi opravdu lichotí. Ale jsi si jistá, že jsi připravená na návštěvy? Chci říci, že bychom klidně mohly

jít někam do restaurace.”

“O tom nechci slyšet ani slovo.”

Co se to tu chystá? Co se to děje? Musela přemýšlet na plno a to není nic snadného, když se vám točí hlava

a buší vám srdce a ještě někoho držíte v šachu nožem. Po třebovala si srovnat myšlenky. S kým to asi mluví? A kdo

je ten Petr, o kterém byla řeč? Pravděpodobně manžel té ženy. A mají spolu přijít na večeři. Zrovna dneska večer

Petr, přemýlala to jméno v mozku a přitom pevněji se

vřela nůž, když viděla, jak se Paula pohnula. Ale Paula si jen přehodila nohu přes nohu a tvářila se, že se už smí řila se svým osudem. Číhá, pomyslela si Jane, číhá jak kočka, pozorující svou oběť. Jakmile jí poskytnu přílez žitost, udeří. Mezitím musím vydedukovat, komu patří ten hlas v telefonu.

Vždycky se jí ještě můžu zeptat, napadlo Jane a málem jí to rozesmálo. “Ach ano, přijďte v sedm a mimochodem, s kým vlastně mluvím? Jenom neblázni. Mysli trochu, poroučela si. Přestaň si hrát. Tohle musíš dokážu’

Určitě je to některá přítelkyně, pravděpodobně dokonce dobrá přítelkyně. A nabídla ti vodítko. Jméno svého man! žela. Petr.

204

Petr kdo? Petr Bílý králíček. Petr Pan. Peter, Paul and Mary. Petr, Petr přišlápl si svetr. Petrova skála. Skřítek Petr. Svatý Petr. Petře, Petře, nepřepepři toho vepře. Nějaký Petr kamarád. Ale pak musím mít tvoje jméno zapsané ve svém notýsku s deskami s protkávané látky! Vybavila si svůj telefonní adresář a v duchu listovala stránkami: Lorraine Applebyová; Diana Brewsterová; David a Susan Carneyovi; Janet a lan Hartovi; Eva a Ross McDermottovi; Howard a Peggy Roseovi; Sára a Petr Tanenbaumovi.

Sára a Petr Tanenbaumovi. Ano! Kdo jiný by to mohl

být? Kolik by asi mohla mít důvěrných přítelkyň, jejichz manžel by se jmenoval Petr? Žena, s níž mluví, musí být Sára Tanenbaumová. Jane si skousla jazyk, aby to jméno nevyslovila nahlas.

“Tak v kolik máme přijít?” “Kdykoliv. Čím dřív, tím líp.”

“Řekla bych, že to asi nebudeš chtít moc natahovat.” “Ale vůbec ne. Hrozně se těším, jak si popovídáme.” “A co teprve já! Měla jsem další potyčku s gestapákem.”

“Cože?”

“Vždyť přece víš můj soused. Až se uvidíme, všechno ti vylíčím. Myslím, že bys na mně byla hrdá. Tak v kolik? V sedm?”

“To bude skvělé.”

“Můžu něco přinést? Nějaké zákusky?”

“Kdepak,” řekla Jane rychle a rty jí zvlnil úsměv. “Právě peču jablkový koláč.”

Paula obrátila oči ke stropu. Ještě že pohledy nemohou zabíjet, pomyslela si Jane.

“To zní lákavě. Už se nemůžu dočkat.”

Já taky ne. Jo a kdyby ti náhodou někdo volal,” dodala Jane, “a říkal, že ta večeře neplatí, tak mu nevěř, ano? Každopádně přijď. Slibuješ?”

“Prosím tě, kdo by mi měl něco takového volat?”

Já nevím. Prostě někdo. Z legrace. Třeba i Michael.” “Michael?”

205

“Z legrace.”

Jane, děje se něco, o čem nevím?” “Budeš překvapená.”

“U tebe už mě nic tak moc nepřekvapí.” “Slib mi, že přijdeš za všech okolností.” Jane, začínám z tebe být nervózní…”

“Slib mi to.”

“Dobrá. Slibuju. A opravdu mi nechceš říci, co se děje?”

“Až večer. Přijďte včas.”

Jane uslyšela cvaknout telefon. Přestala si tisknout apa rát k hrudi, s úsměvem povolila sevření paže a upustila ho na kuchyňskou linku. Paula byla okamžitě na nohou odsunula nůž z dosahu Jane a pak si ho pevně držela

u boku.

Jste blázen, víte to? Mohla jste si ublížit.”

Jane se klidně a metodicky vymotala z telefonní šňů-

ry, ačkoliv klidná rozhodně nebyla. Cítila se v povznese né náladě. Jako by se do ní vracel život. Ani všechny ty léky v jejím organismu nedokázaly ubrat nic z toho vzrušujícího pocitu. Vypletla se ze zbytku šňůry, zavěsila slu chátko a pak si, stále s úsměvem na rtech, sedla za ku chyňský stůl. “Hádej, kdo přijde na večeři,” řekla.

206

osmnáctá kapitola

“Dáš si něco k pití?”

“Myslíš, že je to dobrý nápad?”

“Nemám na mysli žádný alkohol. Uvažoval jsem na úrovni koly nebo zázvorového piva.”

“Tak tedy zázvorové pivo.” Proč se k ní chová tak pozorně?

Jane sledovala, jak Michael vstává a jde jí pro pití. “Naleju si to sama,” upozornila ho a pospíchala za ním ke kávovému stolku, na kterém předtím Paula pečlivě vyrovnala řádku sklenic a výběr nápojů.

“Opravdu si myslíš, že bych ti tam něco přimíchal?” V jeho hlase zazníval uražený tón.

“Samozřejmě že ne.” Ale myslela si to. Přeháněla?

Michael byl znepokojený a dokonce vyděšený, když

ho Paula naléhavě přivolala domů, aby mu vylíčila odpolední události, ale později, to Jane pomáhal s oblékáním k večeři, soukromě připustil, že dokáže pochopit, jak se cítí frustrovaná, a že zřejmě nepochopil, jak moc si Jane touží pohovořit s přáteli. Paula se jí rozhodně neměla pokoušet vytrhnout telefon z rukou. Jestli se Jane skutečně cítí na návštěvu dost silná, pak se sám s radostí ujme role hostitele. Může mu však alespoň říci, koho čekají?

To nemůže, odpověděla. Nemůže a ani nechce.

Tak dobře, řekl na to. Dokáže pochopit i tohle. Odmítla své léky a on na ní nenaléhal. “Ode dneška to taky nechám jen na tvém vlastním rozhodnutí,” řekl jí

a pouze jí požádal, aby Paula mohla připravit a podávat večeři. Jane bez váhání souhlasila, rozhodnutá jíst jenom to, co všichni ostatní, aby si tak mohla být jistá, že jí do jídla nepřimíchali žádné prášky. Potřebovala být svěží;

207

bylo životně důležité, aby jí to myslelo, přestože co se chystá Sáře říci (za předpokladu, že na večeři má přijít opravdu ona), to zatím přesně nevěděla.

Jane sundala závěr z nenačaté lahve, odlomila pečeť, nalila si velké zázvorové pivo a pozorovala, jak ve skle

nici stoupají bublinky. Upila trochu, pak se vrátila do své ho křesla u krbu a sledovala Michaela, který si míchal gin s tonikem. Pohlédl na ní a usmál se a ona mu úsměv oplatila, přestože si to vyžádalo jistou námahu. Popravdě řečeno, příliš dobře jí nebylo ani se necítila nijak zvlášť silná. Zato odhodlaná, pomyslela si a za chvějícími se rty jí drkotaly zuby.

Jsi v pořádku, miláčku?” “Ujde to.”

“Nepřijdou dřív než za deset minut. Můžeš jít nahoru a na chvilku si lehnout…”

Je mi dobře.”

“Vypadáš rozkošně,” řekl a snažil se, aby to znělo upřímně.

Skutečně vypadala rozkošně? Pochybovala o tom. Upraveně, to by asi tak bylo maximum, ve které teď mohla doufat. Ale přesto se snažila, poprvé od svého návratu domů použila make-up a dovolila přitom Michaelovi,

aby jí přidržoval roztřesenou ruku, jenom si možná nanesla na tváře příliš mnoho červené ve snaze dodat jim živou barvu. Michael jí dokonce učesal a jednou z Emilyiných růžových sponek jí sepjal vlasy do mladistvého ohonu. Ladilo to s růžovým svetříkem, který jí sám vybral. Proč jí se vším tak pomáhal? Proč k ní byl pořád tak zatraceně pozorný, když s ní to nepřestávalo být tak zatraceně těžké?

Proč jsi lhal lékařům a policii? toužila se ho zeptat

a uvědomovala si, jak se stále ještě zoufale pokouší věřit, že vlastně nelhal, že jí to všechno nějak dokáže pravdivě objasnit, sladit ty zdánlivé rozpory a vrátit věcem řád. Bylo to možné? Michaeli, prosím tě, vysvětli mi všechny ty lži. Řekni mi, že všechna má podezření se dají logicky vyvrátit. Rozežeň ty lži.

208

Zeptat se ho však nemohla. Nemohla riskovat, že by vyvolala jeho hněv. Rozhodně ne teď, když její přátelé

byli už téměř za dveřmi. Ne teď, kdy z ní jedinou injekcí mohl udělat bezmocné novorozeně.

Jsi si jistá, že to vydržíš?” zeptal se.

Mlčky přikývla a náhle si uvědomila, že její rozhodnutí zeptat se ho na tyhle věci není ani tak vyvoláno obavami, že by jí nedal uspokojivou odpověď, jako spíš strachem, že by jí tu odpověď dal.

Protože kdyby jí dokázal nabídnout uspokojivé vysvětlení, znamenalo by to, že opravdu prožívá nějaký du-

ševní kolaps, že její paličaté odmítnutí léků jí celý stav jen zhorší, že si za celý ten svuj malér může sama, že to mů-

že pokračovat do nekonečna, že se takhle bude cítit až do konce života, že své vlastní já ztratila kdovíkde a do-

,už ní doputovala tahle troska, která odtud už nikdy nevyjde.

Zhluboka se napila a zvažovala, které alternativě by dávala přednost buď je moc a moc nemocné děvče a její manžel se jí snaží z toho dostat; anebo se její manžel z nějakých hanebných důvodů, které zná sám, pokouší

Zní to moc a moc nemocné děvče udělat.

Zvolí si soutěžící variantu číslo jedna nebo variantu číslo dvě? Zůstaňte u svých obrazovek a sledujte dnešní epizodu seriálu “Mládí šílení”.

Zazněl zvonek u dveří.

“Otevřu sama,” řekla důrazně Jane a zastavila Paulu, která už mířila ke dveřím.

“To je v pořádku,” uklidnil Michael mračící se mladou ženu a ta se hned vrátila do kuchyně.

Jane se tak roztřásly ruce, že jí zázvorové pivo vyšplíchlo na podlahu. Opatrně odložila sklenici na nízký stolek vedle svého křesla, několikrát se zhluboka nadechla a jen doufala, že má nohy pevnější než ruce.

“To zvládneš,” povzbuzoval jí Michael a vstal z pohovky.

Jane s námahou sunula jednu nohu za druhou a než se skutečně rozhýbala, zazvonil zvonek podruhé.

209

“Vidíš, že to jde,” zaslechla ještě Michaela a to už do šla k domovním dveřím a otevřela je.

Stáli před ní dva neznámí pohlední lidé, žena držící

kytici letních květů a muž bílé víno vě zelené lahvi ve tvaru ryby. “Vítej doma!” zvolala žena a sevřela Jane v srdečném objetí. Jak jsi mohla na tak dlouho odjet a nikomu se o tom ani nezmínit?” Ustoupila o krok, aby si

mohla Jane pořádně prohlédnout, a tím jí nabídla stejnou příležitost.

Žena byla vysoká a štíhlá, rovné hnědé vlasy, zastři žené k uším, jí brázdily světlé pruhy. Měla na sobě tmavomodré kalhoty a světlemodrou hedvábnou košili ozdobenou sponou z umělých drahokamů, na níž z naš pulených rtů vycházelo slůvko Mňam. Její náušnice tvo

řily řetězce barevných hvězdiček, které jí sahaly téměř až na ramena, rty měla jasně červené. První dojem Jane byl

že Sára Tanenbaumová je značně protřelá a čilá žena Přemýšlela, co s ní probůh může mít společného.

Žena zírala na Jane, jako by se jí v hlavě honily po dobné myšlenky. “Cos to vyvedla?” zeptala se a pustila jí z objetí.

Jane automaticky zdvihla ruce k obličeji, jako by se za svými roztřesenými prsty chtěla schovat. “Co tím myslíš?” “Cos to vyvedla se svým obličejem?” Žena si rukou natáčela hlavu Jane a zvláštní pozornost věnovala kůži na čele těsně pod hranicí vlasů. “Snad sis v té Kalifornii ne dala udělat nějakou zrušovanou plastiku, nebo snad ano?’ “Co je to za pitomou otázku?” zeptal se muž vedle ní, zavřel domovní dveře a předal lahev vína Michaelovi,

který se s ním přicházel pozdravit. “Rád tě vidím, Michaeli. Jak se pořád máš?”

“Ujde to, Petře. A co ty?”

“Ohromně. Jak skončí termín daňových přiznání, cítím se vždycky ohromně.”

“Sáro,” rozzářil se Michael, políbil ženu na obě tváře a vedl všechny do obývacího pokoje.

“Co je to s Jane?” slyšela Jane šeptat Sáru a viděla, jak Michael místo odpovědi jen zavrtěl hlavou. “Cos to se se-

210

bou provedla?” obrátila se k ní znovu Sára a mechanicky podávala kytici Paule, která se tu náhle zjevila s podnosem s paštikou a krekry. Paula položila tác, vzala květiny odešla z místnosti. “Kdo to byl?” zeptala se Sára, úplně zmatená. “Co se to tu děje?”

“Sáro, pro smilování, vždyť jsi sotva přišla,” napomínal Petr svou ženu.

“To byla Paula,” vysvětloval Michael, zatímco Jane cítila jak se jí Sářiny oči propalují do tváře. “Dvakrát týdně nas uklízela, ale když si Jane udělala ty prodloužené

prázdniny, požádal jsem jí, jestli by mohla chodit denně, Alespoň přes léto. Souhlasila.”

“Tak to máš štěstí,” řekla Sára a nepřestávala pozorovat Jane. “Pořád mi to vrtá hlavou.”

“Nedala jsem si udělat plastiku,” cítila se Jane povinována vysvětlit. “Opravdu ne. Třeba je to tím make-upem. Nebo účesem.”

“Ne, to není jenom nějaká povrchní změna.”

“A na povrchnost je moje žena expert, viď, drahoušku? Ochutnejte tu paštiku, děvčata, je vynikající.” Petr si nacpal do pusy krekr a mazal si paštiku na další.

“Řekl bych, že vypadá báječně,” přispěchal Michael

bránit manželku a políbil jí na jednu z příiliš nalíčených tváří. “Co si kdo dáte k pití?” zeptal se pak.

“Bloody Mary,” přihlásil se okamžitě Petr.

“Ty máš gin s tonikem?” ukázala Sára na sklenku v Michaelově dlani.

“Přesně tak.”

“Vypadá to dobře. A co ty, Jane?”

Jane zdvihla svou sklenici a napodobila přípitek. Já asi zůstanu u zázvorového piva.”

“Teď už je mi jasné, že tu něco neklape,” řekla Sára. “Od které doby piješ zázvorové pivo?”

“Mám trochu rozbouřený žaludek,” lhala Jane, neboť cítila, že teď není nejvhodnější chvíle, aby to rozebírala hlouběji. “Určitě to mám z letadla.”

“A proč jsi to tedy nezrušila? Mohli jsme to uspořádat některý další večer.”

211

“Ale ne, je mi dobře. Opravdu.” “Nevypadáš zrovna nejlíp.” “Sáro!”

“Petře, nech si to své věčné Sarol Má prostě starost “To ještě neznamená, že musíš být nezdvořilá.”

“Když jsme u té zdvořilosti,” vložil se do toho Michael “určitě jsme vám ještě ani nepoděkovali za láhev viru

a za ty nádherné květiny.” “To nestojí za řeč.”

“Co ti na mně vlastně připadá tak divného?” zašeptala Jane Sáře.

Sára zaváhala. Jak ti to mám říct, aby to neznělo ně jak příšerně?” Bezmocně zakroutila hlavou. Já nemůžu.” Polkla naprázdno a zhluboka vydechla. Já nevím. Vypa dáš nějak skoro jako nabalzámovaná, jako bys ani neby la živá. Nedokážu to popsat. Možná je to tím make-upem Nebo tím svetrem. že jsi celá taková… růžová.”

“Mně se Jane v růžovém vždycky líbila,” prohlásil Mi chael, objal svou ženu a zároveň druhou rukou podával Sáře její gin s tonikem.

“Kdepak, její barva je modrá,” zdvihla Sára sklenku k přípitku. “Tak na zdraví všem. Ať se máme dobře.” Všichni se napili, Jane dopila sklenici až do dna. “Dáš si ještě jedno?” zeptal se Michael úslužně. “Naleju si sama,” řekla Jane.

“Dovol,” nabídl se Petr a rychle Jane dolil sklenku. “Co kdybychom se posadili?”

“Dobrý nápad. A co takhle trochu té paštiky, které máš plnou pusu, Petře?”

“Tyhle ženské!” zavrčel Petr a navršil manželce hromádku paštiky na krekr. “Ty teď určitě budeš chtít taky,”

zeptal se Jane, která se snažila poznat, jestli žertuje, nebo ne. Petr Tanenbaum na ní dělal dojem velkého a půvabného děcka. Stejně jako jeho žena byl vysoký a štíhlý, jeho hnědé vlasy už začínaly šedivět. Ale z hnědých očí se zlatavými skvrnkami mu vyzařovalo cosi uličnického

a nesporně dětského. Člověk si s ním nebyl jistý, jestli to, co říká, myslí vážně, a jestli vůbec někdy říká to, co si

212

myslí. A může si člověk být někdy někým jistý? “Netvař

se tak vážně,” řekl jí. Jestli nechceš, nemusíš to jíst.” Jane si vzala krekr z Petrovy napřažené ruky a spolkla ho na jedno kousnutí.

“A vida. Teď mi určitě řekneš, že chceš další.”

“Tak vyprávěj už o San Diegu,” upomínala jí Sára. Jak si to tam dokázala tak dlouho vydržet?”

“O čem to mluvíš? V San Diegu je ohromně,” řekl Petr. “Možná tak na týden, prosím,” namítla jeho žena. “Ale skoro na měsíc… Chci říct, že přece nemůžeš pořád chodit jen do zoo.”

Jane se zoo v San Diegu vždycky moc líbila,” poznamenal Michael.

“Zato nesnášela svou švagrovou. Vždycky jsi říkala, že měla vygumovaný mozek,” připomněla jí Sára.

“Tak se asi změnila,” snažil se Michael. “To by se musela změnit od základu.” “Stává se to.”

Jo? A odkdy?”

“Má žena, známý cynik.”

“Můj manžel, známý svým patentem na rozum.” “Ach, jak je mladá láska sladká!”

“Tak dobrá,” pokračovala Sára, která se nedala tak lehko odradit, “byla jsi v zoo, navštívila jsi národní muzeum, párkrát sis vyjela na lodi a potom co?”

“Co to má znamenat?” zeptal se Petr. “Inkvizice? Co tak

asi každý dělá, když je na prázdninách? Obchází přátele a příbuzné; prohlíží si pamětihodnosti; odpočívá.” “Zajela sis do L A.?”

“Na pár dní,” lhala Jane. Začínala pociťovat mírnou zá-

vrať a přemítala, jestli jí nevyvolává tohle její stálé konfabulování “Bylo to báječné.”

“To mě podrž! Myslela jsem, že L. A. nesnášíš.” “No, dřív možná.”

“Ale tentokrát ne?”

“Tentokrát to bylo báječné,” odpověděel za Jane Petr a dopil svou Bloody Mary. “Tak Michaeli, co je nového ve světě medicíny?”

213

“Práce až nad hlavu.”

“Tak nad hlavu, že jsi ani nemohl jet se svou ženou?’ zeptala se Sára.

“Párkrát jsem tam na neděli zaletěl.” “To od tebe bylo hezké.”

“A co svět účetnictví?” zeptal se Michael a Jane sledo vala, jak se jeho tvář náhle rozděluje na dvě půlky a pak se opět spojuje. Co se to s ní děje?

“V létě je to vždycky dobré. Hlavní nápor je pryč. Můžeš si trochu vydechnout, získat pár nových klientů Mimochodem, vyprávěl jsem ti už, koho jsem k firmě přetáhl?”

Jane, jsi v pořádku?” Sára se vyklonila ze svého křesla. “Na chviličku mě přepadla závrať.”

Jane, co je s tebou? Není ti něco?”

Jane hleděla do Michaelova znepokojeného obličeje. “To bude dobré.” Nenamíchala Paula něco do té paštiky?

Jako v odpověď na to nevyslovené obvinění si Michael právě tlustě namazal krekr a spolkl ho, zatimco Petr se

nakláněl ke stolku a mazal si další. Takže to, že je jí tak nanic, nebylo paštikou. Čím tedy? Zázvorovým pivem?

Našel si Michael přece jen možnost, jak jí do pití něco přikápnout?

Prosím tě, ne, teď se nesmíš složit, bědovala v duchu. Ještě odpoledne ses cítila dobře. Ne zrovna nejlíp, pravda, ale rozhodně jsi neměla ten příšerný pocit, že se ti všechno rozpadá před očima, že se s tebou pokoj začíná

točit dokola a lidské hlasy se přibližují a vzdalují. Prosím tě, vydrž alespoň přes večeři, dokud nebudeš mít příležitost vysvětlit všechno Sáře.

Jak na to Sára zareaguje? Už jí dost vyděsil její zjev i její dlouhý pobyt v San Diegu, u ženy, kterou zřejmě nesnášela. Poznala jsem, že tu ženskou nemám ráda, pomyslela si Jane a připomněla si hlas své švagrové

v telefonu, když se jí snažila přesvědčit, že potřebuje pomoc. Je dobré vědět, že v něčem mě instinkt dosud neklame.

A co ti instinkt říká o Sáře Tanenbaumové? Jak asi při-

214

jala historku o tvé amnézii? Tvé tvrzení, že tě tu vězní?

Bude. pro ní stejně obtížné strávit tu informaci jako pro svou švagrovou? Bude reagovat stejně, taky uvěří ses Michaelovi? A jak jí chces přesvědčit, že ti Michael lže, když o tom nejsi úplně přesvědčená ani sama? Ačkoliv lže tak až na dno, uvědomila si (“Párkrát jsem tam na neděli zaletěl

,” slyšela ho říkat Sáře. Proč to vlastně říkal? Nebude myslet, že jsi se zbláznila, jako si to myslela Eleanor, bude přesvědčená, že právě prožíváš nějaký duševní kolaps?

A co všechno bys jí chtěla odhalit? Řekneš Sáře o těch deseti tisících dolarech? O krvi na modrých šatech? Sára přece sama říkala, že tvoje barva je modrá.

“A tak mu povídám Franku, mysli trochu víc na sebe a zbav se toho blbce. Já vím, je to místní veličina a člověk se rád pochlubí, že dělá daňové přiznání tomu a to-

mu, jenomže ty z něho máš žaludeční vředy a to ti za to nestojí. No jen si představ, ten chlap nedávno vytáhne Franka o půlnoci z postele a do telefonu mu vykládá, že se mu zdál sen o daňových klíckách. Sen! Věřil bys tomu? A Frank ho poslouchá. Ten chlap pak samozřejmě volá pořád. Vyjde mu to laciněji než chodit k psychiatrovi, což, upřímně řečeno, bude brzy potřebovat Frank.”

“A kdo je to velké zvíře?”

“Nesmíš nikde ani ceknout, že jsem ti to řekl…” “Už to vyžvanil půlce města,” uzemnila ho Sára.

Je to Charlie McMillan.”

“Kdo je to Charlie McMillan?”

“Předpovídá počasí na šestém programu! Pro všechno

na světě, Michaeli! S tebou je ale zábava. Nikdy nikoho neznáš. Ty přece víš, koho myslím, ne, Jane? Jane?” Jane se marně snažila udržet Petrovu tvář v zorném úhlu. Proč nezůstane klidně sedět? pomyslela si a pokoušela si vybavit, na co se jí to ptal. Ale jak mohl chtít, aby mu rozuměla, když pořád ztišoval hlas, až to znělo

jako porouchané telefonní spojení? “Promiň. Přeslechla jsem tě.”

Jane, co je to s tebou?”

215

“Nechtěla bys jít nahoru a na pár minut si lehnout?” “Můžeme se sejít jindy.”

“Ne! Je mi dobře. Opravdu, úplně dobře. Co pořád máte? Musíte hned vyletět jen proto, že jsem něco pře

slechla?”

“Vypadala jsi, jako by ses měla poroučet,” řekla Sára! a přisunula se k ní blíž.

Jane zavrtěla hlavou. Je mi dobře. Jenom mám

hlad.” Všimla si, že jí Michael naznačuje prstem, že má něco v koutku úst. Přejela si rukou rty, setřela si vytéka jící pramínek slin a chtěla se napít zázvorového piva, pak si to ale rozmyslela. Kde je vůbec ta Paula s večeří? Od oběda nic nejedla. Zřejmě byla zesláblá z hladu. Jen dostane do organismu trochu jídla, bude jí zase dobře. “Kolik jsi shodila?” ptala se Sára, jako by jí četla myšlenky.

“Zhubla jsem?” zeptala se na oplátku Jane a pocítila zvláštní úlevu, když viděla, jak do pokoje tiše vchází Paula.

“Večeře je hotová, pokud si přejete,” oznámila Paula.| Jane vyskočila na nohy, ale vzápětí se musela zachytit Sáry, aby neupadla.

“Tohle nemá cenu, Jane. Raději půjdeme. Ty potřebu ješ postel.”

Je mi dobře,” trvala na svém Jane a dovolila Petrovi,

aby jí dovedl do jídelny. “Určitě je to jenom tím letadlem.”! “Michaeli, o co tu opravdu jde?” slyšela, jak se Sára ti|

še ptá a snaží se Michaela pozdržet.

“Pojďte se všichni posadit,” volala Jane, aby Michaelo|

vi nedala příležitost k odpovědi, a sedla si do čela stolu Michael a Sára jí následovali.

“Vypadá to báječně,” řekla Sára s trochu nucenou srdečností při pohledu na večeři, kterou Paula kladla na stůl.

“Poslužte si,” pobízela Jane a pozorně sledovala, jak

její manžel i hosté vrší jídlo na talíře. Nabrala si také a dří| ve, než zvedla vidličku s kuřetem k ústům, počkala, do

kud Paulin výtvor neochutnají ostatní.

216

Je to vynikající,” řekla Sára. “Ta žena je poklad. Ne abyste jí někdy propustili!”

Jane se nutila do jídla, neboť věděla, že jí všichni pozorují. S rozmyslem a důkladně kousala a soustředěně polykala jedno sousto za druhým. Pokud snad kuřecí ma—

so chutnalo jinak než zelené fazolky či kořeněná rýže, Ja-

ne to nevnímala. Na jazyku jí všechno splývalo dohromady. Modlila se jen, aby to udržela v žaludku, alespoň než vstanou od stolu.

“Kam se poděl tvůj snubní prsten?” zeptala se Sára a snažila se, aby to znělo jakoby mimochodem.

Jane se zahleděla na prázdný prsteník levé ruky a nemohla si vzpomenout, jak jí to Michael vysvětloval. “Kupuju Jane nový. Napadlo mě, že by jí slušely diamanty, co myslíte?”

“Myslím, že jsi správný mužský,” řekla Sára a pohladila ho po ruce.

“Vidíš, ještě ses mé ženy nezeptala na Hitlera,” promluvil náhle Petr, kterému se zřejmě nelíbila řeč o diamantech.

“Cože?” Jane se pokusila odložit vidličku na talíř, ale netrefila se a vidlička upadla na podlahu. Nevšímala si toho a plně se soustředila na Petra. Opravdu se zmínil

o Hitlerovi?

“Na našeho souseda! Na pana Zastrašovatele,” řekla Sára netrpělivě. “Toho, co pokaždé, když mě uvidí, hned

přejde do parádemarše. Gestapák říkala jsem ti to do telefonu. Byla bys na mně hrdá. Pořádně jsem mu to vytmavila.”

“Řekla mu, aby nám laskavě víckrát nedával odpadky před dům.”

“To ne! Upozornila jsem ho, že jestli nám ještě jednou postaví svou popelnici k domu, bude jí mít ráno vysypanou na trávníku před svým barákem.”

“To jsi zabodovala,” řekl Michael.

“Samozřejmě nejsem ještě taková třída jako Jane…” “Co tím chceš říct?” zeptala se Jane a přidržovala se hrany stolu, neboť místo jedné Sáry viděla dvě.

217

“Ty bys mu řekla, že je nacistický sráč a tu popelnici bys mu rovnou vyklopila na hlavu,” řekl jí Petr, zatímco se Sára a Michael souhlasně smáli.

Jane slyšela ten smích, jako by byla pod vodou a oni

na vzdáleném břehu. Pokoušela se plavat k nim, hledala, kde je hladina, aby se nad ní mohla vynořit a vdechnout do plic alespoň trochu vzduchu. Všechny její pokusy jí

však stahovaly jenom hlouběji do propasti. Topila se a ni-‘, kdo o tom nevěděl. Nikdo jí nemohl zachránit.

Co jen mohlo způsobit, že se takhle cítí? Jedla jenom to, co všichni ostatní. Láhev zázvorového piva si sama

otevřela a sama si nalila. Sklenici vůbec nedala z ruky, až na okamžik, kdy jí Petr doléval, ale i přitom ho pozorně sledovala.

Ne, tak to nebylo, uvědomila si s úlekem. Odložila sklenici, když šla otevřít dveře! Zatímco se vítala s Petrem a Sárou, Michael měl dost času, aby jí do pití něco přidal. Udělal to? Panebože, udělal to?

“Sáro, potřebuju tvou pomoc…” Jane slyšela vlastní slova, jako by vycházela z úst někoho jiného, sledovala sama sebe, jak se hroutí na podlahu, viděla, jak k ní přibíhají Michael s Paulou a Petr se Sárou, jak jí Michael zdvihá a odnáší po schodech do její ložnice, těsně následován Petrem a Sárou.

“Krucinál, Michaeli, řekneš mi už konečně, co se to tu děje?” naléhala Sára.

Jane se pokusila otevřít oči, ale bylo to, jako by je měla pevně sklížené. Ze všech sil se snažila zůstat při vědomí, slyšela, že někdo pláče, a poznala, že je to Michael.

Jak je Bůh nade mnou, sám bych to chtěl vědět,” vzlykal tiše. “Nikdo si nedovede představit, co všechno se tady děje.”

“Pověz nám to.”

Jane se úplně zhroutila.” Jeho hlas zněl drsně, jako by tomu nemohl uvěřit.

“To není možné.”

I se zavřenýma očima Jane věděla, že se na ní všichni dívají.

218

“Nepamatuje si, kdo je; říká, že si nevzpomíná na nic z našeho společného života…”

“To je nesmysl. Nás si přece pamatuje,” protestoval Petr.

“Ne tak docela,” opravila ho Sára. “Mám na mysli třeba to, že si vůbec nepamatovala na Hitlera. Dalo se to poznat. Alespoň já jsem to poznala.”

A co jsi ještě poznala? ptala se Jane a přes zavřená víčka prosila Sáru, aby jí přišla na pomoc.

“Už odpoledne byla hrozně divná do telefonu. A hned,

jak jsme vešli do dveří, jsem si říkala, že nevypadá normálně. Užívá nějaké léky?”

Její ošetřující lékař jí předepsal slabé sedativum, ale ona ho odmítá brát. Říká, že se po něm necítí dobře. Já už opravdu nevím, jak dál,” pokračoval Michael. “Nemá-

te představu, jaké to je. Chová se úplně nevypočítatelně. Jednu chvíli je veselá a vzápětí skleslá. Ráno je mírná jako koťátko a odpoledne je z ní běsnící šílenec, vyháže ze skříně všechny věci a dupe po nich. Nikdy nevím, co od

ní můžu čekat.”

Jak dlouho už to trvá?” “Nejmíň měsíc.”

“V tomhle stavu byla už v Kalifornii?” “Vůbec do Kalifornie nejela.”

Jane slyšela, jak Sára lapá po dechu.

“Vlastně to trvá o hodně déle než měsíc. Od té nehody kdy už zůstala vykolejená. Myslím, že jsem si dělal přílišné naděje…”

“Ale zdálo se, že se s tím docela vyrovnala. Nikdy se neprojevily žádné známky…”

“Na veřejnosti ne. Když jsme šli ven, snažila se to zvládnout. Já nevím. Možná že jí to úsilí příliš vyčerpávalo. Z ničeho nic od všeho utekla. Lékaři tomu říkají hysterický únikový stav.”

“Nechce se mi tomu věřit.” “Ale dostane se z toho, ne?”

“Podle lékařů se její stav měl zlepšit, ale zatím je na tom stále hůř. Dneska odpoledne vzala na Paulu nůž.”

219 “Nůž!” “Panebože!”

“Už nevím, co mám dělat. Co bude, jestli příště provede něco podobného a přitom někoho zraní? A co když ublíží sama sobě?”

“To by neudělala.” “Můžu to riskovat?” “Co to říkáš?”

Já nevím. Já už ani nevím, co mluvím. S nejistotou vycházím z domu a s nejistotou se vracím. Je v hluboké depresi, ale nechce mi dovolit, abych jí pomohl. Děsím se pokaždé, když vyjdu ze dveří, mám strach, že až se vrátím, už tu nebude, že se možná pokusí o… nedokážu to ani vyslovit.”

Jane není člověk, který by se mohl zabít,” řekla Sára

s přesvědčením a vyslovila tak to, na co Michael jen narážel.

“Byla to dnes u večeře Jane?” zeptal se prostě.

Ta otázka jí umlčela a naplnila pokoj tíživým tichem. “Pokud se to v dohledné době nezlepší,” promluvil po chvíli Michael, ztěžka dýchal a ztišil hlas, “nezbyde mi než uvažovat o ústavu.”

“Michaeli, to ne!”

“Mám snad jinou možnost? No řekni, Sáro. Ukaž mi, co mám udělat, a já to udělám. Jsem v koncích. Zkoušel

jsem všechno možné. Nic dalšího už mě nenapadá. Opravdu, už asi nemám jinou možnost.”

Proboha, byla poslední myšlenka Jane, než jí obestřela tma, proboha, pomozte mi někdo, prosím vás.

220

Devatenáctá kapitola

Ve snu se jí zdálo, že jí telefonovala Emily a chtěla se sejít v bostonském obchodním přístavu. Když tam však dorazila, Emily už mezitím odešla, a tak se Jane horečně rozběhla podél řeky Charles, minula řadu výletních lodí a Novoanglické akvárium, obchodní překladiště a přístaviště Pobřežní stráže, přeběhla Charletownský most, nechala za sebou skupiny turistů shromážděných před americkou lodí Constitution, a mířila k námořním dokům.

Blížila se k nim právě ve chvíli, kdy Emilyina loď vyplouvala. “Emily! Emily!”

Je mi velmi líto, ale vy do téhle skupiny nepatříte,” řekla jí mladá žena hlasem plným výčitky. “Musíte se

v Boston Common přihlásit na další turnus. Tam se setkáte s Emily.”

“Emily!” volala Jane a klopýtala přes hrob Mother Goose na starém hřbitově Granáry. “Emily, kde jsi?” “Těsně jste se minuly,” řekl někdo. “Právě odešla

s Gargamellou.” “Ach ne!”

“Říkala, že bude do čtyř hodin čekat ve Faneuil Hali.” Jane skočila do čekajícího automobilu a vyrazila, na každého, kdo jí zdržoval, houkala a dělala urážlivé posuňky.

“Ovládej se, ovládej se,” napomínal jí Michael ze zadního sedadla. “Přece se nechceš vybourat?”

A náhle spatřila, jak se přímo proti ní řítí tmavozelené volvo. Snažila se stočit volant, ale nedokázala s ním ani pohnout, a tak jen zběsile sešlapávala brzdu v marné snaze zabránit nevyhnutelné srážce.

“Ne!” vykřikla Jane a posadila se tak prudce, že málem

221

spadla z lůžka, oči jí vytřeštěně těkaly pokojem a ona si rychle uvědomila, že je doma a ve vlastní posteli.

Pohlédla na noční stolek a viděla prázdné místo tam,

kde stával telefon, než ho Michael přemístil, a pochopila, že jí Emily nesháněla. Nebo snad ano? Možná že po ní volala, jedna vyděšená duše hledala druhou.

V hlavě jí zněla ozvěna vzdáleného šepotu Já už ne-‘ vím, jak dál. Nemáte představu, jaké to je. Chová se úpl-: ně nevypočítatelně.

Michael?

Od té nehody zůstala vykolejená.

Proč takové věci říkás? Souvisí s tou nehodou něco, co jsi mi zatajil?

Pokud se to v dohledné době nezlepší, nezbyde než uvažovat o ústavu.

O ústavu? Bože můj? Určitě to byl také jen sen. Mám snad jinou možnost?

Ústav. Michael řekl, že jí bude zřejmě muset dát zavřít| do ústavu. Hanebně jí obelstil, omámil jí prášky a pak

slzami v očích svěřil jedné z jejích nejbližších přítelkyň! že asi nebude mít jinou možnost, než jí umístit v ústavu.| To nebyl sen. Tahle noční můra, to byla skutečnost.

Musí se odtud dostat.

Jane se vymotala z pokrývky a zjistila, že na sobě stále ještě má všechno ze včerejšího večera, což bylo dobré, neboť pochybovala, že by zvládla oblékání. Jen nohy mě-[ la bosé a to mohlo napravit několik rychlých kroků ke skříni.

Sotva se dotkla chodidly koberce, pocítila, jak se jí

točí známá závrať. Jen vydrž, povzbuzovala se, soustřeď se

na to, co musíš udělat. Soustřeď se, aby ses odtud dostala, dokud máš ještě možnost.

A co máš v plánu, až odtud vyvázneš? ptal se její obraz v zrcadle a na tváři, připomínající masku, se objevil prázdný výraz.

O tom budu přemýšlet až potom. Jenom pěkně popořádku. A nejdřív ze všeho se musím dostat z tohohle domu. : A ‘i

222

Jane otevřela dveře skříně, vklouzla do černých lakovaných lodiček a ve špičce ucítila něco jako kamínky. “Co to děláte?”

Paulin hlas Jane přimrazil na místě.

“Musím do koupelny,” zalhala Jane a ze všech sil se snažila zůstat klidná a stát rovně.

“No tam jí asi sotva najdete.” Jane na ramenou ucítila Pauliny ruce, lehce jí postrkovaly a naváděly správným směrem. “Tak je to dobré. A teď rovně.” Paula naposledy Jane mírně postrčila, asi jako se to dělá dětem, které se učí chodit, a pak jí pustila.

“Asi budu potřebovat pomoc,” řekla jí Jane, zapotácela se a žena k ní okamžitě přiskočila. “Proboha, co to je?” vykřikla Jane a ukázala k bazénku Jacuzzi.

“Co?” Paula se naklonila k vaně a vtom do ní Jane plnou vahou strčila. Paula rozhodila ruce, aby zbrzdila pád, a s výkřikem spíše překvapeným než bolestným skončila napůl v obrovské vaně. Jane vyběhla z koupelny, přibouchla za sebou dveře, a natahala před ně noční stolek,

stojací lampu a židli, aby je zabarikádovala; uvědomila si, že až jí Paula bude pronásledovat, nedá jí moc práce to překonat, doufala však, že jí natolik zdrží, aby se Jane útěk podařil.

Jane letěla ze schodů, až ztratila rovnováhu a na posledním stupínku upadla; slyšela, jak se Paula osvobodila ze svého dočasného vězení, a když se rozběhla k domovním dveřím, stála už Paula nad schodištěm.

Jane, ježíšikriste, co to vyvádíte? Kam si myslíte, že půjdete?”

Jane zabouchla dveře, spatřila Carolino auto, zaparkované na druhé straně ulice, a modlila se, aby nebylo zamčené. Zkusila zadní dveře, a když se otevřely, málem jí vděčností vyhrkly slzy. Skočila dovnitř, tiše za sebou zavřela a schoulila se na podlahu vozu za předními sedad-ly; srdce jí přitom divoce tlouklo a v žaludku cítila takové křeče, že se obávala nevolnosti. Slyšela, jak Paula volá její jméno, a v duchu jí viděla, jak jí hledá po celé ulici, jak obchází dům dokola a nakonec bezmocně rozpažuje

223

ruce. Co bude dál? Vrátí se Paula do domu? Zavolá okamžitě Michaelovi? Kolik času mi zbývá? uvažovala Jane A co bych měla udělat?

Ani nemusela zdvihnout oči a věděla, že si jí někde prohlíží postranním okénkem. Hra skončila, pomyslela si ale ještě několik vteřin se jí nechtělo pohlédnout vzhůru

a vidět na Paulině tváři uspokojení, že jí polapila. Polapi-| la, opakovala si, když zaslechla šramotit kliku, jako bych byla nějaký zločinec. Okamžitě se jí vybavily její zakrvácené šaty a těch téměř deset tisíc dolarů v hotovosti, které našla v kapsách pláště. Možná jsem opravdu jen zločinec. Možná se mi opravdu dostává jen toho, co si zasluhuju. Není načase, abys ten boj vzdala? naléhala na ní únava a prostá chuť vrátit se do postele. Zhluboka se nadechla, přidržela se ošoupané kůže na zadních sedadlech a přinutila se pohlédnout do okénka.

Shora se na ní usmíval Carolin otec a okukoval jí, jako by byla exotický pták ve skleněné kleci. Jane zaslechla

kroky a přes dveře auta slyšela Carole, jak volá: “Tati, co tam venku děláš?”

Jane si položila prst na rty v gestu, kterým prosila star ce, aby jí neprozradil. Odpověděl jí širokým bezzubým úsměvem.

“Tati, ještě nejedeme. Vrať se dovnitř a dojez si snída ni. Víš přece, že nesnášíš vychladlé toasty.”

Stařec se prkenně narovnal a při pomyšlení na vy

chladlé toasty mu tvář zcela zvážněla. Pak se otočil a spěchal k domu.

“Carole!” ozval se Paulin křik, který se s každým dalším slovem přibližoval. “Neviděla jste tu Jane?” Jane? Ne. A proč to už se zase ztratila?”

“Strčila mě do vany a vyběhla z domu. Málem jsem si při tom pádu zlomila zápěstí.”

“Panebože, vypadá to, že už jí úplně přeskočilo.” “Mohla byste mi hned zavolat, kdybyste jí zahlédla nebo kdyby u vás zaklepala?”

“Buďte klidná.” “Díky.”

224

“Tati, vrať se domů.”

Jane slyšela zaklapnout dveře. A po chvíli, z větší vzdálenosti, druhé. Byly už obě pryč? Pomaloučku se vy-

,hla a odvážila se vyhlédnout spodním okrajem okénka, nikdo tam nebyl. Trávník před Caroliným domem byl

opuštěný. Nikoho neviděla ani na prostranství před svým domem. Někdo mohl samozřejmě pozorovat ulici z okna.

Musí si dávat moc velký pozor. Nesmírně opatrně otevřela dveře auta, vysoukala se ven a měla přitom na paměti, že nesmí zvedat hlavu, aby jí někdo nezahlédl.

A co teď? Kam myslela, že půjde? Nemá u sebe žádné peníze, při svém náhlém útěku si nestačila vzít kabelku. Už v tom zase lítám, pomyslela si. Znovu se budu potulovat po ulicích bez kabelky a bez dokladů. Až na to, že teď’ už vím, kdo jsem, přestože jsem všechno zapomněla. Jsem Jane Whittakerová. Koukej, Jane utíká, pomyslela si,

drala se ulicí, nahrbená, až si prsty otírala o chodník, podobná spíše opici než lidské bytosti.

Zahnula na sever od Walnut Street a nepřestávala bě-

žet, přestože sotva popadala dech. Instinktivně cítila, že kdyby se zastavila třeba jen na pár vteřin, zhroutila by se, stočila by se na něčím trávníku do klubíčka a usnula by.

Nemohla si dovolit zabrzdit uprostřed svého rozletu. To jako žena dokonale chápala.

Slyšela, jak kolem ní projíždějí auta, a chvíli si pohrávala s myšlenkou, že by na některé mávla. Zastavil by jí někdo? Asi těžko, uvědomila si, když zahlédla znepokojenou tvář ženy za volantem vozu, který jí právě míjel.

Musí na mně být úžasný pohled, jak tu běžím ulicí nahrbená jako opice, v roztomilém růžovém svetříku, rozčílením se celá potím a zoufale se snažím udržet oči otevřené. Potřebovala bych taxíka, napadlo jí, když znovu ucítila, jak jí do prstů na noze tlačí ty zatracené kamínky v botě. Na rozdíl od svého minulého velkého útěku jsem

si ovšem tentokrát kromě jiného zapomněla vzít i peníze. Sáhla do kapes kalhot. Nic. žádná stodolarovka v dohledu.

Prudce se zastavila. Jestli už jí nezbývá než cestovat

225

pěšky, pak si musí udělat pohodlí. Samozřejmě v mezích) možností, dodala v duchu, vyzula si pravou lodičku a sledovala, jak z ní na zem vypadly dvě bílé tabletky. Její lék uvědomila si, tablety, kterými jí krmí Michael a Paula, tablety, které ukryla. Sehnula se, aby je zvedla, a musela se přidržet chodníku, než nabrala sílu znovu se narovnat.

Pak schovala tablety do kapsy a pokračovala v cestě. Při tom si uvědomila, že Paula se mohla rozhodnout hledat

jí autem, a okamžitě zašla za řádku stromů.

O několik bloků dál viděla něco jako hlavní třídu

Kdyby se tam dokázala dostat… tak co? Co hodlala pod niknout? Jít na policii? A říci jim asi tak co? že je na útě ku, neboť její manžel se jí chystá zavřít do ústavu?

Váš manžel? Ten vyhlášený dobrodinec Svatý Michaell Není takový světec, jak se zdá.

Když však někdo jako světec vypadá a taky jako světe jedná…

Ale on mi celou dobu lhal a každému lhal. Světci nelžou.

Dával mi narkotika.

Jednou jsem si je nevzala… Opravdu ne?

“Ne!” vykřikla Jane právě ve chvíli, kdy došla na všu dypřítomnou Beacon Street; zachytila přitom pohled blí žícího se chodce, který chvatně přešel na druhou stranu, aby se jí vyhnul. Ne, na policii jít nemůže. Jen se na mněpodívejte. Vypadám úplně vyřízená. Nevěřili by mi ani slovo.

A co tu taky bylo k věření?

Jak mohla dokázat, že se proti ní někdo spikl? Dokon ce si ani nepamatuje, kdo je ona sama! Tím by překroči

la všechny meze nestydatosti. Slovo člověka s hysterickou annézií proti slovu proslulého světce? Uvažuj reálně’ Ztrať se.

Už jsem to zkoušela. Ale nepovedlo se to.

Civěla na ten vývěsní štít snad několik minut, než se jí v hlavě rozsvítilo, co vlastně označuje. BEACONSKÁ LÉKáRNA, hlásala velká modrá a zlatá písmena. Nohy jí

226

samy nesly ke vchodu. Ustoupila z cesty vycházejícímu zákazníkovi a pak vešla dovnitř. Okamžitě ucítila, jak jí závan klimatizace chladí kapky potu, které jí stékaly po kůži krku a paži. Připadala si celá ulepená, trochu se jí točila hlava a jen se modlila, aby dokázala dojít k přepážce léků na předpis, která byla v zadní části krámu,

a neomdlít.

“Co pro vás můžu udělat?” zeptal se muž za vysokým pultem a shlédl na ní přes okraj brýlí na čtení. “Panebože, není vám něco?”

“Neměl byste židli…?”

V dalším okamžiku už klesla na podlahu, nohy natažené před sebe, paže ochable svěšené k bokům a záda

opřená o vitrínku s léky proti nachlazení. Lékárník klečel vedle ní, pleskal jí po ruce a volal na svého asistenta, aby přinesl sklenici vody.

“Napijte se,” vybídl jí pak a přitiskl jí sklenici ke rtům.

Upila pár kapek vody a ze všech sil se snažila udržet

oči otevřené. Laskavý lékárník, šedesátník s hustým knírkem a kotletami, jaké byly naposledy v módě počátkem sedmdesátých let, jí kapesníkem otřel čelo. “Asi to bude z toho vedra,” řekla a nebyla si jistá, jestli mluví dost nahlas.

“No, nechci se vás dotknout, ale na dnešní počasí jste dost navlečená. V televizi předpovídali, že to může vyskočit až na osmatřicet stupňů! Myslíte, že dokážete vstát?”

Jane zavrtěla hlavou. “Raději ne.”

“Hned za pultem mám židli. Nemůžeme vás tu přece nechat sedět na podlaze. Pojďte, budu vám dělat společ-

níka na tu chvíli, než zase naberete síly.” Oběma rukama jí pomáhal na nohy.

Jane cítila, jak si někdo stoupl za ní a zezadu jí podpírá. Otočila hlavu a spatřila zdvořile se usmívající Paulu s rukou bezpečně zaklesnutou do jejích zad. “Ne!” “Promiňte. Ublížila jsem vám?” zeptala se vylekaně

mladá dívka. Žádná Paula, uvědomila si Jane a dovolila lékárníkovi, aby jí odvedl k židli za pultem.

227

Jste nemocná?” zeptal se jí hlasem plným účasti.

Jane cítila, jak se jí do očí hrnou slzy. Klesla na židli, roztřesenou rukou sáhla do kapsy kalhot a vytáhla obě

bílé tablety. “Nemohl byste nějak zjistit, co to je? Myslím, pokud je nemusíte odesílat na rozbor.”

Lékárník jí vzal tabletky z natažené dlaně, párkrát je obrátil v ruce a pozorně si je prohlížel. “Odkud to máte?” “Víte, co to je?”

“Myslím, že to vím.” “Ativan?”

“Ativan? Kdepak, tohle není Ativan. Tablety Ativanu

jsou tenčí a podlouhlé. Kdo vám řekl, že tohle je Ativan?” Jane se rozbušilo srdce. “To není Ativan?”

“Ne, tohle vypadá spíš jako Haldol.” “A to je co?”

“Něco, s čím byste se asi nechtěla zaplést.” Oči se mu zúžily. “Nebrala jste to, doufám, nebo snad ano? Myslím bez předpisu?”

Provinile přikývla. “Dlouho jsem špatně spala a přítelkyně mi řekla, že tohle mi pomůže.”

“Nejdřív se zbavte těch tablet a hned potom té přítelkyně. Takové přítelkyně jsou nebezpečné.” Znechuceně

odfrkl. “Není divu, že jste málem omdlela. Kolik jste si toho vzala?”

Jen dvě.” “Panebože!”

Jste si jistý, že je to ten… Haldol?”

“Skoro stoprocentně. Ale podívám se ještě, abych měl jistotu.” Na pár minut zmizel za řadami polic a pak se vrátil s tlustou modrou knihou. “Tady je všechno.” Rozevřel knihu. “Vidíte? I s obrázky.”

Jane očima přelétla lesklé stránky, které obsahovaly seznam léčiv, doplněný přesným vyobrazením jednotlivých druhů tablet. Lékárník nalistoval písmeno “H” a pak

rychle našel Haldol. Položil tabletu na stránku vedle fotografie. “Vidíte? Stejná velikost i barva. Obě mají zkosené okraje. Uprostřed jsou rozdělené a nemají žádný povlak. Je to bezpečně Haldol.”

228

“A ten není dobrý na nespavost?”

“Trpíte nespavostí? Mám tu tisíce prostředků, které nejsou na předpis. Haldol užívejte, až u vás propukne nejtěžší psychóza.”

“Psychóza?”

“Haldol se předepisuje zpravidla, až když všechno ostatní selže. Dává se lidem, kteří trpí těžkou depresí. Když ho dáte někomu, kdo těžkou depresí netrpí, je pravděpodobné, že u něj takový stav vyvoláte.”

“Takže když ho začne užívat někdo, kdo neměl depresi, tak jí dostane?”

“Berte delší dobu bezdůvodně Haldol a proměníte se ve skutečnou živou mrtvolu. Nemluvě o tom, že po fyzické stránce u vás vyvolá všechny příznaky Parkinsonovy choroby.”

“A to jsou?”

“Polykací obtíže, křeče, šouravá chůze…” “Taky slinění?”

Přikývl. “Prošla byste celou škálou psychických poškození. Věřte mi, tohle nejsou tabletky, které lze beze všeho rozdávat přítelkyním, když špatně usínají. Budete si s tou svou přítelkyní muset promluvit. Upozorněte tu idiotku, že si zahrává s lidskými životy. Někdo by na to mohl ošklivě doplatit.” Udiveně zakroutil hlavou. “Máte štěstí, že jste si vzala jen dvě. Mohlo z vás být opravdu těžce nemocné děvče.” Odmlčel se a pozorně si jí prohlížel. Jste si jistá, že víc jste si toho nevzala?” Usmála se a cítila něco jako úlevu. Takže přece jen ne-začínala bláznit. Michael jí po celou dobu dával jiné tab-

lety než ty, které jí předepsal doktor Meloff. Nebrala žádné mírné sedativum, ale lék, který “se předepisuje zpravidla, až když všechno ostatní selže,” a který jí po dlouhodobějším užívání mohl proměnit v “živou mrtvolu”. Není divu, že pořád prožívala ty zatracené deprese. Není divu, že ráno sotva dokázala vstát z postele. Není divu, že skoro nemohla chodit. Měla Parkinsonovu choro—

bu, vyvolanou záměrným podáváním nevhodného léku. I ona “prošla celou škálou psychických poškození!”

229

“Potřebuju ty tablety zpátky,” řekla lékárníkovi téměř klidně. “A musím se dostat do Bostonské městské nemocnice. Myslíte, že byste mi mohl půjčit na taxíka?” “Možná že bych vám raději měl zavolat sanitku.” “Nepotřebuju sanitku. Potřebuju si jen promluvit s jedním člověkem v Bostonské městské nemocnici. Prosím vás, pomůžete mi?”

230

Dvacátá kapitola

“Chtěla bych mluvit s doktorem Meloffem.” Jane shlížela k černovlasé mladé ženě, která seděla na stráži před ordinací doktora Meloffa a předstírala, že pracuje s počítačem. Žena, jejíž modré oči byly tak světlé, jak byly její vlasy tmavé, pozorovala Jane se směsicí nudy a nejistoty. Není si jistá, kam mě má zařadit, uvědomovala si Jane, a když si uhlazovala pomačkané bílé kalhoty a vytahovala spodek růžového svetru s dlouhými rukávy, cítila, jak se jí lepí na prsty.

Mladá žena, podle jmenovky Vicki Lewisová, byla pod bílým pláštěm velmi elegantně ustrojená; teď chvíli studovala nevhodnost oblečení Jane a teprve pak jí odpověděla. “Obávám se, že to nebude možné.”

Já vím, že nejsem objednaná, ale ráda počkám.” Očima přelétla prázdnou místnost. Nikdo jiný tu na něj nečekal.

“To by bylo zbytečné.”

“Určitě se mnou bude chtít mluvit, až se dozví, kdo jsem. Řekněte mu prosím, že tu je Jane Whittakerová.” “Doktor Meloff bohužel nikoliv.”

“Prosím?” Jane se podívala na hodinky. Na oběd bylo ještě trochu brzy. Možná si odskočil na kávu. Třeba by ho našla v restauraci.

“Doktor Meloff je na dovolené. Bude pryč několik týdnů.”

“Na dovolené?”

“Sjíždí peřeje, nebo jak se tomu říká. Každý podle svého gusta.” Vicki Lewisová pokrčila rameny. Jestli se chcete objednat, až se vrátí…”

“Ne. Tohle opravdu nepočká.”

231

“Pak byste mohla jít k doktoru Turnerovi nebo k některému sekundáři.”

“Ne, musí to být doktor Meloff.”

Vicki Lewisová se celá nesvá zahleděla na obrazovku svého počítače. “Pokud se nechcete objednat na pozdější termín, pak pro vás opravdu nemůžu nic udělat.”

Já do té doby čekat nemůžu.” Jane zaslechla, jak se

do jejího hlasu náhle přimísil vřískavý tón, všimla si znepokojení, které blesklo v ledových očích Vicki Lewisové,

a uvědomila si, že si potřebuje sednout a všechno si důkladně promyslet, aby neřekla nebo nevyvedla nějakou hloupost. “Můžu se tu na chvíli posadit?”

Vicki Lewisová znovu pokrčila rameny. Jane usedla na nepohodlné oranžové křesílko u vzdálenější zdi a několikrát se zhluboka nadechla, vědomá si podezíravého pohledu Vicki Lewisové. Neví, kam mě má zařadit, co si

o mně má myslet. Může si dovolit mě urazit? Nejsem

osobní přítelkyní pana doktora? Potřebuji neodkladnou lékařskou péči? Nebo jsem snad nějaký uprchlý šílenec, bývalá pacientka s chorobným obdivem ke svému lékaři? Neskrývám pod tím sladce růžovým svetrem zbraň?

Třesou se mi ruce a jsem zpocená tím vedrem, nebo je to projev neurózy?

Jste pacientka doktora Meloffa?” zeptala se mladá žena ve zjevné snaze, aby Jane zmizela z čekárny. “Vyšetřoval mě asi před měsícem.” Bylo to před měsí-

cem? Už si nebyla ničím jistá. Úplně ztratila pojem o čase. “Co je dneska za den?”

“Čtvrtek. 26. července. 1990,” sdělila jí Vicki Lewisová ve třech oddělených větách.

“Děkuji vám.”

“Mohla bych zavolat některého sekundáře. Myslím, že je volný doktor Klinger.”

“Ne!”

Při jejím náhlém výbuchu vyskočila Vicki Lewisová ze židle a reflexně sáhla po telefonu.

“K doktoru Klingerovi nechci.” K doktoru Klingerovi s jeho prázdnýma očima, neschopnému se usmát, bez

232

špetky smyslu pro humor anebo pro soucit. Co ten by si asi tak mohl z jejího vyprávění vybrat? “Potřebuju si tu jen pár minut posedět, než se rozhodnu, co dál. Prosím.”

Vicki Lewisová se s dalším pokrčením ramen vrátila k obrazovce svého počítače.

Takže co teď? uvažovala Jane a snažila se zadržet slzy. Měla to všechno tak krásně promyšlené. V taxíku si probírala svojí rozmluvu s doktorem Meloffem, dokud jí nepřipadala perfektní. Připravila se na jakoukoliv možnou námitku, znala přesnou odpověď na každou nedůvěřivou otázku. Rozhodla se, že ho do své noční můry zasvětí nenápadně, jako zkušená průvodkyně, která naviguje skeptického návštěvníka k těm nejzajímavějším místům: “Vím, že vám to bude připadat neuvěřitelné, doktore Meloffe, a je možné, že pro to všechno existuje

zcela logické vysvětlení, já jsem ho ale nedokázala najít. Vám se to třeba podaří.”

A v čem je tedy podle vás problém, Jane?

Tedy, vzpomínáte si, jak jste mi říkal, že se mi paměť může během pár týdnů vrátit…

Ale nesliboval jsem to. Paměť má svůj vlastní řád. To vím. A kvůli tomu jsem nepřišla. Přišla jsem, protože od té doby, co jsem se vrátila domů, se mi dějí podivné věci…

Co máte na mysli?

Bývá mi hrozně zle, doktore Meloffe. Jsem depresivní a úplně apatická. Některé dny stěží vstanu z postele.

To už jsme probírali po telefonu, Jane. Vysvětloval jsem vám, že ve vaší situaci není deprese nic neobvyklého.

Já vím, ale je tu ještě něco. Víte, myslím, že manžel mi vyměnil lék.

Podle čeho tak soudíte?

Říkal jste, že jste mi předepsal Ativan, ale já jsem pár těch tablet, které mi Michael dává, ukázala lékárníkovi. Řekl, že to není Ativan. Je to něco, co se jmenuje Haldol. Haldol? To jste se musela přeslechnout. Máte ty tablety s sebou?

233 Ano. Tady.

Tohle rozhodně nejsou tablety, které jsem vám předepsal. Jste si jistá, že právě tyhle vám dával?

Ano. A je mi po nich strašně. Dostávám závratě, jsem úplně otupěelá a zvracím.

To mě nepřekvapuje. Je to velmi silný prostředek. Ale proč by vám manžel dával nesprávný lék? Sám je uzná-

vaný lékař. Ví, o co jde. Vůbec to nedává smysl. Ještě jsem vám neřekla všechno, doktore Meloffe. Tedy?

Když jsem zjistila, že bloudím po bostonských ulicích, objevila jsem ještě něco, co jsem dosud nikomu neřekla. Ani policii?

Policii jsem se to říct bála. Víte, po kapsách pláště jsem měla nacpaných skoro deset tisíc dolarů ve stodolarových bankovkách.

Cože?

A šaty jsem měla na prsou celé zakrvácené. Zakrvácené?

Chystala jsem se vám to říct. Ale vtom mě poznala ta doktorka a pak už se všechno seběhlo tak rychle, že jsem nikomu nic neřekla.

Dokonce ani Michaelovi. Ne.

Čí to byla krev?

ţţ ví

Nejdřív mě nic nenapadlo. Ale teď vím, že Michael mi lhal o jizvě, kterou má na čele.

Už chápu. Co chápete?

Myslíte si, že ta krev na vašich šatech byla Michaelova. Ano! Myslím, že přede mnou něco tají, že se mezi ná-

mi muselo něco stát a já jsem ho asi něčím praštila. A vy se domníváte, že Haldol vám dává, abyste si nevzpomněla, co ten váš výbuch vyvolalo?

Mluvil o tom, že mě bude muset svěřit do ústavní péče. Tak by mě bezpečně odklidil z cesty. A umlčel by mě navždy.

Ale co ty peníze?

234

< Peníze?

Těch deset tisíc dolarů, které jste našla v kapsách. Odkud se vzaly?

Já nevím. Nevím, jak se mi tam dostaly.

Tohle jsou velmi závažná obvinění, která vznášíte proti člověku, jehož pověst je neposkvrněná.

Uvědomuju si to. Proto jsem taky přišla za vámi. Kdybych šla rovnou na policii, nikdy by mi neuvěřili. Moje slovo by proti jeho slovu nic neznamenalo. Ale s vaší pomocí můžu mít šanci. Prosím vás, doktore Meloffe, řekněte, že mi pomůžete. Řekněte, že budete se mnou, až půjdu vypovídat na policii.

Půjdu s vámi, Jane.

Takže mi věříte. A nemyslíte si, že jsem blázen. Nevím přesně, co si mám myslet. Vím jenom, že tohle nejsou tablety, které jsem vám předepsal.

Děkuju vám, doktore Meloffe. Moc vám děkuju. “Nějaká legrace?” Do snění Jane vpadl hlas Vicki Lewisové. “Že jste se smála.”

Jane jen zavrtěla hlavou, chápala, že už tu rozhodně není vítána, ale neměla ponětí, kam se uchýlit. Mohla by jít na policii i bez doktora Meloffa, ale čeho by tím dosáhla? I kdyby jim svěřila všechna svá podezření, kdyby jim řekla o tabletách, kdyby je zavedla k bezpečnostní schránce v terminálu autobusu Greyhound a přímo

jim předvedla zakrvácené šaty a balíčky stodolarovek, budou se na ní tvářit skepticky a s netajenou nedůvěrou. Koneckonců jim lhala už tehdy, když se na ně prvně obrátila o pomoc, zatajila jim ty peníze i krev. A komu teď asi spíš uvěří nějaké bláznivé ženské, která stále ještě neví, kdo vlastně je, nebo vyhlášenému dětskému chirurgovi, který je jejím manželem a který nepochybně najde logickou odpověď na každý jejich dotaz? A pak by se ocitla zpátky na začátku. Jenže by to bylo horší. Protože teď by měl Michael v ruce všechny důkazy, které potřebuje k tomu, aby jí nadobro odklidil.

Ne, na policii jít nemůže. Ještě ne. Musí počkat -

a možná zase zmizet než se doktor Meloff vrátí z do-

235

volené. Až na to, že už nemá finanční prostředky, které by jí to zmizení umožnily. Klíček od bezpečnostní schránky zůstal ve výstelce boty v rohu skříně, v domě, kam se neodváží vrátit. Možná by mohla říct úředníkům

v terminálu, že klíček ztratila, a oni by jí schránku otevřeli. Ne, to by určitě neudělali, zvlášť když u sebe nemá žádné peníze ani doklady. Musí přijít na něco jiného.

Jenže nic jiného neexistuje. Nemá, kam jít, kde se schovat. Možnosti jsou jen dvě: buď se vrátí domů a přímo na Michaela uhodí, nebo se obrátí na policii a nechá je, ať si to všechno rozeberou sami. “To bude asi ono,” řekla nahlas.

“Co je?” zeptala se Vicki Lewisová nevlídně.

Ledaže by se nějak donutila rozpomenout se. Ledaže

by se vyzbrojila dostatečnou znalostí faktů o svém stavu, aby svému podvědomí dodala impuls, který by mu pomohl vybavit si všechno, co se mezi ní a Michaelem muselo odehrát. Potom by na policii jít mohla. Potom by jí ještě zbývala šance. “Máte tady lékařskou knihovnu?” zeptala se.

“Prosím?” Vicki Lewisová takovou otázku zřejmě neočekávala.

“Má nemocnice lékařskou knihovnu?”

“Ve třetím patře,” odpověděla Vicki Lewisová, “přístup do ní ovšem mají jen zaměstnanci.”

“Děkuji vám.” Jane vstala a cik-cak prošla místností, občas se musela zachytit stěny a přitom cítila v zádech pohled Vicki Lewisové.

Sledovala šedou linku, lemující zeď, k výtahům a tam čekala vedle starší černošky, až některý přijede. “Musí vám v tom být hrozné horko,” řekla jí žena,

když vstupovaly do výtahu, a další spolucestující se snažili držet od růžového vlněného svetru Jane co nejdál. “Netušila jsem, že bude takové vedro,” řekla Jane,

a když si uvědomila, že to nikoho nezajímá, upřela pohled na panel s tlačítky. Jakmile vdechla nevábný vzduch v kabince, pochopila, že nepříjemný tělesný pach, který

cítí, je její vlastní. Výtah stavěl v každém patře, lidé vy-

236

stupovali a jiní nastupovali, agonie nebrala konce, dokud se Jane neocitla až v nejzažším rohu výtahu, a vtom přišlo třetí patro, kde vystupovala. “S dovolením,” řekla

a prodírala se zpátky, stačila vystoupit těsně předtím, než se dveře zavřely, a za sebou slyšela, jak si ti, kteří zůstali uvnitř, s úlevou oddechli. Zkusila se soustředit na nejrůznější značky na stěnách, šipky a ukazatele, které by jí pravděpodobně řekly všechno, co potřebovala vědět, ale písmena se před ní roztančila a tak se po chvíli vzdala dalších pokusů přimět své oči ke spolupráci. “Promiňte,” oslovila procházejícího asistenta, “mohl byste mi prosím říct, kde najdu lékařskou knihovnu?”

Ukázal jí příslušný směr, ale nejprve jí poučil, že do knihovny mají přístup pouze zaměstnanci nemocnice. Jane mu poděkovala, počkala, až zmizí z dohledu, a pak

pokračovala v cestě. Jestliže lékařská knihovna slouží jen pro zaměstnance nemocnice, musí si tu nějaké dobře placené místo opatřit. “Dobrý den,” řekla ženě středního věku, o níž usoudila, že je to knihovnice. Jsem Vicki Lewisová, sekretářka doktora Meloffa. Pan doktor mě požádal, než odjel, abych mu vyhledala nějaké údaje.” “Rovně prosím.”

Jane zhluboka vydechla. Pokud ta žena vůbec měla nějaké podezření, pak ho dokázala velmi obratně skrýt.

Kdyby i to ostatní chtělo jít tak snadno, modlila se Jane

a uvažovala, jak zjistit, kde je to, co hledá. “Napadlo mě, jestli byste mi nemohla poradit,” zkusila to.

Knihovnice se usmála. “Od toho jsem tady.”

“Hledám nějakou souhrnnou publikaci o psychiatrii.” “Těch máme hodně.” Malá a kulaťoučká žena vstala

od svého stolu a vedla Jane několika uličkami knih k regálu na zadní stěně. “Tohle všechno je psychiatrická literatura. Jak jistě víte,” dodala, jako by si náhle uvědomila, že pro sekretářku neurologa takové věci nejsou neznámé. Ukázala na obzvlášť velkou a tlustou knihu.

“V tomhle bude určitě všechno, co hledáte.” “Děkuji vám.” Jane vzala těžký svazek do náruče a rozhlížela se, kam by se s ním uchýlila.

237

Jděte támhle.” žena jí ukázala k několika dlouhým stolům s židlemi. Zatřepala prsty na pozdrav a zamířila zpátky ke svému stolu, pak se však ještě zastavila. Jak jste říkala, že se jmenujete?”

“Vicki Lewisová.” Jane téměř šeptala. “Sekretářka doktora Meloffa.”

“Ovšem. Je na dovolené, už vím.”

“Sjíždí peřeje,” potvrdila Jane a přemáhala závrať. “Pěkně dobrodružné.”

“Každý podle svého gusta,” slysela Jane svůj vlastní hlas a pokrčila rameny. Třeba je Vicki Lewisová.

Těžkou knihu upustila na stůl s bouchnutím, které přilákalo pozornost poblíž sedícího asistenta, ten se na ní usmál a hned se zase vrátil ke svému studiu. Knihovnice k ní krátce pohlédla, pak otevřela horní zásuvku svého psacího stolu a vytáhla z ní něco, co vypadalo jako seznam. Ověřuje si, jestli doktor Meloff má opravdu sekretářku jménem Vicki Lewisová? přemítala Jane, a když se žena znovu podívala jejím směrem, sklonila hlavu k psychiatrické knize.

Tak do práce, poroučela si Jane a pod písmenem “A” si našla Amnezii. Alespoň že ta nezapomněla, kam pat-

ří, pomyslela si a málem se rozesmála. Mrkla po knihovnici, ale žena právě telefonovala a nezaslechla jí. Soustřeď se, opakovala si a moc si přála, aby slova přestala vyskakovat z řádek.

Amnezie tu byla popisována jako částečná nebo úplná neschopnost vybavit si minulé zážitky, k níž dochází buď následkem organického poškození mozku, nebo jí vyvolávají problémy v emocionální rovině. Pokud amnezie vyrůstá z ryze emocionální poruchy, má tendenci uspokojit specifické emocionální potřeby a obvykle pomine, jakmile tyto potřeby přestanou být aktuální.

Přesně tak, jak jí to vysvětlil doktor Meloff, byla hysterická amnezie definovaná jako ztráta paměti, omezená na určitý úsek minulého života nebo na určité situace, spojené s vyjímečným strachem nebo zuřivostí. Může vyvolat těžkou depresi. Znamenalo by to, že její deprese je

238

prostě jen důsledkem jejího stavu, jak na tom trval Michael? že vůbec nesouvisí s tabletami, které užívala?

Nalistovala si Hysterický únikový stav a rychle si potvrdila, že je to rozkladná reakce, k níž dochází následkem hlubokého citového traumatu. Řekněte mi konečně něco, co ještě neznám, pomyslela si a očima přelétla zbytek odstavce, pociťovala velké zklamání a rostoucí úzkost. Nevypadalo to, že by tu našla něco, co by jí mohlo pomoci.

A pak na to narazila: Po náhlé ztrátě sebeovládání, která vede téměř k vraždě někoho blízkého, může následovat úplná ztráta paměti, zahrnující všechny osobní identifikační údaje.

Je možné, že se skutečně pokusila Michaela zabít? Okamžitě si vybavila svou počáteční zmatenost

v hotelu Lennox, když se zoufale pokoušela složit dohromady, co se jí asi mohlo přihodit. Ještě si pamatovala tu hrůzu, která jí zachvátila, když si uvědomila, že by byla schopná někoho zabít, že něco takového bylo mož-

né. Všechno, co se o sobě za uplynuly měsíc dozvěděla, potvrzovalo, že má hnusnou povahu, že vybuchne, když narazí na sebemenší odpor. Takže bylo docela dobře možné, že se pokusila zabít člověka, který jí byl jedenáct let oddaným manželem. Ale proč? Protože odhalil její poměr s Danielem Bishopem? Pokouší se jí teď

připravit o rozum, aby jí svým způsobem potrestal za její zradu?

Text pokračoval výkladem, že tento typ ztráty paměti lze snadno upravit hypnózou nebo silnou sugescí,

zvláště když je aplikována v prostředí, které působí blahodárně nebo zaručuje úplnou fyzickou izolaci od traumatizující životní situace. Možná za to, že se jí paměť stále nevracela, bylo z větší části odpovědné její setrvání doma, na pravděpodobné scéně jejího případného zločinu.

První návštěvu u psychiatra jí jako nazavolanou znemožnil spánek a Michael jí přeobjednal až za šest týdnů. S jeho nedávným slibem, že jí vezme k hypnoterapeuto-

239

vi, to dopadlo stejně. Jane potřásla hlavou a na okamžik položila obličej na chladivé potištěné stránky. Je docela možné, že pravdu se nikdy nedoví.

Třeba by o hypnózu mohla požádat na policii, napadlo jí a zdvihla hlavu právě včas, aby spatřila, jak se k ní blíží nasupěná tvář doktora Klingera.

“Paní Whittakerová,” vzal jí na vědomí, odsunul si židli naproti ní a posadil se.

“Doktor Klinger.” Uvažovala, jestli je znát, jak jí pod růžovým svetrem buší srdce.

“Pamatujete si mě. To mě těší.”

“I pacienti s hysterickou amnezii si musí někoho pamatovat.” Jeho neschopnost usmát se jí připadala svým způsobem uklidňující. “A nemusíte mi připomínat, že tyto prostory smějí využívat jen zaměstnanci nemocnice.

Vím o tom. Jen jsem se rozhodla to přehlédnout.” “Nepochybně jste k tomu měla závažný důvod.” “Potřebovala jsem si zjistit pár věcí.”

“O vašem stavu?” Obrátil titulní stránku knihy a přečetl si název.

“Ne, o katalogovém systému Kongresové knihovny.” Chvilku to vypadalo, že doktor Klinger vzal její odpověď naprosto vážně. “Aha,” poznamenal potom, “malý sarkasmus.”

“Lidem s amnezií se sarkasmy daří. Píše se to na straně 133.”

“Co jste se ještě dozvěděla?”

Pokrčila rameny a napodobila tak nedbale gesto Vicki Lewisové. “Kdo vám řekl, že jsem tady dole?” “Paní Papeová,” řekl a ukázal na knihovnici, “zavolala do ordinace doktora Meloffa, aby si ověřila Vicki Lewisovou, a zjistila, že mluví právě s ní. Slečnu Lewisovou díkybohu napadlo, kdo by se za ní mohl vydávat, a tak

mě přivolala.”

“A co vám přesně řekla?”

“Že jste přišla za doktorem Meloffem, že jste jí připadala silně neklidná a rozrušená…”

“Taky moc navlečená?”

240

“Říkala, že vaše oblečení vypadalo, jako byste v něm spala.”

“Slečna Lewisová je zřejmě daleko pozornější, než

jsem jí odhadla. Řekněte mi, doktore Klingere, to nejste zvědavý?”

“Na co?”

“Třeba proč bych měla spát oblečená?” “Chcete o tom mluvit?”

Jane se zhluboka nadechla. Krucinál, pomyslela si. “Včera večer jsme měli hosty a manžel mi něco přimíchal do pití, úplně mě tím odrovnal, takže mě museli uložit do postele. Zřejmě se nenamáhal mě svléknout, stejně jako já jsem se nenamáhala s převlékáním poté, co jsem dneska ráno srazila naší hospodyni do vany a pokusila

se zabarikádovat dveře. Čím to, že se dveře vždycky otvírají dovnitř, doktore Klingere? Hrozně to komplikuje život, když se člověk pokouší o útěk.” Čekala, jaká reakce se projeví na tváři doktora Klingera, ale žádné se nedočkala.

“Proč jste se pokoušela o útěk?”

“V té chvíli to vypadalo jako dobrý nápad.” Náhles se zasmála. “Útěk je zřejmě mou typickou reakcí na stresovou situaci, nezdá se vám?” Poklepala na obálku knihy, která před ní ležela na stole. “Útěk je koneckonců hlavním příznakem akutního nepsychotického syndromu.”

Jste nepochybně velmi bystrá žena, paní Whittakerová. Neděláte dojem člověka, který utíká před svými problémy.”

Tenhle postřeh i takt, s nímz jí ho sdělil, přiměl Jane, aby na doktora Klingera pohlédla z poněkud jiného úhlu. Je možné, že by byl citlivější, než jak se na první pohled jeví? Že by mu mohla důvěřovat? Neměla by ho

použít jako prostředníka a pokusit se získat jeho pomoc? “Budete mi věřit, když vám řeknu, že se mi můj manžel snaží ublížit, že mě přecpává prášky a drží mě zavřenou v domě jako vězně?”

Výraz v jeho tváři říkal vše. “Věřím, že si myslíte, že tohle všechno se vám děje.”

241

Jane pohlédla ke stropu a zpátky na doktora Klingera. “Mohl byste mi v takovém případě půjčit pár set dolarů?” “Prosím?”

Jen abych překlenula tu dobu, než se doktor Meloff vrátí z peřejí.”

“Děláte si legraci, že?”

“Znamená to, že mi ty peníze nepůjčíte?” Jane odstrčila židli a pokusila se vstát, coz se jí napodruhé podařilo. “Počkejte chvilku.” Doktor Klinger také vyskočil na

nohy.

“Na co? Vidím, že to k ničemu nevede, a já tu opravdu nemám co pohledávat, když tu nejsem zaměstnána, a vůbec.”

“Třeba bych vám mohl pomoci,” zakoktal doktor Klinger a sáhl do kapes.

“Vy mi ty peníze půjčíte?”

“Moc u sebe nemám.” Vytáhl náprsní tašku a pomalu

z ní vyndal celou hotovost. “Podíváme se, kolik tu je.” “Proč byste mi měl pomáhat, když mě pokládáte za blázna?”

“Nikdy jsem neřekl, že vás pokládám za blázna.” “Nemusel jste to říkat.”

“Připusťme tedy, že prostě nechci, abyste se znovu vydala někam do ulic. Doktor Meloff by mi to nikdy neodpustil.” Začal přepočítávat dolary. “Tak tedy dvacet, třicet, třicet pět, čtyřicet pět, čtyřicet sedm… čtyřicet sedm dolarů a dvacet centů. Dost málo.”

“To je ohromné,” řekla mu. “Opravdu si toho vážím.” Natáhla ruku pro peníze, ale spatřila jen, jak z jeho dlaně padají na zem.

“Proboha, já jsem nešika.” Okamžitě byl na kolenou a začal peníze sbírat.

Pomaleji by to už nešlo? uvažovala Jane a v tom okamžiku jí došlo, že Michaelovi už dávno všechno oznámili

a že doktor Klinger jí měl pouze zdržet, dokud Michael nepřijde. “Ty peníze pusťte z hlavy,” řekla mu a snažila se kolem něj protáhnout, on jí však záměrně překážel

v cestě.

242

Cítila, jak jí chytá za ruce, a na rtech mu viděla, že se jí chystá okřiknout. A pak mu náhle ruce klesly a ústa

zvlnil široký úsměv. V té chvíli, ještě než spatřila, jak k ní rázně kráčí Michael, poznala, že je ztracená.

243

Dvacátáprvá kapitola

“Nepřibližuj se ke mně,” varovala ho Jane, vzala těžkou psychiatrickou učebnici ze stolu a mávla jí před sebou jako zbraní.

Michael měl třaslavý, sotva slyšitelný hlas. “Nepřišel jsem, abych ti ublížil, Jane.”

“Ne, jenom jsi mi přišel dát můj lék, je to tak?” “Přišel jsem, abych tě odvedl domů.”

“Na to klidně zapomeň.” Jane se zasmála, oči jí ostražitě těkaly z manžela na doktora Klingera. “Zůstaňte na místě!” vykřikla, ačkoliv se nikdo z nich ani nepohnul. Potěžkala v rukou knihu, jako by to byla puška, a uvědomovala si, jak směšně musí vypadat. šílenec se ztrátou paměti drží ZA POMOCI objemného psichiatrického díla jako rukojmí pracovníky nemocniční knihovny.! viděla už žíthořejší palcový titulek v Boston Globe. “Dej si odchod!” “To nemůžu.”

“Proč ne? Čeho se bojíš?” “Nebojím se. Jenom mám starost.” “O co?”

“O tebe.”

“Kecáš!” Jane koutkem oka postřehla jakýsi pohyb, pootočila se a zpozorovala, jak se k ní krade mladý asistent. “Zůstaňte na místě!”

Jane, tohle je směšné.”

Jane úpěnlivě hleděla na asistenta a pak obrátila pohled ke knihovnici. “Vy nevíte, co mi tenhle člověk provádí,” začala, ale hned zmlkla, když doktor Klinger k sobě pokynem přivolal asistenta i knihovnici.

“Tohle je Jane Whittakerová,” řekl a Jane potlačila nutkání odpovědět Těší mě, že vás poznávám. “Trpí for-

244

mou hysterické amnezie. Její manžel, doktor Michael Whittaker, pracuje jako chirurg v Dětské nemocnici,” pokračoval a pokývl směrem k Michaelovi. “Podává ji mírná sedativa, která jí předepsal doktor Meloff.”

“Ne, ty mi nedává!” vykřikla Jane. “Doktor Meloff mi předepsal Ativan. Ale Michael mi dává Haldol. Cpe do mě narkotika a vězní mě; znemožňuje mi setkání s přáteli; dokonce mě ani nenechá promluvit s naší dcerou.” Jane, prosím tě…”

“Ne! Vím, že jsi všechny oklamal. Vím, že v tobě kaž-

dý vidí úplného pánaboha, protože ty jsi přece ten slavný chirurg a báječný člověk a já koneckonců nejsem nic jiného než bláznivá ženská; která si ani nepamatuje, kdo vlastně je, jenomže ono to zase není tak jednoduché.

Možná nevím, kdo jsem, ale určitě vím, že nejsem blázen, alespoň jsem nebyla, než začal celý tenhle hrozný zmatek. A nebyla jsem fyzicky vyřízená, rozhodně ne tak jako teď. Takže otázka zní, jak jsem se do svého současného stavu dostala. Co se mnou tenhle báječný člověk provádí, že je mi tak zle? Co mi to pořád dává?” Jane se odmlčela, rychle sáhla do kapsy kalhot, vytáhla dvě bílé tabletky, které už ukazovala lékárníkovi a předvedla je doktorovi Klingerovi a mladému asistentovi. “Řekněte, že tohle je Ativan!”

“Kde jsi se k nim dostala?” zeptal se Michael a z kaž-

dého jeho slova zazníval údiv. “Vzala jsi je z mého kufříku?”

Jane to málem vyrazilo dech. Jestli jsem je vzala… Chceš snad říct, že jsi do mně tyhle tablety necpal?” Jane, nemohli bychom jít domů a tam si to v klidu probrat?”

“Neodpověděl jsi na mou otázku. Chceš mi tvrdit, že jsi do mně tyhle tablety necpal?”

“Samozřejmě že ne.”

“Lžeš!” obrátila se pohledem k ostatním. “Prosím vás, Věřte mi. On lže.”

ţ “Proč by měl lhát, paní Whittakerová?” zeptal se doktor Klinger logicky.

245

“Protože se stalo něco, na co si nemám vzpomenout. Protože v jeho nejvlastnějším zájmu je, aby ze mně udělal vygumovanou trosku. Protože chce, aby mě všichni pokládali za blázna, a on mě pak nechá zavřít někam do ústavu, kde už si nikdy nevzpomenu, co se vlastně stalo, a i kdybych si vzpomněla, stejně by mi to nikdo nevěřil.”

Jane, prosím tě,” naléhal na ní Michael, “copak si neuvědomuješ, jak to zní nepříčetně?”

“Co mám dělat?” obrátila se prosebně k asistentovi. Jak vás mám přesvědčit, že mluvím pravdu, že nejsem blázen?”

“Přivádíš ho do rozpaků, Jane,” řekl Michael tiše a Jane mohla vyčíst z ruměnce, který se šířil na tváři mladého lékaře, že je to pravda. “Nemohli bychom to nechat

jen mezi námi, alespoň do návratu doktora Meloffa?” “Až se vrátí doktor Meloff, bude už pozdě!” Jane se začala pohupovat na patách zepředu dozadu. “Poslyš, proč prostě neodejdeš a nenecháš mě na pokoji?”

“To nemůžu, Jane. Já tě miluju.”

Přes všechna svá podezření Jane nějak cítila, že je to pravda. “Tak proč mi tohle všechno děláš?” ptala se úpěnlivě.

“Snažím se ti pomoci.” “Snažíš se mě zničit!” Jane…”

“K čemu mezi námi došlo, Michaeli? Kvůli čemu jsme se porvali ten den, kdy jsem se ztratila?”

Výraz, který se Michaelovi objevil v očích, přesvědčil Jane, že se nemýlí; k něčemu mezi nimi došlo; došlo i ke rvačce.

“Prosím tě, nemůžeme si o tom promluvit doma?”

Jane položila těžký svazek na stůl. “V téhle knize se píše, že hysterický únikový stav může být následkem náhlé ztráty…” Vydolovalaz paměti přesné znění: “…náhlé ztráty sebeovládání, které vede téměř k vraždě někoho blízkého. Vidíš? S mou pamětí to zase není tak špatné.

Michaeli, řekni mi pravdu,” naléhala a všimla si, že ve

246

všech kolem se probudila zvědavost. “Kvůli čemu jsme se to porvali?”

“Nervali jsme se,” řekl jí. “Lháři!”

Jane…”

“Když jsme se nervali, tak jak jsi přišel k té ráně na čele?”

“To byla nehoda. Jedno děcko mi hodilo na hlavu letadýlko…”

“Kecáš!”

“Doktore Whittakere,” vmísila se do rozhovoru knihovnice, “neměla bych zavolat nemocniční stráž?” “Ne!” vykřikla Jane.

“Ne,” připojil se k ní Michael. Ještě ne. Myslím, že se mi podaří Jane přesvědčit, aby se řídila rozumem.”

Jsem přece blázen,” odsekla Jane. “Proč bych se měla řídit rozumem?”

“Protože tě znám. Protože tě miluju.”

“A proc jsem se tě tedy pokoušela zabít?’ “Nepokoušela ses.”

“Nepohádali jsme se? Nechytil jsi mě třeba za krk? Možná jsi se mnou cloumal a já jsem popadla něco ostrého do ruky. Nepraskla jsem tě tím do hlavy?” Michael tím byl tak omráčen, že se nezmohl ani na slovo.

“Pak mi tedy vysvětli,” začala Jane, zaváhala, ale nakonec se rozhodla říci všechno, “jak se mi na šaty dostala ta krev?”

“Krev?” vyjekla knihovnice. “Panebože!”

“Byla to přece tvoje krev, Michaeli, nebo snad ne?” Michael mlčel.

“A co ty peníze, Michaeli? Těch skoro deset tisíc dolarů, které jsem měla nacpané v kapsách pláště? Jak se tam dostaly? Odkud se vzaly? Mluv, Michaeli. Z toho, jak se tváříš, vidím, že víš, o čem je řeč.”

Zavládlo dlouhé mlčení, kdy se zdálo, že nikdo ani nedýchá. “Proč ses o ničem z toho dosud nezmínila?” zeptal se tiše.

247

Jane pokrčila rameny a měla pocit, jako by z ní spadla obrovská tíha. Tak to má za sebou. Její tajemství přestalo být něčím, čemu se zdálky vyhýbala jako nějaké zrůdě. Bylo to venku, všichni to slyšeli. Co s tím teď Michael bude dělat?

“Mohli byste nás tu prosím nechat pár minut o samotě?” obrátil se Michael k ostatním. “Potřebuji si s manželkou promluvit zcela soukromě.”

“Proč nemůžeš mluvit před nimi?” zeptala se Jane

a náhle se jí zmocnilo nepříjemné tušení, že to, co se jí chystá říct, se jí asi nebude moc líbit.

“To bych mohl,” souhlasil Michael. “Ale myslím, že to, o čem s tebou musím mluvit, by mělo zůstat mezi námi

dvěma. Alespoň prozatím. Jestli na to budeš mít jiný názor, až skončím, můžeš jim to říct sama. Samozřejmě to můžeš sdělit komukoliv, včetně policie, pokud se k tomu rozhodneš. Zřejmě jsem udělal chybu, když jsem se

tě pokoušel chránit. Vypadá to, že tě chráním už moc dlouho.”

“Pošlu někoho ze strážných, aby se postavil před dveře,” nabídl se doktor Klinger a Jane ani Michael to neodmítli.

“Omlouvám se, že vám takhle zabírám vaše prostory,” | řekl Michael knihovnici.

“Stejně jsem chtěla jít na kávu.” “Děkuji vám.”

“Byl bych rád, kdybyste se mi ještě ozval,” řekl doktor Klinger a potřásl Michaelovi rukou.

Jane sledovala, jak mrzoutsky sekundář váhavě odchází, následován mladým asistentem i knihovnicí. “Nepřibližuj se ke mně,” varovala Michaela, sotva se za nimi zavřely dveře a on udělal krok k ní.

“K čemu myslíš, že se chystám, Jane?”

Já nevím. Jsi prohnaný. Nedokážu tě včas odhadnout. Jako včera večer.”

“Včera večer? A tak. Myslíš, že jsem ti něco namíchal do pití.”

“A nenamíchal?”

248 ”’ţţ“Ne.”

Jenom se mi z ničeho nic udělalo tak mizerně, že jste mě museli odnést do postele.”

“Nestalo se to poprvé.” “Tedy?”

“Tedy je to s tebou opravdu zlé. Měla jsi za sebou více než vzrušující den: proboha, vzala jsi nůž na hospodyni;

na večeři jsi pozvala dvojici lidí, na které si nemůžeš pamatovat; musela ses oblékat a líčit; musela jsi lhát. Nemyslíš, že to pro tebe znamenalo obrovské vypětí? A nenapadá tě, že tvůj organismus může být úplně vyčerpaný

a že to včerejší napětí třeba ani nehrálo hlavní roli?” Jane zavrtěla hlavou. Ne, tomu nemohla uvěřit. Nebo snad ano? “Dokážeš mluvit tak zatraceně přesvědčivě,” řekla.

Jestli to zní přesvědčivě, pak jen proto, že je to pravda. Nic jsem ti do pití nedával, Jane. Přísahám, že ne.” Jane si skousla dolní ret, až ucítila chuť krve. “Řekni mi, co se stalo ten den, když jsem se ztratila. Řekni mi o těch penězích. Řekni mi o té krvi.”

“Snad by ses měla posadit.”

“Nechci se posadit.” Další lež, uvědomila si, jakmile to vyslovila. Zoufale si potřebovala sednout. Bála se, že se už dlouho neudrží na nohou.

“Dovol, pomůžu ti.” Michael udělal krok k ní a ona rychle couvla z jeho dosahu, nohama přitom zezadu narazila do židle a klesla na kolena. Michael k ní okamžitě přiskočil, obemknul jí pažemi a pokoušel se jí zvednout. “Ne, nedotýkej se mě!”

Jane, pro smilování! To myslíš, že mám v rukávu stříkačku?”

“Nestalo by se to poprvé,” parafrázovala jeho vlastní slova.

Stoupl si a rychle obrátil všechny kapsy naruby. “Vidíš? Nikde nic.” Svlékl si sako a přehodil ho přes nejbližší židli. Měl na sobě košili s krátkými rukávy. “Vidíš, že nic neschovávám. Co dál? Jestli tě to uklidní, můžu se svléknout donaha.”

249

“Nechci na tobě nic jiného, než abys mi řekl pravdu.” Nastala delší odmlka, během níž Jane dopřála svému tělu, aby kleslo na připravenou židli. “Prosím tě, Jane, věř mi, když ti říkám, že jediným důvodem, proč jsem

k tobě nebyl upřímný, bylo mé přesvědčení, že je to ve tvém nejvlastnějším zájmu. Kdybych byl tušil, že víš

o těch penězích a o krvi, určitě bych celou tu věc řešil jinak. Panebože,” zašeptal a potřásl hlavou. “Není divu, že jsi byla tak vyděšená a vztahovačná. Teď už začínám

chápat, proč mě tak podezíráš.” Prsty si bezděčně přejel po jizvě na čele.

“Přiznáváš, žes mi lhal?”

Michael si přitáhl židli, sedl si proti Jane a nespouštěl z ní oči. “Nechtěl jsem ti způsobit ještě větší zármutek. Nepřestával jsem doufat, že se ti paměť vrátí sama, az budeš připravená přijmout skutečnost. Nechtěl jsem být

ten, kdo ti to všechno připomene. Věř mi, Jane. Prostě

jsem ti nechtěl přidělávat další bolest k té bolesti, kterou jsi už prožila.”

“Pověz mi to.”

“Nevím, jak bych začal.”

Je to opravdu tak složité?” Přikývl. “Víc, než si myslíš.”

“Pověz mi to,” naléhala znovu a v hlase se jí mísila netrpělivost se strachem.

“Asi se budu muset vrátit nejméně o rok zpátky,” začal a na okamžik se odmlčel. “K té nehodě, při níž zahynula tvá matka.”

Jane zadržela dech.

“Ty a tvá matka,” začal znovu, “jste si byly velmi blízké. Nedokázala jsi se smířit s tím, co se stalo. Byla jsi rozhněvaná a zatrpklá. Jak si sama vzpomínáš, vždycky jsi

bývala horkokrevná, ale po té nehodě jsi měla sklon přímo k výbuchům zuřivosti. Nešlo o nic závažného,” ujis-

til jí rychle. Jenom jsi rozbíjela věci, házela na zem talíře, práskala po pokoji kartáči a podobně. Přemlouval

jsem tě, abys navštívila lékaře, ale ty jsi neměla zájem. Byla jsi přesvědčená, že svůj zármutek překonáš sama,

250

a tak jsem trpělivě čekal, jak se věci vyvinou. A za nějaký čas se skutečně zdálo, že se s tím začínáš vyrovnávat. Vrátili jsme se k normálnímu životu. Znovu jsme chodili mezi lidi, stýkali se s přáteli. Asi tak šest měsíců to vypadalo, že všechno bude zase v pořádku.”

“A co se stalo pak?”

Michael polkl naprázdno, prsty si přejel kořen nosu

a pak mu sklouzly na ustarané sevřené rty. Jak se blížilo výročí nehody, najednou jsi začala být stále rozrušenější. Byla jsi tou nehodou přímo posedlá, znovu a znovu jsi opakovala ty nejhroznější podrobnosti, úplně jsi z toho šílela. Bylo to skoro, jako by k té nehodě došlo znovu.

O ničem jiném jsi nemluvila: Nemohla jsi spát. Pokud jsi usnula, pronásledovaly tě děsivé sny. Nedokázala ses na

nic soustředit. Cítila jsi výčitky. Myslím, že v literatůře se tomu říká výčitky přeživšího.” Rozhlédl se po místnosti,

jako by zvažoval, jak pokračovat, co říci dál. “Co myslíš těmi výčitkami přeživšího?”

“Rozhodla ses navštívit hřbitov,” vyhnul se její otázce

a zvolna jí znovu pohlédl do očí. “Pokoušel jsem se ti to vymluvit. Byl právě nezvykle chladný den a tak jsem to zvláště ve tvém rozpoložení nepokládal za šťastný nápad. Noc předtím jsi vůbec nespala; už několik dní ses pořádně nenajedla; byla jsi na pokraji úplného zhroucení.” Prsty naznačil ani ne centimetrovou vzdálenost. “Navrhoval jsem ti, abys počkala do konce týdne, že bych

pak mohl jet s tebou, abys nebyla sama. Ty jsi ale trvala na svém, říkala jsi, že budeš raději sama, že do konce týdne čekat nechceš, protože je právě výročí matčiny smrti a že tedy musíš jet právě ten den. Tečka. Konec diskuse. Myslím, že jsi mi řekla, že tě mám nechat krucinál už být. Nabídl jsem ti, že tedy odvolám své závazky, ale to tě jen rozzuřilo. Zvládnu to sama, křičela jsi na mně. Nejsem malá holčička, kterou bys musel vodit za

ruku. Co jsem měl dělat? Jel jsem do práce. Nechtělo se mi, ale cítil jsem, že nemám na vybranou. Odjel jsem do nemocnice a ty jsi jela na hřbitov.

Během dopoledne jsem pak několikrát volal, abych

251

zjistil, jestli ses v pořádku vrátila domů, ale stále to nikdo nebral. Začínal jsem si dělat starosti. Pak zavolala Carole.”

“Carole Bishopová?”

“Ano. Byla velmi rozrušená, říkala, že tě viděla vjíždět na příjezdovou cestičku a vyšla ti naproti, aby se tě na něco zeptala, a ty že jsi byla jako nepříčetná. Vůbec jsi s ní nechtěla mluvit. Vlastně říkala, že to vypadalo, jako bys byla tak rozčílená, že ani nemůžeš mluvit. Pokoušela se tě uklidnit, ale ty jsi jí jen odstrčila z cesty a vběhla jsi do domu. Tvoje chování jí přirozeně silně zneklidnilo

a tak se rozhodla, že mi zavolá do nemocnice. Hned jsem se sebral a jel domů.

Když jsem tam dorazil a jel jsem jak ďábel, cesta mi nezabrala víc než patnáct minut byla jsi v ložnici a cpala jsi do kufříku kupu svých šatů. Ani sis nesvlékla plášť. Tvářila ses zběsile, úplně jako posedlá. Zkoušel jsem na tebe mluvit, ptal jsem se, co se ti to během dopoledne přihodilo, ale ty jsi neodpovídala. Byla jsi hysterická, ječela jsi na mně a pak ses po mně ohnala. Popadl jsem tě

a možná jsem s tebou i zatřásl. Už si nevzpomínám. Vím jen, že jsem se snažil zjistit, co se stalo.

Ty jsi však byla jako šílená. Vřískala jsi, že mě musíš opustit, že je to jen pro mé dobro, že jsi jako zlověstný

albatros, věštící zkázu, že bys mě jen srážela a nakonec zahubila jako všechno, co jsi kdy milovala.”

Michael zakroutil hlavou, jako by ani teď ještě nedokázal pochopit smysl těch slov.

“Ale proč bych takové věci říkala?” Michael civěl na podlahu. “Michaeli…”

“Snad bychom prozatím mohli zůstat u toho, co se stalo, a všechna proč si nechat na později,” navrhl tiše. “Proč bych ti říkala, že tě zahubím jako všechno, co jsem kdy milovala?”

Michaelovi ztuhla čelist. Když konečně promluvil, znělo to přidušeně a chraptivě. “Po té nehodě tě nadlouho úplně přemohl zármutek. Ochromoval tě. Dělala

252

jsi věci, které se zcela vymykaly tvé povaze. Nemám teď na mysli ty tvé výbuchy vzteku a rozbíjení talířů,” dodal a pak se odmlčel.

“A co máš na mysli?”

Chvíli mlčel a ruce se mu na stole mimoděk svíraly

v pěst. “Párkrát týdně jsi běhávala s Danielem Bishopem.” Další přestávka. “Najednou jsi chodila běhat každé ráno. Nejdřív jsem to bral jako ohromnou věc, která ti pomůže shodit ze sebe všechnu tu sklíčenost a hněv. Ale postupem času jsi zřejmě usoudila, že běhání ti nestačí. Ty a Daniel…”

“Měli jsme poměr,” připustila Jane, aby dokončila nakousnutou větu. Jak ses to dozvěděl?”

Michael vydal zvuk připomínající něco mezi smíchem

a zaúpěním. “Řekla jsi mi to sama! Zmínila ses o tom jednou večer, když jsme spolu byli v posteli.” Pokýval hlavou. “Opravdu se mi teď nechce to znovu probírat.”

“Co jsi dělal?”

“Už si ani nevzpomínám.” Zasmál se. “Vidíš, nejsi jediná, kdo z paměti vytěsňuje věci, které je lepší si nepamatovat.”

“Určitě jsem ti tím hrozně ublížila.”

“Ano, jenže jsi to vlastně nebyla vůbec ty. Chápal jsem to takhle. Alespoň jsem o tom přesvědčoval sám sebe.

Tehdy jsem ti také poprvé navrhoval, aby ses obrátila na odborníky, ale ty jsi o tom nechtěla ani slyšet. A tak jsem se rozhodl, že budu čekat. Co jiného mi zbývalo? Miloval jsem tě. Nechtěl jsem tě ztratit.”

“Takže když jsi přišel domů, já jsem se právě balila…” “Pokoušel jsem se tě přemluvit, aby ses v klidu posadila, doufal jsem, že ti všechno rozmluvím, ale s tebou

nebyla řeč. Běžela jsi dolů do solária. Já za tebou. Lítala jsi tam a mlátila kolem sebe rukama. Pak jsi mě začala fackovat a křičela jsi, že jsem blázen, když na tobě visím, a dvojnásobný blázen, jestli si myslím, že Daniel Bishop

je jediný, s kterým jsi se zapletla, že po Danielovi přišli další a že ses právě vrátila z postele toho posledního.” Pat Rutherford, vybavilo se Jane jméno, které našla na

253 ţ

papírku v kapse, a udělalo se jí slabo od žaludku. Pat Rutherford, c. 31, 12.30. Bylo možné, že navštívila matčin hrob a pak se v nějakém pochybném motelu, v pokoji c. 31, sešla s Patem Rutherfordem, a že jí to setkání tak otřáslo, aby z něj odešla rozhodnutá opustit manžela spíš v jeho než ve svém vlastním zájmu?

“Myslím, že jsem se v tu chvíli přestal ovládat,” pokračoval Michael. “Chytil jsem tě za ramena, začali jsme do sebe slepě strkat a byla z toho rvačka. A najednou jsem ucítil prudkou bolest, jako by mi někdo uřízl vršek hlavy, pak už vím jenom, že jsem se potácel směrem

k tobě a že jsem krvácel panebože, to bylo krve! že jsem na tebe padl a pak jsem zřejmě ztratil vědomí. Když jsem se o pár minut později probral, ležel jsem v kaluži

krve vedle houpacího křesla a ty jsi byla pryč. Nechala jsi tam kufřík, kabelku, všechno. Později jsem zjistil, že jsi už předtím vybílila naše společné konto. Skoro deset tisíc dolarů.”

Chvíli bylo úplné ticho. “Proc jsi mé zmizení neoznamil na policii?”

Zavrtěl hlavou a pousmál se. “Upřímně řečeno, nedo-

šlo mi, že jsi se opravdu ztratila. Myslel jsem, že jsi prostě utekla k tomu poslednímu chlapíkovi. Musíš si uvědomit, že jsem v tu chvíli sám neuvažoval moc jasně. Byl jsem zraněný a měl jsem vztek. Měl jsem pocit, že udě-

lám nejlíp, když nepodniknu nic a počkám, až se ozveš.”

Jane se úporně snažila sledovat všechna fakta. “Když

ti ale z policie zavolali, tak jsi jim nejdřív lhal. Říkal jsi, že jsem odjela navštívit bratra.”

“Nedokážu to vysvětlit. Nemyslel jsem na nic jiného, než jak je mi to trapné, a nechtělo se mi do celé nechutné záležitosti zasvěcovat spoustu cizích lidí. Jak sis všimla, jistou reputaci ve společnosti opravdu mám.

Když mi ale řekli, že jsi v nemocnici a že si nemůžeš vzpomenout, kdo jsi, uvědomil jsem si, jak daleko to už zašlo, a věděl jsem, že musím udělat všechno, abych ti pomohl.”

“A co ta narkotika?”

254

Jane sledovala, jak se Michael marně snaží uhnout jejímu pronikavému pohledu. “V těch měsících po nehodě

jsi trpěla těžkými depresemi. Tvůj lékař ti předepsal Haldol. Mluvil jsem o tom s doktorem Meloffem. Když to vypadalo, že Ativan nezabírá, a ty jsi opět upadala do depresí, navrhl, abychom znovu zkusili, jestli by nepomohl Haldol.”

Jane začala přecházet sem a tam, narážela do hran stolu, ale Michaelovým pažím, které jí chtěly podepřít, se vyhýbala. “Něco tu nehraje. Něco tu schází,” mumlala si, zarazila se a zůstala bez hnutí stát. “Co mi zatajuješ?” “Věř mi, Jane, řekl jsem ti všechno.”

“Ne, neřekl. Už tě znám natolik dobře, abych poznala, když si něco necháváš pro sebe. Pověz mi to.” Jane, prosím tě. Už jsem toho řekl dost.”

“Pověz mi to.” Její hlas přešel do křiku. “Říkal jsi, že po smrti matky jsem trpěla výčitkami přežívsího. Ale to nedává smysl. Proč bych měla trpět výčitkami přežívsího? Ledaže bych byla ve voze s ní! Ledaže bych tu nehodu přežila a ona ne!” Křik se změnil v šepot. Jde

o tohle, Michaeli? Byla jsem v tom autě?”

Michael sklopil hlavu, až se mu brada zabořila do hrudi. “Řídila jsi.”

Jane cítila, jak se jí podlamují kolena, a v dalším okamžiku se zhroutila na podlahu. Michael k ní přiklekl. Já jsem řídila? Já jsem zavinila nehodu, při níž zahynula má matka?”

Michael mluvil pomalu a pečlivě vážil slova. “Tenkrát

jsi jí ráno slíbila, že jí vezmeš na nákupy. Ale na odpoledne jsi byla pozvána na nějakou schůzku do Emilyiny školy a zřejmě jsi měla trošku zpoždění. Prostě možná jsi jela rychleji, než jsi měla, možná jsi ukvapeně odbočila, už přesně nevím, jak se to stalo. Podle svědků jsi odbočovala vlevo a nevyhodila jsi blinkr, v protisměru se přiřítilo nějaké auto a nabouralo se do tebe v místě spolujezdce.” Michael si stoupl vedle ní, objal jí oběma rukama a pevně jí k sobě přitiskl. “Tvá matka byla na místě mrtvá.”

255

“Panebože. Ach, panebože.”

“Samozřejmě že sis dávala vinu. I potom, co policie za viníka nehody označila řídiče toho druhého vozu, sis to nepřestávala vyčítat. Neměla jsem tam odbočovat, říkala

jsi pořád. Neměla jsem tak pospíchat. Nikdo tě nedoká-

zal utěšit.” Očima pátral po místnosti, jako by hledal nějaké východisko. “Už je to všechno pryč, Jane, a ty s tím sebeobviňováním musíš přestat. Byla to nehoda. Tragická, to ano, ale skončila a je to uzavřené. Život jde dál. Já vím, že se s tím nechceš smířit, ale budeš muset, nebo

bude pro nás všechny příliš pozdě.”

Jane na tváři ucítila jeho slzy a rychle se vymkla z jeho objetí. Ještě něco zbývá, nebo snad ne?” naléhala na něj a pozorně sledovala výraz jeho tváře. Ještě zbývá něco, co jsi mi neřekl.”

“Už nic.”

“Nelži mi, Michaeli! Musíš mi konečně přestat lhát!” “Prosím tě,” zapřísahal jí. “Nemůže ten zbytek počkat, až ti bude líp? Tvoje nervy neunesou všechno, Jane. To už teď víme.”

“Co jsi mi to ještě neřekl?”

Michael několik vteřin zápolil sám se sebou, než to slovo dokázal vyslovit, a když bylo konečně venku, zaznělo jako vzlyk. “Emily,” řekl a oči se mu zalily slzami. Jane se chytila za žaludek, neboť jméno její dcery se proměnilo v sevřenou pěst, která se jí zabořila do břicha. “Ne. To ne!”

“Seděla vzadu za tvou matkou. Pravděpodobně si rozepnula bezpečnostní pás. Síla nárazu…” Hlas se mu zlomil, mohl pokračovat teprve po chvíli. “Zemřela ti v náruči, zatímco jsi čekala na sanitku. Když se jim nakonec podařilo vyrvat ti jí z rukou, měla jsi šaty vepředu plné její krve.”

Jane zasténala.

“Od té chvíle jsi byla jako šílená. Následující rok byl hotové peklo. Výbuchy zuřivosti, pletky s chlapy, prostě zhruba to, o čem už jsem mluvil. Úplně jako bys byla Jekyll a Hyde jinak ses chovala před našimi sousedy a ji-

256

nak doma ke mně. Nepřestával jsem doufat, že se to

zlepší, že se z toho časem dostaneš a že se mi vrátíš.” Potlačil vzlyknutí. “Byla jsi to jediné, co mi zůstalo. Nedovedl jsem si představit, že bych měl ztratit i tebe.” Hřbetem ruky si otřel oči. “Ale s hanbou se musím přiznat, že už toho i na mně bylo moc.” Zhoupl se na patách. “Když

jsem přišel domů a našel tě, jak balíš, snažil jsem se tě zadržet a přemluvit a v té potyčce jsi mě praštila vázou. Jednou z těch, co jsme si koupili v Orientu. Byla mosazná a měla spousty takových těch podivných výčnělků

a zasáhla mě tak zatraceně šikovně, že mě málem skalpovala. Zhroutil jsem se na tebe a všechno ti to muselo připomínat tu autonehodu. Řekl bych, že tvé nervy nevydržely znovu pohled na tu spoustu krve na tvých šatech. Rozhodla ses, že se svým životem už nechceš mít

nic společného. A tak jsi od něj utekla. V podstatě ti to ani moc nezazlívám.”

“Naše dcera je mrtvá?” Bylo to spíš konstatování než otázka.

“Stále si ještě na nic z toho nevzpomínáš?”

Jane zavrtěla hlavou. “Zabila jsem svou matku a svou dceru,” zašeptala.

“Byla to autonehoda, Jane. Policie tě zprostila jakékoliv viny. Ty jsi za to nemohla.”

“Ale obě jsou mrtvé.” “Ano.”

“A já jsem řídila.”

“Ano. Ale nezavinila jsi to.”

“Spěchala jsem a ukvapeně jsem odbočila, neříkal jsi to tak?”

“Tak jsi to po nehodě říkala ty.”

“A já bych to měla vědět. Já jsem přece přežila, abych mohla podat svědectví.”

“Opravdu si to myslíš?” zeptal se Michael. “Kolik dalších životů si ta nehoda ještě vyžádá, Jane? Kolik dalších životů chceš, aby ještě zničila?”

Jane hleděla na uslzenou tvář svého manžela, cítila laskavost v jeho očích i něhu v jeho doteku. Mlčela.

257

Dvacátádruhá kapitola

Je v soláriu.” Jak je jí?” “Moc dobře ne.”

Já to nechápu. Jak dlouho už to takhle trvá?”

“Začalo to asi v půli června. A od té doby se to stále postupně zhoršuje.”

“V půli června? To už je více než před měsícem. Proč mi tedy, propánaboha Michaeli, tvrdila vaše hospodyně, že Jane odjela k bratrovi do San Diega?”

“Pokládali jsme to za nejlepší způsob, jak tu situaci zvládnout. Prosím tě, pochop, že jsme nikdo, ani já ani její lékaři, vůbec nepředpokládali, že tenhle stav potrvá tak dlouho a že se dokonce zhorší.”

“To vůbec nemá představu, kdo vlastně je?”

“Řekli jsme jí, kdo je,” vysvětloval Michael. Jenom si na nic nepamatuje. Zná ze svého života všechny podrobnosti, ale nedokáže si vybavit, že je prožila.” “Můj bože, já tomu nemůžu uvěřit. Máš nějakou představu, co u ní ten stav vyvolalo?”

“Ta autonehoda,” řekl prostě.

“Ale to už je více než rok. Vypadalo to, že je z nejhoršího venku.”

“Bojím se, že to nejhorší nás teprve čeká.”

Jane vnímala ty hlasy, jako by jejich intenzita neustále kolísala. Slova proti ní prudce vyrážela, ale vzápětí šlábla, až do ztracena, bolestivě zaůtočila na její ušní bubínky a pak mizela dřív, než Jane dokázala rozpoznat jejich obsah. Hlasy hovořily o ní, to věděla. Vždycky hovořily

jen o ní. Záleželo na tom, co říkají?

Ležela ve svém oblíbeném houpacím křesle a přesto-

258

že se potila, byla od hlavy k patám zachumlaná do pokrývek. Je to pot nebo jsou to sliny? přemítala, ale nenamáhala se šetřit si kapky, které jí stékaly z koutků pootevřených úst. Nechávala, aby to za ní dělali její hosté, ty davy lidí, které k nim Michael zval od té doby, co jí přivedl zpátky z nemocnice. Jak už je to dávno? Pár dní?

Týden?

Usmála se, vděčná za to, že čas už jí opět unikal mezi prsty. Když si pomyslí, že ještě nedávno se proti takovému pocitu bouřila, že byla nespokojená a rozzlobená, protože po narkotikách, která jí dávali, jí jeden den splýval s druhým, jako když se tabulka čokolády na slunci rozpustí v beztvarou hrudku! Když si pomyslí, že se proti tomu nádhernému zapomnění, kterému nakonec podlehla, pokoušela bránit a proč vlastně? Aby si dokázala vybavit nechutné podrobnosti svého zpustošeného života, života, kterého se zuby nehty držela i potom, co obětovala životy vlastní matky a dcery?

Tenkrát po sté scéně v nemocnici jí Michael zavezl domů. Vzpomínala si na starostlivého lékaře a sestry i na to, jak Michael ujišťoval doktora Klingera, že má všechno pod kontrolou, jak mu říkal, že se spojí s doktorem Meloffem okamžitě po jeho návratu z dovolené, jak mluvil o tom, že podle jeho názoru bude teď pro Jane nejprospěšnější co nejvíc odpočívat.

Neprojevila ani náznak nesouhlasu. Náhle pro ní byla nesmírně přitažlivá představa najít útočiště ve vlastní posteli. Chtělo se jí zalézt pod péřovou pokrývku a navždy zmizet. V tu chvíli si uvědomila, že se jí chce zemřít,

a celá se zachvěla.

Už neodmítala brát léky, přijímala všechno, co jí dávali, a cítila, jak její tělo opět prostupuje známá otupělost, jak proudí až do konečků prstů na rukou i na nohou, jak zaplňuje každý pór kůže a nakonec se jí usazuje kdesi za očima a vytváří nárazníkovou zónu mezi jejim mozkem a okolním světem. Tentokrát vítala všechny nepříjemné vedlejší účinky, téměř se radovala ze svalových

křečí, které jí trápily, neboť jí připadaly jako zasloužený

259

trest za všechnu tu bolest, kterou způsobila, a i ty pramínky slin předváděla jako vzácné klenoty.

Teď už to všechno dávalo smysl.

Peníze. Krev. Pat Rutherford. Bylo logické, že se jeho jméno vyskytovalo na kousku papíru v její kapse a ne

v jejím telefonním adresáři, kde by ho mohl objevit Michael. Zprvu uvažovala, jestli se s ní nepokusil spojit, jestli nebyl zvědavý, co se s ní stalo. Neplánovali společný útěk? Anebo si naopak vybral zrovna to dopoledne, aby jejich románek skoncoval?

Jakmile znovu začala brát léky, podobné otázky zmizely. Ulevilo se jí. Jaký mělo smysl upínat se k otázkám, na něž neznala odpověď? Ani Michael jí nemohl říct, co předcházelo tomu, než se začali prát, než ztratila nervy a pokusila se ho zabít mosaznou orientální vázou. To, že se ho opravdu pokusila zabít, už pro ní dávno nebylo nic nepředstavitelného. Nezabila snad už předtím vlastní matku a dceru?

Jane se s její smrtí pokoušela vyrovnat, připomínala si malou holčičku, jak jí viděla vyrůstat na spoustě obrázků v albech rodinných fotografií, půvabné dítě s plachým úsměvem a zvídavýma očima, s jednou botou červenou

a druhou modrou, vonící k nízké větvi šeříku, držící se za ruku s tátou, tisknoucí se k matčině sukni. Emily mi zůstala jen ve vzpomínce, pomyslela si, až na to, že není ani tam.

Kolikrát už v posledních dnech probírala do podrobnosti všechno, co se za uplynulý měsíc odehrálo! Seděla tady v soláriu a zatímco pozorovala, jak sluneční paprsky rozdělují podlahu jako nějaký koláč na dílky, ráno úzké a postupně stále širší, dokud se opět nezačalo stmívat, znovu denně procházela krok za krokem vším, co se přihodilo, počínaje okamžikem, kdy jí Michael poprvé přivedl domů poté, co ztratila paměť. Vzpomínala, jak přecházela přes práh zpátky do svého minulého života

v obavách, co jí za ním asi čeká, trpce se zasmála a cítila, jak se jí stáhlo hrdlo. Ne, tak bizarní a beznadějný scénář by si nedokázala vymyslet ani ve svých nejdivočej-

260

ších snech, ani ve svých nejtíživějších nočních můrách. Není divu, že se tak zoufale snažila uprchnout.

Viděla sama sebe, jak vchází do obývacího pokoje

a přistupuje k pianinu, slyšela, jak její prsty škobrtají přes Chopinovu melodii, a sledovala, jak tytéž prsty zdvíhají

k očím několik fotografií, mezi nimi i tři snímky s třídou malých dětí, srovnaných podle velikosti do úhledných

řad. Chlapeček v první řadě držel v rukou malou tabulku, která hlásala, že jde o děti z Arlingtonské soukromé školy. Jane se tehdy usmála na křehkou dívenku s dlouhými světle hnědými vlasy a obrovskýma očima, celou

v žlutém, hrdě stojící v poslední řadě, na tutéž dívenku, jen o rok starší, oblečenou růžové a bílé, s vlasy svázanými do ohonu a stále stejně hrdě vztyčenou, a znovu na tutéž holčičku, tentokrát v černobíle kostkovaných šatech, s vlasy rozpuštěnými a s úsměvem jakoby méně sebejistým, opatrnějším. Mladší oddělení školky, starší oddělení školky, první třída. Druhá třída tam scházela. “Asi jsme letos nedostali snímek,” řekl jí tehdy Michael. “Tře-ba jí ten den nebylo dobře.”

Proč jí nepřipadalo divné, že poslední fotografie Emily byly nejméně rok staré? Proč jí nepřekvapovalo, že v rodině, kde se pečlivě zaznamenával a ukládal každý krůček, není za celý poslední rok jediná fotografická

upomínka? Uvědomila si, že jí to nezaráželo proto, že si to nepřála. Že tehdy ještě nebyla připravená čelit té spoušti, v níž proměnila svůj život, přehlédnout celou tu zkázu, kterou vyvolala, a vyrovnat se s životy, které zahubila.

Mně samotnou by měli zahubit, pomyslela si. Navždy uspat jako vzteklého psa. Smrtící injekcí, rozhodla se a pod přikrývkou si třela paži na místě, kam jí Michael dnes ráno vstříkl další dávku.

Připomněla si, jak Michaela stále víc podezírala, jak

byla přesvědčená, že se jí zákeřně snaží připravit o zdravý rozum, zatímco on se naopak po celou tu dobu pokoušel jí ho vrátit.

A teď k ní právě přivedl někoho na návštěvu. Po týd-

261

nech, kdy jí odpíral setkání i s nejbližšími přáteli, se náhle rozhodl, že je načase, aby všichni na vlastní oči vi-d děli, jaké peklo s ní prožívá. Nejprve zavolal Sáru a Petra Tanenbaumovy; přišli okamžitě, Sára propukla v pláč, sotva na Jane pohlédla, Petr raději odvrátil hlavu a bavil se jen s Michaelem.

Ráda by se k nim byla natáhla a utěšila je, řekla jim,

že je všechno v pořádku, že je to takhle lepší, že si nepříčetnost sama zvolila, že jí to vyhovuje a že se kvůli ní nemusí trápit. Ale nějak jí neposlouchaly ruce a hlas se nedokázal prodrat staženým hrdlem. Upřeně na ně hleděla, ale oči měla zamlžené, jako když se čočka kamery

potře vazelínou, mlčela a přála si jen, aby už šli a nechali jí jejímu osudu. Nic jiného si koneckonců nezasluhovala.

Pokusila se o útěk, byla však polapená a přivedená zpátky, aby na ní mohl být vykonán rozsudek.

Přicházeli i další návštěvníci. Během posledních několika dní kolem ní Michael shromáždil většinu jejich přátel, i když jim nepovoloval zůstat déle než pár minut. Janet a lan Hartovi, Lorraine Applebyová, David a Susan Carneyovi, Eva McDermottová Ross byl někde na rybách, slyšela vysvětlovat Evu ti všichni se vystřídali

v jejím soláriu a civěli na ní, jako by byla jednou ze slavných voskových figurin Madame Tussaudové. “Nepřipomínejte jí Emily,” upozorňov al Michael každého a všichni se podle toho řídili, za což jim byla vděčná. “Nepřipomínej jí Emily,” slyšela ho i teď šeptat za dveřmi a vzápětí už u ní klečela Diana Brewsterová

s očima plnýma slz.

“Panebože,” zaúpěla sotva slyšitelně Diana a zakymácela se, jako by měla omdlít.

“To je v pořádku,” uklidňoval jí Michael, sklonil se k ní a poplácal jí po rameni. “Nemáš žádné bolesti.” “Slyšíš mě?”

“Ano,” odpověděl Michael, přistoupil k Jane a pohladil jí po vlasech. “Miláčku, je tady Diana. Nepozdravíš se s Dianou?”

Jane se pokusila přimět rty a jazyk, aby se zformova-

262

ly do patřičného tvaru a vyslovily vzpírající se jméno, jediným výsledkem však bylo pouze pár nekoordinovaných záškubů, a tak toho nechala. Ostatně, jaký to mělo smysl?

Diana se hněvivě postavila. “Vůbec to nechápu, Michaeli. Nechápu, co se to s ní stalo. Já vím, říkal jsi mi, na co se mám připravit. Vím, že prodělala těžké trauma.” “Diano,” mírnil jí a Diana se párkrát zhluboka nadechla, aby se uklidnila.

“Sakra Michaeli, vždyť je to moje nejstarší kamarádka. Vždycky byla plná elánu, se vším si dokázala poradit. Nechce se mi věřit, že je to ten samý člověk.” Michael mlčel, jen souhlasně přikyvoval.

“Copak s tím doktoři nic nesvedou?” “Děláme všechno, co je v našich silách.” “Ale vždyť hrozně zhubla.”

“Nechce jíst.”

Diana si zapřela ruce v bok a pak si znovu klekla k Jane. “Budeš zase v pořádku, Jane. Uvidíš, brzy se z toho dostaneš. My už se o to postaráme. Michael a já a všichni tví přátelé. Můžeš si být jistá, že se zase uzdravíš.” “Nechtěla bys jí tohle přečíst?” navrhl Michael a vložil Dianě do roztřesené ruky pestrobarevnou pohlednici.

Je to pohled od Howarda a Peggy Roseových,” ozná-

mila Diana s tak pečlivou výslovností, že to znělo násilně. “Z Francie.” Předvedla jí líc pohlednice, kavárničku na břehu akvamarínového moře. “To je hrozný rukopis, písmena jsou jak blechy, ale tady píšou: Skončili jsme

v jižní Francii, jak se od nás dalo čekat. Ale moc se nám tu líbí a máme se báječně…” Chvilku luštila písmo, “…stejně jako ty se určitě už nudíš po návratu do našeho starého Bostonu. Co kdybyste všeho nechali a překvapi-li nás nečekanou návštěvou? Zbožňujeme překvapení. Stejně jako vás. Doufáme, že jste v pořádku. Jak se zpívá v té staré písni Na shledanou v září. Howard a Peggy. To je od nich milé,” dodala Diana a její nadšení zmizelo v záplavě slz.

Nečekaná návštěva, přemýšlela Jane a vzpomněla si na

263

nečekanou návštěvu, kterou měla údajně překvapit své-

ho bratra. Zkusila si ho představit kdesi v dalekém Španělsku, ale viděla ho jen mlhavě, lépe se jí dařila představa švagrové. Gargamella, připomněla si a zasmála se. “Proboha Michaeli,” vykřikla Diana, natáhla se a pohladila Jane po tváři. “Co to bylo za zvuk? Vůbec to neznělo lidsky.”

Jsi v pořádku, Jane?”

Je mi dobře , odpovídala v duchu Jane. Jenom bych si přála, aby šli všichni pryč a nechali mě tu v klidu umřít. “Nechtěla bys trochu zázvorového piva?” zeptal se Michael starostlivě. “Nebo něco k jídlu? Paula upekla báječný borůvkový koláč.”

Mám raději její jablkový koláč, vzpomněla si Jane, jak jí držela v šachu nožem, jímž předtím Paula krájela ja—

blka. Staré dobré časy, pomyslela si Jane a přála si, aby si byla tenkrát vrazila ten nůž do prsou, až by jí projel srdcem.

Ale třeba ještě není pozdě. Třeba to ještě stojí za pokus. Třeba by mohla naznačit svému manželovi a své dávné přítelkyni, že by opravdu ráda ochutnala Paulin borůvkový koláč, ale že by si ho chtěla sníst v kuchyni. Pak, až by se všichni pohodlně usadili u stolu, ukolébáni do klamného pocitu, že se nic nemůže stát, mohla by se vrhnout ke kuchyňské lince a šikovně se vykuchat

vlastním nožem, až by jí krev zaplavila šaty na prsou. Její krev. Tak, jak to mělo být hned na začátku. Kruh by se uzavřel.

Mlčela však a jenom sledovala, jak na ní zmateně

a polekaně zírají. Pro všechny zůčastněné by bylo bývalo lepší, kdyby tehdy prostě zmizela, kdyby jí nikdo nikdy nenašel, nepoznal a nepřivedl domů. Michael by se

s ní posléze dal rozvést bůhví, že důvodů k tomu měl

dost. Její přátelé by o ní ještě nějaký čas mluvili a pak by přešli na zajímavější témata. Brzy by z ní nezůstalo nic

víc než z Emily pouhá vzpomínka. Což je ironie obzvlášť případná, když se jedná o člověka se ztrátou paměti, napadlo jí a znovu se zasmála.

264

Tentokrát její smích vyzněl jako zkomolený povzdech.

Diana jí soucitně stiskla ruku. “Michaeli, jsi si jist, že nemá bolesti?”

Jsem.”

“Připadám si tak bezmocná…” “To si připadáme všichni.”

Jane by se chtělo vzít obličej své přítelkyně do dlaní

a zlehka jí políbit na tváře, ubezpečit jí, že všechno se vyvíjí k lepšímu. Věděla však, že kdyby řekla nebo udělala cokoliv, třeba i něco tak bezvýznamného, jako je pohlazení po vlasech, že by tím naznačovala něco nepravdivého, že by vyvolávala falešné naděje. A tady už naděje nebyla žádná. Teď už to věděla. Nezbývala ani ta nejmenší naděje a nemělo smysl předstírat, že ještě nějaká zbývá.

Už se přestala modlit, aby se jí paměť vrátila. Ve skutečnosti se denně ukládala ke spánku se zoufalou nadě-

jí, že se jí paměť nikdy nevrátí. Věděla toho o sobě tolik, kolik potřebovala. Jestli existuje Bůh a jestli je to milosrdný Bůh, říkala si, pak jí nebude nutit, aby znovu prožívala smrt svých nejdražších. Nechá jí, aby se tu zaživa pohřbila ve svém zámotku utkaném z narkotik do té do-by, než opět zmizí, tentokrát už navždy.

“Tuhle večer jsem viděla příšerný film,” prohlásila nečekaně Diana a Jane to pochopila jako další pokus vypáčit z ní nějakou odpověď. “Mělo to být úžasné erotické. A ty víš, že mám erotické filmy ráda. Chci říct, že i na těch špatných něco je, chápeš? No nic. V tomhle filmu

byly spousty nahatého masa a vyceněných zubů, pořád

se tam funělo, ale dialogy byly tak uhozené, že lidi se normálně chechtali. Tracy už chtěla jít pryč. Pamatuješ se na mou kamarádku Tracy Ketchumovou, tu, jak si loni myslela, že je těhotná, a pak se ukázalo, že je to předčasný přechod? Dovedeš si to představit? Ve čtyřiceti?” Sledovala, co na to Jane, a když se nedočkala žádné reakce, pokračovala. “Prostě jsme tam tak seděly a rozhodovaly se, jestli na tu slátaninu máme koukat dál, nebo jít pryč, když najednou nějaký chlápek z publika začal

265

pokřikovat na plátno a byla to taková legrace, že jsme tam musely zůstat a poslouchat ho. Tak třeba když ta ženská, co jí hrála Arlene Batesová bůhví, kde se celá ta léta schovávala a proč se rozhodla vrátit se na scénu zrovna v téhle hrůze, vypadá ovšem ohromně, určitě si nechala udělat na obličeji plastiku, chci říct, že neměla

ve tváři jedinou vrásku, i když její krk, to ti tedy řeknu, rozhodně nebyl krk žádné mladice. Nevím, proč to ty

ženské dělají. A chlapi to samé. Dávají si dělat všelijaké ty plastiky a kosmetické opera ce, takže každý z nich pak vypadá tak trochu orientálně, víš třeba Jack Nicholson

a Richard Chamberlain a dokonce i Burt Reynolds, ale ta stará kůže jim stejně zůstane. Tracy říká, že po čtyřicítce je to čím dál horší. Říká, že se všechno nějak začne rozpadat. Říkala jsem jí, že mě to postihlo už po třicítce, ale ona tvrdí, že se to nedá srovnávat. Říká, že nejdřív ti začne odcházet zrak. Najednou už nepřečteš návod na krabici nudlí a držíš knížky dál a dál od hlavy, dokud nejsi úplně dalekozraká a pak už s tím něco musíš dělat. Tak-

že si pořídíš brýle na čtení a vypadáš s nimi jako tvá nejneoblíbenější teta. Potom ti klesne zadek. Tracy říkala, že nejvíc jí překvapilo ne to, že jí zadek klesl, ale jakým způsobem jí klesl. Říkala, že byla vždycky přesvědčená,

že až jí jednou klesne zadek, zachová si svůj původní tvar, jen bude o něco níž. Nedokázala pochopit, že jí klesne a zároveň se zploští. Dovedeš si to představit? Být vzadu plochá? Jako Jack Lemmon v tom filmu, jak se to jmenovalo, To je život?

Ale abych se vrátila k Arleně Batesové a k tomu chlápkovi v publiku. Tak Arléne říká té herečce, co má pohled

jako laň, víš, ta bývalá modelka, z které se stala neuvěřitelně mizerná herečka, nedokážu si ani vzpomenout na

její jméno…”

Snad Cindy Crawfordová? připomněla si Jane známou dívku z první stránky a cítila, jak se jí klíží víčka. “Pamela Emmová!” vykřikla Diana. “Tak se ta chudinka jmenuje. Chápeš to, příjmení z iniciály? Ona tvrdí, že je právě. No, na tom nesejde. Rozhodně si myslím, že

266

tohle jméno moc často neuslyšíme. Ano, pánové, ať se Pamela raději vrátí na tiché stránky Vogue a Bazzaru.” Michael zakašlal a přerušil Dianin monolog. Jane už začíná vypadat opravdu unaveně, Diano. Třeba bys jí to mohla dopovědět příště.”

“Prosím tě, Michaeli. Alespoň ještě pár minut. Mám takový pocit, že se mi podaří k ní proniknout.”

Jane sledovala, jak Michael přikývl, přešel k zadnímu oknu a zahleděl se na dvorek. Jak to vůbec může vydržet? přemítala Jane. Jak tu vydrží se mnou být? Pořád se o mně starat? Jak se na mně po tom všem, co jsem mu provedla, dokáže ještě podívat? Jsem pro něj ale výhra! Úplný námět na knihu. Nebo na film.

“Tak tedy,” pokračovala Diana se vzrůstající naléhavostí v hlase, “Arlene, která hraje takovou potvoru, co obchoduje s nemovitostmi, říká Pamele, která si kupuje nový dům a zkouší použitelnost každého pokoje tím, že souloží přímo na podlaze, aby si k té práci přizvala na pomoc kolportéra, když její manžel, který je senátorem jak jinak? se stará jen o miliony strádajících Habešanů. Zatímco jeho vlastní žena strádá taky, chápeš? A tak Arlene, která pořád v kabelce nosí divadelní kukátko, takže víme, že je hlavně voyeurka, chápeš, povídá Pamele

Zavolej na něj, ať sem přijde. A Pamela se nese k oknu, tak pomalu, že bych dřív přeplula na kanoi Atlantik, a zírá na toho puberťáka, co tam na kole rozváží noviny, nekonečně zírá, pro smilování, pootevře pusu a našpulí rty, ale bojí se promluvit, dokud jí Arlene znovu nepo-bídne Zavolej na něj a hoď’ sebou!” Všechny nás to úplně odbouralo. A já jsem si vzpomněla na tebe. Dokonce

jsem řekla Tracy Přesně takhle by to udělala moje kamarádka Jane. Panebože, pamatuješ, jak nás tenkrát kvůli tobě málem přejel ten maniak v červeném Trans Amu?” “Diano,” přerušil jí Michael a už se nepokoušel zastírat netrpělivost. “Myslím, že není nejvhodnější chvíle, aby ses k tomu vracela.”

Diana se okamžitě začala omlouvat. Jen mě napadlo,

že by se mi třeba povedlo naťuknout trochu její paměť…”

267

“Myslíš, že jsme to snad nezkoušeli dnem i nocí celý ten měsíc? Já už nevím. Možná jsme na její paměť vyví-

jeli příliš velký tlak. Myslím, že to nejšetrnější, co pro ní můžeme udělat, je nechat jí prostě na pokoji, ať se tím prokouše sama.”

“Ale jen se na ní podívej, Michaeli. Opravdu si myslíš, že se tím dokáže prokousat bez cizí pomoci?”

Michael se díval do země. “Nevím. Opravdu už nevím,

jak dál. Dokonce už pochybuju, jestli má smysl starat se o ní dál doma.”

“Co máš na mysli?”

“Pojď,” řekl Michael, otázku přeslechl a pomáhal Dianě vstát. “Paula navařila čerstvou kávu a dotklo by se jí, kdybys ten její borůvkový koláč alespoň neochutnala.” “Michaeli, co jsi měl na mysli?”

“Už jsem to trochu sondoval, předběžně jsem se ptal…”

“Na co?”

“Na možnost dát Jane do psychiatrického ústavu.” “Panebože, Michaeli! Zavřít Jane do ústavu?” Ježíšikriste, nepředstavuj si to jako v Hadí jámě. Krucinál, Diano! Jde ti o to, abych se cítil provinilý? Nechápeš, že jsem všechno ostatní už vyzkoušel? že bych

o tom vůbec neuvažoval, kdyby mě to tak netrápilo a neničilo? Podívej se na ní, pro všechno na světě! Vždyť už jenom tak vegetuje. A den za dnem je to horší.”

“Třeba je to těmi léky, které bere…”

“Bez léků je agresivní a má halucinace. Takhle alespoň sobě nebo někomu jinému neublíží. Její nervy mají

příležitost si odpočinout a postupně zesílit. Podívej, ta zařízení nevypadají jako ve filmu, nikde se tam pod postelí neschovává žádná sestra Ratchedová. Existují skvělé ústavy, které Jane poskytnou pomoc, jakou potřebuje.” “Chápu všechno, co říkáš, Michaeli. Jenom je pro mně těžké se s tím smířit.”

Diana upřela pohled na Jane, jako by se jí silou vůle snažila postavit na nohy. Jane pochopila výraz její tváře. Vstaň, říkal jí ten výraz. Vstaň a braň se. Ukaž tomuhle

268

člověku, že jsi v pořádku, že není nutné tě zavírat do žádného ústavu. Vstaň, krucinál, křičely Dianiny oči. Jane pocítila slabé brnění v nohou a svědění v chodidlech, věděla, že by ráda vyhověla, chtělo se jí vyskočit

na nohy a obejmout tu ženu, která zůstala její přítelkyní, přestože to, co měly v minulosti společného, bylo dávno pryč, ubezpečit jí, že se uzdraví a všechno bude zase jako dřív.

Až na to, že nic už jako dřív být nemůže. Zavinila smrt své matky a svého dítěte, podváděla manžela a málem

ho zabila, zradila svou sousedku a možná i některé své přítelkyně. Dostala jen to, co si zasloužila.

“Zase přijdu, Jane,” řeklaDiana, naklonila se, aby jí

z brady setřela pramínek slin, a pak jí políbila na tvář. “Chtěla jsi mě dát dohromady s tím chlapíkem, co jsi se

s ním seznámila na nějaké schůzi o životním prostředí, pamatuješ? Spoléhám na tebe, Jane. Totiž moje matka na tebe spoléhá.” Odmlčela se a její slzy kapaly Jane na přikrývku. “Mám tě moc ráda.”

Jane cítila, jak jí objímají Dianiny paže. Nepokoušela se ani objetí opětovat ani se z něj vymknout. Nezasloužím si tvou lásku, pomyslela si a sledovala, jak Michael s Dianou mizí ve dveřích kuchyně, představovala si, jak jim teď Paula nalévá po šálku kávy, oni se pohodlně usazují ke kuchyňskému stolu a obdivují Paulin čerstvý borůvkový koláč.

Život tu bez ní půjde dál docela dobře, uvědomovala si a okamžitě v představách viděla řadu podobných domáckých výjevů. Třeba se Michael posléze ožení s Dianou, aby její matka byla konečně šťastná, anebo si Michael vezme Paulu a přestěhuje si jí i s její postiženou dcerkou sem do domu, prostě jinou rodinou nahradí tu, kterou ztratil, o kterou ho Jane připravila.

A Michael zase bude šťastný. A Jane bude kde vlastně? V ústavu nebo v zemi. Jaký je v tom rozdíl? V podstatě obojí znamená totéž.

269

Dvacátátřetí kapitola

Seděli v Michaelově voze na parkovišti v St. Avenue, za rohem terminálu autobusů Greyhound. Jsi v pořádku, Jane? Víš určitě, že na to máš dost sil?”

Proč se jí na to ptá? Její nápad to nebyl vstát z postele a vyrazit do Bostonu na nějakou pitomou honbu za pokladem. Vymyslel to Michael. To on se jí včera večer

bylo to včera večer, nebo už někdy dřív? když jí ukládal do postele, mezi řečí zeptal, co se vlastně stalo

s těmi deseti tisíci dolarů, které vyzvedla z jejich společného konta.

Nejdřív jen stěží chápala, o čem to mluví připadalo jí, že to všechno se přihodilo někomu jinému a nesmírně dávno ale když jí šikovně popostrčil, dokázala ze sebe vysoukat, kam ty peníze ukryla. Usmíval se nad je-jí rafinovaností, zvláště když mu prozradila, že klíček od bezpečnostní schránky schovala pod výstelku jedné ze

svých bot. Nevzpomněla si už, která to byla, a tak musel párat jednu po druhé.

Nečekala, že ho bude muset doprovodit, ale neuvě-

domila si, že je sobota a to měla Paula volno. Ráno telefonovaly Sára i Diana a nabízely se, že by se zastavily,

Michael však oběma řekl, že bere Jane do Bostonu, aby

jí konečně koupil ten snubní prsten s diamanty, o kterém už dávno mluví, a samozřejmě taky doufá, že to Jane trochu rozptýlí, ostatně zavolá jim později a řekne jim, jak to na ní zapůsobilo. O terminálu autobusů Greyhound se nezmínil ani slovem, což jí nijak nepřekvapovalo. Co jim měl vykládat? Že jde zachraňovat peníze, které ukradla

z jejich konta těsně předtím, než přišla o rozum? To by snad bylo trochu příliš i pro dobré přítelkyně.

270

“Můžu počkat tady v autě?” zeptala se Jane Michaela

a každé z těch slov jí znělo cize, jako by mluvila neznámým jazykem. Kde se v ní vůbec ještě bere síla promluvit? uvažovala a netoužila po ničem jiném než se stočit na měkké kůži sedadla a usnout.

“Potřebuješ se trochu rozhýbat,” řekl Michael. Jen pojď, Jane. Procházka ti udělá dobře. Nemůžeš celé dny jen prosedět. Musíš víc chodit. Musíš zase začít něco dělat.”

Proč? napadlo jí, ale ani se nezeptala. Paradoxní bylo,

že dřív, když se jí chtělo ven, Michael jí to odmítal, a teď, když nejraději zůstává doma v posteli, by jí pořád bral na procházky a na vyjíždky autem. Dokud zoufale toužila

sejít se s přáteli nebo si s nimi promluvit po telefonu, tvrdil jí, že to není dobrý nápad, a právě v posledních

dnech, kdy je tak zesláblá a nemocná, že na nikoho skoro nedokáže ani pohlédnout, je to u ní jak na přehlídce. Je v tom nějaká spravedlnost? Je v tom nějaká logika?

Jen pojď,” opakoval jí, pak vystoupil z vozu, přešel

na její stranu a otevřel jí dveře. Věděla, že samotnou jí v autě nenechá, protože se bojí, že by mohla vyskočit, dát se na útěk a opustit ho. Copak nedokázal pochopit,

že tohle by nepochybně bylo to nejlepší řešení všech jejích problémů?

A tak jí teď pomáhal spíš jí tahal ze svého vozu, oblečenou do námořnických kalhot a blůzy s matrozovým límcem, do něčeho takového byste navlékli spíš dvanáctileté dítě, vlasy měla pečlivě učesané a sepnuté do ohonu, Michael jí s úsměvem postrkoval na chodník,

ujišťoval , jí že ona to přece dokáže, a pak kráčeli, skutečně kráčeli, třebaže Jane vůbec necítila, že se její nohy dotýkají země, a zahnuli za roh k terminálu autobusů Greyhound.

Slunce pálilo. Teplota údajně dosahovala příjemných šestadvaceti stupňů, pokud se dalo věřit hlasateli v rádiu. Jane mu nevěřila. Zdálo se jí tepleji. Cítila se celá ulepená. Slunce jí svítilo přímo na hlavu, bylo to, jako když nějaký uličník tlačí dítěti hlavu pod vodu, a jí se chtělo

271

křičet, mlátit kolem sebe rukama a vyprostit se z toho sevření. Ale slunce ještě zvýšilo tlak a zpevnilo stisk a ona pochopila, že bránit se znamená plýtvat cennou energií.

Lehce pootevřela ústa, asi jako ryby, pokusila se vpravit do plic trochu kyslíku, ale lokla si jen žáru, jako by stála nad vřící konvicí. V ústech jí vyschlo a oči jí pálily.

Jsi v pořádku? Nechceš si na chvilku odpočinout?” Zavrtěla hlavou. Jaký smysl by mělo odpočívat? Stejně by pak museli pokračovat. Jen by jejich výprava trvala o to déle. Ne, čím dříve vyzvednou uschované peníze,

tím dříve se budou moci vrátit do auta, tím dříve se dostane zpátky domů, do své postele a ke svým lékům,

k těm požehnaným narkotikům, která jí nabízela mlhu zapomnění, v níž se dal přečkat další den. Když si pomyslí, že kdysi se jim bránila!

“Teď opatrně. Dívej se, kam šlapeš.”

Jane sklonila hlavu a pozorně sledovala, jak jedna její noha za druhou prochází vchodem do budovy terminálu. Vzápětí se ocitla v davu lidí, někteří spěchali na autobus, jiní se radovali, že to mají za sebou, a všem byla dokonale lhostejná stejně jako tehdy, když sem vstupovala poprvé. Neviditelná žena, pomyslela si a nechala Michaela, aby jí táhl za sebou.

V dalším okamžiku se skláněla k několika řadám bezpečnostních schránek, silně se potila a nepřítomně sledovala, jak Michael a nádražní pracovnice zasouvají klíčky do příslušných zámků. Viděla, jak Michael otvírá schránku a jak se mu na tváři šíří úsměv, když sáhl dovnitř pro plastikovou tašku na špinavé prádlo z hotelu Lennox. Zatímco úřednice se vrátila na své místo za přepážkou, aby spočítala dlužnou částku, Michael nakoukl

do tašky a Jane zachytila výraz úleku, který se mu objevil ve tváři při pohledu na její zmačkané a zakrvácené modré šaty. Jí v té chvíli napadlo, že ke všem svým psychickým problémům trpí navíc i něčím jako schizofrénií vkusu. Jak si může jedna a tatáž žena obléknout rafinované šaty z ateliéru Anne Kleinové a podruhé holčičí námořnický obleček?

272

Kde se jí vůbec v hlavě berou tak nesmyslné nebo spíš nepříčetné? myšlenky? Podivovala se a sledovala, jak Michael zaplatil úložné, jak opatrně vyndal z tašky

šaty a zatímco jí táhl za sebou, vhodil je do nejbližšího odpadkového koše. Tašku s deseti tisíci dolary, které mu kdysi ukradla, pak složil do úhledného balíčku a ten si nedbale vsunul pod paži, jako by tímhle způsobem přepravoval vysoké částky zcela běžně. A pak si znovu ohleduplně razili cestu davem, Michael občas pokývl některému kolemjdoucímu, usmál se na procházejícího policistu a podržel dveře starší ženě, obtížené zavazadly. Když se opět ocitli na ulici, předpokládala, že jí Michael odvede zpátky na parkoviště, kde najde jejich auto se stejnou lehkostí, s jakou zřejmě řešil úplně všechno, a pak jí zaveze domů. Ale místo aby zahnul na St.

James Avenue, pokračoval přes roylstonskou do Newbury Street.

“Kam to jdeme?” ptala se a snažila se s ním udržet krok.

“Slíbil jsem, že svou manželku vezmu na nákupy.” “Ale Michaeli, já se na to moc necítím.”

Předstíral, že to přeslechl, a za pár minut už se sourala po jedné z hlavních tříd, Michael vedle ní si pohvizdoval, jako by si nebyl vědom jejích útrap, ačkoliv dob-

ře věděla, že si jich vědom je a že se jí jen snaží vylákat z její letargie. “Opravdu nemám na nákupy ani pomyšlení,” říkala a zatímco míjeli spousty lákavých luxusních obchodů, cítila, jak je celá ta situace absurdní.

Ulicí se valily davy lidí, mnozí už měli ruce plné nákupních tašek. Jane přemítala, jestli některá z těch tašek může být plná stodolarových bankovek, a všimla si, že Michael mává jakési ženě na druhé straně ulice. Žena mu také pokývla a potom přešla k nim, aby se s nimi pozdravila.

Jak se máš, Michaeli?”

“Skvěle. A jak se vede tobě?”

“Báječně. Jsem dokonale spokojená. Není nad soukromou praxi.”

273

Žena letmo pohlédla na Jane a ona okamžitě poznala ten pohled člověka, který spatřil něco odporného, ale nechce si to přiznat.

“Promiň,” řekl vzápětí Michael. “Thea Reynoldsová a tohle je moje žena Jane.”

“Těší mě,” řekla Thea Reynoldsová. Jane mlčela a jen hádala, jestli se jí rty zformovaly do úsměvu, který zamýšlela.

“Thea je odbornice na poruchy výživy. Loni odešla z nemocnice a otevřela si vlastní kliniku.”

Jane přikývla, oni se však už opět věnovali jeden druhému a od ní nic nevyžadovali. To je fajn, myslela si Jane, přenášela rovnováhu nejdřív na jednu a pak na druhou nohu a přidržovala se Michaelovy paže, aby se nepřevážila, jako uchozené děcko, které potřebuje oporu. Thea Reynoldsová v ní vzbuzovala strach stejně svými dokonalými černými vlasy, upravenymi do elegantní-

ho účesu, kterému nevadilo vedro, jako svým širokým, důvěryhodným úsměvem ukázkových zubů, živým oblečením s pečlivě zvolenými doplňky a perfektní manikůrou na neokousaných nehtech. Thea Reynoldsová mluvila autoritativně, s oním druhem sebejistoty, který jde ruku v ruce s hlubokým vědomím vlastní ceny, s vědomím, o němž Jane pochybovala, že by je někdy měla.

Vzbuzovaly v ní ženy jako Thea Raynoldsová strach vždycky? Anebo si snad takhle samozřejmě věřívala také sama?

Alespoň částečně zřejmě ano, připouštěla, když si vzpomněla, jak často se díky svému temperamentu a nabroušenému jazyku dostávala do těžkých malérů. Kam se tedy všechno to její sebevědomí podělo?

Zemřelo, říkala si v duchu, právě když zachytila pohled jakési kolemjdoucí ženy. Zůstalo k nepoznání rozmačkané v nabouraném autě jako další oběť její nepozornosti.

Žena, která je míjela, si ji nepřestávala prohlížet. Jane

se pootočila a dívala se, jak jde žena ulicí dál. Pak se zastavila, chvíli váhala a znovu pokračovala v cestě. Zřej-

274

mě chtěla složit poklonu mé garderóbě, pomyslela si Jane a všimla si, jak se Thea Reynoldsová naklání a líbá Michaela na tvář. Spíše se ale ta žena dívala na Michaela, asi jí byl povědomý, ano, to byl výraz, který Jane zahlédla v jejích očích, výraz, který říkal Mám pocit, že vás znám, ale nejsem si jistá, napovězte mi.

“Ráda jsem vás viděla,” říkala Thea Reynoldsova a nijak se nenutila do srdečného tónu, takže Jane pochopila, že mluví k ní.

Já taky,” zamumlala Jane a soustředila pohled na její jasně červené rty. Pak sledovala, jak žena přechází zpátky na druhou stranu a mizí v Americkém grilu. Její chůze byla stejně rozhodná jako ona celá, byla to chůze, při níž ramena napodobují pohyby nohou a někdy je i předbíhají.

“Příjemná žena,” prohodil Michael, šel dál a vlékl Jane s sebou.

Jeho poznámka nevyžadovala žádnou odpověď a Jane se také o žádnou nepokusila.

“A vynikající lékařka,” dodal a její účast v konverzaci zřejmě vůbec nepostrádal. “Poruchám výživy se začala věnovat ještě v dobách, kdy je většina odborníků pokládala jenom za další ženský rozmar.”

Další ženský rozmar, opakovala si v duchu Jane a trochu se jí ta věta dotkla, když si náhle uvědomila, že se

opět zastavili.

“Napadlo mě, že bychom sem mohli na chvíli zajít,” řekl Michael.

Jane vzhlédla ze širokého schodiště vzhůru k zaoblené stěně z oken, sahajících od podlahy až ke stropu,

a zaměřila pozornost na velká černá písmena, uvádějící jméno obchodu. OLIVER’S, hlásal ten nápis a menší písmena pod ním, která stěží přečetla, neboť jí neustále skákala před očima, sdělovala: Kvalitní klenoty obchod

s padesátiletou tradicí. Co tu sakra pohledávali? “Michaeli, já už nemůžu.” Jeho ruka jí za loket strkala do schodů. Jsem hrozně unavená. Nezvládnu to. Potřebovala

bych si lehnout.”

275

“Už je to jenom pár schodů.” “Myslím, že to nedokážu.”

“Už jsme skoro nahoře. Tak, hodná holčička.”

Vyšlápla poslední schod, ale svaly na nohou ještě chvíli pokračovaly ve výstupu, stahovaly a uvolňovaly se

v rytmu, který jim předtím určil Michael. “Co tu děláme?” zeptala se a byla tak vyčerpaná, že ani nedokázala oddělit jednotlivá slova, takže to vyznělo jako Cotuděláme? “Říkal jsem tvým přátelům, že ti chci koupit nový

snubní prsten, no a teď se k tomu právě chystám,” řekl a poklepal si na tašku s penězi v podpaží. “Náhodou

u sebe mám pár dolarů.”

“Michaeli, ne, tohle nedělej. Nemá to smysl,” bránila se a přitom uvažovala, proč se s ní prostě nedá rozvést a neskoncuje to všechno.

“Slíbil jsem ti diamanty a já své sliby vždycky plním.” “Diamanty?” K čemu by jí byly diamanty? Copak nemluvil, naposledy včera večer, o tom, že jí dá do ústavu? A copak sama vážně neuvažovala, jak ho toho trápení zbavit?

Sebevražda, říkala si v duchu a slyšela, jak se jí to slovo v mozku rozléhá v mnohonásobné ozvěně. Sebevmzdasebevmzdasebevmzdasebevražda. Když jí to poprvé napadlo? Kdy začala pociťovat, že by to bylo nejjednodušší řešení všech jejích problémů?

Bylo jí stále jasnější, že Michael s e od ní nikdy neodloučí. I když jí dá do ústavu, bude jí tam pravidelně navštěvovat a dál jí bude nazývat svou ženou. Dokonce jí teď právě vede k pultu klenotníka, rozhodnut koupit jí nový snubní prsten, aby znovu potvrdil jejich společné pouto. Bylo spravedlivé, aby byli spoutáni oba? napadlo jí a málem se rozesmála.

Ne, dokud zůstane naživu, Michael se jí nikdy nezbaví. Stále bude doufat, že se jednoho dne uzdraví a jejich manželství bude zachráněno. Jediný způsob, jak by se

mohl vysvobodit, jediný prostředek, jak ho přimět, aby

žil svůj vlastní život, byla její smrt. Je to tak prosté. Je to to nejmenší, co může udělat.

276

Problém by s tím žádný nebyl. Věděla o jeho zásobách

léků. Stačilo, aby trochu přebrala těch roztomilých bílých tabletek. Kdyby to selhalo, vždycky ještě zbývá její starý kamarád kuchyňský nůž. Nebo by mohla proskočit jedním z mozaikových oken ve druhém patře jejich domu. Ach ano, možností tu bylo dost. Kde nechybí dobrá vůle, tam se dílo podaří, vzpomněla si náhle na rčení ze svého bývalého života.

Jane.” Michael jí pokynul k pultu a pevně jí přitom tiskl ke svému boku. “Líbí se ti tady něco?” “Michaeli, já přece nepotřebuju…”

“Udělej to pro mně,” řekl Michael a muž za pultem se zasmál. Jak se smál, roztřásly se jeho vlnité blond vlasy i velké brýle s želvovinovými obroučkami.

“Něco takového slyším poprvé,” řekl a pohlédl na Ja-

ne úkosem, jako by mu dělalo potíže pozdravit jí přímo. “Většinou sem ženy přivedou manžela, který se vzpouzí, kope a škrábe. Máte na mysli něco konkrétního?” zeptal se pak a vzápětí se představil jako Josef.

“Máme zájem o snubní prsten,” řekl mu Michael. “Snubní prsten. Překrásné.”

Na Josefově tváři Jane četla, že o uváženosti Michaelovy volby nevěsty dost pochybuje.

“Máme tu velký výběr snubních prstenů. Třeba už máte určitou představu…”

“Diamanty,” řekl Michael stručně. “Diamanty,” opakoval po něm klenotník téměř

s úctou. “Krásné slovo, nemyslíte?” znovu se zasmál, až se mu roztančily vlasy i brýle, a Michael se k jeho veselí přidal. Jenom Jane se ani neusmála. Myslí si, že nemám smysl pro humor, říkala si v duchu. Přemýšlí, proč

se tenhle pohledný a nepochybně inteligentní muž upnul na takovou zapšklou myš, která se obléká do matrozek a nedokáže ani ocenit lepší stránky života. “Měl

jste na mysli prsten se solitérem nebo ten kroužek věčnosti?”

Věčnost, pomyslela si Jane. Věčnostvěčnostvěčnostvěčnost.

277

“Tedy vzhledem k tomu, že jsme svoji už jedenáct let,” říkal Michael, zatímco klenotník pokyvoval hlavou, jako by mu kondoloval, “myslím, že to právě by byl kroužek věčnosti. Co myslíš ty, miláčku?”

Jane si myslela jediné: věčnost. Věčnostvěčnostvěčnostvěčnost.

“Můžeme se na nějaké podívat?”

“Samozřejmě.” Josef před sebou odemkl skleněnou

vitrínu a položil na pult plato se snubními prsteny zdobenými diamanty. “Nechcete se posadit?” zeptal se a luskl prsty na příručího, který pro Jane bleskově přičaroval židli, na níž se s úlevou svezla. Je vaší paní dobře, pane…?”

“Whittaker. Jsem doktor Whittaker. Jane v poslední

době trochu odrovnalo počasí,” vysoukal ze sebe, “ale už se to lepší.”

Je mi líto, že byla nemocná,” prohlásil klenotník,

“a rád slyším, že se uzdravuje,” pokračoval pak, obraceje se přímo k Jane, která si právě opakovala větu “odrovnalo jí počasí”; pokládala to za vynikající formulaci a uvažovala, jak asi vznikla.

Jak se ti líbí tyhle, Jane?”

Jane se přinutila pohlédnout na lákavé plato z černého sametu. Diamanty na ní blikaly jako řady drobných hvězdiček, lapených a připoutaných k platinovým a zlatým kroužkům. Některé prsteny se zdály být tvořeny pouze diamanty, jejich hvězdičky čarovně splývaly jedna s druhou. Na Jane však jejich kouzelná moc nepůsobila. Nezasloužila si hvězdičky ani věčnost.

Jsou hezké,” hlesla.

“To bych řekl,” ozval se dotčeně Josef, neboť její přístup ho rozčiloval. Jsou to všechno prvotřídní kameny.” “Co třeba tenhle?” zeptal se Michael a zvedl z podložky prsten se středně velkými kulatými diamanty. “Ten se mi líbí.”

“Skvělá volba,” souhlasil klenotník. Je to jeden z nejkrásnějších.”

“Zkus si ho,” naléhal Michael na Jane.

278

“Raději ne, Michaeli.”

“Třeba se jí bude víc líbit tenhle,” nabízel Josef a vytáhl prsten, na němž byly diamanty ve tvaru drobných srdíček.

“Který si vybereš, Jane?”

Jane mlčela. Jaký to všechno mělo smysl? Natáhla

k Michaelovi ruku a on jí navlékl prstýnek na prst. Záleží na tom, který prsten jí vybere? Vyjde to nastejno. Pohřbí snad ten prsten s ní?

Je trochu volný,” řekl Michael a posouval jí prstýnek po prstu nahoru a dolů.

“To snadno upravíme. Dovolíte, abych jí změřil velikost? Pět a půl,” oznámil potom. “Trošku hubenější.” Přehlédl svou kolekci kroužků věčnosti. “Obávám se, že tu

v téhle velikosti nic nemám, alespoň ne s těmi diamanty, které jste si vybral. Ale kdybyste se spokojil s menšími diamanty…”

“Mně se líbí tyhle větší,” řekl mu Michael, “předpokládám samozřejmě, že jsou kvalitní.”

“Ujišťuji vás, doktore Whittakere, že prodáváme pouze kvalitní drahokamy.”

“Takže jeden z těch dvou, co říkáš, drahoušku?” Michael jí podržel oba diamantové prsteny před očima. “Který si vybereš?”

Jane zavřela oči a odvrátila hlavu.

“Třeba by se vaší paní víc líbil nějaký s jiným kamenem. Mám tu krásné smaragdové a rubínové…”

“Ne, zůstaneme u diamantů,” řekl Michael. “Myslím, že

se rozhodneme pro ten se srdíčky, jak jste navrhoval. Pokud upravíte velikost.”

“To nebude problém.” “Kdy si můžeme přijít?”

“Řekněme ode dneška za týden?”

“Výborně. Co myslíš, lásko? Vyhovuje ti to ode dneška za týden?”

“Myslím, že potřebuju na vzduch,” šeptla Jane, ačkoliv, po pravdě řečeno, v klimatizovaném obchodě bylo daleko příjemněji než venku. Chtěla však pryč odtud, od

279

šedě calouněných stěn a podlahy s černými dlaždicemi, pryč od vlnitých blond vlasů a brýlí s želvovinovými obroučkami, pryč od prvotřídních drahokamů, lapených

jako svatojánské mušky pod skleněným poklopem.

“Co kdybys počkala u schodů?” navrhl ji Michael, protože věděl, že už se jí nedostává síly na útěk. Já to tady zatím vyřídím.”

“Můj příručí vám pomůže,” nabídl jí Josef, zatímco dlouhovlasý mladík jí vedl ke dveřím. “Postará se o ní,” zaslechla ještě mezi dveřmi. A vzápětí: “Budu potřebovat zálohu.”

“Samozřejmě,” řekl Michael v okamžiku, kdy se za ní zavíraly dveře.

Jane ochable klesla na betonový schod, hlavu v dlaních. Chudák Michael, pomyslela si. Dobrák Michael.

Stále se jí ještě snaží povzbudit, stále se ještě snaží všechno zachránit. Použije peníze, které ukradla z jejich společného konta, aby jí koupil diamantový kroužek věč-

nosti. Prsten bude hotový příští týden. Tou dobou už doufejme nebude potřebovat diamantovou věčnost; bude na věčnosti vlastní zásluhou. Na věčnosti podle zá-

sluhy. Setká se v té věčnosti opět se svou matkou a dcerou? Anebo je tam vražedkyním, jako je ona, vyhraženo zvláštní místo?

Zdvihla hlavu a zjistila, že z dolniho konce schodů na

ní upřeně hledí jakási žena. Byla to ta, která si jí předtím nejistě prohlížela, když se míjely na ulici.

“Promiňte,” řekla žena vzápětí, vyšla několik schodů

a zastavila se. “Nejste paní Whittakerová? Matka Emily?” To jméno způsobilo, že se Jane vydral z úst vzdech. “Promiňte,” opakovala žena, “nechtěla jsem vás polekat. Už předtím jsem měla pocit, že vás poznávám, ale nebyla jsem si jistá. Vypadáte trochu jinak. Jste paní Whittakerová?”

Jane mlčky přikývla.

Já jsem Anna HallorenováGimbletová,” představila

se žena a Jane si to jméno vrývala do paměti. “Už si na mně asi nevzpomínáte, ale naše dcery spolu chodily do

280

jedné třídy. Byla jsem na tom výletě, kde jste praštila kabelkou toho starého papriku.”

i HallorenováGimbletová, opakovala si v duchu Jane a přemítala, kde lidé berou taková jména.

“Pořád jsem vám chtěla zavolat a říct vám, že vás obdivuju. Tenkrát jsem se cítila hrozně provinile. Víte, že jsem tam jen tak stála a koukala, jak ten chlap strká do našich dětí, a neměla jsem odvahu něco podniknout, asi jako nikdo z nás, kromě vás ovšem. Všichni jsme jen stáli a nikdo se k ničemu neměl. Chtěla jsem vám zavolat, ale nějak jsem se k tomu nedostala. Víte, jak to chodí, chcete něco udělat, ale když to neuděláte hned, neudě-

láte to vůbec.” Odmlčela se” jako by čekala, jestli jí dá Jane rozhřešení.

Jane však mlčela. HallorenováGimbletová, vrtalo jí pořád v hlavě.

“A tak,” pokračovala žena a natáhla se, aby Jane potřásla bezvládnou rukou, “alespoň˙ teď vám říkám, že jste se zachovala skvěle, a kdyby se něco podobného mělo přihodit znovu, rozhodně bych nečekala dalších šest měsíců, než se vám ozvu.” Zena pustila její ruku a scházela po schodech. “Na shledanou,” řekla ještě dole, na okamžik zaváhala a pak zmizela na ulici, právě ve chvíli, kdy Michael vycházel z obchodu.

“Kdo to byl?” zeptal se.

“Nějaká paní s komickým jménem, která si myslela, že mě zná,” odpověděla Jane jako robot.

“A znala?”

Jane jen pokrčila rameny, Michael jí pomohl vstát

a vedl jí dolů na ulici. Něco z toho, co jí ta žena řekla, jí hryzalo hluboko v mozku, jako když mys přehryzává lano, ale věděla, že k tomu, aby si mohla zrekonstruovat celý rozhovor, by se musela maximálně soustředit, a na

to byla příliš unavená. Nakonec, co by tím získala? Raději vynaložila vsechnu energii na to, aby kladla jednu nohu

za druhou, a při každém kroku si v duchu opakovala ženino jméno, jako když vlak drncá přes pražce. Anna HallorenováGimbletová, broukal si ten vlak. Anna Hal-

281

lorenováGimbletová, Anna HallorenováGimbletová, Anna HallorenováGimbletova.

Annahallorenovágimbletovaannahallorenovagimbletováannahallorenovágimbletová.

282

Dvacátáčtvrtá kapitola

Jane s úlekem procitla ze sna, v němž se honila za Emily v jakémsi nekonečném křovinatém bludišti. Michael se

vedle ní zavrtěl, ale nevzbudil se a tak Jane položila hlavu zpátky na polštář a čekala, až se jí znovu zmocní spánek, a brzy pocítila známé škubnutí, s nímž jí celé tělo začalo zaplavovat nevědomí.

V dalším okamžiku stála spolu s Emily ve velkém obchodním domě. Obě šly k pultu, Jane nesla plastikovou tašku na špinavé prádlo se svými šaty, které chtěla vrátit. “Na těch šatech jsou skvrny,” oznámila prodavačce, která měla v ohnivě rudých vlasech růžovoučkou stuhu. “Skvrny od krve nepřijímáme,” řekla jí mladá žena

a mnula mezi prsty modrou látku. “Kromě toho jste ty šaty koupila už před šesti měsíci.”

Je na ně celoživotní záruka.” “Žádné záruky se neposkytují.”

Jane se ohlédla po dcerce a zjistila, že Emily zmizela.

“Emily,” volala, “kde jsi?”

A náhle stála před otevřeným hrobem a shlížela dolů na Emily. Dítě sedělo v tom šeru ochromené hrůzou, zatímco před ním tančily pestrobarevné kobry, ploché hlavy vztyčené, jedové tesáky vyceněné. Když Jane viděla,

že se chystají zaútočit, vrhla se do hrobu přímo mezi ně. “Ne!” vykřikla Jane a vztyčila se v posteli, až probudila Michaela, který jí okamžitě objal a začal jí zlehka kolébat.

“Už je dobře,” říkal do rytmu. “Už je dobře. Byl to jenom sen.” Jane mlčela. Michaelovo jemné kolébání oživilo obraz hadích hlav, komíhajících se v jámě.

“Chceš o tom mluvit?”

283

Jane zavrtěla hlavou. O čem se tu dalo mluvit? Ztratila svou dcerku, jen aby jí vzápětí našla v hrobě plném jedovatých hadů. Ale bylo tam ještě něco, uvědomovala

si Jane, předklonila se a opřela se lokty o kolena. Něco navíc.

“Přinesu ti léky,” řekl Michael, vstal z postele a zamířil do koupelny.

Něco navíc. Ale co?

Jane se úporně snažila vybavit si svůj sen, než se jí vypaří z hlavy, začala v obchodním domě a znovu si pro-

šla rozhovor s prodavačkou, namítající, že už uplynulo šest měsíců. Šest měsíců, uvažovala Jane. Co bylo na těch šesti měsících tak důležitého?

A vtom si vzpomněla na tu ženu ze schodů před klenotnictvím na Newbury Street. Anna HallorenováGimbletová, vybavilo se jí automaticky. Anna Hallorenová-

-Gimbletová říkala něco o šesti měsících. Co to bylo? “Tady to más.” V Michaelově dlani ležely dvě bílé tabletky, tvarem trochu odlišné od Haldolu, který byla zvyklá brát. Kdy jí lék změnil? Vzala tablety z jeho dlaně

a všimla si jejich matně lesklého povlaku. Když to není Haldol, co je to tedy? Thorazin? Záleží na tom? ptala se sama sebe jako tak často v posledních dnech. Do druhé ruky uchopila sklenici vody, kterou jí podával.

Co přesně jí to Anna HallorenováGimbletová říkala?

Něco o tom, že se zúčastnila výletu, kde Jane někoho praštila kabelkou, že jí Jane imponovala a že se cítí provinile, protože jí to neřekla dřív. “Kdyby se něco podobného mělo přihodit znovu, rozhodně bych nečekala dal-

ších šest měsíců, než se vám ozvu.” Ano, takhle to bylo. “Rozhodně bych nečekala dalších šest měsíců, než se

vám ozvu.” Šest měsíců? Jak to myslela? Myslela to konkrétně, nebo to byl jen takový slovní obrat?

“Vezmi si tablety, Jane. Než budeme muset vstávat, můžeme se ještě pár hodin vyspat.”

Potřebovala víc času. Jakmile si vezme tablety, bude z ní během několika minut bezduchá troska a ona ty

minuty potřebuje, aby si mohla všechno promyslet. Její

284

podvědomí se jí zoufale pokouší něco sdělit. Přemohlo účinek léku, proklouzlo do jejích snů, neboť jí chtělo říci něco důležitého. Teď jen potřebovala získat čas, aby zjistila, co to bylo.

Jane si položila tablety na špičku jazyka a zdvihla

k ústům sklenici s vodou. Ale než se voda dotkla jejích rtů, naklonila sklenici a sledovala, jak se jí voda vylévá na noční košili, a cítila, jak se jí mokrá bavlněná látka lepí na prsa.

“Proboha, Jane, koukej, co děláš!” Michael jí vytrhl sklenici z ruky a cípem přikrývky jí otřel mokrou noční košili. “To nevadí,” řekl pak a vracel se do koupelny, zatímco ona malátně obhlížela tu spoušť, kterou natropila. “Přinesu ti jinou.”

Během chviličky, kdy byl pryč, stačila Jane tablety vy-

plivnout do dlaně a schovat je pod matraci. “Rozhodně bych nečekala dalších šest měsíců, než se vám ozvu.” Šest měsíců.

Michael se vrátil s novou sklenicí vody, kterou si Jane opatrně přiložila ke rtům, pak zaklonila hlavu a napodobila polknutí tablet, nakonec vodu pečlivě dopila. Michael postavil prázdnou sklenici na noční stolek, vlezl si

zpátky do postele, přisunul se k Jane a starostlivě jí objal.

Jane bděla a snažila se, aby jí tolik netlouklo srdce. Co to všechno znamená? Co myslela Anna Hallorenová-

-Gimbletová tím, že by nečekala dalších šest měsíců, než se jí ozve? Jestli od jejich předchozího setkání uplynulo jenom šest měsíců, pak ten výlet, o kterém mluvila, ten výlet, kde Jane praštila kabelkou nějakého ignoranta, se konal v letošním školním roce. Ale to přece nebylo možné, když se Emily zabila při autonehodě už více než před rokem.

Ledaže by se Emily nezabila. Ledaže by zůstala naživu. Jane sebou vzrušeně trhla a cítila, jak jí Michaelova paže pevněji objala v pase. Jestliže se tedy Emily nezabila, jestliže někde žije, proč jí potom Michael namlouval, že je mrtvá? Jestliže je Emily naživu, pak to znamená, že všechno, co jí Michael namluvil, byla lež.

285

Došla k názoru, že existuje způsob, jak si to ověřit. “Michaeli,” zašeptala a vyklouzla z jeho objetí, “až vstaneme, ráda bych si zajela na hřbitov.”

Hřbitov byl nedaleko, v části Newtonu známé jako Oak Hill. Michael nejdřív namítal, že nemá smysl tam jezdit, protože jí to nepochybně jen ještě víc rozruší, ona však trvala na svém a tak nakonec ustoupil. Záleží na tom? četla v jeho tváři.

Moc na tom záleží, odpovídala mu v duchu. Záleží na

tom jako na ničem jiném na světě. Záleží na tom totiž to, jestli se nechá zaživa pohřbít v hadí jámě, nebo se začne bránit, aby už konečně zjistila, co se to sakra děje, aby získala zpátky svou dceru.

Michael projel otevřenou branou hřbitova Mount Pleasant a zastavil na malém nedlážděném parkovišti. Vypnul zapalování, zůstal sedět a pátravě si jí prohlížel. Jane sklopila hlavu a předstírala krajní únavu. V téhle

chvíli u něj nechtěla vzbudit sebemenší podezření, ačkoliv, popravdě řečeno, unavená skutečně byla a bez problému by dokázala na místě usnout. Jsi si jistá, že to zvládneš?”

Je to něco, čemu se nemůžu vyhnout,” řekla a nelhala.

“Dobře. Jestli tě to bude příliš zmáhat, řekni mi. Vrátíme se hned do vozu.” Otevřel dveře a vystoupil, přešel

na její stranu, pomohl jí ven, a když jí pak vedl po úzké pěšince, přizpůsobil se její pomalé chůzi.

Má to vůbec smysl? zapochybovala náhle a musela potlačit nutkání rozběhnout se zpátky k autu. Michael jí vyhověl, nepochybně tedy neměl co skrývat. Jaký tedy mohla mít její akce smysl? Anna HallorenováGimbletová prostě jen trochu lehkomyslně volila slova, to bylo vše.

Jejích šest měsíců, to byl pouhý řečnický obrat. Stejně tak mohla klidně říct šest let.

“Tudy dolů,” řekl Michael a ukázal přes vyrovnané řady náhrobních kamenů, obrostlých půlměsíci letních

286

květů. Jane opatrně kráčela mezi náhrobky, očima přejížděla po neznámých jménech a nepřítomně vnímala da—

ta narození a smrti. Milovaná manželka; milující otec; znát HO ZNAMENALO MÍT HO RÁD; VZNEŠENÁ DUŠE S LASKAVÝM SRDCEM; MILOVANÁ VŠEMI, KDO JÍ ZNALI; SYN, KTERÝ NÁS OPUSTIL TAK

záhy; prostě Chybíš nám.

Michael se zastavil před náhrobkem z růžové žuly.

“Tady to je.”

Jane zadržela dech a podívala se. Evelyn Lawrenceová, hlásal nápis. Milující manželka, milovaná matka a babička. Narozená 16. března 1926. Zemřela 12. června 1989. V našich SRDCÍCH ŽIJEŠ DÁL.

Její matka tedy je mrtvá, pomyslela si, poklekla a přejela rukou po kameni. Zemřela ve věku šedesáti tří let. Jane si prsty ověřila hloubku vytesaných písmen. Zavřela oči, otřela se čelem o náhrobek, který zůstával i v ranním vedru chladný, a zatoužila, aby jí matka stáhla k sobě do hrobu, utěšila jí, vrátila jí klid a nenechala jíz už nikdy odejít.

Zemřela 12. června 1989, uvažovala Jane, otevřela oči

a znovu se zahleděla na písmena, ujišťovala se, že je čte správně. Ona se ale přece objevila na bostonských ulicích 18. června, tedy cely týden po výročí. Co to znamená?

Michael jí vykládal, jak lpěla na tom, aby navštívila hřbitov právě ve výroční den matčiny smrti, jak odmítla počkat na konec týdne, kdy by jí mohl doprovodit. To

by znamenalo, že buď zmizela o týden dřív, než tvrdil Michael, anebo že prostě jen využil tragické smrti její matky jako vhodného odrazového můstku pro všechny

své další lži.

Jane pohlédla k hrobu napravo, zadržela dech a vydechla, teprve když přečetla cizí jméno: Karen Landellová. Milovaná manželka a matka, milující babička a prababička. Narozená 17. února 1900, zemřela 27. dubna 1989. Milovaná všemi, kdo jí znali. Jane v duchu odříkala modlitbu, pomalu otočila hlavu nalevo a očima hltala vytesaný nápis: William Bester, milující manžel, milovaný

287

OTEC, DĚDEČEK A BRATR. NAROZEN 22. ČERVENCE 1921. ZEMŘEL

5. ČERVNA 1989. ŽELÍME TVÉHO ODCHODU.

“Kde je Emily?” zeptala se a stěží to dokázala vyslovit.

Michael jí pomohl vstát. Chvíli počkal, pak se otočil a rychle kráčel mezi řadami mlčenlivých náhrobků. Jane

se donutila, aby šla za ním, ale neodvážila se rozhlédnout, neboť jí děsila představa, že by na některém z těch chladných kusů kamene mohla spatřit vytesané jméno

své dcery. Bylo možné, že všechna její podezření nebyla nic jiného než blud a že Emily tu je opravdu pochovaná?

“Michaeli?” zeptala se, zůstala stát a opřela se o vysoký šedý náhrobek, kolena sevřená spíš strachem než únavou. Zbytek otázky vyslovily jen její oči: Kde je? Jak daleko ještě půjdeme?

“Emily tady není,” řekl po dlouhé zámlce a Jane se musela oběma rukama zachytit náhrobku, aby se neskácela.

“Není tady?”

“Byla to kremace.” “Kremace?”

“Nemohla jsi snést pomyšlení, že jí uložíme do země,” řekl a hlas se mu zlomil, takže chvíli nebyl schopen pokračovat. “Trvala jsi na tom. A tak jsme zařídili pohřeb žehem a její popel jsme pak rozptýlili v přístavu ve Woods Hole.”

“Ve Woods Hole?”

“U chaty mých rodičů.” Vzhlédl k slunci a pak sklopil zrak k zemi. “Emily to tam vždycky měla ráda.”

Jane dovolila, aby jí Michael vzal do náruče, vnímala pravidelný tlukot jeho srdce a uvažovala, jestli je schopen vycítit, s jakou naléhavostí bije její srdce. Říkal jí pravdu? Dokázal by vůbec někdo lhát tak lehce a necitelně? Ovládal své emoce stejně snadno, jako uměl překrucovat fakta? S jakou zrůdou se to tady objímá?

Vzpomněla si na noční můru, kterou zažila první noc

po návratu domů. Ona a Michael váhali na kraji širé pláně jedovatých hadů. Obrátila se k němu o pomoc a zjis-

288

tila, že zmizel a místo něj na ní útočí obrovská kobra. Otřásla se a cítila, jak jí Michael pevněji objal.

Někdo mi tu tiše chystá hrob, napadlo jí.

“Myslím, že by ses měla na chvíli natáhnout,” řekl, když jí pomáhal do schodů.

“Už je čas užívat?” zeptala se Jane, následovala ho do ložnice a sedla si na kraj postele.

Michael se podíval na hodinky. Ještě půl hodiny. Proč?”

“Napadlo mě, že bych si to mohla vzít už teď. Jsem hrozně utahaná a myslím, že bych jinak neusnula.” Sklonil se k ní a políbil jí na čelo. “Na té půlhodince opravdu už nesejde.” Přetáhl si přes hlavu propocenou košili a cestou do své pracovny jí odhodil do koše na

prádlo. Jane sledovala, jak jeho štíhlá postava mizí v hale, a snažila se uspořádat své myšlenky do určitého plánu. Ať už se rozhodne udělat cokoliv, bude to muset udělat rychle. Moc času jí nezbývá.

Mysli, napomínala svůj otupělý mozek. Co uděláš? První, co musí udělat, uvědomila si, když slyšela, jak se Michael přehrabuje ve svém lékařském kufříku, bude spojit se s Annou Hallorenovou-Gimbletovou. Jane pohlédla na pseudostarožitný zlatobílý telefon na nočním stolku vedle postele. Někdy během uplynulých týdnů Michael usoudil, že už ho může bez obav vrátit na pů-

vodní místo. Ať už udělá cokoliv, musí si být jistá, že -zůstane klidný i nadále, že v něm nevzbudí nejmenší podezření. Už návštěva hřbitova byla dost riskantní. Cestou domů však svou roli zvládla perfektně, předstírala, že si nevšimla rozporů v datech, bědovala nad osudem jejich krásného dítěte a co chvíli se rozplakala, znovu a znovu se obviňovala, v jakou spoušť proměnila jejich život,

a umožnila mu, aby zářil v titulní roli odpouštějícího světce.

Pozorovala Michaela, jak se vynořil z pracovny a krá-

čí k ní, do půli těla svlečený a s trochu pokleslými ra-

289

meny. Mohl být tenhle pohledný muž a uctívaný záchrance malých dětí opravdu takový ďábel, aby jí chtěl oloupit nejen o dceru, ale i o zdravý rozum? Bylo to možné? A proč by to dělal? Co se dozvěděla? Sakra, co to odhalila, třeba jen v náznaku?

“Tady to máš,” řekl, když vešel do pokoje a stoupl si

k ní. Vzala si z jeho dlaně tablety, vložila si je na jazyk a on jí šel pro sklenici vody.

Jakmile se vzdálil, vyplivla tablety a schovala je do kapsičky bílého trička, které měla na sobě. Michael byl téměř okamžitě zpátky a stoupl si přímo proti ní, boky

na úrovni její hlavy. Přijala od něj sklenici, napodobila polknutí tablet, pak mu sklenici vrátila a čekala, že odejde. Náhle jí zabořil ruku do vlasů a jemně k sobě přitahoval její hlavu, až se mu ústy otřela o kalhoty. Zasténal. “Nezlob se, Michaeli,” zašeptala. Já nemůžu. Jsem

hrozně unavená.”

“To se spraví,” říkal. “Uvidíš, to se spraví.” Do obou rukou vzal dolní okraj jejiho trička.

“Ne,” protestovala chabě, když jí ho stahoval přes hlavu.

“To se spraví, Jane,” opakoval. “Všechno bude v pořádku.” Odhodil tričko na podlahu, klekl si a líbal jí na nahá prsa. Jane slabě vykřikla, neboť si všimla, jak jedna z tablet vypadla z kapsičky jejího trička a odkutálela se téměř až Michaelovi k nohám. Jen se neboj, miláčku,” zašeptal, pokládal totiž mylně její výkřik za projev vášně, mírně jí položil na záda a lehl si vedle ní.

Tohle nemůže být pravda, vířilo hlavou Jane, když jí svlékl celou, pak se svlékl sám a naváděl její ruku tam,

kde si jí přál mít. Cítila, jak mu v její dlani tuhne. “Dobře, miláčku,” říkal, “hlaď mě tam ještě. Ano tak. Děláš to krásně.” Potom Jane ucítila, že jí roztahuje nohy, vstupuje do ní a zvolna se pohybuje sem a tam. Ne, to není

pravda, odmítala si připustit jeho tělo na svém. To není pravda.

Líbal jí postupně na tváře, na oči, na ústa, na krk, na hroty ňader a nepřestával ho do ní zasunovat. Jeho ná-

290

razy nabývaly na důrazu, odložil šetrnost a byl téměř surový. Už pronikl do hloubky a jeho tělo do ní teď naráželo jako vzteklý příboj. Pak znovu ucítila na hlavě jeho ruku, tentokrát však už žádnou něhu nepředstíral. Popadl jí za vlasy s takovou silou, že jí zdvihl hlavu z polštáře a přinutil jí otevřít oči. Upínal na ní pohled plný zuřivosti. “Proklínám tě,” mumlal nenávistně, zatímco se jeho tělo zachvívalo v orgasmu. “Za všechno, co jsi způsobila, tě proklínám.”

Její první myšlenkou bylo, že zahlédl, jak se jí tabletka vykutálela z kapsičky, že tedy dobře věděl o jejím pokusu opět ho oklamat, on se od ní však odtrhl a bez jediného pohledu na podlahu zmizel v koupelně. Jane se okamžitě vymrštila z postele, chvatně sebrala tabletu, pak padla zpátky na polštář a lapala po dechu. Točila se

jí hlava a pokoj se s ní převracel. Několik vteřin trvalo, než se všechno uklidnilo, a vtom také z koupelny uslyšela šumět sprchu.

“Teď!” skoro vykřikla, neboť potřebovala slyšet vlastní hlas, aby se ubezpečila, že to, co právě prožívá, je skutečnost a ne nějaká úděsná noční můra, nějaký nepříčetný záblesk vzpomínek. Hmátla po telefonu, chvatně vyťukala 411 a čekala, až se ozve spojovatelka.

“Které město si přejete?”

“Newton,” řekla tiše Jane a stále sledovala zvuk sprchy. Zkusí Newton jako první. Jestliže dcera Anny Hallorenové-Gimbletové chodí do Arlingtonské soukromé školy, je nanejvýš pravděpodobné, že bydlí někde tady. Jméno, prosím.”

“HallorenováGimbletová. S pomlčkou.” Jane vyslovovala pečlivě a pro jistotu jméno hláskovala, přitom nespouštěla oči ze dveří koupelny, uši vyladěné na šumění sprchy.

“Znáte adresu?”

“Ne. Ale určitě jich tam moc nebude.”

“V seznamu nikoho s tímhle jménem nemám.” “Ale musí tam být.”

Jestli si přejete, zkusím dodatky.”

291

“Dobře. Anebo počkejte… počkejte…” “Prosím?”

“Zkuste Gimbleta,” navrhla Jane.

^Neznáte první písmeno křestního jména?”

“Ne.” Prokletá ženská, pomyslela si Jane a pak jako by znovu slyšela Michaelův hlas. “Proklínám tě,” říkal jí. “Za všechno, co jsi způsobila, tě proklínám.” Co tím myslel?

Jestli je její dcera naživu, tak co tedy vlastně způsobila? “Mám pro vás to číslo,” sdělila jí spojovatelka, než byl hovor přepojen na počítačový záznam.

“Číslo je 555 6117,” informoval jí počítač srdečným

a vyrovnaným hlasem a zatímco si Jane vrývala číslice do paměti, znovu jí je opakoval.

Veškerou energii soustředila na to, aby správně vyťukala číslo, nevšímala si vlhkosti mezi nohama ani bušení ve spáncích tam, kde jí Michael bolestivě popadl za vlasy. Proč si ze všech možných příležitostí vybral právě tuhle chvíli, aby se s ní pomiloval? Celé týdny se jí ani ne-

dotkl. Proč tedy teď? Převládl snad zármutek nad jeho chladnou rozvahou? Nebo s ní prostě potřeboval být? Byl stejně zmatený jako ona sama?

Anebo se s ní loučil?

Telefon vyzváněl. Tiskla ho těsně k uchu, přesvědčená, že by ho Michael mohl slyšet i přes šumění vody.

“Zvedněte to, prosím,” šeptala do sluchátka. “Prosím vás, rychle to zvedněte.”

Telefon vyzváněl dál. Potřetí, počtvrté, popáté. “Anno HallorenováGimbletová, prosím vás, buďte doma.”

Pokud doma byla, nebrala telefon. Posedmé, poosmé, podeváté. Při desátém zazvonění Jane položila sluchátko a přiznala porážku. Bude to muset zkusit někdy později.

Vzápětí se znovu vymrštila, až málem srazila telefon

ze stolku, popadla sluchátko a ještě jednou vyťukala 411. “Které město si přejete?”

“Newton. Jméno je Gimblet. G-i-m-b-1-e-t. Můžete mi

prosím říci, jestli správná adresa je Lesní ulice číslo 15?” “Tohle jméno v Lesní ulici vůbec nemám,” sdělila jí

292

spojovatelka přesně tak, jak Jane očekávala. Lesní ulice číslo 15 byla adresa Jane a Michaela Whittakerových. “Gimbleta tu mám na Roundwood 112.”

“To je ono. Děkuji vám.” Jane sluchátko málem políbila, než ho položila. Ruku měla stále ještě na telefonu, když si náhle uvědomila, že už neslyší sprchu. Jak dlouho to může trvat? Přestal se Michael sprchovat včas, aby jí slyšel telefonovat, vyslechl to, co říkala?

Ruka jí odskočila od telefonu, jako by se spálila. Chvatně si vlezla pod pokrývku a stačila jí kolem sebe urovnat a zavřít oči právě v okamžiku, kdy se otevřely dveře koupelny a objevil se v nich Michael.

Cítila, jak s tělem ještě zvlhlým přistoupil k lůžku, jak se k ní sklonil a odhrnul jí pramínek vlasů z čela. “Dobře se vyspi, miláčku,” řekl.

293

Dvacátápátá kapitola

Jane byla celou noc vzhůru a počítala hodiny do rána. Když Michael v půl sedmé vstával, předstírala, že spí, a přitom zvažovala možnost zkusit během té chvíle, co bude manžel pod sprchou, vytočit číslo Anny Hallorenové-Gimbletové; nakonec nápad zavrhla jako zbytečně riskantní. Měla adresu té ženy. Po Michaelově odchodu bude muset nějak oklamat Paulino hlídačské oko a vydat se do Roundwoodu. Jak se tam dostane, s tím se bude trápit, až přijde čas.

Jane,” slyšela říkat Michaela a se směsicí úleku a strachu si uvědomila, že přece jen musela usnout. Jedu teď

do nemocnice. Paula je dole. Za chvíli ti přinese snídani a léky.”

Přikývla, snažila se budit dojem, že je příliš rozespalá, nez aby dokázala otevřít oči, a pozorovala ho jen štěrbinkami.

“Celý den operuju,” vysvětloval jí, “ale na půl šestou odpoledne jsem nám vyjednal návštěvu u doktora Louise Gurneye v Ústavu Edwarda Gurneye. Posloucháš mě, Jane?”

Zamumlala něco, o čem doufala, že to bude znít dostatečně nesouvisle, ale srdce se jí rozbušilo. Ústav Edwarda Gurneye, to bylo soukromé psychiatrické zařízení, dobré dvě hodiny jízdy odtud.

“Požádal jsem Paulu, aby ti pomohla sbalit nějaké věci pro případ, že by doktor Gurney chtěl, abys tam pár dní zůstala. Slyšíš mě, Jane?”

“Mám si zabalit,” zamumlala a ani nezvedla hlavu z polštáře.

“Ne, zabalí ti Paula. Můžeš jí ale poradit, co by sis rá-

294

da vzala s sebou.” Sklonil se k ní a políbil jí na tvář. “Naplánoval jsem si operace těsně za sebou, takže se snad dostanu domů včas, abych tě tam mohl zavézt sám.”

“Měj se hezky,” řekla mu Jane s přehnanou těžkopádností a vyprovázela ho pohledem ke dveřím ložnice.

Táhni k čertu, pomyslela si, k téhle hře jsou zapotřebí dva. “Miluju tě,” zavolala za ním ochable a sledovala, jak se náhle zastavil.

Co asi tak právě teď cítís? ptala se v duchu. Jak na tebe působí, když žena, kterou jsi svým lhaním a svými narkotiky proměnil v živou mrtvolu, žena, kterou se chystáš zavřít do soukromého psychiatrického ústavu na míle daleko odkudkoliv a od kohokoliv, když ti tahle že-na říká, že tě miluje? Jsi z toho smutný, nebo se cítíš perfektně? Cítíš vůbec něco?

Michael se otočil, vrátil se k posteli, poklekl na jedno koleno a zabořil jí hlavu do vlasů. Já tě taky miluju,” řekl a Jane cítila, jak jí jeho slzy kapou na tvář. “Vždycky jsem tě miloval.”

V dalším okamžiku byl pryč a vedle postele stála Paula. “Nasnídáte se?”

Jane se v posteli posadila, zahleděla se na ráznou mladou ženu a uvažovala, jakou asi v tom všem hraje roli. Je to hlupačka, která naletěla, nebo zasvěcený komplic? Jane se přikláněla spíše k té hlupačce, neboť měla dojem, že dívka prostě věří všemu, co jí Michael namluví, a udělá všechno, o co jí požádá. V tomto smyslu se tedy nijak nelišila od všech ostatních. Když Michael promluvil, naslouchal mu každý. A každý mu věřil. Především on byl muž, ona jen ženuška. On byl vážený chirurg; ona pouze jeho temperamentní manželka, která stále za neco bojovala a kterou více než před rokem úplně vykolejila tragická nehoda, z níž se bohužel dosud nevzpamatovala.

Ubohá Jane. Chudák Michael. Pro všechny zúčastněné bude nejlepší, když jí umístí do Gurneyova ústavu, kde

se jí bezpochyby dostane veškeré péče, kterou zasluhuje. Opravdu? Opravdu se jí dostane toho, čeho si zasluhuje? Anebo Michaelovi?

295

“Ani nemám hlad,” řekla Jane Paule. “Vezmu si jenom| kávu.”

“Michael říkal, že dneska žádnou kávu.” “A proč?”

“Říkal, že pomerančová šťáva je pro vás vhodnější.” “Tak dobře. Pomerančovou šťávu,” souhlasila Jane, protože už myslela na něco jiného. “Byla byste tak hodná a přinesla mi z vedlejšího pokoje židli s rovným opěradlem? Nesnesitelně mě bolí záda.”

“To se dá snadno zařídit.”

Paula se otočila na podpatku a vyšla z pokoje, její béžová sukně zavířila a při chůzi jí do zad tloukl dlouhý cop. Jane spustila nohy z postele a všimla si, že na sobě má jednu z Michaelových starých košil; jen matně si vybavovala, jak jí Michael navlékal košili přes ramena někdy během minulé noci. Poděsilo jí, že ačkoliv už čtyřiadvacet hodin nebrala žádné léky, má jimi stále ještě tak prosycený organismus, že musí svádět ústavičný boj

s letargií, která se jí hrozí zmocnit, že může kdykoliv bez výstrahy upadnout do spánku. Prosím, ať zůstanu vzhů-

ru! Prosím, ať se mi podaří dostat se odtud a potom přímo k Anně Hallorenové-Gimbletové!

Paula se vrátila a nesla starožitnou židli s vysokým opěradlem z ložnice pro hosty. “Kam vám jí mám dát?” “Tam to bude stačit,” řekla Jane. Paula postavila židli před zrcadlové skříně a pak spěchala dolů pro pomerančovou šťávu. Když se vrátila, Jane už seděla na té

vysoké židli s rovným opěradlem. “Vidím, že jste dneska plná života.”

“Michael si myslel, že bych měla vstát.”

“Ano, říkal mi, abych vás dneska vzala ven, že potřebujete trochu pohybu.”

“Abych se vyčerpala.” “Cože?”

“Pokud nebudu příliš vyčerpaná,” opravila se Jane. “Tady máte.” Paula podávala Jane pomerančovou šťávu a tři bílé tabletky.

“Tři?”

296

Tak to řekl Michael.”

Jane si položila tablety na špičku jazyka a čekala, až se Paula otočí. Neotočila se.

Michael říkal, abych se přesvědčila, že si je opravdu vezmete.”

Jane cítila, že se tablety začínají rozpouštět přirozenou vlhkostí na jazyku. Vzbudila snad v Michaelovi podezření? Nebo prostě jen nechtěl riskovat? Nenápadně odsunula tablety na stranu a pak přiložila ke rtům šťávu.

Ale, ale,” řekla Paula, vzala Jane za pusu, násilím jí

otevřela čelisti a nahlédla dovnitř. “Spolkněte ty tablety, Jane. Žádné podrazy!”

Jane neměla na vybranou. Spolkla tablety. Paula jí pak znovu zkontrolovala ústa.

“Hodná holčička.”

Jane se zmocnila panika. Propánaboha, tři tablety!

A ona je spolkla. Za jak dlouho začnou účinkovat? V nejhorším případě jí zbývá sotva pár minut jasného myšlení. Chce se odtud dostat. A proto musí tablety vyzvrátit dřív, než

začnou působit. Je mi špatně!” vykřikla s takovou nalé-‘ havostí, že k ní Paula okamžitě přiskočila. Myslíte, že budete zvracet?” zeptala se Paula, pomohla vstát Jane ze žid

le a vedla jí ke koupelně.

Proboha, co se to děje?” kvílela Jane. “Potřebuju pomoc”. Potřebuju pomoc. Prosím vás, neopouštějte mě!” Jsem u vás.”

Jane počkala, dokud se Paula nesklonila nad toaletu

Jane na ní, pak náhle přesunula těžiště, zatlačila Paulu do předsíňky proti bazénku Jacuzzi a sledovala, jak ztrácí rovnováhu a pozpátku do něj padá.

Ježíšikriste, už zase!” vykřikla Paula, zatímco Jane vyběhla z koupelny, práskla za sebou dveřmi a popadla židly s rovným opěradlem, kterou si vyžádala právě pro

tenhle účel. Pečlivě jí zaklínila kliku u dveří, aby Paula nemohla uniknout. “Co si k čertu myslíte, že tímhle docílíte?” naléhala na ní Paula a mlátila do dveří. “To je šílenství, Jane. Kam chcete jít?”

Pauliny protesty pronásledovaly Jane až do haly a do

297

koupelny pro hosty, kde se Jane vrhla k záchodové mí-

se a okamžitě si strčila prsty do krku. Zvracela, její tělo se otřásalo v záchvatech dávení, většinou jen naprázdno,

v očích jí štípalo a v hrdle jí pálilo příchutí čerstvé vymačkané pomerančové šťávy. Podařilo se jí vyzvracet tablety? Dostala je z organismu? Nemohla si být jistá. Bude si muset pospíšit.

Vrátila se do pokoje, k Michaelově bleděmodré košili kde si navlékla tmavozelené šortky, nevšímala si Paulina hlasitého dožadování, aby jí pustila, a vyletěla z ložnice, tryskem přeběhla po schodech a pak do kuchyně, kde

se dala do hledání Pauliny kabelky. Nakonec jí našla až

ve skříni v předsíni, otevřela jí a sebrala klíčky od Paulina vozu. Pak si do jedné z kapes strčila pár dolarů, které měla Paula v peněžence, a utíkala k prorezavělému šedému buicku, zaparkovanému na příjezdové cestičce.

Auto bylo odemčené, Jane se rychle nasoukala dovnitř, a když strkala klíček do zapalování, praštila se do kolena o přístrojovou desku. Vyjekla bolestí i úlevou, když slyšela, že motor naskočil, pak zkušeně vycouvala

na silnici, nebyla si jistá, jestli má jet vlevo nebo vpravo, a vybrala si směr vpravo, našla v příhrádce plán města

a zatím dojela k první stopce.

Tak jako všechno v tomhle autě i plánek byl na rozpadnutí. Byl špinavý a potrhaný a jeden dílek mu scházel, Jane však dokázala projít seznam ulic a najít sekci C 3, kde by měl Roundwood s největší pravděpodobností být. Najít ulici uz bylo obtížnější, byla ukrytá ve spleti červených a modrých čár, černých písmen a nejrůznějších záhadných značek, které legenda na dolním okraji plánku vysvětlovala jako hranice okresu a města, akvadukty a linky veřejné dopravy. Když konečně našla kratičkou křivku označenou jako Roundwood, písmenka

se jí začala rozmazávat před očima a v ústech jí vyschlo. Řekla si, že je to jen nervózitou, sešlápla plyn, auto poskočilo, zaprskalo a zhaslo. “Ne!” zakvílela, nastartovala znovu a uslyšela, jak se motor rozběhl. “Děkuju ti,” zašeptala a uvědomila si, že musí jednat velmi obezřetně.

298

Roundwood byl na opačnou stranu, ve čtvrti Newton

Upper Falls, pár kilometrů odtud. Jane jela podle plánku po Columbus Street směrem na Hartford, odbočila západně na Boylstonskou a po ní se dostala na Hickory Cliff Road, pak zahnula do první ulice vlevo. Roundwood, přečetla si s úlevou a jenom si přála, aby označení

ulice zůstalo v klidu, protože věděla, že ve skutečnosti se nepohupuje. Pomalu projížděla ulici, oči pátraly po správném čísle. “Našla jsem to!” vykřikla a bezdúvodně dupla na brzdu. Vůz poskočil, vydal ze sebe podivné zachroptění a zhasl. “Skvělé,” řekla Jane, nepokoušela se znovu nastartovat nebo zajet blíž k chodníku a vyhraba-la se z auta před bílým domem ve viktoriánském stylu, ne nepodobném jejímu vlastnímu. Anno Hallorenová-

-Gimbletová, prosím vás, buďte doma.

Na cestičce před domem zakopla, klopýtla dokonce dvakrát, ale přece jen došla k domovním dveřím, opřela

se o ně a v duchu se modlila, aby jí zůstalo dost sil. Chvíli čekala, než jí došlo, že zapomněla zazvonit, a pak

hned několikrát rychle za sebou zazvonila a zároveň bušila pěstmi do dveří.

“Okamžik,” ozval se zevnitř ženský hlas. “Mějte chvilku strpení.”

Bílé dveře se maličko pootevřely. Anna Hallorenová-

-Gimbletová vykoukla. “Přejete si?”

“Anna HallorenováGimbletová?” zeptala se Jane, nedokázala ani pořádně oddělovat slova a připadala si jako policejní inspektorka.

“Ano.” Řekla to rozechvěle a nejistě.

Jsem Jane Whittakerová. Nedávno jsme spolu mluvily na Newbury Street. Naše dcery byly spolužačky?” Vyslovila to jako otázku, neboť vycítila, že žena váhá, jestli jí má vpustit dovnitř. “Ráda bych k vám na chvíli zašla

a popovídala si s vámi.”

“Panebože, nepoznala jsem vás,” zvolala Anna HallorenováGimbletová, ustoupila do předsíně a pokynula Jane, ať jde dál.

“Dneska ráno jsem hrozně pospíchala,” řekla Jane,

299

když si představila, jak neupraveně musí působit, a po-J kusila se zastrkat si Michaelovu příliš velkou košili do| šortek. Manžety rukávů jí sahaly až k nehtům a teprve

teď si uvědomila, že nemá podprsenku, že se nečesala a nevyčistila si zuby. “Na mně je asi pohled!” “Dáte si šálek kávy? Právě se vaří.”

“Šálek kávy by mi udělal opravdu radost.”

Jane následovala pečlivě oblečenou a dokonale nalí-! čenou ženu do vínově rudé a bílé kuchyně. Anna HallorenováGimbletová byla vysoká a štíhlá a mohlo jí být

o pár let více než Jane. Světlé vlasy měla sepnuté černou čelenkou, na níž byl z umělých drahokamů vyveden ná-

pis Paris. Úsilovně se snažila neprohlížet si Jane, ale nepochybně byla její nečekanou návštěvou zaskočená

a možná i trochu vylekaná. Jak jí máte ráda?” “Černou. A hodně silnou.”

Anna HallorenováGimbletová se usmála, nalila Jane

velký hrnek kávy a pokynula jí, aby si sedla. Jane si přitáhla židli u kuchyňského stolu, lačně vypila hrnek do

dna a požádala o další.

“Ani jsem netušila, jakou mám žízeň,” řekla, zatímco žena jí ochotně dolévala.

Jane… můžu vám říkat Jane?”

“Budu ráda… Anno,” zkusila to a žena se usmála. Neví, co u ní pohledávám, napadlo Jane. Neví, co si o mně

má myslet, a je příliš zdvořilá, než aby se zeptala. Byla by ráda, kdybych si vyřídila, co potřebuju, dopila kávu

a šla.

Jane, jste v pořádku? Když jsem vás onehdy potkala, nevypadala jste moc dobře a…”

“A teď vypadám ještě hůř, já vím.”

“Prostě nepřipadáte mi ve své kůži. Ne že bych vás zase tak dobře znala,” dodala.

Co jí mám vykládat? uvažovala Jane, když si všimla, že Anniny světle zelené oči jsou plné pozornosti. Mám to risknout a říct jí pravdu? Že mě zřejmě zná lépe než já sama, že nemám představu, kdo vlastně jsem, že mě můj manžel stále obelhává, že mě krmí narkotiky a chystá se

300

mě zavřít do ústavu. žŽe jsem utekla poté, co jsem zavřela svou posluhovačku do koupelny a pak jí ukradla auto. Že tu jsem kvůli náhodné poznámce, která jí uklouzla na schodech klenotnictví v Newbury Street, že se musím dozvědět, jestli je má dcera naživu, nebo ne, a že ona, která mě ani příliš nezná, je jediný člověk, kterému můžu svěřit pravdu. Tohle jí mám vykládat?

“Nebyla by tam ještě káva?” zeptala se Jane plaše a Anna HallorenováGimbletová jí dolila do hrnku zbytek konvice. Jane si všimla, jak žena pevně stiskla a pak povolila rty.

“Promiňte,” odhodlala se konečně Anna. “Nerada bych, aby to znělo nějak nevlídně, ale můžu se vás prosím zeptat, co byste si ode mně přála?”

“Chtěla jsem se vám omluvit,” řekla rychle Jane a rozhodla se, alespoň prozatím, nechat si pravdu pro sebe. “Za to, že jsem onehdy byla tak nezdvořilá.”

“Nebyla jste nezdvořilá.”

“Ale byla a mrzí mě to. Víte, v poslední době se necítím moc dobře.”

“To je mi líto.”

Je to nějaký záhadný virus. Ale není to nakažlivé,” ujistila jí Jane spěšně.

“Dneska je všude kolem nás spousta záhad,” poznamenala Anna a Jane horlivě přikyvovala. “Ale neměla jste

sem kvůli tomu vážit cestu, zvláště když se necítíte nejlépe.”

“Teď je mi výborně,” rozhlédla se Jane po čisťounké kuchyni, snažila se působit spokojeně a naladila nezávazný tón. “Kde máte dceru?”

“Dcery,” opravila jí Anna HallorenováGimbletová důrazně. Jsou v denním táboře. Autobus je vyzvedl právě chvilku předtím, než jste přišla. Bayview Glen. Znáte to tam?”

Jane zavrtěla hlavou a zjistila, že jí sedí na krku nějak

příliš volně. Modlila se, aby jí ty tři hrnky kávy dokázaly udržet v bdělém stavu.

“A co Emily?”

/ 301

Jakmile zaznělo jméno její dcerky, Jane se automaticky začala cítit nesvá. Je na chatě u babičky a dědy,”

vykoktala a uvažovala, jestli je to pravda; zároveň se brá-” nila dojetí z toho, že tu spolu mluví o její dceři v přítomném čase.

“Mívali jsme chatu, když jsem byla malá. Milovala jsem to tam. Lovívala jsem tam pulce a užovky.”

“Užovky? Ty hady?”

“Byla jsem úplná malá divoška, přestože dnes byste to do mně asi neřekla.” Anna se rozesmála a Jane poznala,

že ten smích je spíš nejistý než radostný. Je ze mně nervózní, pochopila Jane. “Taková je pravda, vážení,” pokračovala Anna, “denně jsem se toulala s kluky po močálech. Matka na mně za živého boha nedostala šaty

s volánky. Zoufala si, že mi to zůstane. Dokážete si představit, zvláště z dnešního hlediska, že máte matku, která nechce, aby její dítě šlo na univerzitu, a jejíz nejvyšší ctižádostí je, aby se její dcera stala stenografkou? Existují vůbec ještě stenografky?” Anna HallorenováGimbletová

potřásla hlavou a pak, znepokojena mlčením Jane, pokračovala. “Po mé svatbě byla matka málem na mrtvici,

když jsem jí řekla, že si chci nechat své dívčí jméno. Připadalo ji to stejně jako žít v hříchu. A tak mi nezbylo než udělat kompromis a přidat si pomlčku. V celé ulici jsem byla první žena s pomlčkou ve jméně. Bohužel jsem si

vzala Gimbleta.”

Jane se zasmála, ale znělo to tak, že ženin neklid jen vzrostl. Anna HallorenováGimbletová vstala. “Obávám se, že budu muset vaší návštěvu zkrátit. Za půl hodiny mám schůzku,” oznámila.

Zjevná konfabulace, pomyslela si Jane. “Chápu, že jsem měla zavolat předem,” řekla pohotově, “ale náhodou jsem se ocitla tady nedaleko a napadlo mě zkusit, jestli vás zastihnu doma.”

“To jste si přivstala.” Anna HallorenováGimbletová se podívala na hodinky.

Jane pohlédla na nástěnné hodiny. Ještě nebylo ani půl deváté. Není divu, že je ze mne ta žena nervózní,

/ 302 /

pomyslela si. “Potřebovala jsem se trošku projít na čerstvém vzduchu,” řekla Jane, vstala a zamířila k velké lepenkové tabuli na zdi proti lednici. Byla pokrytá momentkami dvou blonďatých holčiček, které si byly velmi podobné, jen jedna byla vyšší. Jsou jako dvojčata,” poznamenala.

“To říká každý, ale Melánie to neslyší ráda. Zdůrazňuje, že je o tři roky starší než Shannon a konečně i o tři palce vyšší.”

Jane si snadno odvodila, že spolužačkou Emily je mladší z obou sester. “A jak se letos líbilo Shannon ve škole?”

Jí je to dost jedno. Myslím, že kdyby si mohla vybrat, nechodila by nikam. Ta je nejraději doma. Jak je to

s Emily?”

“Ve škole se jí líbí,” řekla Jane a srdce se jí rozbušilo.

Bylo možné, že by Anna HallorenováGimbletová prostě

jen nevěděla o smrti její dcery? “Byli jste v poslední době na nějakém dalším výletě?”

“Šla jsem s nimi na exkurzi k hasičské jednotce, všichni se však chovali přímo nechutně vzorně, takže nebyla žádná zábava. Scházela jste mi tam.” V jejím chování se objevilo náhlé odhodlání schýlila ramena, prsty jedné ruky si pohrávaly s prsty na druhé. “Opravdu uz se musím chystat…”

Jane následovala Annu do předsíně, věděla, že se musí dopátrat něčeho nezvratného, a uvažovala, co by mě-

la udělat nebo říct. Musí s jistotou vědět, že jejich dcery byly spolužačkami ještě letos, nejen loni, že je to pouhých šest měsíců, co jejich třídu doprovázela při výletě

do Bostonu, že její dcerka nezahynula při žádné autonehodě více než před rokem, že Emily je stále ještě dokonale živá.

“Myslíte, že děvčata budou v jedné třídě i příští školní rok?” zkusila to a nahlížela přitom do obývacího pokoje. “Přece spolu chodí do jedné třídy už od školky,” odpověděla Anna a otevřela domovní dveře. “Určitě je nebudou rozdělovat.”

/ 303 /

Jane ignorovala otevřené dveře a prošla do obývacího pokoje, minula rodinné fotografie na krbové římse a soustředila se na řádku známých třídních snímků, vystavených na sklopené desce klavíru.

“To by člověk nevěřil, jak rychle rostou, že?” poznamenala Anna, která si stoupla za ní a nahlížela jí přes rameno.

Jane třídní fotografie přelétla očima a na každé snadno poznala svou dceru, jak postupovala z mladšího do

staršího stupně školky a do první třídy. A pak tu byl další snímek, snímek, který neznala, který dosud nikdy neviděla.

“Tenhle mám ze všech nejraději,” řekla Anna a zvedla

z desky klavíru obrázek druhé školní třídy. “Ty jejich nádherné úsměvy bez předních zubů.”

Jane jí vytrhla snímek z ruky a zaslechla její polekaný výkřik.

“Co to děláte?” vzdechla Anna se strachem v hlase.

Jane si jí nevšímala, pohledem přebíhala po dětských tvářích a hledala svou sedmiletou dceru, až jí našla, jak stojí v poslední řadě, s rameny teď mírně svěšenými jako její otec, s plachým úsměvem a sevřenými rty. “Panebože, panebože,” vykřikla Jane. “Žije. Ona žije!”

“Paní Whittakerová,” vrátila se Anna instinktivně k obřadnosti, “nechcete, abych vám zavolala manžela?” “Manžela?” Jane na ní upřela ostrý pohled. “Nikdy! Ať už chcete udělat cokoliv, nevolejte prosím mého manžela.”

Anna rozpřáhla ruce v uklidňujícím gestu. “Dobře, dobře, nebudu ho volat. Jen bych vám ráda pomohla.

Není mi nic jasné, proč jste přišla, ale něco se vám muselo stát. Můžete mi říci, o co jde?”

Jane mohla pro pláč stěží mluvit. “Teď už je všechno v pořádku. Moje děťátko žije. Emily žije!”

“Ovšemže žije.”

“Žije. Já jsem jí nezabila!”

“Nezabila? Paní Whittakerová, opravdu mám pocit, že bych měla zavolat vašeho manžela…”

/304/

“Tvrdil mi, že zahynula při autonehodě, že já jsem řídila a ona mi zemřela v náručí…”

“Cože? Kdy? Panebože, kdy se to stalo?”

“Ona ale není mrtvá. Žije. Stojí tady.” Jane ukázala prstem na fotografii. “V jedné třídě se Shannon.”

“Ano, žije,” řekla Anna HallorenováGimbletová a Jane si všimla, že se jí v hlase objevila zvláštní měkkost, jako by došla k závěru, že to všechno postrádá jakýkoliv

smysl a že nemá cenu pokoušet se nějaký hledat. “Žije

a je krásná. Úžasně vysoká. Žasnu, jak vyrostla jenom za posledních pár měsíců. Brzy doroste i slečnu Rutherfordovou.”

Okamžik bylo úplné ticho.

“Co jste to řekla?” zeptala se pak Jane.

Anna HallorenováGimbletová promluvila tak tiše, že

jí bylo sotva slyšet. “Říkala jsem, že brzy doroste učitelku. Jejich učitelka se jmenuje Rutherfordová?”

Do Annina hlasu se vrátil strach. “Vy jste to nevěděla?” “Pat Rutherfordová?”

“Myslím, že ano, ano.”

“Měla jsem schůzku s Emilyinou učitelkou!” zašeptala Jane a neskrývala údiv.

“Samozřejmě, koncem školního roku míváme takové osobní pohovory všichni.”

“Neměla jsem poměr s žádným Patem Rutherfordem.” “Prosím?”

“Šlo o Emilyinu učitelku.”

“Paní Whittakerová, jsem už úplně bezradná. Myslím, že byste potřebovala lékaře.”

“Potřebuju si od vás zatelefonovat.” Jane se protáhla kolem ženy, vběhla do kuchyně a chmátla po bílém telefonu na zdi. Anna jí byla v patách, přestože si od ní udržovala bezpečnou vzdálenost. Jane v jejích očích viděla strach a ráda by jí nějak upokojila, věděla však, že ať řekne cokoliv, všechno jenom zhorší. “Potřebuju se spojit s Pat Rutherfordovou. Nemáte její číslo domu?” Anna zavrtěla hlavou. “A ve škole je teď o prázdninách zavřeno,” dodala, jako by předvídala další otázku.

305

Jane tiskla sluchátko pevně k hrudi. Pat Rutherford,

c.31 , 12.30, viděla před sebou načmáráno. Pat Rutherfordová, opakovala si v duchu. Emilyina učitelka. Žádný chlap, s kterým by měla nechutný románek.

sMěla vůbec nějaké románky?

Chvatně vyťukala 411 a řekla “Boston,” ještě dřív, než se mohla ozvat obvyklá otázka. “Potřebuju číslo Daniela Bishopa. Děkuji vám.”

Poznamenala si Danielovo číslo domu i do práce na lísteček růžového papíru, jehoz spodní okraj byl zaplněn kresbami pískových hradů a mořských hvězdic, zatímco horní okraj zdobil nápis Život je pláž. Znovu pohlédla na nástěnné hodiny a rozhodla se, že nejdřív zkusí zavolat Daniela domů. “Nezlobíte se, že ne?” prohodila přes rameno k Anně, která postávala ve dveřích, připravená

k okamžitému útěku. Pokud snad Anna nějaké námitky měla, Jane jí neslyšela.

Daniel se ozval po čtvrtém zazvonění, právě když

Jane už chtěla zavěsit. “Ano?” Žádné haló. Rovnou ano? Jako by na ní čekal, jako by měli pokračovat v přerušeném rozhovoru.

“To je Daniel?”

“Ano?” Teď to znělo netrpělivě, jako by ho vyrušovala z něčeho důležitého.

“Tady je Jane Whittakerová.”

Jane. Ježíši, promiň. Nepoznal jsem tě po hlase. Byl jsem právě na odchodu. Co se děje? Máš nějaké problémy? Několikrát jsem se ti pokoušel volat, ale tvoje hospodyně…”

“Danieli,” skočila mu do řeči a pak zmlkla. Sakra, uvažovala, tohle se opravdu těžko říká. “Danieli, měli jsme spolu někdy něco?”

Ode dveří Jane zaslechla slabé vyjeknutí a dokázala si představit, že výraz na Annině tváři věrně zrcadlí výraz Danielův.

“Cože?” Daniel se rozesmál.

“Myslím to vážně, Danieli. Měli jsme spolu někdy něco?”

306

Chvíli bylo ticho. “Co se to tam děje, Jane? Je na drátě taky Carole?”

“Ne, mluvím sama, Danieli. A musím to vědět.” “Vůbec nic nechápu. O čem vlastně mluvíš?”

,Je to všechno moc složité, nez abys to teď pochopil.

Musíš mi věřit, Danieli. Někdy ti to všechno vysvětlím. Ale teď potřebuju znát jasně ano nebo ne. Měli jsme spolu něco?”

“Ne, samozřejmě že ne.”

Jane zavřela oči a hýčkala sluchátko u ucha jako děcko.

“To se ví, že bych nebyl proti,” pokračoval Daniel tiše. “Řekl bych, že jsi o tom věděla, ale nikdy k ničemu nedošlo, Jane,” zarazil se, jako by si právě uvědomil, že by se neměl pouštět do podobného vysvětlování, “tenhle rozhovor nedává smysl. Máš nějaké potíže?”

“Danny,” vyhrkla Jane, “nevíš, kde je Emily?” “Emily? To nevím. Proč?”

“Michael přede mnou Emily někde schovává.” “Cože?”

“Prosím tě, neptej se na nic. Nepochopil bys to a já teď nemám čas na vysvětlování. Musím najít Emily.” “Ale Jane…”

“Ale jestli se mi to nepodaří, jestli dřív než najdu Emily, najdou oni mě a podaří se jim mě někam odklidit, chci, abys věděl, že nejsem blázen, Danieli. Prosím tě, pokus se mi pomoci. Opravdu nejsem blázen. Ty to víš.” Jane…”

Jane zavěsila a obrátila pozornost na svou nasupenou hostitelku.

“Podívejte se,” zarazila jí Anna, dříve než Jane mohla cokoliv říct. “Nevím, o co tu jde. A abych pravdu řekla, ani to vědět nechci. Buď jste blázen, nebo máte problémy, jaké nemůžu potřebovat, takže vás zdvořile žádám, abyste laskavě odešla. Okamžitě.”

Jane se na ní s porozuměním a vděkem usmála a natáhla ruku, aby jí pohladila paži, Anna však ucouvla, Jane tedy gesto nedokončila a spěšně vyšla dosud otevře-

307

nými domovními dveřmi ven. Vzápětí slyšela, jak se za

ní dveře zavřely, a když utíkala k Paulinu autu a soukala se dovnitř, stále cítila v zádech Anniny oči.

Teď musí najít Emily. Michael jí někam uklidil. Ale kam? Na letní tábor? Na chatu svých rodičů? K přátelům?’ Kam? A proč? Proč, pro všechno na světě?

Na koho se má obrátit? Koho se má ptát?

Byli tu její přátelé: Tanenbaumovi, Diana Brewsterová, Lorraine Applebyová, Eva a Ross McDermottovi a další, jenže ona zná jen jejich jména, a ne jejich adresy a telefonní čísla. Snažit se je vyhledat by zabralo moc času.

Ne, tolik času nemá. Paula se z té koupelny dříve nebo později už nějak dostane. Najde si způsob, jak informovat Michaela. A ten pojede za Emily a zařídí, aby jí nemohla vypátrat.

Zatímco se potýkala se zapalováním a pokoušela se nastartovat, uvědomila si, že existuje někdo, kdo by jí mohl říct, kde je Emily. A právě tahle osoba jí smrtelně nenávidí. Nenávidí jí, protože je přesvědčená, že Jane spala s jejím manželem. Protože to bylo to, co jí Michael namluvil, čemu chtěl, aby uvěřila.

Musí si promluvit s Carole.

“Najdu tě, Emily,” šeptala Jane, znovu a znovu otáčela klíčkem v zapalování a vydechla úlevou, když se motor probudil k životu. “Najdu tě.”

308

Dvacátášestá kapitola

Paulino auto zhaslo jednou u stopky a jednou u semaforu, aby se definitivně odporoučelo uprostřed Glenmore Terrace, pár ulic od domova. “Ne, teď ne. Teď mi tu nesmíš vyplivnout. Potřebuju tě. Potřebuju tvou pomoc, abych našla své dítě.”

Auto však zůstalo k jejím prosbám hluché jako

ochladlý milenec. Otáčela klíčkem v zapalování, až ucítila benzin a poznala, že zahltila motor a že teď neexistuje způsob, jak vůz nastartovat. “K čertu s tebou!” Praštila pěstí do volantu a nechala tam vůz stát.

Řídič v dalším autě nesouhlasně houkl, ale Jane se neohlížela a pěšky pokračovala směrem k domovu. Třeba je právě dobré, že ke svému domu nepřijede v Paulině voze. Když půjde pěšky, hůř jí zpozorují. Samozřejmě,

pokud jí hledají. Dotloukla se už Paula ven? Podařilo se jí už volat Michaelovi a vytáhnout ho z operačního sálu? Čekali už na ní v záloze?

Jane přešla napříč ulici a cítila, jak se jí slunce opírá do hlavy, pak zatočila za roh a byla v Lesní ulici, stále ještě několik bloků od jejich domu. Mohla by proklouznout mezi domy, pokoušela se srovnat své rozbíhající se myšlenky do určitého plánu, a třeba se jí podaří vplížit na Carolin zadní dvorek, aniž by jí někdo zahlédl. Bylo by to možné? uvažovala a z ničeho nic se jí udělalo špatně od žaludku, musela se opřít o kmen obrovské smuteční vrby a vzápětí vyzvracela své tři hrnky kávy.

Kolena jí zrosolovatěla a ona se sesula na trávu vedle stromu. Prosím, upírala oči k bezoblačné obloze. Teď ne. Teď se nesmím sesypat. Schází mi už jen krůček. Jenom

309

krůček a najdu své dítě. Jen krůček a odhalím pravdu. Ne, teď se nesmím zhroutit.

Představila si, jak k ní po ulici přibíhají Michael a Paula. “Chudinka,” slyšela Michaela šeptat skupině soucitných diváků, “víte, ona je dočista šílená.” A slyšela, jak

Paula to potvrzuje: “Už dávno jí straší v hlavě.” Cítila, jak jí jejich ruce tisknou lokty, jak jí oblékají do připravené svěrací kazajky a odvádějí do jakéhosi antonu bez ozna-

čení, mířícího k nicotě. Viděla, jak se její holčička navždy ztrácí.

Jane se s novou rozhodností donutila vstát a nevšímala si křečí v žaludku, brnění v rukou i nohou ani znecitlivění, které jí stoupalo z krku. Jestli se na mně někdo dívá z okna, napadlo jí, musí si myslet, že jsem opilá.

Chudák doktor Whittaker, slyšela kvokat sousedky, jaký kříž musí nést!

Sledoval jí někdo? Snažila se zahlédnout zvědavou

tvář, vykukující mezi roztaženými záclonami, zachytit pohled očí, chvatně uhýbajících do arkýře. Nikoho nezahlédla, ničí pátravý zrak na sobě necítila. Jsem neviditelná, uklidňovala své nervy návratem k dětské logice -

když já nikoho nevidím, nemůže ani nikdo vidět mě, opakovala si, zatímco se blížila ke Carolinu domu. Ale pro jistotu, kdyby druzí s ní tuhle hru nechtěli hrát, se přikrčila za černé auto, zaparkované na ulici.

Její vlastní dům vypadal tichý. Domovní dveře byly zavřené. Za žádným oknem nebyl vidět sebemenší pohyb.

Na příjezdové cestičce neparkoval žádný vůz. Všechno vyhlíželo mírumilovně, přímo xy bukolicky.

Dva domy před Caroliným obydlim Jane zrychlila. Do-

šla ke garáži, sehnula hlavu a rozběhla se na Carolin zadní dvorek, srdce jí přitom předbíhalo nohy, žaludek jí dělal kotrmelce a hlava se jí jen s námahou udržela na

krku. Zády se přilepila k dřevěnému žebroví, tiskla se ke zdi domu jako popínavá réva, ale nakonec sklouzla na

zem, vedle sítě podepírající oranžové růže.

A co vlastně Carole řekne? Že jí Michael lhal, že jim lhal oběma. žŽe ona s Danielem nikdy nic neměla. Že se

310

musí dozvědět, co se stalo těsně před tím, než zmizela. A že musí zjistit, kde Michael ukrývá Emily.

“Kdo jste a co pohledáváte na mém dvorku?”

Hlas zněl roztrpčeně a dotěrně. Jane vzhlédla a spat-

řila, jak se nad ní sklání Carolin otec, jehož mrtvolně bí-

lé nohy čouhaly z růžových bermud, které kdysi zřejmě patřily Carole. Na starcově vyzáblém těle visely stejně neživotně jako šaty na ramínku. Jeho kůže měla barvu sbíraného mléka.

“To jsem já, Jane Whittakerová,” zašeptala a uvědomila si, že nezná jeho jméno. “Vaše sousedka.”

“Co děláte v mých růžových keřích?”

Jane se vysoukala po mřížoví, až se téměř postavila.

Měla pocit, jako by jí někdo zezadu držel za krk, otočila hlavu a čekala, že uvidí Paulu nebo Michaela, místo toho však zjistila, že v Michaelově košili se zachytil jeden z růžových trnů. Opatrně se vyprošťovala, přesto se ale píchla do prstu a s údivem sledovala zvětšující se kapku krve, která jí kolem špičky prstu vytvářela kroužek. “Poranila jste se?”

“To nic není.”

Já jsem Fred Cobb,” řekl jí, jako by se oficiálně představovali. Stiskli si ruce a stařec se přitom pečlivě vyhnul krvi, která jí teď už stékala do dlaně. “Prodáváte něco?” Jane se rozhlédla, aby se ujistila, že je nikdo nepozoruje. “Ne, pane Cobbe,” řekla a uvažovala, jestli je Carole doma. Já nic neprodávám. Přišla jsem si promluvit

s Carole.” “O čem?”

“O své dceři. Znáte Emily?” “Žádnou Emily neznám.”

Je jí sedm. Velmi hezká. S dlouhými hnědými vlasy.

Určitě jste jí někdy viděl, jak si hraje před naším domem. Vaše vnoučata jí chodila hlídat.”

Jak jste říkala, že se jmenuje?” “Emily.”

“Žádnou Emily neznám,” opakoval a Jane se v duchu ptala, proč takhle ztrácí drahocenný čas.

311

“Takže asi nevíte, kde teď je,” řekla Jane nazdařbůh. “Samozřejmě vím, kde je.”

“Vy to víte?” Je v domě.”

“V domě? Emily?”

“Emily? Žádnou Emily neznám. Tohle je Carolin dům.” Jane zhluboka vydechla. “Tedy Carole je v domě?”

“A kde jinde by měla být? Co tu vůbec děláte? Prodáváte něco?”

“Pane Cobbe,” začala Jane, popošla k němu a všimla

si, že o několik kroků ustoupil, “můžete mi říct, jestli je v domě ještě někdo další? Nemá Carole nějakou ná-

vštěvu?”

“Od té doby, co odešel Daniel, k ní moc návštěv nechodí. Carole si nikdy neuměla nacházet přátele.”

Jane souhlasně přikývla a měla na mysli nejen to, co

stařec říkal, ale i svůj vlastní malér. Bylo jí jasné, že od Freda Cobba se žádné pomoci nedočká.

“Mám hlad,” oznámil z ničeho nic staroch. “Asi řeknu Carole, aby mi dala něco k obědu.” Vzápětí ale zavrtěl hlavou, jako by si to rozmyslel. “Raději ne, zase by tvrdila, že jsem právě snídal.”

“Ráda jí to řeknu místo vás, pane Cobbe,” nabídla se

Jane a viděla, jak vrásky kolem starochových úst rozvlnil úsměv.

“Udělala byste to? To jste hrozně hodná. Carole nesnáší, když jí s tím otravuju. Vždycky se vzteká. Někdy vyhrožuje, že mě dá pryč.”

“Určitě to nemyslí vážně, pane Cobbe.”

“Ale myslí. Jenže mně je jedno. Když jí to udělá radost, ať mě někam dá. Vyjde to nastejno.” Odevzdaně mávl rukou. “Kdepak, mladý člověk nemá ponětí, co to je, když někoho dají z rodiny. Vy si všichni myslíte, že tu budete věčně. A že přitom zůstanete mladí.” Zasmál se. “Přál

bych si tu být ještě za padesát let, abych viděl, jak se vám všem povede. Určitě bych měl o zábavu postaráno. Ale

teď mám hlad.”

“Řeknu Carole, aby vám něco přichystala.”

312

“Proč ho nenecháš, aby si řekl sám?” Carolin hlas se

vřízl do horkého vzduchu jako nůž do dortu. Vedle ní se pes srozštěkal. . “Tiše, .!”

“Zatracený čokl. Doufám, že ho dáš taky pryč ,” rýpl si do ní Fred Cobb.

Jestli chceš, tati, v ledničce zbyl sendvič se sýrem.” “S jakým sýrem?”

“S tím, co ti chutná.”

“Netrap se tím, jestli mi chutná,” řekl s přehnanou zdvořilostí, omluvil se a vrátil se do domu. Carole mohla věnovat svou pozornost Jane.

Jane se tiskla zády k drátěné síti a přes Michaelovu košili se jí do kůže zadíraly trny růží. Představovala si, jak se její záda pokrývají drobnými krvavými flíčky, jak se ty skvrnky rozrůstají a slévají, až je z nich velká rudá koule, která vepředu prosakuje košili, a když odkápne, zanechává jí celou zakrvácenou. “Chci vědět,” řekla klidně, “co se přesně stalo ten den, kdy jsem se ztratila.”

“Proč nejdeš dál?” nabídla jí Carole. “Můžeme si promluvit tam.”

Jak se cítíš?” zeptala se Carole, když byly v obývacím pokoji.

“Vlastně ani nevím,” odpověděla Jane po pravdě

a pozorně si obhlížela bíle vymalovaný pokoj s modrým kobercem. Ale za nestylovým nábytkem se nikdo neskrýval. Jen pod starým ušákem byly vidět chomáčky prachu. Uprostřed špinavé skleněné desky kávového

stolku stála zapomenutá křišťálová váza s kosatci, většinou už zvadlými.

“Odešla mi uklízečka,” komentovala to Carole. “Nějak za ní nemůžu najít náhradu. Nenapadá tě někdo?” Jane okamžitě napadla Paula, uvězněná v koupelně,

a uvažovala, jestli jí tam třeba Carole neobjevila. Zavrtěla hlavou. “Musím ti toho říct tolik, že vůbec nevím, kde začít.”

“Pochybuju, že my dvě si máme vůbec co říct.”

313

“Vím, že si myslíš, že Daniel a já jsme spolu něco měli…”

“A ty se mi chystáš vykládat, že neměli. Ušetři mě toho. Daniel mi už volal.”

“Daniel ti volal? Kdy?”

Je to chvilka. Říkal, že jsi s ním vedla zcela nepochopitelný telefonický rozhovor a že ses ho ptala, jestli jste vy dva spolu něco měli nebo ne. Protože neměl ani potuchy o tvém krajně delikátním stavu,” pokračovala sarkasticky, “dalo mu dost práce pochopit podstatu tvé otázky. Řekla jsem mu, že jakkoliv pro jeho ješitnost musí být hrozná rána zjištění, že jeho milostné vlohy zdaleka nejsou nezapomenutelné, bude pro všechny zúčastněné patrně nejlepší, když celou tu nechutnou záležitost zapomeneme stejně, jako se to s takovým úspěchem podařilo tobě.”

“Ale Daniel a já jsme spolu nic neměli.” “To už mi taky říkal.”

Jenže ty mu nevěříš?”

“Proč bych měla věřit čemukoliv, co mi o tom povídá?”

“A proč věříš Michaelovi?” odpověděla Jane otázkou. “Cože?”

“Byl to přece Michael, kdo ti vykládal, že Daniel a já jsme spolu měli poměr, nebo snad ne?”

“Záleží na tom?”

“Záleží, protože Michael je ten, kdo tu lže.” “Proč by mi Michael lhal?”

“Lže nám všem.” “Opakuju proč?”

Jane potřásla hlavou, pocítila závrať a posadila se do vybledlého krémového ušáku. “Aby mezi nás vrazil klín. Aby tě ode mně vzdálil. Abych nemohla zjistit pravdu.”

Carole se napůl otočila, téměř jako by chtěla odejít z pokoje, a pak se posadila na pohovku proti Jane. “Pravdu o čem?”

Já nevím.” “Přirozeně.”

314

“Těsně předtím, než jsem se ztratila, se něco muselo stát. Něco tak hrozného, že jediný způsob, jak jsem se s tím mohla vyrovnat, bylo zapomenout na to. Zapomenout na všechno.” Pohlédla ke stropu. “Carole, jak zemřela moje matka?”

“Cože? Zadrž, Jane. Tyhle tvé přeskoky jsou na mě příliš rychlé. Nedokážu s tebou držet krok.”

Jak zemřela má matka?”

Carole si povzdechla a zdvihla dlaň, jako by se rozhodla to vzdát a podřídit se vůli Jane. “Minulý rok se zabila při autonehodě.”

“Nelži mi,” varovala jí Jane a viděla, že její slova vyvolala na Carolině tváři úplný šok.

Já nejsem ten, kdo tu vykládá lži, Jane. Pro Ježíše Krista, jak bych mohla lhát o něčem takovém?”

“Má matka se zabila při autonehodě?”

“Myslela jsem, že ti to Michael všechno vylíčil.” “Ano, vylíčil.”

“Ty jsi mu ale nevěřila?”

“Ty jsi taky nevěřila Danielovi,” připomenula jí Jane. “Řekla bych, že okolnosti jsou poněkud odlišné.”

“Kde se ta nehoda stala?”

“Nedaleko odtud. Tvá matka jela do Bostonu. Nějaký chlap nezastavil u stopky a najel přímo do ní. Hrozně tě to sebralo. Měly jste se moc rády.”

“Kdo byl v autě kromě ní?” Jak to myslíš kromě ní?” “Kdo moje auto řídil?”

“Řídila tvá matka. Původně jsi měla jet s ní, alespoň pokud vím, ale zavolali tě na nějakou schůzi do Emilyiny školy, a tak jsi s ní nemohla. Myslím, že takhle nějak to bylo.”

Já jsem neřídila?”

“Vždyť o tom právě mluvím, byla jsi na schůzi.” “Michael mi říkal, že jsem řídila já.”

“Cože? Nebuď směšná, Jane. Proč by ti Michael něco takového říkal?”

“Říkal mi, že jsem řídila a že s námi jela taky Emily.”

315 “Emily?”

“Říkal mi, že to nepřežila, že mi zemřela v náruči.” Jane, mluvíš jako blázen.”

“Ale má dcerka není mrtvá, viď, Carole?” “Samozřejmě že ne. Samozřejmě není mrtvá.” “Kde je, Carole?”

Carole vstala, Jane si všimla, že se jí v očích objevil zvláštní výraz, který u ní dosud neviděla, a uvědomila si, že je to tentýž výraz, který změnil původně měkké rysy Anny Hallorenové-Gimbletové. Je to strach, pochopila

Jane, přinutila se vstát a zastoupila Carole cestu z pokoje. “Kde je, Carole?” zeptala se znovu.

“Nevím.”

Já ti nevěřím.”

“Opravdu nevím, kde je.”

“Kde Michael Emily schovává?”

Jane, uvědom si, co to tu vykládáš. Nemá to hlavu ani patu, Daniel mi už říkal, že podle tebe Michael někde ukrývá Emily. Ale proč by jí vůbec měl ukrývat? Když se tak na tebe teď dívám, a když tě poslouchám, musím říct, že pokud ji ukrývá, pak proto, aby jí chránil. Dělá to pro její dobro.”

“Ne. Dělá to pro své vlastní dobro!” Jane…”

“Namlouval mi, že je mrtvá, Carole. Namlouval mi, že jsem jí zabila, že mi zemřela v náruči. Jak mi vysvětlíš tohle? Snaží se snad chránit taky mně?

“Ano, snaží se tě chránit. O to jediné mu vždycky šlo.” “Tím, že mi lže? Tím, že mi namlouvá, že má dcera je mrtvá? A že za to já nesu vinu? Pro boha živého, Carole, poslouchej mě. Copak bych si něco takového vůbec vymyslela?”

“Myslím, že trpíš bludy…” “Bludy?”

“Myslím, že opravdu věříš tomu, co říkáš…” “Bludy? To slovo máš od Michaela, viď? Bludy. Vyplivla to slovo, jako by kousla do něčeho odporného. “Že trpím bludy, to ti řekl Michael, nebo snad ne?”

316 Jane…”

“Nebyl to snad on?” Výraz v Carolině tváři jí potvrdil, co potřebovala. V údivu zavrtěla hlavou. “Skutečně se pojistil na všech stranách, nemyslíš? Všechny přesvědčil, že jsem šílená, že jsem se po matčině smrti nervově zhroutila, a přestože jsem se přátelům zdála v pořádku, doma že to se mnou vypadalo úplně jinak. Pořád jsem

prý vybuchovala; hazela jsem vším, co mi přišlo pod ruku; byla jsem nezvládnutelná!” Jane začala chodit v malých půlkruzích a pokoušela se srovnat si všechno, co zjistila. “A vypadá to úžasně logicky, protože každý ví, jaký mám temperament. Kdekdo může dát k lepšímu nějakou historku o Jane a jejím vyhlášeném temperamentu.

A jak se mám bránit, když jsem až po uši nacpaná narkotiky, takže stěží dokážu vstát z postele a pro samé sliny na bradě ani nemůžu mluvit, když jsem v takové depresi, že mé nejpříjemnější myšlenky se týkají sebevraždy? Copak to nechápeš? Lhal mně; lhal všem. Namluvil ti,

že jsem spala s tvým manželem; mně namlouval, že to byla jen jedna z mých četných nechutných pletek. Vymyslel to tak, že i když jsem si začala všechno skládat dohromady, i když jsem ty jeho lži prokoukla, mohl každému vykládat, že trpím bludy! On mi přece neříkal, že je má dcera mrtvá já jsem si to vyfantazírovala! Jsem dokonce ještě šílenější, než si myslel!

Je to prostě dokonalé. Bez jediné chybičky. Kdo se

s ním bude přít, když řekne, že mě musí dát do ústavu? A jakmile za mnou zaklapne brána ústavu a v tom je celá krása jeho plánu jakmile budu bezpečně pod zámkem v nějaké hadí jámě s módním názvem, může se mi časem vrátit paměť, můžu odhalit pravdu, stejně to budou brát jen jako další projev mé nepříčetnosti. Jako další bludy, které zaznamenají do mého přeplněného chorobopisu.”

Carole vhrkly slzy do očí. “Ale proč, Jane? Proč by ti Michael něco takového dělal?”

“Protože sněco vím. Protože se něco stalo, něco, co

jsem viděla, slyšela nebo prostě nějak zjistila, něco, co

317

jsem se neměla dozvědět, a proto Michael nechce, abych si na to vzpomněla.”

“Ale na co?”

“To mi řekni ty.”

Carole rezignovaně zavřela oči. Já nic nevím, Jane.” “Vyprávěj mi, co se odehrálo to odpoledne, kdy jsem

se ztratila. Chci vědět, co se ten den stalo.” Carole promluvila až po chvilce mlčení. “Michael mi říkal, že jsi byla hrozně rozrušená…”

“Nechci slyšet, co ti říkal Michael,” přerušila jí Jane zlostně. “Mluv jen o tom, co jsi viděla sama.”

“Viděla jsem, jak vjíždíš na příjezdovou cestičku,” začala Carole váhavě. “Bylo to brzy po obědě. Můj otec právě odpočíval. Ten den bylo chladno, já jsem se před domem trochu věnovala kytkám, abych utloukla čas,

a tak, když jsem tě viděla přijíždět domů, mě napadlo, že k tobě zajdu na šálek čaje nebo tak, prostě na kus řeči.

Ale jakmile jsi vystoupila z auta, bylo mi jasné, že se něco děje. Byla jsi hysterická. Lepší slovo mě nenapadá.

Něco sis mumlala a vykřikovala. Vůbec nic jsem nechápala. Ani jsem si nebyla jistá, jestli mě vnímáš, přestože ses dívala přímo na mně. Ptala jsem se tě, co se ti stalo, ale ty jsi kolem mně proletěla do domu a zabouchla jsi

za sebou dveře.

Nikdy jsem tě v takovém stavu neviděla samozřejmě jsem věděla, jak se dokážeš vztekat, jak umíš vybuchnout ale tohle bylo něco jiného. Byla jsi úplně mimo. Vůbec jsi to nebyla ty. Byla jsem bezradná. Pár minut jsem tam jenom tak stála a pak jsem se rozhodla zavolat

Michaelovi. Vylíčila jsem mu, co se stalo, a on mi řekl, že jede rovnou domů. Já už jsem zůstala doma.

Asi za patnáct, dvacet minut jsem viděla přijíždět Michaelovo auto a pak Michaela, jak vbíhá do domu. Chá-‘ pej, tou dobou už jsem byla zvědavostí bez sebe a vrtalo mi hlavou, co se to děje. A tak jsem hlídala u okna.

O chvilku později se rozletěly vaše domovní dveře a ty

jsi vyběhla ven. Nezavřela jsi za sebou ani jsi nešla k autu. Jenom jsi běžela ulicí pryč.

318

Pár vteřin jsem ještě počkala a pak jsem šla k vašemu domu. Dveře zůstaly otevřené, ale přesto jsem klepala. Když se nikdo neozýval, začínala jsem si dělat starosti. Několikrát jsem zavolala Michaelovo jméno, pak jsem zaslechla sténání a tak jsem vešla do solária. Michael tam ležel na podlaze a právě se pokoušel vstát. Z hlavy mu crčela krev. Podlaha byla celá zakrvácená.

Podepřela jsem ho a odvedla do koupelny, trochu jsem ho omyla a nakonec jsem ho zavezla do nemocnice Newton-Wellesley, kde mu to sešili. Přál si, abych řekla doktorům, že se zranil při pádu, a já jsem mu to slíbila. Říkal, že jsi se nervově zhroutila, že to k tomu už nějakou dobu spělo a že později mi všechno vysvětlí.”

“A potom?”

“To je všechno. Zbytek znáš sama. Nepřišla jsi domů. Usoudil, že cítíš rozpaky a že se stydíš a že ti tedy nechá pár dní na uklidnění. Byl si jist, že se vrátíš domů, jen co trochu vychladneš. Pak mi zavolal, když se mu ozvala policie, řekl mi, co se stalo, že jsi ztratila paměť a že tě přiveze domů.”

“A kdy ti říkal o Danielovi?”

“To bylo později. A musela jsem mu slíbit, že o tom

s tebou nebudu mluvit, dokud ti nebude líp. Všichni víme, jak to dopadlo.”

Jane se zhluboka nadechla a vydechla, aby se pokusila zahnat závrať, která se jí už zase začínala zmocňovat. “Carole, prosím tě, musíš mi prozradit, kde Michael drží Emily.”

“Ale já to nevím,” řekla jí Carole a Jane pochopila, že mluví pravdu. “

Měla jsem za to, že je s Michaelovými rodiči.”

“Opravdu tedy mají chatu?” “Ovšem. Ve Woods Hole.”

Jane věděla, že Woods Hole je malý proužek země na

špičce Mysu Cod, ale nevzpomínala si, že by tam někdy byla. Bylo to na několik hodin jízdy a Jane se rozhodla, že když už tam stejně musí, pojede naslepo a starosti

o přesnou adresu chaty Whittakerových si nechá až na

319

místo. “Musím si půjčit tvůj vůz,” řekla, pokyvovala se přitom nad opěradlem křesla a uvažovala, jestli v takovémhle stavu vůbec zvládne delší cestu.

“Cože?”

“Dej mi klíčky od svého auta.” “Neblázni, Jane. Nemůžu ti půjčit auto.”

Jane sledovala, jak se Carolin pohled přesouvá kamsi

za její hlavu. Viděla, že Carole ztuhla ramena a ze rtů jako by jí splynul neslyšný vzdech, zaroven cítila, že se za ní někdo pohybuje.

“Kdo je ta ženská?” zeptal se ve dveřích Carolin otec. Jane si nejdřív myslela, že má na mysli jí, ale pak,

když jí silné ruce zezadu přitiskly paže k tělu, pochopila, že tou ženskou, o které mluvil Fred Cobb, je Paula, že musela uniknout ze svého těsného vězení a přijít sem. Anebo, pravděpodobněji, že tu byla po celou dobu.

“Když ráno Daniel volal, zašla jsem se k vám podívat,” vysvětlovala Carole, zatímco Paula Jane pevně svírala lokty, “napadlo mě totiž, že se mohlo něco přihodit. Našla jsem Paulu v koupelně.”

“Co se to tu děje?” dotíral Carolin otec. “Carole, co je to za lidi? Prodávají nám něco?”

“Ne, tati. Co kdybys šel nahoru a na chvilku si odpočinul?”

“Nechci si jít odpočinout. Před chvílí jsem vstal.” Jane upadla do odevzdané ochablosti. “Hodná holčič-

ka,” pochválila jí Paula, ale své sevření neuvolnila. “Přece byste se nechtěla prát.”

“Už jste volala Michaelovi?” zeptala se Jane. Ještě operuje. Nechala jsem mu vzkaz.”

Takže ještě je čas, pomyslela si Jane a poklesla v kolenou, jako by už neunesly váhu jejího těla. Paula povolila stisk, aby jí zachytila, a v tom zlomku vteřiny Jane prudce trhla rameny dozadu, vychýlila Paulu z rovnová-

hy a tím získala čas dostat se z jejího sevření. “Ne!” vykřikla a zaslechla poplašené vyjeknutí Carolina otce,

když jednou rukou hmátla po velké křišťálové váze na kávovém stolku a máchla jí nad hlavou. Kosatce se roz-

320

létly po pokoji; špinavá voda jí polila ramena a rozstříkla se po koberci u jejích nohou; Paula couvla; Carole vrtěla hlavou, jeji otec pofňukával a zakrýval si oči.

A v tom okamžiku se Jane přesně vybavilo nejen to,

kdo je, ale i to, co se tak úsilovně snažila zapomenout.

321

Dvacátásedmá kapitola

Jane pozorovala, jak se před ní odvíjí! její paměť, jako by ze středu první řady sledovala soukromé promítání filmu, na němž byla jediným divákem. Viděla, jak se rozhrnuje opona a jak se plátno zaplňuje technikolorovými záběry, téměř až k nesnesení barevnými a jasnými. Její hlas se ujal role vyprávěče a umožnil tak Carole a Paule, aby se na jejím ryze osobním zážitku podílely.

Bylo ráno. Michael a Emily seděli u kuchyňského stolu, Michael četl noviny a dosrkával kávu, Emily se lou—

dala s vločkami a dívala se, jak jí ze lžičky odkapává mléko na stůl. Michael nakoukl přes okraj novin a mírně jí napomenul. Jane spatřila sama sebe, jak utírá mléko

a skládá nádobí do myčky, každý kousek do příslušné příhrádky.

“Tak co hodláš dneska podnikat?” zeptal se Michael

a Jane se v tom okamžiku prolnula do obrazu, který vi-

děla před sebou.

“V půl jedné mám schůzku s Emilyinou učitelkou,” připomněla mu.

“Nějaké problémy?”

“Myslím, že ne. Jenom takový ten běžný rozhovor před koncem školního roku. Předpokládám, že se dozvím, jak si vede a ve které třídě bude po prázdninách, prostě tyhle věci.” Pohladila Emily po vlasech. Emily odpověděla plachým úsměvem. “V jaké třídě že to jsi, miláčku?”

“Místnost 31.” Emilyin hlas byl tichý. Jane připadalo, že mluví stále tišeji a tišeji.

“Ne a ne si to zapamatovat. Raději si to napíšu.” Z bloku u telefonu odtrhla lísteček a poznamenala si Pat Rut-

322

herford, c. 31, 12.3O. “Až se vrátím, upeču možná svůj skvělý čokoládový dort, co bys tomu řekla?” zeptala se s nadějí, že tím na tváři dcerky vyvolá široký úsměv, a byla bláznivě pyšná, že se jí to povedlo.

“Můžu ti pomáhat?” zeptalo se dítě.

“To víš, že ano.” Jane otevřela lednici a nahlédla dovnitř. “Až půjdu ven, musím přikoupit mléko a vajíčka.” Poznamenala si mléko, vajíčka. “Máš všechno do školy?” “Dneska jí můžu odvézt já,” nabídl se Michael. “Výborně.”

“Raději si obleč kabátek,” volal Michael za Emily, která už běžela do předsíně. “Předpovídají na dnešek dost chladno. To platí i pro maminku,” dodal a políbil Jane na nos.

“Ano, tati. Děkuju ti, tati.” “Rádo se stalo, oslíku.” “Miluju tě.”

Já tě taky miluju. Zavolej mi po té schůzce s Emilyinou učitelkou.”

“Dobře.”

Jane vyprovodila Michaela do předsíně a tam dcerce pomohla do růžovožluté kytičkované větrovky. “Měj se hezky, karamelko.” Přiklekla k ní a dceřiny paže se jí okamžitě ovinuly kolem krku, až se jí z toho objetí vůbec nechtělo. “Za pár hodin tě uvidím ve škole.” Jane si stoupla a ocitla se v Michaelově náruči.

“Neodolal jsem.”

Políbila ho. “Měj se dobře.” “Zavolej mi.”

Stála ve dveřích a sledovala, jak Michaelův vůz mizí za rohem, připadala si neuvěřitelně šťastná a v duchu si říkala, že jediné, co jim v životě chybí, je další dítě. Málem se usmála té kruté ironii. Po Emilyině narození brala dva roky pilulky, aby měla jistotu, že mezi dětmi bude tříle-tý rozdíl, jenže když je přestala užívat, vůbec k ničemu nedošlo. Testy odhalily, že Michaelovo sperma je velmi málo životaschopné, takže i narození Emily, jak teď pochopili, byl spíše zázrak. Bylo nepravděpodobné, že by

323

se takový zázrak opakoval. Je jim tedy souzeno jen jedno dítě. Chvála bohu, pomyslela si Jane tak jako častokrát předtím, že byla schopná darovat Michaelovi tak dokonalou, krásnou a chytrou holčičku.

Její učitelka do telefonu mluvila ustaraně. No, možná

že ne přímo ustaraně, říkala si Jane, když se šla nahoru převléknout. “Určitě nepůjde o nic vážného,” řekla jí Pat Rutherfordová a v tom okamžiku to Jane vážně začala brát. S Michaelem o tom nemluvila. Proč by se měli oba trápit něčím, co není nic vážného?

Jane prohrabala svou skříň a jako vhodné oblečení si zvolila jednoduché šaty od Anne Kleinové, kterým dala přednost před těmi se stuhami a mašličkami, jaké jí vybíral Michael, když nakupovali společně. Může být se-beskvělejší chirurg, přemítala, zatímco si oblékala modrý model Anne Kleinové, ale pokud jde o dámskou módu,

jeho vkus je příšerný. Nemluvě už vůbec o prádle, pomyslela si a až do rohu skříně zastrčila bílou bavlněnou noční košili, kterou jí koupil k poslednímu Svátku matek; neměla to srdce, aby mu řekla, jak moc se jí nelíbí.

Pročísla si vlasy kartáčem, stáhla si je dozadu a sepjala ozdobnou sponou, v zrcadle byla sama se sebou spokojená, ovšem Michael, ten by se jí posmíval, že vypadá jako zazobaná panička, jemu se víc líbily vlasy rozpuštěné. Připnula si jednoduché zlaté hodinky, které od Michaela dostala k desátému výročí svatby, bezmyšlenkovitě zakroutila prostým zlatým snubním prstenem

a pak uvažovala, jestli by před odchodem z domu neměla trochu uklidit. Ne, nechá to na zítřek Paule, rozhodla se a při myšlence na ženu, kterou Michael najal jako uklízečku, se ušklíbla. Paula nerozuměla legraci

a neměla čas se s Jane bavit. Jane si byla vědomá, že Paula v ní vidí jenom neužitečnou milostpaní, která si z přesycenosti hraje na společensky angažovanou, protože jí život až příliš zahrnuje vším, čeho se Paule nedostává. Navíc byla Paula zblázněná do Michaela. Jane

to poznala i přes svůj velmi omezený styk s tou přehnaně vážnou mladou ženou, jenže Michael, bůh chraň,

324

samozřejmě neměl nejmenší tušení, že k němu Paula něco cítí.

Jak by jí asi bylo, kdyby zjistila, že se ti dva spolu zapletli? uvažovala a pak se tomu zasmála. Bylo absurdní třeba na to jen pomyslet. Kromě toho Michael by jí nikdy nepodvedl, o tom byla zcela přesvědčená. Podobné

hloupé myšlenky mohla klidně pustit z hlavy. Jsou urážlivé pro Michaela i pro ní.

Jane sešla po schodech, ze skříně v předsíni si vzala kabelku a málem už odešla, když si vzpomněla na Michaelovo upozornění, že si má vzít kabát. “Kdo by si bral kabát?” zeptala se nahlas a už otvírala domovní dveře. “Máme přece červen.” Vzápětí se jí do tváře opřel studený závan větru. “Proboha, ono tam mrzne,” vyprskla, vrátila se do předsíně a přehodila si přes ramena baloňák. “Nedá se nic dělat tatínek má vždycky pravdu.”

Jane celé dopoledne prochodila po Newtonském obchodním středisku. Pomyslela na to, že by se s Dianou smluvila na oběd, nevěděla však, jak se protáhne její schůzka s Pat Rutherfordovou, a tak se rozhodla, že než půjde do Arlingtonské soukromé školy, zhltne si někde sendvič. Proč si Pat Rutherfordová určila schůzku právě na poledne? A proč dnes? Nebyl snad ve školním kalendáři zapsán jako den schůzek s rodiči pátek 22. června? Asi by to všechno za jediný den nezvládla, usoudila

Jane, zajela na školní parkoviště, vystoupila z vozu a na lístečku si ověřila číslo učebny. “Číslo 31. Copak si to nedokážu zapamatovat? Sakra, zapomněla jsem koupit mlé-

ko a vajíčka. Co to dneska se mnou je?” Uvědomila si, že je nervózní. “Z čeho bych měla být nervózní?” ptala se nedůtklivě a vrátila lísteček do kapsy. “A proč vlastně mluvím sama se sebou? Ještě mě někdo uvidí a pomyslí

si, že jsem blázen.”

Postranním vchodem vešla do školy, rychle vyšlápla

tři patra a na samém konci chodby, lemované fotografiemi, našla místnost 31. Dveře byly otevřené a tak nakoukla dovnitř. Třída byla vyzdobená kresbami dětí

a velkými barevnými písmenky. Ze stropu porůznu vise-

325

ly pestře pomalované papírové mobily a v kleci u okna donekonečna běhal v kole křeček. Dohromady to všechno vytvářelo dojem příjemné, přátelské učebny, která nepochybně odrážela i osobnost učitelky. Ve třídě nikdo

nebyl. Jane pohlédla na hodinky. Ukazovaly 12.25.

Stále chodila příliš brzy. Od útlého dětství jí matka vštěpovala, jak je důležitá dochvilnost. Opozdit se znamená projevit neúctu k tomu, kdo na tebe čeká, říkávala matka, ačkoliv sama chodívala pozdě dost často.

Na zaplněné zdi našla Jane jeden z Emilyiných obrázků lán kytek a nad nimi usmívající se sluníčko. Kdyby se jen matka dokázala řídit svou vlastni radou? Pak by byla před chystaným návratem do Hartfordu nemusela tolik pospíchat na nákupy. Možná kdyby to nenechávala na poslední chvíli, kdyby byla jela trošíčku pomaleji, kdyby pořád nemusela všechno dohánět…

“Dobrý den, paní Whittakerová.” Hlas Pat Rutherfordové byl jemný a útlý jako ona sama. “Čekáte už dlouho?” Znělo to nervózně.

“Právě jsem přišla.”

“Výborně.” Pat Rutherfordová si prsty přihladila dlouhé plavé vlasy za ucho. Objevil se velký stříbrný kroužek náušnice. “Děkuji vám, že jste byla ochotná dnes přijít. Doufám, že vám to nezpůsobilo moc obtíží.”

“Ale vůbec ne. Je Emilyin prospěch v pořádku?” Jane očekávala několik spěšných uklidňujících slov a polekalo jí, když mladá žena zaváhala.

“Má s něčím problémy?”

“Ne,” řekla Pat Rutherfordová nepřesvědčivě. “Víte, nejsem si jistá. Proto jsem si taky chtěla s vámi promluvit, proto jsem vás požádala, abyste přišla dnes a ne až v pátek s ostatními rodiči.”

“O co se jedná?” “Posaďte se, prosím.”

Jane se pokusila vtěsnat se co nejpohodlněji do jedné

z malých lavic před stolkem Pat Rutherfordové. Učitelka si nesedla. Přecházela kolem, občas se opřela o stolek, tmavé oči jí nejistě těkaly. Jsem z vás trochu nervózní,”

326

přiznala Jane a vrtalo jí hlavou, o čem by s ní ta žena mohla chtít mluvit.

“Omlouvám se. Nechci vás napínat. Jenom prostě nevím, jak začít.”

“Přímá cesta bývá nejlepší.”

“Doufám, že máte pravdu.” Odmlčela se. “Totiž já si ani nejsem jistá, jestli s vámi vůbec mám hovořit.” “Nerozumím vám.”

“Učím teprve první rok,” vysvětlovala Pat Rutherfordová. Ještě nikdy jsem nic podobného neřešila a nevím přesně, jak správně postupovat.”

“Správně postupovat při čem?”

“Myslím, že normálně se. předpokládá, že své podezření oznámím úřadům…”

“Úřadům? Panebože, jaké máte podezření?”

“Ale jedna moje přítelkyně s tím udělala moc nepříjemnou zkušenost objevili se dva policisté, vyděsili

dítě k smrti, celá škola byla ve varu, rodiče se rozčilovali a přítelkyně málem přišla o práci. Navíc se vůbec nic nezměnilo.”

“O čem to mluvíte?” Jane seděla na samém kraji malého sedátka.

“Moc ráda učím. Nechtěla bych tuhle práci ztratit.

A tak, když jsem o tom popřemýšlela, rozhodla jsem se, že lepší než informovat rovnou úřady bude, když se nejdřív obrátím na ředitele školy.”

“Na pana Secorda?” “Ano.”

“S čím jste se na něj obrátila ?”

“Myslím, že Emily je pohlavně zneužívána.”

Když byla ta slova konečně venku, zapůsobila na Jane jako dýka do břicha. Zakymácela se, málem spadla ze

sedátka. Zadržela jí hrana lavice, o kterou se praštila do

žeber. Určitě se musela přeslechnout, napadlo jí a ze všech sil se snažila uklidnit. Ano, zřejmě špatně slyšela. “Co jste to říkala?”

Pat Rutherfordová klesla na židli za svým stolkem. “Myslím, že Emily je pohlavně zneužívána,” opakovala

327

a její slova tím opakováním neztratila nic ze své vražednosti.

Jane ze rtů tiše unikal vzduch. Měla pocit, jako by jí každý výdech rval vnitřnosti na kusy. To nemůže být pravda, říkala si znovu a znovu, to přece nemůže být pravda. “Podle čeho tak soudíte?” zeptala se, když se jí vrátil hlas.

“Víte, nemám žádný konkrétní důkaz a to byl také jeden z důvodů, proč pan Secord trval na tom, abych to nehlásila úřadům. Jak mi opakovaně zdůrazňoval, jsem úplná začátečnice. Pro Emilyino chování v poslední době může být ráda jiných důvodů. Ale něco mi říká, že jde právě o tohle. Všechno, co jsem četla…”

“Svěřila se vám Emily, že je…” Slova jí uvázla v hrdle. “Pohlavně zneužívána?” zašeptala, jako by ta slova odmítala být jen vyslovit.

“Ne,” odpověděla Pat Rutherfordová a Jane vydechla úlevou. Ta žena se určitě mýlí. Udělala si chybné závěry na základě něčeho, co vyčetla z knih. “Ale její chování v poslední době odpovídá projevům dítěte, které je takto zneužíváno.”

“Čím? Jaké chování?”

Pat Rutherfordová opět zaváhala. “Víte, od jisté doby je taková tichá. Vždycky to byla velmi družná holčička,

plná života, pořád se jen usmívala a najednou je hrozně tichá. A nejen tichá, věřte mi. Spíš smutná. Doma jste si toho nevšimli?”

Jane musela připustit, že ano. “Ale stejně,” namítla, “to přece ještě neznamená, že je pohlavně zneužívána.” “Kdyby šlo jen o tohle, ani bych o tom neuvažovala,” souhlasila Pat Rutherfordová. Je toho víc.”

Jane mlčela, jen pokynula hlavou, aby učitelka pokračovala.

Jednou o přestávce jsem jí viděla, jak si v oddělení školky hraje s panenkami. To samo o sobě není nic neobvyklého. Spousta dětí si tam chodívá pohrát. Pokud pak po sobě hračky uklidí, nic se neděje. Ale to, proč

jsem se zastavila a pozorovala jí, byl způsob, jak si hrála

328

s dvěma panenkami. Nevšimla si mě. Byla dokonale zabrána do toho, co dělala.”

“A to bylo?”

“Osahávala je na hrudi a mezi nohama, třela panenky jednu o druhou.”

“Nemohlo jít o normální dětskou zvědavost?” přerušila jí Jane a cítila, jak v ní narůstá hněv. Tahle žena, tahle nezkušená začátečnice si určitě nevykonstruovala svou absurdní historku jenom na základě dětského experimentování.

“Ano, mohlo. Taky mě to napadlo. Samozřejmě jsem

z toho hned nevyvozovala, že dítě někdo obtěžuje. Napadlo mě, že Emily zřejmě napodobuje něco, co viděla v televizi nebo v kině.”

Jane zavrtěla hlavou. Vždycky přísně kontrolovala, na

co se Emily dívá v televizi, a sama s ní chodila na rodinné filmy, které pokládala za vhodné pro její věk. Tam se žádné podobné sexuální výjevy nevyskytovaly. Ale Emily přece měla oči. Nepochybně jí zajímalo vlastní tělo. A pak děti si spolu povídají. “Něco asi slyšela od děcek,” nadhodila nepřesvědčivě Jane a snažila se udržet,

protože ze všeho nejvíc se jí chtělo vymrštit se z lavice a Pat Rutherfordovou za její nepodložené obvinění za-

škrtit.

“Paní Whittakerová, pochopte prosím, že se mi něco takového neříká snadno,” pokračovala učitelka, jako by četla její myšlenky. “Odhodlávám se k tomu celé měsíce. Pan Secord mi nesčetněkrát připomínal, že váš manžel je společensky velmi významný člověk a jeden z hlavních přispěvatelů do školních fondů. Sama vím, jak se vy osobně zapojujete do školních záležitostí, že prostě oba patříte k nejangažovanějším rodičům. Proto jsem taky zatím nepodnikla nic jiného, než co bylo nutné. Třeba pro to všechno existuje nějaké logické vysvětlení.”

“Pro to všechno? Zatím jsem toho moc neslyšela. Rozhodně nic, co by mě přesvědčilo, že mou dceru někdo sexuálně obtěžuje.”

Je tu ještě něco.”

329

Jane zadržela dech.

“Asi bych to celé pustila z hlavy, nebýt toho, co se stalo minulý týden.”

“Co se stalo minulý týden?” zeptala se Jane monotonně.

“Vešla jsem do třídy a vzadu stála Emily s další holčičkou. Jednou rukou jí držela kolem ramen a druhou jí měla na jejím hrudníku…”

“To je směšné. Dvě malé holčičky, které se hladí…” “Nejde ani tak o to, co Emily dělala, jako spíš o to, co říkala.”

“Říkala?”

“Šeptala -Jsi taková krásná. Toužím tě hladit, protože jsi taková heboučká a hezká.”

“Cože?”

Jsou to přesně její slova, protože jsem si je zapsala. Jde mi o to, že takhle mezi sebou děti nemluví. Nebo snad ano? Zřejmě jen papouškovala slova nějakého dospělého, která zaslechla nebo která někdo říkal přímo jí. Já nevím. Ale chápu, že je to pro vás hrozný šok, paní Whittakerová, a že se na mně teď asi zlobíte. Vím, že nemám žádný důkaz. Ale lámala jsem si hlavu a snažila se přijít na to, co jiného by mohlo změnit normální družné dítě v uzavřeného introverta, co jiného by mohlo v sedmiletém děcku probudit takovou sexuální vnímavost.

Opravdu mě nenapadá žádná jiná možnost, pokud…” “Pokud co?”

“Pokud třeba nepřistihla dívku, která jí hlídá, s nějakým chlapcem. Mohlo se to stát? Třeba sešla dolů v době, kdy už měla spát, a našla tu dívku na pohovce s jejím přítelem. Třeba zaslechla, co si říkali.”

Jane uvažovala, jestli se něco takového mohlo přihodit. Obě Caroliny děti k nim chodily hlídat poměrně často. Bylo možné, že by si některý večer, když byli pryč, pozvala Celine přítele? ‘

“Máte v sousedství nějaké dorůstající chlapce?” ptala se Pat Rutherfordová. “Třeba se některý z nich s Emily bavil a pokoušel se jí k něčemu svádět…”

330

Na mysli jí vytanula vyčouhlá, rozkymácená postava Andrewa Bishopa. Mohlo se stát, že by Carolin syn něco zkoušel na její holčičku?

Jane vyskočila z lavice s takovým odhodláním, že jí málem převrhla. “Musím si promluvit s Emily.” “Doufala jsem, že to řeknete.” Zhluboka se nadechla.

“Emily je na obědě. Jestli si přejete, zajdu dolů do jídelny a přivedu jí.”

“Buďte tak hodná.”

Pat Rutherfordová bez dalších řečí vyšla ze třídy. Jakmile byla pryč, Jane práskla pěstí do učitelčina stolku, až několik papírů slétlo na zem. “Zatraceně, to nemůže být pravda,” říkala zatvrzele. “To je vyloučené. To je prostě

vyloučené.”

Začala před katedrou přecházet sem a tam skoro stejně jako před chvilkou Pat Rutherfordová. Jak by se něco takového mohlo stát? ptala se sama sebe. Jak by k tomu mohlo dojít? Existovala jediná odpověď prostě nemohlo. Pat Rutherfordová si nepřiměřeně vyložila zcela nevinnou situaci, která se během několika minut objasní.

Během několika minut, opakovala si v duchu a uvědomila si, jak několik krátkých minut dokáže změnit celý život. Ještě před chvílí se cítila jako šťastná žena s báječným manželem a nádherným dítětem, myslela si, že jí

patří svět a on jí skutečně patřil a v další minutě… je ten její svět v troskách. A to všechno kvůli jediné krátké větě: Myslím, že Emily je pohlavně zneužívána.

Ne. To nemůže být pravda.

Mohlo se to stát? Mohlo se stát, že by Caroliny děti nějak, třeba nepřímo, zavinily Emilyino divné chování

v poslední době? Mohla si Celine někdy při hlídání přivést chlapce? Bylo to možné, uvažovala Jane, ale nepravděpodobné. Jak věděla od Carole, Celine moc

s chlapci nechodila, stálého přítele neměla a pořád bědovala, že nikdy žádného mít nebude. A co Andrew?

Opravdu by dokázal vztáhnout ruku na její dítě? Měla z toho mládence vždycky dojem, že děvčata jsou to poslední, na co by myslel. Daleko víc ho zajímala košíková

331

nebo baseball. Nikdy nevydržel tak dlouho v klidu, aby si Emily vůbec pořádně všiml. Logicky ale zůstává podezřelý. Panebože, zaúpěla neslyšně Jane a jen tak tak, že nekřičela nahlas. Já ho zabiju! Já toho zmetka zabiju! “Mami? Ahoj, mami.” Emily se k ní rozběhla. Jane poklekla a oběma rukama dcerku objala. “Au!” bránila se

Emily, Jane si uvědomila, že jí stiskla příliš silně, a okamžitě své sevření uvolnila.

Jak se máš, pusinko?”

“Dobře. Dala jsem Jodimu své jablko. Nevadí to?” “Samozřejmě že nevadí.” Jane shrnula Emily z tvářič-

ky pár vlasů a vedla jí k nejbližší lavici. “Popovídáme si chvilku?”

Ve dveřích naznačovala Pat Rutherfordová, že počká na chodbě. “Tady já nesedím, mami,” vysvětlovala Emily, zavedla Jane do druhé řady a pyšně jí ukázala svou lavici.

Jane se vsoukala na sedátko. “Potřebuju se tě zeptat

na pár věcí,” spustila a snažila se zachovat klid. “A chci, abys mi řekla pravdu. Rozumíš?”

Emily přikývla.

“Nebudu se na tebe zlobit, ať mi řekneš, co chceš. Souhlasíš? Nesmíš se mi bát prozradit vůbec nic. Je hrozně důležité, abys mi pravdivě řekla všechno, na co se tě budu ptát.”

“Řeknu, mami.”

“Miláčku, když tě Celine hlídá, nepozvala si někdy někoho?”

Emily zavrtěla hlavou a vlasy, které jí předtím Jane odhrnula, jí spadly zpátky do čela.

“Neměla tam někdy chlapce, když jsme byli s tatínkem pryč?”

“Ne. Vždycky si se mnou hraje.” “A co Andrew?”

“Ten mě nikdy nehlídá.” “Loni tě párkrát hlídal.” “A jo. Už si vzpomínám.”

“Ale nikdy si tam nikoho nepozval,” hádala Jane.

332

“Ne. Myslím, že ne.”

“Řekl… řekl ti Andrew někdy něco, co ti bylo… nepříjemné?”

Já ti nerozumím.”

“Chtěl s tebou někdy… dělat něco… co se ti nelíbilo?” “Pořád ti nerozumím.”

“Sahal na tebe někdy tak, že ti to vadilo?” Emily mlčela.

“Emily? Sahal na tebe Andrew někdy tak, jak jsi nechtěla?”

Emily sklopila oči k zemi. Jane se ze všech sil krotila. Hlavou se jí však honila jediná zuřivá myšlenka: Já toho parchanta zabiju. Já toho parchanta zabiju!

“Vzpomeň si, miláčku, co jsem ti říkala. Musíš mi povědět pravdu. Je to hrozně důležité. Vím, že ať už se stalo cokoliv, tvoje vina to není. A slibuju ti, že se na tebe nebudu zlobit. Já vím, že jsi moje hodná holčička a že

bys nikdy nic špatného neprovedla, a proto taky vím, že ať už se stalo, co chtělo, tak ty za nic nemůžeš, ale je moc a moc důležité, abych se o tom dozvěděla. Sahal na tebe někdy Andrew tak, že ti to bylo nepříjemné? Sahal

ti tam, kde se to nesmí?” Jane se otřásla. Nechtělo se jí věřit, že ta slova opravdu vyslovila. Možná je ve skutečnosti nevyslovila, napadlo jí a na okamžik se upjala k nereálné naději, že celá tahle ošklivá příhoda není nic jiného než zlý sen.

Jane slyšela, jak hodiny na zdi hlasitě odměřují minuty. Připadalo jí jako celá věčnost, než Emily promluvila. “Andrew ne,” řekla.

“Cože?”

“Andrew ne,” opakovala Emily a vyhýbala se matčinu pohledu.

“Andrew ne? Kdo tedy?” Jane horečně probírala nejrůznější možnosti. Když ne Andrew, tak třeba někdo z jeho kamarádů. Nebo některý ze starších chlapců tady ve škole. Nebo dokonce učitel. Třeba i zubař, k němuž Emily zavedla před několika měsíci. Anebo někdo úplně cizí. Panebože, kdo?

333

“Kdo to byl, Emily? řŘekni to mamince. Kdo na tebe sahal, miláčku? Tak, že ti to bylo nepříjemné? Prosím tě, srdíčko, mamince to musíš povědět.”

Emily zvolna odtrhla pohled od podlahy a pak se podívala přímo do matčiných očí. “Tatínek,” řekla.

Všechno jako by se zastavilo tlukot jejího srdce, tikot hodin i její dech. Všechny zvuky umlkly a nahradilo

je hučení v uších. To, co si myslela, že slyšela, se muselo odehrát jen v jejích představách. Anebo její dcerka lhala, plácla prostě něco, protože jí matka postavila do bezvýchodné situace. Vymyslí si, aby vyhověla matce, když

už jí do toho předtím vmanévrovala její učitelka. Ve skutečnosti k ničemu takovému nikdy nedošlo.

To bylo vyloučené. Představa, že muž, za něhož byla jedenáct let vdaná, tenhle milující manžel a věhlasný dětský chirurg, tahle opora společnosti a propagátor nesčetných dobročinných akcí, že by tenhle člověk, obdivovaný prakticky každým, kdo ho znal, mohl pohlavně zneužívat vlastní dceru ne, taková představa byla prostě nesmyslná. A navíc směšná. Byl to člověk, jemuž už téměř dvanáct let věnovala veškerou svou důvěru, který

při ní stál ve šťastných chvílích i tehdy, když jí bylo nejhůř, který jí uklidňoval, když se přestávala ovládat, když vybuchovala a podléhala záchvatům zuřivosti. žŽe by

mohl obtěžovat jejich dcerku, to by byla zrada takového kalibru, že to její rozum odmítal připustit. Bylo to nemožné. Nic takového se nemohlo stát. Nic takového se nestalo.

Pokud by to byla pravda, uvědomovala si, když viděla tenky pramínek slz na tváři své dcery, pak kde byla

celá ta léta zalezlá? Co to byla za člověka, že se nechala tak oklamat? Jestliže její manžel není zdaleka takový, za

jakého ho pokládala, co to vypovídá o ní? Kdo je to Jane Whittakerová, když muž, kterého celá ta léta zná jako svého manžela, je úplně jiný, než se domnívala? Co je to za matku, že nepojala sebemenší podezření? žŽe jí na

to musela upozornit až učitelka dítěte? Co je to za člověka? Kdo vůbec je, že dokáže bojovat za záchranu život-

334

ního prostředí, ale neumí chránit vlastní dítě? Co je vlastně zač?

Nevěděla. Nevěděla už vůbec nic. “Zlobíš se na mě, mami?”

Jane mohla stěží promluvit. “Ne, ovšem, že ne. Ovšem, že se na tebe nezlobím, miláčku.”

“Musela jsem tatínkovi slíbit, že ti to nepovím,” pokračovala dcerka bez pobízení. Jane se chtělo zacpat si

uši a křičet “Dost!”, ale už bylo pozdě. Ať se jí to líbí nebo ne, teď už musí vyslechnout Emily až do konce. “Ří-

kal, že to bude naše tajemství.”

Já vím, holčičko,” vzlykla Jane. Já vím.” A co víš? ptala se hněvivě. Co vůbec víš? Polkla zlost, která se jí drala do úst, a přinutila chvějící se rty k další otázce. “Kam ti tatínek sahal, miláčku?”

Raději mi to neříkej, prosila v duchu. Neříkej mi to. Já to nechci vědět. Nevyrovnám se s tím. S něčím takovým vse nedokážu vyrovnat.

“Sem,” řekla stydlivě Emily a ukázala si na hrudníček. BA sem.” Plaše přemístila ruku mezi nohy. “Někdy na zadeček,” uzavřela, zatímco Jane se celá třásla.

“Kdy na tebe sahal?” Jane slyšela svůj hlas, ale měla pocit, jako by patřil někomu jinému. Ona přece nemůže říkat takovéhle věci. Ne, nic z toho, co se tu odehrává, není skutečné.

“Někdy, když jsem se koupala. Tatínek přišel a utíral mě.”

“Když jsi se koupala?” Jane ve svém hlase zaslechla úlevu. Ale ovšem! Všechno je to jenom nedorozumění. Michael jí pouze utíral po koupání, jak to rodiče běžně dělají. Celou záležitost zbytečně nafoukla příliš horlivá učitelka a matka, která vyvodila unáhlené závěry. Úplně nevinná záležitost pak vypadala hanebně a dokonce obráscenně.

“Někdy, když jsi musela na schůzi, lehl si ke mně tatínek do postele,” pokračovala Emily a Jane viděla, jak se mýdlová bublina jejich logických vysvětlení rozprskla.

Říkal, jak je šťastný, že se mu povedla tak úžasná hol-

335

čička.” Emily se náhle zoufale rozvzlykala. “Říkal, že je to tak správné. Říkal, že všichni tatínkové takhle milují své holčičky.”

Jane vzala dcerku do náručí a další otázka se jí pří-

čila v hrdle, že jí téměř udusila. “Chtěl někdy tatínek… chtěl někdy tatínek, abys ty sahala na něj?”

“Někdy. Ale nelíbilo se mi to.” “Kam… kam chtěl, abys mu sahala?”

Emily se odtáhla z matčina objetí, sklopila hlavu a prstem si ukázala do klína.

“Na penis?” zašeptala Jane.

Emily přikývla. Já jsem nechtěla. Nelíbilo se mi, když mi v rukou celý zvlhnul a byl takový lepkavý.”

Jane se zapotácela a bála se, že omdlí. “Dělal s tebou…” Nemohla dál. Opravdu ma v úmyslu položit jí následující otázku? Jaké další hrůzy bude muset ještě vyslechnout? “Dělal s tebou tatínek někdy ještě něco jiného?”

Emily zavrtěla hlavou. “Udělal ti někdy bolest?” “Ne.”

Jane zavřela oči. Chvála bohu.

“Musela jsem mu slíbit, že ti o tom nikdy nepovím,

a teď se na mě bude zlobit, protože jsem ten slib nedodržela.”

“Tím se netrap. Tatínka si vezmu na starost já,” slyšela Jane svůj hlas a uvažovala, co tím vlastně chtěla říct. “Poslouchej, miláčku, já teď pojedu domů a sbalím pár věcí, pak tě tady po škole vyzvednu a odjedeme spolu

na takové menší prázdniny, jenom my dvě. Chtěla bys?” “Bez tatínka?”

“Ano, tentokrát bez něho.” Opravdu to všechno říká

ona? “Tentokrát jen ty a já. Dívčí prázdniny. Souhlasíš?” Emily přikývla a hřbetem ruky si setřela slzy. “Nezapomeň mou deku.”

Jak bych mohla zapomenout deku? Buď bez starostí, miláčku. Všechno zařídím.” Jane se odmlčela a nebyla si

jistá, jestli dokáže udělat krok a nezhroutit se. “Zatím si

336

hraj a měj se tu hezky. A pamatuj si, že tě mám moc ráda. Moc a moc ráda.”

Já tě mám taky moc ráda, mami.”

Jane pokryla obličej své dcerky polibky. “A tatínek už

na tebe nikdy nebude sahat, víš? Slibuju ti to, miláčku.” Emily mlčela. Jane pochopila, že dcerka svého otce miluje a teď že má pocit, jako by ona zradila jeho. “Udělala jsi dobře, dušinko. Udělala jsi moc dobře, že jsi mi o tom pověděla. Tak a teď běž a dojez si oběd. Až odpoledne skončí vyučování, budu na tebe čekat.”

Dívala se za Emily, jak běží chodbou a mizí na schodišti.

“Dozvěděla jste se od ní něco?” zeptala se Pat Rutherfordová, která se postavila Jane za zády.

Jane vykročila chodbou. Já už to zařídím,” řekla, ani se neohlédla a z chůze přešla do běhu.

337

Dvacátáosmá kapitola

“Zatracenej parchante! Já tě zabiju! Zabiju tě jak psa!” Jane tloukla pěstmi do volantu a její výkřiky se odrážely od zatažených okének. Jak jsi to mohl udělat, ty mizerná svině? Jak jsi něco takového mohl provést vlastní dceři? Jak jsi mohl?”

Jane seděla v zaparkovaném autě a přemýšlela, co dál.

Jen tak tak se dostala do auta dřív, než se její potlačovaná zuřivost prodrala na povrch. Déle už se nedokázala přemáhat. Především jí nesměla vidět Emily. Nemohla připustit, aby dítě bylo svědkem výbuchu jejího vzteku.

Potřebovala čas, aby vychladla, aby zkrotila své vášně a skryla svůj hněv, aby si vytvořila přesný plán a rozhodla se, jak ho uskuteční.

sNeměla by mu to všechno vmést do tváře? Neměla by prostě vrazit do jeho ordinace a veřejně rozhlásit Emilyina obvinění, strhnout masku z jeho úctyhodné kariéry

a neposkvrněné pověsti, oznámit, že tento ochránce dětí je ve skutečnosti jejich prznitelem?

Bylo možné, že obtěžoval i další děti? Určitě ano, měl k tomu přece spoustu příležitosti. Jeho povoláním byla péče o nemocné a bezbranné. A kdo může být bezbrannější než nemocné dítě? Právě tady vládl světec, doktor Michael Whittaker, neomezenou důvěrou a mocí. Všichni ho obdivovali, milovali, zbožňovali. Mohl v sobě tentýž člověk, tentýž vroucí a něžný milenec skrývat srdce černější, než jakým děsí tíživá noční můra?

A co to všechno vypovídá o ní? Jak s takovým člověkem mohla žít přes jedenáct let a nepojmout sebemenší podezření? O čem svědčí to, že se nechala tak oklamat?

338

Snadno mohl oklamat své kolegy, přátele a známé, pacienty a zaměstnance, jenomže nikdo z nich s ním nežil,

nikdo z nich s ním netrávil noc co noc v jedné posteli, neusínal v jeho náruči.

Jane v duchu viděla, jak jí jeho ruce objímají, a pak si představila, jak se ovíjejí kolem těla její sedmileté dcerky. Vzápětí se jí zvedl žaludek, otevřela dveře vozu

a zvracela na černý beton školního parkoviště. “Zatracenej, mizernej parchante!” sípala a marně se snažila ovládnout, znovu se rozběsňovala a v zoufalství stiskla klakson. “Co mám udělat nejdřív?”

Otřela si ústa papírovým kapesníkem, který našla

v kapse pláště, a odhodila ,ho na zem. Znečišťování životního prostředí, pomyslela si s krutou sebeironií a došla k závěru, že s Michaelem raději vůbec mluvit nebude. Až bude Emily v bezpečí, vyřídí už všechno její právní zástupci. Prozatím, než to zařídí, musí svou zuřivost zkrotit. Musí zajet domů, sbalit svoje a Emilyiny věci stačí pár kousků a vymyslet, kam půjdou. Někam

do centra Bostonu, rozhodla se. Na pár dní se ubytují

v hotelu, třeba v Lennoxu. Hotel Lennox se jí vždycky líbil. Odtud se spojí se svými přáteli, aby jí poradili dobrého právníka.

Především bude potřebovat nějaké peníze. Musí zajít do banky. Na společném účtu mají takových devět, deset tisíc dolarů. K výběru stačí podpis jen jednoho z nich. A právě to teď udělá, zakončila své úvahy, zavřela dveře vozu, nastartovala a vyjela na ulici. Vyzvedne všechny jejich úspory, ať to Michael zjistí až dodatečně, ona se o jeho dvojím životě taky dozvěděla dodatečně. Tou dobou

už ona a Emily budou dávno pryč. Jediné spojení, jaké s Michaelem bude nucená udržovat, se bude odbývat prostřednictvím zplnomocněných právních zástupců. Pro všechny zúčastněné to bude nepochybně to nejvhodněj-

ší řešení, protože kdyby se s ním měla setkat, určitě by ho zabila.

Jela rychle, za necelých deset minut dorazila na Center Street a zaparkovala vůz pod značkou zákazu parko-

339

vání přímo naproti bance. Když se běžela postavit do fronty, málem porazila bělovlasou stařenku a slyšela, jak

stará dáma tiše zaklela. Jane to příliš neudivilo. Teď už jí sotva mohlo něco překvapit.

Šlo o malou banku, kam chodívala pravidelně. Všechny úřednice tu znala jménem a také ony si patrně myslely, že jí znají. Jane se nahlas zasmála a okamžitě se k ní obrátily všechny pohledy, sklopila tedy hlavu a setřela si slzu, která jí náhle vyhrkla. Jak dlouho tu asi bude muset čekat? Ti lidé postupují hrozně pomalu.

“Stalo se něco, paní Whittakerová?” zeptala se jí pokladní, když se konečně dostala na řadu.

Jane zírala na mladou černošku jménem Samantha.

Mlčela, jen po tvářích jí stékaly slzy, kterým se nedovedla ubránit.

“Co pro vás můžu udělat, paní Whittakerová?”

“Chtěla bych zrušit tenhle účet.” Jane sáhla do své přeplněné kabelky, vytáhla vkladní knížku a postrčila jí přes přepážku.

Samantha prostudovala účet. “Přejete si, abych vám to převedla na jiné konto?”

“Ne, chci si to vyzvednout v hotovosti.” Je tam skoro deset tisíc dolarů.”

“Ano, já vím. Potřebuju je.” Jane si hřbetem ruky otírala nos. Zatracené slzy.

“Paní Whittakerová, vím, že mi do toho nic není, ale vypadáte velmi rozrušeně a tak…”

Podruhé během těch několika málo minut se Jane hlasitě zasmála. Teď už se na ní dívali všichni včetně Trudy Caplanové, ředitelky banky. Jane si těch znepokojených pohledů nevšímala. “Chtěla bych si jenom vybrat své

peníze.”

“Paní Whittakerová,” vystřídala Samanthu Truda Caplanová. “Nechcete zajít do mé kanceláře na šálek kávy?” Truda Caplanová byla vysoká a prsatá, světlé, prošedivělé vlasy měla sčesané do staromódního drdolu. “Nepotřebuju žádnou kávu. Potřebuju si jen vybrat peníze. A dost spěchám, takže, pokud vám to nevadí, byla

340

bych ráda, kdyby to bylo co nejdřív.” Proč se vůbec ptá, jestli jim to nevadí? Jsou to její peníze!

Jestli máte nějakou stížnost na naše služby…,” začala ředitelka.

Proč se ženy vždycky domnívají, že něco zavinily?

“S vámi to nemá nic společného,” ujistila jí rychle Jane. Jedna moje přítelkyně má problémy a já jsem jí slíbila, že jí pomůžu, to je všechno. Předpokládám, že za den,

za dva ty peníze zase uložím zpátky.”

Trudu Caplanovou to zřejmě upokojilo, opět jí přenechala Samanthině péči a zamířila do své kanceláře. “Musím vyplnit pár formulářů,” řekla Samantha. “Proč?”

“Když se ruší účet…”

“Nemám čas vyplňovat formuláře. Kolik na něm musím nechat, aby zůstal otevřený?”

“Pět dolarů.”

“Dobře. Nechte tam pět dolarů.” “A zbytek chcete v hotovosti?” “Ano.”

“Stačí vám to ve stovkách?” “Ovšem.”

Jane sledovala, jak Samantha poodešla k trezoru a vrátila se s příslušným počtem stodolarových bankovek, které před Jane přepočítala a pak je sepnula do úhledných balíčků. “A sedmdesát čtyři dolary, dvacet tři centy.” Vložila zbývající peníze Jane do ruky a přes přepážku k ní přistrčila balíčky stodolarovek.

Jane si ledabyle nastrkala peníze do hlubokých kapes baloňáku a v duchu s hořkostí poděkovala Michaelovi za radu, aby si ho dnes oblékla. Takhle to bylo alespoň jednodušší, kabelku měla i tak přecpanou. Až přijde domů, vezme si jinou, vybere nějakou větší, která se pro přepravu těch neskladných peněz bude víc hodit.

Za stěračem našla Jane parkovaci lístek. Roztrhala ho

a útržky pohodila na zem. Další znečišťování. Další prohraná záležitost, pomyslela si, prohraná stejně jako její život. Selhala přece jako manželka a milenka, jako žena.

341

Proč by jinak Michael hledal útěchu u dítěte? Byla v téhle oblasti tak neschopná, měla takové nedostatky, že ho tím vehnala do náruče jejich dcerky? Panebože, zavinila to snad ona sama?

Jela domů, slzy jí tekly tak hustě, že stěží viděla na cestu, hruď se jí dmula a žaludek se jí pod tíhou jejího zoufalství křečovitě svíral. Zklamala každého, koho kdy milovala, vyčítala si, když odbočovala na příjezdovou cestičku a pak vystupovala z vozu. Nedokázala svého

otce ochránit před infarktem, na který zemřel, když jí bylo sotva třináct; nedokázala ochránit matku, která by nepochybně žila dodnes, kdyby se Jane omluvila že schůze

v Emilyině škole a odvezla jí do Bostonu sama; nedokázala uspokojit manžela, nebyla tou ženou, po jaké toužil a jakou si zasloužil; a nejvíc zklamala, když nedokázala ochránit své jediné dítě, bytost, která měla být smyslem a cílem veškerého jejího snažení.

Jsem dokonale neschopná,” říkala si polohlasně,

práskla dveřmi vozu a uvědomila si, že jí někdo stojí za zády. Jsem zbytečná. Úplně na nic.”

Jane? Jane, co si to mumláš? Jsi v pořádku?”

“Cože?” Jane si uvědomila, že civí do Caroliny znepokojené tváře.

“Co se děje? Ty pláčeš?”

“Teď na tebe nemám čas!” vřískla Jane a rychle proběhla kolem Carole do domu. Nechtěla se zdržovat žádným vysvětlováním. Celý den neměla dost hodin na to, aby dokázala Carole přesvědčit, že Michael zneužíval Emily. Copak jí někdo uvěří? Ne, teď si musí především zabalit a vypadnout odtud. Vysvětlování si nechá až na potom.

V předsíni Jane odhodila na podlahu kabelku, vyběhla po schodech do ložnice a bylo jí přitom, jako by pronikla na cizí území. Opravdu tu kdysi žila? Je možné, že se tu dokonce cítila šťastná? Skutečně sdílela tenhle pokoj a tohle lůžko s člověkem, kterého zřejmě vůbec neznala?

Zachytila svůj obraz v zrcadlových dveřích skříňové

342

stěny. Obličej měla opuchlý a plný slz. Žádný div, že si jí všichni prohlíželi tak vyděšeně. Musela budit hrůzu. Uvědomovala si, že Emily jí nesmí vidět v takovémhle stavu, a zamířila do koupelny, kde si z tváře smyla slzy i make-up a přiložila si studený mokrý ručník na oči, aby zmírnila jejich opuchlost. Potom se vrátila do ložnice a otevřela skříň. “Tak proto jsi mi vždycky tvrdošíjně kupoval tyhle stupidní šaty jako pro malé holčičky?” rozkřičela se zlostně, strhávala je z ramínek

a dupala po nich. “Proto jsi na mně tak rád viděl mašličky a stužky?”

Ze skříně v pokoji pro hosty vytáhla dva černé kufříky. Jeden pro ní, druhý pro .Emily. Vezme si jen pár věcí, a když jí něco bude scházet, nevadí, má přece v kapsách skoro deset tisíc dolarů. Nejlepší bude začít úplně nanovo. S čistým stolem. Vymazat to, co bylo.

Zabalila si nejnutnější a pak klesla na postel, na tu postel, kterou po celá ta léta sdílela s Michaelem, kde jí objímával tak pevně, že stěží mohla dýchat. Znovu ucítila

jeho rty na svém krku a jeho dlaně na svých ňadrech, jeho jazyk, klesající po jejím břiše stále níž a níž. Znovu jako by byl u ní, na ní a v ní, znovu jako by byla do poslední skulinky vyplněná jeho vůní, jeho doteky, jeho

tělem. Byl jsem skoro dvanáct let součástí tebe samé, našeptával jí trýznivě do ucha Michaelův obraz. Nemůžes

me ze sebe vyrvat.

“Ne!” vykřikla Jane a vyskočila z postele, až převrátila kufřík a viděla, jak se jeho obsah vysypal na světle zelený koberec. Já tě ze sebe vyrvu! Vyrvu i s kořeny.”

Chvatně si klekla a nacpala věci zpátky, zapnula kufřík na zip, zamkla ho a spolu s tím druhým, dosud prázdným, ho odnesla do Emilyina pokoje.

Plný kufřík nechala ve dveřích, druhý položila na Emilyinu postel a pak začala se zásuvkami prádelníku, vybírala Emilyiny ponožky a prádlo, pyžama a noční košile, trička a šortky. Potom otevřela skříň a ze šatů, které tam našla, vybrala jen ty, které kupovala ona sama a ne Michael. Nevezme nic, co by jim Michaela nějak připomí-

343

nalo, nic, co by dokazovalo, že je někdy vlastnil, že někdy patřil do jejich života.

Byl jsem skoro dvanáct let součástí tebe samé, slyšela znovu jeho hlas. Nemůžeš mě ze sebe vyrvat.

“Ne!” bránila se Jane a zoufale toužila být už odtud co nejdál, uniknout té lži, v níž až dosud žila. Podívala se na hodinky a uvědomila si, že uplynulo půl hodiny.

Panebože, kolik času tu ztratila v nesmyslných vzpomínkách! Musí sebou hodit, vyrazit na cestu, vypadnout odtud.

Stáhla kufřík z postele a běžela s ním ke dveřím, po-

padla druhé zavazadlo a málem už vyšla z pokoje, když si vzpomněla na Emilyinu zamilovanou deku, tu, pod kterou spávala už jako miminko. Bylo to to jediné, o co jí Emily požádala. Nemůže jí tady nechat.

Postavila kufříky na koberec a přeběhla k posteli, odhrnula přehoz a pod pokrývkami hledala bílou vlněnou deku s drobnými modrými kvítky, lemovanou hebkými třásněmi, jimiž se Emily ráda šimrala na nose. Kam

jí jen dávala, když tu ráno stlala? “Schází mi trpělivost,” vzlykala, konečně našla deku pod polštářem a vzápětí si uvědomila, že jí někdo pozoruje.

Jane, co se to tu děje?”

Jakmile se ozval Michaelův hlas, Jane celá ztuhla, příliš zaskočená, než aby nějak zareagovala. Co v tuhle hodinu dělá doma?

Jane, co se stalo? Měl jsem moc zvláštní hovor z banky, říkali mi, že jsi prakticky vybrala celé naše konto, pár minut nato mi volala vyděšená Carole, že jsi úplně hysterická, že se něco muselo přihodit, ale že o tom nechceš mluvit. Nemusím snad dodávat, že jsem okamžitě skočil do vozu. Pravděpodobně jsem překonal rychlost zvuku a jsem tady. Jane… posloucháš mě? Slyšíš mě vůbec?”

Jane se otočila, oči plné chladné zuřivosti, ale bez jediné další slzy. “Slyším tě.”

Jane, máš zase nějaké potíže?” “Potíže?”

344

“Co se stalo? Praštila jsi zase někoho v metru?” Mluvil téměř pobaveně. “Tak o co jde, miláčku? Co sis to nadrobila tentokrát?”

“Ty chcípáku!” zaječela Jane, vrhla se na něj, vjela mu do vlasů a namířila mu prsty do očí.

Michael jí popadl za ruce, sevřel jí zápěstí a držel si jí bezpečně od těla. “Propánaboha, Jane, co to sakra vyvádíš?”

“Ty jeden zatracenej, svinskej parchante. Jak jsi to mohl udělat?”

“Udělat co? Jane, o čem to mluvíš?”

“Michaeli, dneska jsem byla za Emilyinou učitelkou. Je znepokojená, jak se v poslední době změnilo Emilyino chování.” Jane přestala škubat rukama a stála teď úplně klidně. Michael se na ní s napětím díval. “Říkala, že podle jejího názoru existuje možnost, že někdo Emily pohlavně zneužívá.”

Výraz hrůzy, který mu přelétl přes tvář, vypadal nelíčeně. Zděsil se toho, co provedl Emily, nebo toho, že byl odhalen? “Cože? Ale kdo? Má nějakou představu, kdo by

to mohl být?”

“Nehraj to na mě, Michaeli,” řekla Jane chladným a klidným hlasem. “Už je pozdě. Je to zbytečné.” “Panebože, snad si nemyslíš, že já…”

“Nemá to smysl, Michaeli. Mluvila jsem s Emily. Všechno mi řekla.”

Chvíli bylo ticho a pak Michael opět promluvil. “Někdo jí určitě navedl.”

“Nikdo jí k ničemu nenaváděl, ty parchante!” Jane se

na něj znovu pokusila zaútočit a Michaelovi se opět podařilo jí zadržet. “Ty parchante jeden mizerná, chcípačská. Jak jsi něco takového mohl udělat? Jak jsi mohl prznit vlastní dítě? Jak jsi jí mohl takhle připravovat o dětství?”

Jane proti němu vykopla nohu, Michael couvl a náhle pustil její zápěstí, jako by v něm ten dotek vzbuzoval odpor. Jane si rukama zakryla tvář, aby se na něj nemusela ani dívat. Ve tmavém výklenku dlaní se výsměšně zaleskl její snubní prsten. Chmátla po něm, prudce si ho strhla

345

z prstu a mrštila jím přes pokoj. Odrazil se od protější zdi

a zakutálel se kamsi do rohu. “Proboha Jane, co to vyvádíš?” “Krucinál, jen se tě snažím nezabít.”

Jsi blázen, Jane. Miluju tě, ale už delší dobu mám dojem, že se ti kalí rozum.” Jane stála jako přimražená a měla pocit, že kdyby se pohnula, skutečně by ho musela zabít.

“Tak tedy já jsem blázen?”

Jen si poslechni, co říkáš? Uvědom si, co tu tvrdíš. Opravdu věříš, že bych byl schopen obtěžovat vlastní dceru?”

“Věřím Emily.”

“Vždyť je to dítě. Děti mají bůjnou fantazii.” “Kdyby to nebyla pravda, Emily by nikdy nic takového nevyslovila.”

“Chceš snad tvrdit, že děti nelžou?” “Samozřejmě že ne.”

“Podle tebe tedy Emily nedokáže lhát? Pokud na tom trváš, můžu ti posloužit několika příklady…” “Vím, že dokáže zalhat,”

“Přesto jsi si jistá, že v tomhle případě nelže.” “Úplně jistá.”

“Ale jak si můžeš být tak zatraceně jistá?”

Jak může? Jane na okamžik zaváhala. Ale pak si připomněla Emily a výraz úzkosti, který pokřivil její půvabnou tvář, když šeptem prozradila otce. “Protože Emily tě

má ráda. Protože jí rvalo srdce, že porušuje slib, který ti dala, že to zůstane vaším tajemstvím, ty parchante! Protože poznám, když mi má dcera lže.”

“Tak jako poznáš vždycky všecko, viď? Tak jako máš vždycky pravdu a ostatní se mýlí. Jako když na ulici vydráždíš nějakého kreténa, že tě málem přejede, když vyrvávás sprosťárny na ubohého troubu, který se drží

předpisů, a on tě skoro umlátí, když v metru práskneš někoho kabelkou po hlavě dědulu jen proto, že byl tak drzý

a myslel si, že může projít přes nástupiště.” “Dokážeš všechno překroutit.”

“Opravdu? Já bych neřekl. Mám pocit, že je to s tebou stále horší. Nejdřív to bylo docela zábavné. Všichni to tak brali. Jane a její temperament. Na večírcích se to dávalo

k lepšímu. A najednou to zábavné bý t přestalo. Začalo to být tíživé, téměř děsivé. Co vyvede Jane příště? Přežije to vůbec, aby o tom mohla vyprávět? Pokoušel jsem se ti domluvit. Varoval jsem tě. Ale Jane přece nikdo nebude radit, co má dělat. Jane Whittakerová si stanoví pravidla sama. Kromě toho Jane Whittakerovou vlastně nikdo ne-zná. Jsem s ní ženatý jedenáct let a steď už jí ani sám nepoznávám. Kdo jste, madam?”

“Nemám tušení, o čem to mluvíš. Tohle s tím vším nijak nesouvisí.”

“Opravdu ne? A kdo myslíš, že ti uvěří tu směšnou historku, kterou jsi tu splácala dohromady? Ty si myslíš, že na sobě tohle šílené osočení nechám? Že budu sedět

a koukat, jak mi ničíš kariéru a pověst?”

“Tvá skvělá pověst mě nezajímá. Mně zajímá dcera.” “Pak ti musím připomenout, že je to taky moje dcera.” “To bych snad měla připomínat já tobě. Jak ses mohl opovážit?”

Jane, nezačínej znovu s tou pitomostí. Pokud hodláš věřit přecitlivělému děcku, pravděpodobně navedenému neurotickou učitelkou, pak ti v tom nemůžu zabrá-

nit. Ale varuju tě nepokoušej se vytahovat tahle obvinění na veřejnost, nebo tě zničím. Až s tebou budu hotov, budou na tebe před soudní síní čekat se svěrací kazajkou.”

Jane se ze všech sil snažila ovládat, neboť si byla vědoma, že Michael nemluví do větru. Pokud by ho veřejně obvinila, postavila by své sedmileté dítě proti otci,

kterého má rádo, a chtěla by na lidech, aby uvěřili slovu Sedmileté holčičky proti slovu jejího proslulého a uznávaného otce. Komu by asi uvěřili spíš?

Jakou šanci by měla? A jakou šanci by měla Emily? “Dobře tedy poslouchej,” začala Jane a svá slova si předem nepromyslela. “Na veřejnost s tím nepůjdu. Nepůjdu na policii. Nikomu neřeknu ani slovo. Tvou karié-

347

ru nic nenaruši, tvá pověst zůstane bez poskvrny. A na oplátku…”

“Na oplátku?” Znělo to poťouchle a spokojeně. “Na oplátku se odstěhuješ. Okamžitě. Hned teď.” “A Emily?”

“Emily? Emily samozřejmě zůstane se mnou. Bude mi přidělená do výhradní péče.”

“Ty myslíš, že se vzdám výchovy jediného dítěte, jaké kdy budu mít?”

“Řekla bych, že nemáš na vybranou.”

“Tak je to tedy? No, já bych to tak zle neviděl.” “Pokud nebudeš souhlasit s tím, aby mi jí soud svěřil, vznesu proti tobě obvinění z prznění dětí. Přijdeš

o všechno.”

Já si to nemyslím. Mám pocit, že soudy moc dobře

vědí, jak některé ženy bývají při rozvodu mstivé, jak dokáží použít cokoliv, jak se neštítí žádné myšlenky a nechutnosti. Z toho, co jsem o tom četl, mám dojem, že soudy moc nedají na hysterky, které vznášejí nepodložené obvinění z pohlavního zneužívání.”

“Nejde o nic nepodloženého.”

“A to říká kdo? Prohlédl snad Emily lékař? Objevil nekdo nějaké fyzické známky pohlavního zneužití? Máš po ruce ještě něco jiného než obrazotvornost své dcery

a spekulace jedné neprovdané a přetažené učitelky?” Odmlčel se, aby jeho slova mohla zapůsobit. “Chceš Emily vystavit opakovaným lékařským prohlídkám, nekonečným sugestivním otázkám puntíčkářských sociálních pracovníc a nepochybně odpornému krizovému výslechu zkušeného obhájce? A proč? Jen proto, aby nějaký soudce na základě svědectví shledal, že mě vlastně nemůže vinit z ničeho jiného než z toho, jaký jsem až příliš shovívavý manžel jisté nebezpečné labilní ženy? Věř mi, Jane, daleko snáze prokážu, že jsi vyšinutá, než bys ty prokázala, že já jsem úchýlný.”

Jsi hnusný.”

“Ne, jen jsem v právu a myslím, že ti to došlo.” Zvedl oči ke stropu. “Teď poslouchej, s čím budu souhlasit.”

348

Jane cítila, jak se jí láme hlas, a uvažovala, v kterém momentu vlastně přestala udávat tón rozhovoru. “S čím tedy budes souhlasit?”

“S rozvodem, pokud na něm trváš, přestože je to to poslední, co bych si přál. Miluju tě, Jane. Vždycky jsem tě miloval.”

“Tak proč jsi to udělal? Jak jsi jen mohl…?”

;: Jak jsem mohl, co?”

;. i “Pro smilování boží, Michaeli,” vzlykla Jane. “Ejakuloval jsi jí do ruky. Opravdu to chceš popřít?”

“Na svou vlastní smrt.” Usmál se. “Anebo na tvou.”

Jane mu s přemáháním pohlédla do očí. Všechno to

bylo příliš neskutečné. Tenhle rozhovor spolu přece nemohli vést. “To má být výhrůžka?”

“Nevyhrožuju ti, Jane. Pokouším se o smír.” “Ach tak. Nějak jsem to nepochopila.” “Vypadá to tak.”

, “Co tedy přesně navrhuješ? Aby mi to bylo úplně jasné.”

• “Navrhuju, aby nám dcera byla svěřená do společné péče.”

ţ “Cože? Jak sis mohl jen na okamžik myslet, že bych s něčím takovým souhlasila?”

“I kdyby jí soud svěřil do tvé péče, stejně bys mi nemohla bránit, abych se s ní scházel. To přece víš. Jako otec mám svá práva.”

“Přišel jsi o všechna práva, jaká jsi snad měl.”

“To si zatím myslíš jen ty. Určitě i Emily by u soudu řekla, že se chce s tatínkem scházet.”

Jane se divoce rozběhla po místnosti a zoufale si přála nalézt jediný argument, jediné svědectví, které by mohla použít jako usvědčující důkaz. Žádný takový nevyvratitelný důkaz však neměla. “Souhlasil bys s návštěvami

pod dohledem?”

ţ “Nepřichází v úvahu. To by znamenalo připustit vinu. A já jsem nic nespáchal.”

Jane cítila, že brzy začne křičet. “Vůbec nechápu, co se to s námi stalo. Najednou jsi mi úplně cizí.”

349

Michael k ní vykročil a rozpřáhl ruce. “Miluju tě, Jane.” “Ne!”

“Miluju tě. I teď, přes všechny ty příšernosti, co jsi mi tu napovídala, tě miluju. Jsi krásná. Toužím tě objímat

a hladit.”

“Tak takhle jsi to hrál na naší dceru, Michaeli? Takhle? Takhle, ty chcípáku? Takhle?” A pak už jen křičela křikem beze slov, vyběhla z pokoje a kufříky tam nechala, utíkala ze schodů a Michael za ní. Předběhl jí a zahradil jí cestu k domovním dveřím. Jane se bez váhání otočila

a rozběhla se k zadním dveřím, ale Michael jí vzápětí dohnal a odmítl jí pustit ven. Ocitla se v soláriu, které měla ze všech místností nejraději a které Michael vybudoval hlavně pro ní. Její svatyně. Anebo vězení, napadlo jí teď

a pohrávala si s myšlenkou proskočit jedním z těch velkých oken.

A to už se k ní blížil a ona ustupovala, narazila do širokého houpacího křesla, jež se za ní zhouplo, a jak rukou hledala oporu, nahmátla mosaznou vázu, kterou si přivezli z Orientu, zvedla jí nad hlavu a pevně se rozkročila.

“Ty jsi opravdu šílená, viď?” rozesmál se. “Asi navrhnu, aby Emily byla svěřená do výhradní péče mně.”

V tom okamžiku máchla s krajní zuřivostí paží

a práskla Michaela vázou do hlavy tak prudce, že se mu nepodařilo uhnout. Výčnělek podobný dýce se mu zaryl do kůže na čele a málem ho skalpoval.

Jane pustila vázu z ruky, viděla, jak spadla na koberec, a pak s hrůzou v očích sledovala krev, valící se Michaelovi z hlavy. Potácel se k ní, v mrtvolně bledé tváři

výraz bolestného úžasu. “Proboha, Jane, ty jsi mě zabila.” Zhroutil se na ní, jeho hlava hledala útočiště na jejích prsou. Jane ucouvla, viděla, jak se pod Michaelem podlomily nohy a jak se kácí na zem, a všimla si, že její šaty jsou vepředu celé od krve.

“Ne!” vykřikla, přitáhla si plášť úžeji k tělu a roztřesenými prsty zapnula všechny knoflíky. “Nic takového se

ve skutečnosti nestalo.” Zamířila ke dveřím. “Prostě se to nestalo.” Vyšla do předsíně a ani se neohlédla. “Dneska

je krásně. Půjdu ven. Na procházku. Musím koupit vajíčka a mléko, protože jsem Emily slíbila čokoládový dort. Ano, to je výborný nápad.” Otevřela domovní dveře, vyběhla ven a nenamáhala se za sebou zavřít. “Ano, je moc krásně,” opakovala a zamířila ulicí k nejbližší stanici městské dopravy. Byl opravdu nádherný den. Byla by škoda strávit ho doma.

351

Dvacátádevátá kapitola

Jane postavila broušenou vázu, kterou dosud držela

v rukou, zpátky na kávový stolek před sebou. Paula se vyčerpaně svezla na pohovku a v Carolině pohledu se zračila nedůvěra.

“To je ale historie,” řekla Carole po delší pauze. Jane mlčela, stále ještě přemožená nečekaným poznáním. Bylo to, jako by celý dosavadní život prožila jako

sirotek, a náhle jí byli představeni rodiče, o kterých neměla tušení, a navíc rozvětvené příbuzenstvo. Ona sama

ve všech svých podobách, projevech a zájmech, každý,

koho kdy měla ráda, ti všichni se ve zmatku tísnili, strkali a domáhali se místa v její paměti. Byla tu její matka a dokonce i otec. Její bratr Tommy. Gargamella. Jejich

děti. Její přátelé. Příhody, které spolu zažili. Školy, které navštěvovala. Její první schůzka s Michaelem, téměř

přesně taková, jak jí sám popisoval. Jejich svatba. Následující společně prožitá léta. Těhotenství. Narození jejich dcery. Emilyiny první narozeniny. Emilyin první školní den. A pak ten poslední, kdy slibila Emily, že se vrátí

a po vyučování jí vyzvedne.

Musel jí vyzvednout Michael, uvědomila si a s bolestí

si představovala, jak asi Emily bylo, když viděla, že pro ní po vyučování místo ní přichází otec. Přestože jí to rozdíralo srdce, donutila se na to myslet. Odmítat skutečnost znamenalo riskovat, že se před ní uzavře. O tom jí čerstvá zkušenost dostatečně poučila.

Točila se jí hlava. Nebyla si jistá, jestli je to jen šok

z toho, že se jí vrátila paměť, nebo jestli na ní dosud působí narkotika. Zachytila se opěradla ušáku, nevšímala si Pauly, která seděla na pohovce jako bez života, a snaži-

352

la se přesvědčit Carole. “Musíš mě zavézt do Woods Hole,” řekla.

Carole zavrtěla hlavou. “To nemůžu.” “Pořád mi ještě nevěříš?”

“Nevím, čemu mám věřit.”

“Carole, myslela jsem si, že za ta léta, co bydlíme vedle sebe, se z nás staly opravdové přítelkyně.”

“To jsem si myslela taky.”

“Ale pořád věříš víc Michaelovi.”

“Spíš jde o to, že nějak nedokážu uvěřit tomu, co jsi mi tu vyprávěla.”

“Že zneužívá vlastní dceru?”

Je to dětský chirurg, pro všechno na světě! Jeho posláním je dětem pomáhat, ne jim ubližovat.”

“Vím, že je těžké tomu uvěřit…”

“Nejen těžké. Je to nemožné,” konstatovala Carole. “Takže raději věříš tomu, že jsem blázen.”

“Upřímně řečeno ano. Je to daleko přijatelnější vysvětlení.” Carole si prsty prohrábla neučesané vlasy. “A uznej sama, Jane, zapomenout, kdo jsi, to není zrovna projev kdovíjaké normality.”

Jane se usmála téměř pobaveně. “Vidím, že tě nepřesvědčím. Jenže já teď už vím, kdo jsem. Vím, co se ten den stalo. A vím tedy, jak moc mě Emily potřebuje.

Vzpomněla jsem si samozřejmě také, jak se dostanu

k chatě Whittakerových. Jenom si nejsem jistá, jestli tam sama dokážu dojet. Proto tě moc prosím pomoz mi.” Carole opět zavrtěla hlavou. “Nemůžu.”

Jane zaplavila vlna závrati, která jí málem porazila. Jen s námahou se udržela na nohou. “Tak mi půjč auto.”

“Co jsi udělala s Pauliným vozem?” zeptala se Carole, přestože sama Paula mlčela, oči přilepené k podlaze, jako by pod dojmem vyprávění Jane celá zkameněla.

“Zhasl mi pár ulic odtud. Dáš mi, prosím tě, ty klíčky?” “Proč nezavoláš policii?” zeptala se jí Carole místo odpovědi. “Kdyby to, co jsi říkala, měla být pravda, pak by ses o pomoc měla obrátit právě na ně.”

“Půjdu na policii, ale až potom, co najdu Emily. Kdy-

353

bych se na ně obrátila teď, chtěli by především mluvit s Michaelem. Když se mu podařilo přesvědčit i tebe, že

jsem blázen, kolik práce by měl asi s policií? Přinejmenším by mě celé hodiny vyslýchali a Michael by získal

dost času, aby Emily začaroval někam, kde bych jí v životě nenašla. Tohle nemůžu riskovat. Musím svou dcerku najít. Musím mít jistotu, že je v bezpečí. Moc tě prosím, Carole. Dej mi klíčky od svého auta.”

“Hledáte snad tohle?” ozval se náhle stařecký hlas. Jane se ohlédla a spatřila, že ve dveřích obývacího pokoje stojí Carolin otec, v jedné ruce otevřenou Carolinu kabelku, ve druhé její klíčky od vozu.

“Proboha, tati, dej je sem.” Carole se vrhla k otci.

V okamžiku, když vztáhla ruce po klíčcích, Fred Cobb je hodil vysokým obloukem směrem k Jane.

“Přehazovaná,” volal vesele. “Hrajem přehazovanou.” Jane zachytila klíčky do rozevřených dlaní a rozběhla se k domovním dveřím, zatímco Carolin otec zadržoval svou přelstěnou dceru dalšími skopičinami. Doběhla ke švestkově modrému chrysleru, odemkla, nastoupila, oto-

čila klíčkem v zapalování a stačila vyjet z příjezdové cestičky právě ve chvíli, kdy se Carole objevila ve dveřích.

Při odbočování si Jane všimla ve zpětném zrcátku, že Carole se vzápětí vrátila do domu. Jde zavolat Michaelovi, uvažovala Jane, podívala se na hodinky a uvědomila si, že je dosud na operačním sále, kde ho nesmějí rušit. Nebo ho snad kvůli naléhavému vzkazu vyruší? Přemítala, přidala plyn, automaticky mrkla na ukazatel paliva

a s ulehčením zjistila, že nádrž je plná. Neohlásí Carole na policii krádež vozu? Nezadrží jí policista na nejbližší křižovatce?

Málem se rozesmála a hned nato cítila, že se jí chce plakat. Ne, plakat nesmí. Teď ne. Už se naplakala dost. Teď má na práci daleko důležitější věci, říkala si v duchu, zatímco jí víčka klesala únavou. “Především zůstat vzhůru,” poroučela si nahlas. “Krucinál, přece neusnu.

Teď ne.”

Zapnula rádio. Bylo vyladěné na místní stanici, vysíla-

354

jící countryovou hudbu. Jane chvíli poslouchala zpěváka, který zastřeným hlasem vemlouvavě ujišťoval, že poznal skutečnou lásku, a pak přepnula stanici. Ta píseň na ní působila příliš konejšivě. Ten sametový hlas by jí mohl uspat dřív, než se vůbec dostane na dálnici. Ona teď potřebovala spíš tvrdý rock, který by jí jitřil nervy a pomáhal jí, aby se udržela na kraji sedadla.

Hlasatel, mladík, který by se dal označit prostě jako “pouštěč”, ohlásil nejnovější nahrávku hardrockové skupiny Rush a Jane si oddechla. Při tomhle randálu jen tak neusne. Zesílila zvuk, aby se pojistila, a pak, když projížděla Newtonským obchodním střediskem směrem na

dálnici číslo 30, zpomalila, protože nechtěla riskovat, že by jí zastavili pro rychlou jízdu.

Ano, to by bylo ohromné, pomyslela si, zatímco odbočovala na Walnut Street. Nejenže u sebe nemá řídičský průkaz, ale navíc jede v ukradeném voze. Když nic jiného, vydalo by to alespoň na zajímavé policejní hlášení. A na další materiál pro Michaela, uvědomila si a lehko-myslnost jí přešla. Byl by to další důkaz, že není schopná pečovat o dítě.

Vjela na dálnici číslo 30 ve směru na Boston. Teď to začne být napínavější. Musí se dostat na dálnici číslo 3

a nakonec na dálnici 28. Kdykoliv jeli na chatu, řídil Michael. Cestu sice znala, ale ne z hlediska řídiče, nemohla tedy vědět, jestli to za volantem vydrží. Mohla jen doufat, že instinkty a adrenalin budou stačit k tomu, aby na místo dojela celá.

Z Bostonu jí cesta zabere ještě asi hodinu a půl, možná o něco víc podle toho, jaký bude provoz. Bylo teprve deset. Takže tam přijede akorát tak k obědu. Nabídnou jí Michaelovi rodiče něco teplého? Uchichtla se

a hned se za tu hloupost sama pokárala.

Jak jí doopravdy přijmou? Co všechno jim Michael napovídal? Kolik toho vědí?

Starý dobrácký doktor Whittaker a jeho žena, uvažovala Jane a v duchu je viděla, jak stojí vedle sebe, ale neobjímají se, nikdy se neobjímají. To jste si nechala jen

355

pro svého syna, že, paní W.? Stejně jako ty roztomilé společné koupele ještě dlouho potom, co přestaly odpovídat jeho věku. Ne že by paní Whittakerovou podezírala z nenormálního vztahu k synovi. Ne, Jane si byla jistá, že její tchýně by byla upřímně zděšená při pouhé představě něčeho podobného. Nicméně, ať se ty společné koupele

zdají sebenevinnější a ať skutečně nevinné byly, Michaelova matka tu překročila jisté hranice a tím svému synovi ztížila, ne-li přímo znemožnila, aby si uvědomil své vlastní hranice.

Whittaker starší, doktor věd v oboru filozofie, působil navenek přátelsky, uvnitř však to byl chladný a neúčastný člověk a jako otec se příliš neprojevoval, přestože, pokud šlo o jeho jediné vnouče, byl přístupnější. Jane

mu říkala Berte, ale nikdy se nezbavila pocitu, že by dal přednost formálnějšímu oslovení doktore. Na jeho ženu myslela vždycky jen jako na paní Whittakerovou, i když

ta vysoká, kyprá a panovačná dáma chtěla, aby jí říkala maminko. Jane se nakonec rozhodla pro Doris a od té doby byl vztah mezi nimi zcela škrobený, třebaže Doris nikdy nevybočila z mezí dokonalé zdvořilosti.

Ti dva jí určitě přijmou velmi vlažně. Možná i nepřátelsky.

Jane si oddechla, když se dostala na dálnici číslo 3. Teď už zbytek cesty zvládne. Provoz nebyl přehuštěný, mohla tedy jet plynule. Umínila si, že nebude překračovat povolenou rychlost, raději tam dorazí trochu později, než aby nedorazila vůbec. Alespoň jednou v životě bude trpělivá.

A co její vlastní rodiče? vzpomínala.

Na otce si pamatovala jako na menšího obtloustlého

pána, jehož tichý hlas nepostrádal autoritativnost. Byl ředitelem střední školy v Hartfordu, ve svém povolání viděl poslání a právě proto se připojil ke stávkovým hlídkám svých učitelů, když protestovali proti školní radě, po celý život si odmítal koupit cokoliv německého, neboť za druhé světové války proti Němcům po dva roky

bojoval. Když ve čtyřiačtyřiceti letech náhle zemřel na sr-

356

deční záchvat, potlačila Jane vlastní zármutek, aby mohla utěšovat matku, která mívala sklon k hysterii i za šťastnějších dnů.

Její matka byla bystrá, ale značně nevyrovnaná, často působila roztěkaně, podrážděně a jako někdo, kdo neví,

co chce, a Jane jí teprve jako dospělá začínala chápat navzdory jejím četným nedostatkům anebo možná právě

díky jim. V době, kdy matka zemřela, jí byla bližší než kdykoliv dřív. Po její smrti Jane oplakávala matku i otce, na několik dní jí zármutek úplně přemohl, než se tiše stáhl do ústraní paměti.

Jak se Michael mohl opovážit využít té tragédie pro své záměry?

Hněv rozpálil Jane do té míry, že jí udržoval v bdělém stavu. Opravdu Michael počítal s tím, že se mu podaří jí vyřídit? Opravdu si troufal přesvědčit každého, dokonce i jí samotnou, že je šílená a že pro její bezpečí je nezbytné zavřít jí někam do ústavu? Anebo doufal, že mu

ušetří námahu a jednoduše spáchá sebevraždu? Miloval jí vůbec někdy?

Kupodivu věřila, že jí skutečně miloval a vlastně miluje dosud. Jeho milostná vyznání byla opravdová, to poznala, pud sebezáchovy byl však silnější. Nemohl pochopitelně připustit, aby ho veřejně obvinila, stejně jako nemohl souhlasit s tím, aby ho omezovala ve styku s dítětem, které bylo přece i pokračováním jeho života. Hranice pro něj neexistovaly.

Málem mu to všechno vyšlo, otřásla se, ale stačila si po straně dálnice všimnout ukazatele, který oznamoval, že do Sagamore je to ještě sto kilometrů. Ze Sagamore pojede dalších dvaatřicet kilometrů do Falmouthu a odtud už je to kousek do Woods Hole. Musí se soustředit. Musí dávat pozor na cestu. Nesmí se rozptylovat planými úvahami.

Ale stejně by jí zajímalo, co si asi tak Michael představoval, když tehdy zmizela. Kam si myslel, že šla? A co si myslel potom, když se stále nevracela, když se s ním nepokoušela spojit ani nepodnikala nic, aby vypátrala, kde

357

je Emily? Usoudil snad, že se dostatečně vylekala? Že jeho pohrůžky a navíc její surový útok, útok, který mu zranil hlavu skoro na čtyřicet stehů, což bylo bohaté

dost, aby kterýkoliv soudce příliš neváhal a zbavil jí svéprávnosti, že tohle všechno jí odrovnalo? Předpokládal,

jak jí naznačila Carole, že se Jane vrátí, jen co trochu vychladne? Jen co si to nechá projít hlavou a přizná, že

chyba je na její straně?

A co si musel myslet, když mu zavolali z policie, že jeho žena sedí ve vyšetřovně v Bostonské městské nemocnici a jak se zdá, ztratila paměť? Začal právě v té chvíli spřádat svůj ďábelský plán? Lží, že odjela na návštěvu k bratrovi, získal čas, aby svůj záměr promyslel, a hned se pustil do jeho uskutečňování se svou reputací a se spoustou doktorských triků v záloze dokázal lehce všechny oklamat. Nebylo nic snadnějšího než za-měnit jí léky. Pro svůj cíl dokonale využil smrti její matky, nahrál mu i známý výbušný temperament Jane. Jednotlivé části skládačky mu do sebe přesně zapadaly.

Jak dlouho by mu to vycházelo? Jak dlouho by trvalo,

než by její bratr zjistil, co se děje, a zachránil jí? Jane se hořce ušklíbla. Než by Tommy dorazil do města, dávno

by už v nějakém nóblesním soukromém odkládacím zařízení pletla košíky, nacpaná narkotiky, že by ani nepostřehla jeho přítomnost. Určitě by dal najevo starost

a snad i obavy, ale Michael by ho jistě brzy dokázal přesvědčit, stejně jako by nepochybně přesvědčil i všechny jejich přátele, že mu nezbývá než žít svůj vlastní život, ale že se nikdy nepřestane starat, aby se Jane vedlo co nejlépe, a že bude všechny průběžně informovat.

A Emily? Co by Michael namluvil jí? Že její matka od

nich utekla, že je opustila? žŽe teď zůstali sami dva a že musí držet spolu? Kladl by důraz na solidárnost a na to, že jisté věci musí zůstat jejich tajemstvím? Dál by jí po koupání osušoval, a když by se jí stýskalo po mamince, utěšoval by jí tím, že by si k ní večer vlezl do postele

a osahával jí? Nebo by jí rovnou navrhl, že větší pohodlí by měla v jeho posteli? Vykládal by jí, jak je půvabná,

358

a že jenom její krása za to může, že s ní touží provádět tyhle věci? Tyhle hnusárny, říkala si v duchu Jane, právě když na krajnici spatřila zaparkované policejní auto

a uvědomila si, že už zase překročila povolenou rychlost, šlápla tedy na brzdu, aby zpomalila dřív, než se chytí do radarové pasti.

Mrkla do zpětného zrcátka a oddechla si, když viděla,

že jí policejní vůz nechává projet. Musí být opatrnější.

Musí se soustředit jen na jízdu.

Jane se rozhlédla kolem dálnice a zaznamenala, jak se krajina mění, čím víc se blíží k Mysu. Jindy tuhle cestu vychutnávala, byla ráda, že se dostala z města, a těšila se na venkovský vzduch. Woods Hole byla osada na samé

špičce Mysu Cod, ridce obydlená a přehlížená i turisty a chataři, kteří dávali přednost módnějším ostrovům Martha’s Vineyard a Nantucket. Woods Hole lidé znali

většinou jen jako místo, kde se přesedalo na přívoz. Samotné osadě moc pozornosti nevěnovali, což zase vyhovovalo Whittakerovým, kteří měli rádi samotu. Po pravdě řečeno, Jane se ta nevelká chata, kolem dokola obklopená vysokými stromy a jen kousek od moře, taky vždycky líbila.

Promnula si oči, několikrát je široce rozevřela

a v myšlenkách se vrátila k Michaelovým záměrům. Co

by se stalo, kdyby se jí paměť vrátila? Odpověď znala až příliš dobře. Stálo by tu její slovo proti jeho slovu a kdo by bral vážně bláznivé výmysly ženské, která dokáže zapomenout i vlastní jméno? Každopádně, pokud

by se jí paměť nevrátila dřív, než by byla bezpečně pod zámkem, potom, i kdyby jí nakrásně propustili, by bylo už na všechno pozdě. Protože by zatím uplynula příliš dlouhá doba. Protože by zatím bylo navršeno příliš mnoho nových zločinů. Emily by pro ní byla ztracená navždy.

Obtěžoval Michael podobně i jiné děti? Bylo možné,

že by zneužíval svého postavení a důvěry, aby se ukájel i na dalších dětech?

Jane si vybavila to odpoledne, kdy vtrhla do Michae-

359

lovy ordinace a pak to musela přetrpět v čekárně, dokud na ní Michael neměl čas. Vzpomněla si na holčičku, která pofňukávala mamince na klíně, že chce domů. Jak

snadno ten její pláč pustili z hlavy! Jak lhostejní byli k její bolesti!

Byla snad stejně necitlivá ke svému vlastnímu dítěti? Snažila se být dokonalou matkou, stejně jako po celý svůj život chtěla být stůj co stůj nejprve dokonalá jako školačka, potom dokonalá na studiích i v zaměstnání.

Aktivně se zajímala o Emilyinu školní výchovu a nevynechala jedinou schůzku rodičovského sdružení. Ale přestože se jako rodič opravdu snažila, ten, kdo si získal hned na začátku Emilyino srdce, byl Michael. Jane se občas přistihla, že žárlí na hluboké porozumění, které mezi nimi vládlo, na samozřejmost a nenucenost, s jakou Michael své otcovství prožíval. Vždycky se považovala za dobrou matku, Michael však měl rodičovství přímo v kr-vi. Kdy se ten jeho krásný přirozený vztah změnil v nepřirozený?

Na dálnici 28 odbočila Jane bez komplikací. Jednoduchý přejezd jí stačil jen na okamžik zrychlit tep a bylo to. Falmouth 32 km, oznamovala tabule a Jane pevněji sevřela volant a trochu přidala. Následující půlhodina se táhla jako čas v Mladých a debilních. Každá vteřina vydala za hodinu, každá minuta za celý den. A najednou tu byla odbočka na Woods Hole, Jane se rozhlédla a zjistila, že je na venkově.

Při pohledu na vody Zálivu luňáku jí napadlo, jestli se. Emily nebude právě koupat, až tam dorazí. Anebo už bude pryč? Podařilo se Carole zastihnout Michaela? A stačil už zavolat rodičům? Třeba se sebrali a odjeli neznámo kam. Možná že se s ní v protisměru míjeli na dálnici.

Možná je už pozdě.

“Prosím, ať ještě není pozdě,” modlila se, když zatáčela na úzkou prašnou silnici, z obou stran lemovanou stromy, což jí umožňovalo dostat se k chatě poměrně nenápadně. Zajela na provizorní příjezdovou cestičku z bí-

lích oblázků několik domů před chatou Whittakerových.

360

Tu vždycky považovala za dokonalou. Ani při sebevětší představivosti by jí nikdo nemohl vydávat za venkovské stavení, byla to opravdová chata, nijak nevylepšovaná, útulná a vonící dřevem. Nebylo na ní nic vyuměelkovaného. Ze všech moderních vymožeností měla chata Whittakerových jen tekoucí vodu a záchod v domě. Jane se usmála při vzpomínce na šťastné dny, které tu prožila, a vybavila se jí fotografie, na níž s Michaelem dovádějí na pláži, ta, kterou si Michael tenkrát vzal s sebou do nemocnice. Když tiše otvírala dveře vozu a vystupovala, úsměv jí ze rtů zmizel.

Jakmile se nohama dotkla země, podlomila se jí kolena a ona se s jednou rukou na klice zhroutila na tvrdé

bílé oblázky. Několik vteřin se tak přidržovala, ale neměla sílu vstát. Jen minutku, abych nabrala dech, uklidňovala se, nutila se nezavírat oči a rozhlížela se, aby zhodnotila svou situaci.

Byla sama. Nezdálo se, že by upoutala něčí pozornost. Byl všední den, a proto tu zřejmě nebylo mnoho chatařů, ačkoliv z dálky k ní doléhaly hlasy a dětský smích. Nesmálo se to její dítě?

Představa Emily, cáchající se vesele ve vodě jen pár desítek metrů od ní, postavila Jane na nohy. Venkovský vzduch mě vzpruží, přesvědčovala sama sebe, zhluboka se nadechla a zkusmo udělala několik kroků.

Našlapovala po štěrku a vyhýbala se trávě po stranách silnice, neboť se bála užovek, které se rády vyhřívaly na sluníčku. Vzpomněla si na jedno odpoledne, kdy tu byli všichni společně, tři generace Whittakerů, a ona mezi nimi jako cizí. Před koupáním v zálivu dala tehdy přednost zahradnímu lehátku a knížce. Byla už téměř v polospánku, když v trávě vedle lehátka postřehla jakýsi pohyb.

Ani se nemusela podívat a věděla, že je to had, zaječela, oběma nohama vyskočila na plátěné lehátko a tam pak nejistě stála. Čekala, že had se prostě odplazí pryč, vylekaný víc než ona, jak jí to alespoň Whittakerovi vždycky tvrdili. Ale had, normální černá užovka se žlutou vlnovkou na hřbetě, se zastavil, zvedl se téměř v celé své

361

délce a hleděl přímo na ní, jako by ho její křik hypnotizoval.

Hadi nemají sluch, poučil jí Michael později, když za

ní přiběhl od břehu, aby zjistil, proč ječí. To už zatím had přece jen zmizel. Musela to být žába, přesvědčoval jí pak Michael u večeře. Ne, byla to užovka, trvala na svém Jane. Přece poznám hada. Michaelovi rodiče se uculovali a vyměňovali si významné pohledy. Nebylo pochyb, komu z nich dvou věří.

Jane se sehnula a opatrně se blížila k chatě Whittakerových. Na příjezdové cestičce nestál žádný vůz. Co to mohlo znamenat? žŽe tu vůbec nebyli? Že si právě zajeli k někomu na návštěvu? Anebo že se s nimi jejich syn už

dokázal spojit a říct jim, aby sebrali Emily a uklidili se někam? Všechno, jenom ne tohle, prosila v duchu Jane,

rozhlédla se na všechny strany a pak vyběhla několik schůdků na verandu.

V chatě bylo ticho. Jane se pomalu ze strany přisunula k oknu, ale zevnitř se neozýval sebemenší zvuk. Zadržela dech a nakoukla do prázdného obývacího pokoje.

Místnost vypadala tak, jak jí měla uchovanou v paměti. Stěny byly uvnitř stejné jako zvenčí, nábytek v koloniálním stylu, až na nejmodernější televizor s uhlopříčkou 76 centimetrů, postavený vpravo od krbu.

Z pokoje byl volný přístup do jídelny a do kuchyně, dveře měly jen tři malé ložnice a koupelna v zadní části chaty. Stěny zdobily milé ukázky lidového umění: dvě

klevetící venkovanky, nevšímající si dětí, které se jim perou u nohou; muži se zažloutlými zuby, kteří v oblacích dýmu z cigaret hrají poker na sudu; stařenka v houpacím křesle, obklopená spoustou koček. Ze všeho tu dýchal klid, jako by pokoj trpělivě vyčkával, až se něco začne dít.

Že by skutečně už odjeli? Přišla tedy pozdě?

Jane nahlížela dovnitř a v ošatce na stole v jídelně vypátrala čerstvé ovoce. To ještě nemusí znamenat, že neodjeli, uvědomila si. Pokud by jim Michael zatelefonoval, určitě by chvátali pryč a všechno by nechali ležet.

362

Musí se dostat dovnitř; musí se přesvědčit na vlastní oči, že jsou pryč.

Zkusila dveře a nepřekvapilo jí, že jsou zamčené. Whittakerovi dveře zamykali vždycky, i když šli třeba jen na pláž. Opatrnosti není nikdy dost; nikdy nevíte, kdo se k vám může chtít vloupat a sebrat vám televizor s uhlopříčkou 76 centimetrů.

Jane se kolem chaty proplížila dozadu, kam vedla

okna všech tří ložnic. Okna byla otevřená, ale zajištěná žaluziemi. Jane si v trávě našla silnější větev, zaklínila jí do žaluzie v okně prostřední ložnice a viklala jí, až žaluzii vypáčila z rámu. Rozhlédla se kolem, modlila se, aby

jí nikdo neviděl, pak otevřela okno dokořán a vlezla dovnitř.

Ocitla se na širokánské posteli a v tom okamžiku spustilo poplašné zařízení. Ne, panebože, ne! zasténala v duchu a udělalo se jí tak slabo, že netoužila po ničem jiném než zavrtat se do té vzorně ustlané postele. Pak bzučák zmlkl, aby se vzápětí rozezněl znovu, a ona si uvědomila, že to není poplašné zařízení, ale telefon.

Telefon vyzváněl dál.

Ani jí nenapadlo ho zvedat. Byl to Michael? Dostihla ho už Carole? Anebo reagoval na vzkaz od Pauly? Volal,

aby varoval rodiče, že se u nich může Jane objevit? Nemohl to být jen nějaký známý z města, někdo, kdo by je rád na pár dní navštívil? A možná volá některý ze sousedů, aby je upozornil, že v okolí jejich chaty se potlouká podezřelá osoba. Ať už volal, kdo chtěl, na tomhle čísle se nikdo nehlásil. Uklidili se před jejím příjezdem?

Jane seskočila z postele a vytahala zásuvky z prádelníku u protější zdi, v duchu však nepřestávala pocitat zvonění telefonu. Páté… šesté… sedmé. Prádelník byl plný a stejně tak skříň. Ovšem Whittakerovi tu mohli klidně všechno nechat s tím, že se pro to vrátí kdykoliv později.

Několika dlouhými kroky přešla Jane do ložnice, kterou obvykle zabírala Emily, ve skříňi našla na ramínkách spoustu jejích šatů a na prádelniku se zrcadlem viděla

363

úpravně vyrovnanou řádku hraček. Desáté zazvonění… jedenácté… dvanácté. Emilyino pyžamo bylo složeno pod polštářem, na kterém se uvelebil plyšový králíček. Jane prošla celou chatu. Přes okraj vany v koupelně visely dosud vlhké dětské plavky, lednice sice zdaleka

nebyla plná, ale jídlo v ní bylo. Bylo možné, že tu dosud jsou.

Telefon zmlkl až po dvanáctém zazvonění. Kdosi po Whittakerových skutečně práhl. Jane se podívala na hodinky. Bylo skoro poledne. Kde by mohli být? Vešla do obývacího pokoje a svezla se do obrovského, oranžově

a hnědě pruhovaného ušáku. Přestože byl horký den,

v chatě byl příjemný chládek. Protáhla se, ucítila, jak jí polštář podepřel unavenou hlavu, a pomyslela si, jak dlouho asi bude muset čekat.

V příštím okamžiku už spala.

364

Třicátá kapitola

Probudilo jí vyzvánění! telefonu.

Jane vyskočila, zatočila se jí hlava a srdce jí divoce tlouklo. Na hodinkách s úlekem zjistila, že od okamžiku, kdy bezděčně zavřela oči, uplynulo už téměř dvacet minut. Je úplný idiot! Zachovala se neuvěřitelně lehkomyslně. Trmácí se takovou dálku a pak tu usne! Vrátili se snad už Whittakerovi z procházky a ke svému údivu na-

šli ve svém ušáku nepohádkovou šípkovou Růženku? Sebrali vzápětí vnučku a prchli?

Telefon nepřestával zvonit. Potřetí… počtvrté. Do toho se náhle ozval další zvuk, zvuk přibouchnutých dveří

u auta. A ženský hlas: “Nezvoní telefon, Berte?” Jane probodávala očima aparát a zvažovala, jestli ho má vyškubnout ze zdi nebo ne, nakonec však raději vběhla do kuchyně a otevřela jednu ze zásuvek pod kuchyňskou linkou, kde, jak si pamatovala, ukládala Michaelova matka velké nůžky. “Ať tam jsou!” vykřikla -

a opravdu tam byly. Popadla nůžky, napřáhla je před sebe jako zbraň, rychle se vrátila do obývacího pokoje

a uprostřed šestého vyzvánění přestřihla šňůru od telefonu.

“Nic neslyším,” odpověděl mužský hlas někde venku u dveří.

“Vlečes se, že už asi zavěsili. Kampak, mladá dámo?” řekla žena káravě. “Coz abys dědovi pomohla s nákupem? Berte, dej jí tu malou tašku,” pokračovala Doris Whittakerová a její hlas zřetelně doléhal až do tmavého kouta obývacího pokoje, kde Jane stála jako přimražená. “Tak si jí vezmi, Emmy,” říkal mužský hlas. “Myslíš, že jí uneseš?”

ţ 365

“Ale dědo? Vždyť je lehoučká.”

Jane v pravé ruce svírala nůžky, uvědomovala si, že nechala zásuvku v kuchyni otevřenou, ale že už nemá

čas jí zavřít, přikrčila se za vysoký ušák v rohu pokoje

a vzápětí slyšela, jak se otáčí klíč v zámku. Když se otevřely dveře chaty, slunce ozářilo podlahu a stěnu nad hlavou Jane. Za jak dlouho asi objeví tu přestřiženou šňůru? Za jak dlouho si všimnou, že zásuvka v kuchyni

je otevřená a že v ní chybějí nůžky? Za jak dlouho bude moci sevřít své dítě do náručí a prchat?

“Kam to mám položit, babi?”

“Slož to všechno v kuchyni na stůl,” volala Doris Whittakerová a zároveň Jane slyšela, jak Emily hopká přes pokoj.

Když na okamžik zahlédla dcerku, kterou neviděla už téměř dva měsíce, musela se Jane kousnout do jazyka, aby nevykřikla. Emily na sobě měla kytičkované růžové šortky a pestře potištěné tričko, vlasy měla sčesané do ohonu, z něhož splývaly spousty vesele barevných stu-

žek. Prsty na nohou jí přečnívaly přes okraj bílých sandálů z minulého léta. Ďeťáťko moje, říkala jí v duchu Jane, ty moje holčičko jediná! Jak jen tě mám zachránit? Jak jen mám zachránit nás obě?

“Pro všechno na světě, podívej se, jak ten pitomec pokladní nacpal tuhle tašku,” bědovala Doris Whittakerová, když s manželem v závěsu procházela chatou. “Ovoce

dal úplně dospodu, takže broskve budou na kaši. To je nadělení. Copak jsi ho nehlídal?”

“To je tvoje starost,” odsekl jí manžel, složil těžkou tašku na stůl, odfrkl si a zamířil do zadní části chaty. “Někdo nechal otevřenou zásuvku,” poznamenal a jak procházel kolem, automaticky jí zavřel.

“Nejlepší bude všechno rovnou vybalit, alespoň uvidíme, jaká je škoda. Možná se budeme muset otočit a zajet tam ještě jednou.”

“Babi, můžu se jít koupat?” “Teď ještě ne. Nemáš hlad?” “Ani ne.”

366

“Zato já hlady padám, raději si tedy něco sníme. Co takhle sendvič se všehochutí?”

“Tak jo. A zmrzlinu dostanu?” Jen když sníš celý sendvič.”

Co mám dělat? uvažovala Jane a rozhodovala se, jestli má prostě vyjít s nůžkami v ruce a postavit je před hotovou věc, anebo počkat, až bude Emily sama v pokoji,

a pak jí tajně odvést? Slyšela, jak při vybalování nákupu šustí papír, jak se otvírají a zavírají skříňky a lednice.

Vzpomínala na podobné cesty, kdy byla jejich účastnicí a ne pouhou mlčenlivou divačkou. Mohlo existovat

něco utěšenějšího než horký letní den na chatě, kdy i obyčejné vybalování nákupu je prozářeno pohodou

a klidem?

“Co se stalo s telefonem?” zeptala se Emily a její dětský hlásek zrušil kouzlo a vrátil Jane zpátky do skutečnosti.

“Počkej chvilku, Emily. Nejdřív musím uložit ten nákup.”

“Ale podívej, něco s ním je.” Jane v duchu viděla Emily, jak ukazuje přestřiženou šňůru.

“Co to povídáš?” Následovala pauza a po ní bylo slyšet kroky. “Panebože, co jsi to provedla?”

Já jsem nic neudělala,” bránilo se dítě.

“Vypadá to jako přestřižené,” prohlásila Doris Whittakerová a do hlasu se jí vloudila ostražitost. Teď se asi pátravě rozhlíží po pokoji. Zaměří se na vysoký ušák v levém zadním rohu pokoje? Nemohla jí za ním zahlédnout? Věděla už o ní? “Berte, pojď sem.”

Jsem v koupelně,” ozvala se tlumená odpověď. “Tak si pospěš. Dějí se tu podivné věci.” Jane slyšela spláchnutí záchodu.

“Pro smilování, Doris, to si tu člověk už ani nemůže odskočit na hajzl?” ptal se důrazně Bert Whittaker a šlovo “hajzl” znělo z jeho úst velmi nezvykle. “Co tu máte tak zatraceně důležitého, že to pár minut nepočká?” “Někdo nám přestřihl šňůru od telefonu.”

Já to nebyla,” připomněla Emily.

367

“To je záhada,” podivil se doktor Whittaker senior. Je v nepořádku ještě něco dalšího?”

Jane slyšela, jak přecházejí po pokoji a pak spolu s Emily míří do zadní části chaty.

“Nechce se mi to líbit,” prohlásila Doris Whittakerová. “Zdá se, že ná nic jiného nikdo ani nesáhl.”

“Panebože Berte, podívej se na tohle. Co se to tu dělo?”

Jane pochopila, že právě objevili rozbitou žaluzii

v okně jejich ložnice. Věděla, že moc času jí už nezbývá. “To vypadá na vloupání,” vykřikl Bert Whittaker.

Jane slyšela, jak se kdesi otvírají a zavírají zásuvky. “Nic ale nevzali. Televize a rádio jsou na místě. Šaty tu taky zůstaly. Dokonce i peníze v našem prasátku,” dodala Doris Whittakerová, když se vrátila do kuchyně

a zkontrolovala obsah velkého skleněného džbánu.

“Proč by sem někdo lezl, jen aby nám přestřihl telefonní šňůru?”

“Mně se taky nic neztratilo,” volala Emily a běžela do kuchyně.

“Zřejmě tu tropily nezbednosti nějaké děti,” vyslovil se Bert Whittaker nepřesvědčivě.

“Nezbednosti! Tohle je násilné vloupání.” “Uklidni se, Doris, nebo vyděsíš to dítě.” Já se nebojím, dědo.”

“Ne? Tak tím líp. Jsi chytrá holčička.”

“Neříkal jsi náhodou, že tu někdo nechal otevřenou zásuvku?” uhodila náhle Doris Whittakerová na manžela. “Ano, říkal.” Krátká pauza. Zvuk otvírané zásuvky. “Tuhle.”

“Proboha, nejsou tu mé nůžky.”

“Zřejmě je použili na přestřižení té šňůry. Budeme to muset hlásit na policii.”

“Berte…” “Co je?”

“Co když to nebyl lupič ani žádné děti?” “Co tím chceš naznačit?”

Další pauza. “Emily, co kdyby sis do cestovní kabely

368

sbalila nějaké věci a pak bychom si na pár dní vyrazili na Vineyard?”

“Ale Molly říkala, že si se mnou odpoledne přijde hrát.”

“S Molly si můžeš hrát někdy jindy. A neodmlouvej, prosím. Udělej, co ti říkám. Chovej se jako hodné děvče.” “Vážně, Doris, nepřeháníš to trochu?”

“Řekla bych, že tu nebyl žádný lupič,” prohlásila Doris Whittakerová a ztišila hlas do šepotu. “Myslím, že to byla Jane.”

“Pss! Mluv potichu. Chceš, aby tě slyšela Emily?” “Proč si myslíš, že to byla… ona?”

“Tak chvilku přemýšlej. Jiné logické vysvětlení tu není. Proč by se nám někdo vloupal do chaty a nic tu nevzal? Kdo jiný by přestřihával telefonní šňůru než ona, protože se b ála, že nám někdo zavolá a bude nás před

ní varovat? Uvažuj, Berte. Musela to být Jane. Přišla, aby si odvedla Emily.”

Jestli to byla ona, pak tu nikoho nenašla a zase odjela.”

“Ta by neodjela,” prohlásila kategoricky Doris Whittakerová. Jestli tu opravdu byla, tak zůstala někde nablízku. Musíme odtud zmizet, než se vrátí. Emily! Emily!”

Já balím, babi.”

“Nech to být. Odjíždíme teď hned.” “Musím si vzít králíčka.”

“Teď ne.”

“Ale já ho chci.” “Koupíme ti jiného.” Já jiného nechci.”

Jane poznala, že Emily začíná nabírat. Neplač, děťátko, chtělo se jí křičet. Neplač.

Já chci Hopalonga.”

“Potom ti koupíme tucet králíčků. Teď ale jdeme.”

Je to bláznovství,” řekl Bert Whittaker, když procházeli pokojem. “Proč nejdeme rovnou na policii?” “Nejdřív zavoláme Michaelovi a zjistíme, co se děje. Jestli se mýlím, nic se nestane.”

369

Já nechci jet na Martha’s Vineyard,” vzlykala Emily. Já chci domů. Já chci za maminkou!”

V tom okamžiku se Jane narovnala, vyšla ze svého úkrytu za oranžově a hnědě pruhovaným ušákem a zastoupila jim cestu ke dveřím, nůžky schované za zády. Jsem tady, andílku.”

“Mami!”

Doris Whittakerová zalapala po dechu a její manžel vypadal na omdlení, Jane jim však nevěnovala nejmenší pozornost, neboť Emily se vymkla babičce z loktů a letěla do matčina náručí. Jane k sobě levou rukou zdvihla dcerku a pokryla její tvář polibky.

“Ty moje děťátko. Ty můj andílku. Ty moje krásné velké děvče.”

Emily ovinula ruce kolem matčina krku a tiskla jí tak

pevně, že Jane téměř ztratila rovnováhu. “Kde jsi byla, mami? Kde jsi byla?”

“Všechno ti to pak povím, miláčku. Slibuju ti to.” Emily zaklonila hlavu a upřela pohled do matčiných očí. “Mám tě moc ráda, mami.”

Já tebe taky, děťátko.” Jane už neměla dost síly, aby jednou rukou udržela dcerku, a musela jí postavit na zem.

“Pojď sem, Emily,” poroučela Doris Whittakerová, sama hned přistoupila k děvčátku a popadla jí za paži.

“Nedotýkej se jí,” varovala jí Jane, přestala pravou ruku schovávat za zády a napřáhla před sebe dlouhé špičaté nůžky, které svírala v dlani. “Nedotýkej se jí, nebo tě zabiju. Přísahám.”

“Mami!”

Jsi blázen,” rozkřičela se Doris Whittakerová, “podívej, co s ní vyvádíš. Vyděsila jsi jí k smrti!” “Odpus mi to, broučku. To jsem opravdu nechtěla.” “Polož ty nůžky, Jane,” řekl Bert Whittaker tiše. “Promiň, Berte, ale to nemůžu.”

“A o co ti tedy jde?”

“Chci si vzít svou dceru a zmizet odtud.”

“Přece víš, že tě nepustíme,” pronesla Doris Whittake-

370

rová, hruď se jí nadouvala předstíranou odvahou, ale hlas jí zradil.

“Tohle se tě netýká, Doris,” řekla jí Jane klidně. “Nepleť se do toho.”

“Emily patří sem k nám.” “Patří k matce.”

“Abys jí mohla plést hlavu svými výmysly? Abys jí mohla namlouvat další nehorázné a nechutné lži o jejím otci? Aby podléhala tvým chorobným představám?”

Jane pohlédla na dcerku a viděla, že má oči plné nejistoty a strachu. “Emily, miláčku, musíš mi věřit. Přece víš, že bych ti nikdy neublížila, věříš mi?”

Dítě bez váhání přikývlo. ,

“Neposlouchej jí, Emily,” varoval vnučku Bert Whittaker. “Tvoje matka je nemocná. Není už taková, jak si jí pamatuješ.”

“Tak na mně tedy počkej v tom chrysleru, co je zaparkovaný na příjezdové cestičce o pár domů dál,” pokračovala Jane a Bertovy poznámky ignorovala.

“To je ten do fialova před chatou Stuartových? Babička byla zvědavá, čí je to vůz.”

“Ano, ten.”

“Kdy za mnou přijdeš?” “Během dvou minut.”

Emilyin pohled nerozhodně putoval mezi matkou a prarodiči. Já mám strach.”

“Neboj, broučku. Slibuju ti, že se zdržím jen chvilku.” Emily váhala a Jane pochopila, že s i dcerka připomněla jejich poslední setkání, kdy jí také slibovala, že se brzy vrátí. “Tak dobře,” rozhodla se konečně Emily a běžela ke dveřím, když jí náhle zastavil hlas babičky.

“Ale tatínek si přeje, abys zůstala tady u nás,” promluvila Doris Whittakerová sugestivně. “Přece bys tatínka nezarmoutila, co říkáš, drahoušku?”

Emily mlčela, jen pomalu vztahovala ruku po klice. “To ani nedáš babičce a dědečkovi pusu na rozloučenou?”

Emily se podívala na matku.

/371

“To není moc dobrý nápad. Alespoň ne teď,” řekla jim Jane a horečně přemýšlela, co udělá, jestli dojde přímo k potyčce.

“Chystáš se jí snad namlouvat nějaké nesmysly

i o nás?” zeptala se ironicky Doris, zatímco její manžel se

zahalil do pohodlného mlčení, jak míval ve zvyku. “Tak už běž, broučku,” pobídla Jane dcerku. “Hned za tebou přijdu.”

Já vám pošlu pusu,” dospěla Emily ke kompromisu, přitiskla si dlaň ke rtům a dlouze mlaskla. Její děda automaticky zvedl ruku, aby vzdušný polibek zachytil. “Tak pa.” Emily se plaše usmála na matku, záměrně přehléd-la nebezpečný nástroj v její ruce, otevřela dveře chaty a vyběhla ven.

Doris Whittakerová se napřímila a zdvihla bradu. “Moc daleko se nedostaneš. Dojdeme k telefonu a zavoláme policii. Pokud nás, ještě než odejdeš, nehodláš svázat,” dodala a z hlasu jí čišel sarkasmus.

Jane přesunula pravou ruku k boku, ale nepřestávala nůžkami držet tchyni a tchána v šachu. “Tuším, co vám Michael napovídal,” začala, “ale chtěla bych, abyste věděli, že…”

“Nás ty tvoje lži nezajímají,” rozkřikla se na ní Doris Whittakerová a dlaněmi si zakryla uši. Jak ses mohla opovážit a vymyslet si ty příšerné věci?! Jak se opovažuješ špinit dobré jméno našeho syna?! Něco tak hrozného může provést jen šílenec.”

“To váš syn vás obelhává.”

“Odmítám ty tvé žvásty poslouchat.”

“Promluvili jste si s Emily? Zeptali jste se jí?” Doris Whittakerová otázky ignorovala, pokud je vů-

bec slyšela. “Nemysli si, že ti tohle projde. My už tě zarazíme. Jsi šílená. Pokud o tom existovaly nějaké pochybnosti, pak tenhle tvůj kousek je dokonale vyvrací.

Můj syn si udrží svou pověst i svou dceru. Ještě se uvidíme u soudu.”

Jane Whittakerová přešla ke dveřím chaty a otevřela je. “Už se na to těším,” řekla.

/372/

Třicátáprvá kapitola

“Máš nějakého filka?”

“Filka?” Jane pohlédla na karty ve své ruce a pak zpátky přes kuchyňský stůl na Emily. “Ne. Filka žádného nemám. Vezmi si kartu.”

“Říká se Lízni si.”

“Promiň. Pořád to zapomínám. Lízni si.”

Na Emilyině jemné tvářičce se objevil výraz mírného znepokojení.

“Děje se něco, miláčku?”

“Nezačínáš už zase ztrácet paměť?” zeptalo se dítě. Jane to až vyrazilo dech, okamžitě položila karty, natáhla se přes stůl a vzala Emilyiny ruce do dlaní. “Ale kdepak, broučku. Je mi skvěle. Za to ti ručím.” “Doopravdy?”

“Doopravdy. Úplně skvěle. Na mou duši.”

Já taky někdy na něco zapomenu,” řekla Emily, jako by chtěla upokojit matku i sama sebe.

“Čas od času každý zapomíná,” prohlásila Sára Tanenbaumová, která v růžovém koupacím plášti a s dvěma želvovinovými hřebínky v neučesaných vlasech právě vstoupila do kuchyně. “Ale tvé mamince je čím dál

líp. Nemusíš ‘si o ní dělat starost. A co takhle snídaně, ta se dneska nekoná?”

Emily se rozesmála.

“Máš asi na mysli oběd,” řekla Jane své přítelkyni, v jejíž kuchyni seděla.

Sára zasténala. “Proč mě nikdo nevzbudil?” “Usoudily jsme, že se potřebuješ pořádně vyspat. Mít podnájemníky s plným zaopatřením, to dá člověku pěkně zabrat.”

373

“Děláš si legraci? Mně se to moc líbí.” Sára si nalila

sklenici pomerančové šťávy a vypila jí na jediný zátah. “Neztrácím naději, že tu zůstanete napořád.”

“V konvici máš kávu a ty i Petr jste oba hrozně hodní. Ani nevím, jak vám poděkovat.”

Je úžasné, že vás tu máme. Nevěděli jsme, jaké to je

mít v rodině malou slečnu.” Sára si přenesla hrnek s kávou ke stolu, posadila se a v řeči se obracela na Emily. “Naši kluci už jsou dospělí. Alespoň oni si to myslí.” “Než se vrátí z tábora, budeš nás už mít z krku,” ujistila jí Jane.

“Zůstanete tu tak dlouho, dokud se všechno nevyřídí. Konec diskuse.” Sára se několikrát zhluboka napila a pohrávala si s hřebínkem ve vlasech. “Tak co máme dneska na programu?”

“Diana jde s Emily do kina.”

“A k McDonaldovi,” dodala nadšeně Emily.

Když zaslechla to jméno, Jane sebou trochu trhla

a připomněla si své krátké převtělení v Cindy McDonaldovou. “Asi za hodinu má přijít Sally Beddoesová a taky Daniel slíbil, že se možná zastaví,” řekla a snažila se udržet nervy v klidu, neboť dobře věděla, že její budoucnost závisí na tom, jak se bude umět ovládat.

Sára chvatně dopila kávu. “To na sebe musím něco hodit. Ještě aby mně takhle viděl nějaký muž!” “A co Petr?” zeptala se Emily. Je přece muž.”

“Petr je manžel, to se nepočítá. A kromě toho právě hraje golf. Dovedeš si představit, že někdo dokáže odpalovat míčky před osmou ráno?” Potřásla hlavou. “Pánové s tím jejich sportováním!” Vyměnily si s Jane pohled plný porozumění a Sára odešla.

Od té doby, co Jane znovu získala nejen svou dceru,

ale i vlastní život, uplynuly už dva týdny. Sára s Petrem jim velkoryse nabídli, aby u nich obě bydlely, protoze Michael se z domu v Lesní ulici odmítl vystěhovat. A Jane pochybovala, že by se tam vůbec ještě chtěla někdy vrátit. Je s ním spojeno příliš mnoho vzpomínek, pomyslela si a nahlas se zasmála.

374

“Čemu se směješ?” zeptala se Emily.

Jane znejistěla a zvedla ze stolu své karty. “Směju se tomu, že vlastně filka mám.” Podala kartu dcerce, která nepostřehla, že se Jane zasmála předtím, než zvedla karty. Emily ze svých karet bleskově vytáhla tři další svršky a všechny čtyři karty pak srovnala do úhledného stúšku vedle několika podobných.

Jako ty balíčky stodolarovek, napadlo Jane a jen taktak, že se neotřásla. Rozhodně už jí přestávalo bavit, že si navykla vztahovat kdeco ke svým nedávným zážitkům.

Copak jí McDonaldův hamburger bude věčně připomínat

její kalvárii? Copak se jí i v nevinné dětské hře budou stále zjevovat balíčky bankovek? Copak se už nikdy nebude moci podívat na obrázek modelky Cindy Crawfordové, aby jí nepolil pot?

“Máš nějaké šestky?” zeptala se Emily.

Jane si pozorně prohlédla karty ve své ruce. “Ne. Ližní si,” řekla pak, plna odhodlání a znoVunabytého pocitu zdraví.

Potom, co se jí vrátila paměť, jí prohlížel celý zástup lékařů. Do nejmenších detailů sledovali funkce jejího organismu a postupně jí zbavovali vlivu narkotik, navíc dvakrát týdně navštěvovala psychoterapeutku. Odborní-

ci se vyslovovali, že co nevidět bude ze všeho venku.

Díky Sářině vybrané kuchyni dokonce nabrala těch pár

kil, o která předtím zhubla, a také její pleť už neměla popelavý nádech. Sliny jí netekly, zmizely nekoordinované pohyby. Už nemusela vynakládat takovou námahu, aby

se udržela vzhůru, ačkoliv, pravda, stále ještě se snadno unavila a často chodívala spát stejně brzy jako Emily.

A v neposlední řadě se dala ostříhat, rafinovaný účes jí teď končil kousek pod ušima a k jejímu obličeji se hodil daleko víc než dlouhé vlasy, kterým dával přednost Michael.

Když pomyslela na to, čemu vlastně její manžel dával přednost, celá ztuhla. Jak mohla přehlédnout, že nejvíc

se mu líbila a že nejvíc jí miloval, když mu připadala jako bezbranné děvčátko? Ty hrozné holčičí šaty, které jí

375

kupoval, ta jeho touha, aby se oblékala v měkkých pastelových odstínech, a ne v jasných barvách nebo v mod—

ní černé, ten příšerný paskvil místo noční košile, o němž se vyslovil, že ho vzrušuje víc než všechny její punčochy a podvazkové pasy, které si pořizovala sama!

Ozval se zvonek u dveří.

Emily vyskočila ze židle. “Půjdu otevřít.”

“Ne, otevřu sama,” zadržela jí Jane a položila jí ruku na rameno. “Potřebuju se trochu protáhnout.” Když procházela moderní kuchyní plnou skla a chromu k předním dveřím, cítila, že se jí chvějí kolena.

Kdykoliv cinkl zvonek u dveří, kdykoliv zazvonil telefon, přepadal jí strach, jestli to není Michael s prohlášením, že žádá zpátky své jediné dítě. Ačkoliv prostřednictvím právníka vyjádřil souhlas s tím, že se s ní ani s Emily nebude stýkat, dokud státní zástupce nerozhodne, zda

jsou či nejsou dostatečné důvody pro vzneseni obžaloby, Jane se nedokázala zbavit pocitu, že na ní někde v úkrytu číhá. Věděla, že Michael je sdostatek prohnaný a navíc příliš zuří, než aby jí dopřál skutečný klid. To, že o sobě během těch posledních dvou týdnů nedával pří-

liš vědět, nepochybně znamenalo, že proti ní něco chystá. Ledaže by si byl natolik jistý, že žádná obžaloba vznesená nebude a že později si svěření dcery do své

péče zajistí, že by si dovolil luxus vystupovat trpělivě a vstřícně.

Ve dveřním kukátku Jane spatřila uniformovaného poslíčka. Pomalu otevřela, prohlížela si mladíkovu hezkou, bezstarostnou tvář a nabyla jistoty, že ten obličej nezná. “Balíček pro Jane Whittakerovou,” řekl poslíček noso-vým hlasem a podával jí k podpisu list papíru. “Napište prosím vedle podpisu své jméno hůlkovým písmem,”

poučil jí, Jane to provedla a s nechutí od něj převzala balíček.

“Děkuju vám,” řekla a vrátila se do předsíně, vytapetované imitací kůže, balíček přitom držela před sebou, jako by se bála, že může vybuchnout.

“To je Diana?” zavolala Sára, sešla po schodech a v ha-

376

le se připojila k Jane. Měla na sobě béžové kalhoty a bílé tričko a jak se zvědavě naklonila, její čerstvě učesané vlasy se otřely Jane o tvář. “Co je to?”

Jane pokrčila rameny a společně se Sárou přešla do obývacího pokoje Tanenbaumových, zařízeném v bílém

a korálovém tónu. “Netiká to,” řekla Jane a snažila se zakrýt svou nervózitu smíchem.

“Myslíš, že je to od Michaela?” Jane přikývla. “Od koho jiného?” “Chceš, abych to otevřela já?”

Jane zaváhala. “Ne,” řekla konečně. “Nemůžu přece panikařit pokaždé, když dostanu nečekanou zásilku. Nebudu Michaelovi dopřávat, aby se mnou pořád takhle mával.”

“Tak se mi líbíš!” pochválila jí Sára a Jane roztrhla papírový obal.

Pod sním byl další, tentokrát ze stříbřité fólie převázané modrou stužkou. Zpod mašličky vykukovalo něco jako navštívenka. “Promiň, že jsem to nestihl k Tvým narozeninám,” bylo tam napsáno na stroji a bez podpisu.

Jane proti své vůli zdvihla obočí, spěšně rozbalila stříbřitý papír a otevřela krabičku, v níž našla další, o něco menší.

“No, na auto to nevypadá,” poznamenala Sára s kamennou tváří, zatímco Jane z krabičky vyndavala nevelké pouzdro na klenoty.

Potom Jane opatrně otevřela víčko etuje. “Panebože,” řekla a nemohla odtrhnout oči od nádherného prstenu s diamanty ve tvaru srdíček.

“Kroužek věčnosti,” zašeptala Sára a ze skrytého významu těch slov Jane až zamrazilo.

“Co může mít za lubem?” vyslovila Jane své obavy nahlas a přesně se jí vybavilo ono dopoledne, kdy jí Michael doslova přitáhl do klenotnictví na Newbury Street. Náhodné setkání s Annou Hallorenovou-Gimbletovou jí poskytlo právě tu příležitost, kterou potřebovala. Newbury Street, to pro ní byla cesta k záchraně.

Posílá jí snad Michael ten prsten, aby si nad ní znovu

377

zajistil svou nadvládu? Měl jí snad připomínat jeho moc? Já jsem připravená,” zavolala Emily, vzápětí přihopsala do obývacího pokoje a tam se zmateně rozhlédla. “Kde je Diana?”

Ještě nepřišla,” řekla Sára, zatímco Jane zaklapla pouzdro s prstenem.

“Kdo to tedy zvonil?”

Jenom přinesli balíček, ale na špatnou adresu,” vysvětlovala jí Jane, vrátila etuji do krabičky a všechno to položila na kávový stolek vedle sebe.

Zvonek u dveří znovu cinkl. Nikdo se ani nepohnul.

“To nepůjdeme otevřít?” zeptala se Emily.

Sára odkráčela ke dveřím a nahlédla do kukátka. “Tak vida. Rovnou dva za jednu cenu.” Otevřela a ve dveřích se objevila Diana s Danielem po boku.

“Náhodou jsme oba dorazili současně,” oznámila Diana a objala Jane. “Tváříš se hrozně. Ale moc se mi líbí tvůj účes.”

Daniel se trochu ostýchavě držel vzadu. Jak se máš, Jane?” zeptal se ode dveří.

“Dobře,” odpověděla mu po pravdě.

Diana se věnovala Emily. “Tak co, připravená vyrazit do velkého světa?”

“Už několik hodin.” “Opravdu?”

“Od snídaně. Zatím jsme s maminkou hrály karty. Sára vstávala před chvilkou.”

“Tisíceré díky, slečno,” zasmála se Sára. “Úplně jsem zapomněla, že když je v domě dítě, nic se neutají.” Následovalo pár vteřin rozpačitého ticha.

“Tak dej honem mamince pusu na rozloučenou a jdeme na to.”

Emily si stoupla na špičky, aby matku objala, a vůbec

jí nechtěla pustit. “Nebude ti nic scházet?” zeptala se jí. “Určitě ne.”

Jen se neboj, broučku,” ujišťovala jí Sára, “my ti tady na maminku budeme dávat pozor.”

378 ţ

“Budeš doma, až se vrátím?” zeptala se Emily. “To víš, že tu budu.”

“Slib mi, že nikam neodejdeš.” “Slibuju.”

“Mám báječný nápad. Co kdybys jela s námi?” navrhla Emily, chytila Jane za ruku a poskakovala kolem ní. Jane pohlédla na Dianu s tichou prosbou v očích. “Maminka s námi pojede příště. Ale dneska si uděláme takový tajný výlet, víš, jenom my dvě.”

“A kromě toho, co bych si tu počala sama s Danie-

lem?” zašklebila se Sára a Daniel se rozesmál. “Daniel může jet taky.”

Jane si k ní přiklekla. “Opravdu to nejde, miláčku. Čekám někoho, s kým si musím promluvit o něčem moc důležitém. Tak už běž,” pokračovala přes protesty dítěte. “Už několik dní se na ten výlet těšíš a Diana taky.” Jenže…”

“Neboj se, mně bude dobře. A nevyjdu ani na krok. Slibuju ti, že až se vrátíš, najdeš mě tady. A teď honem, ať nepřijdete o začátek filmu.”

Emily políbila matku na tvář a naposledy jí zabořila

hlavu do ramene, Jane jí pak pustila z objetí a vložila její ruku do Dianiny dlaně.

“Přivedu ti jí zpátky živou a zdravou,” ujistila Diana přítelkyni a odváděla Emily k autu.

“Dobře se bavte,” zavolala za nimi Jane a sledovala, jak se Emily uvelebila na předním sedadle Dianina vozu a okamžitě si zapnula bezpečnostní pás.

“Uvařím ještě trochu kávy,” řekla Sára, zavřela domovní dveře a zhluboka vydechla.

“Nechceš, abych ti pomohla?” zeptala se Jane.

Jenom se věnuj svému hostovi.” Vzápětí byla Sára pryč a Jane s Danielem osaměli, každý na opačném konci korálově červené pohovky.

“To se od tebe vždycky takhle bojí odejít?” zeptal se Daniel.

“Drží se mě jako stín, ale po tom, co prožila, je to pochopitelné. Spíme v jednom pokoji a každý večer u ní

379

musím sedět, dokud neusne. Občas usnu dřív než ona.”

Jane se usmála. “Po pravdě řečeno, nejsem si jistá, která z nás dvou to potřebuje víc.”

“Vyptává se tě hodně?”

“Ze začátku se ptala. Chtěla vědět, co se všechno stalo, proč jsem jí nevyzvedla ze školy, když jsem jí to slíbila, kde jsem byla, jak je to možné, že člověk zapomene, kdo vůbec je, a jaké to bylo.”

“A co jsi jí řekla?”

“Pravdu. Nebo alespoň tolik pravdy, kolik jí dokáže pochopit. Ostatně pořád si ještě nejsem jistá, že jsem to všechno pochopila já sama.” Odmlčela se. “Když s ně-

kým žiješ tak dlouho jako já s Michaelem, máš o něm určitou představu. A když potom zjistíš, že ta představa je falešná, je to šok. Úplně tě to vychýlí z rovnováhy, začneš pochybovat o všem ostatním.” Pohlédla do Danielových tmavomodrých očí. “Víš, co Michael namluvil Emily?”

Daniel zavrtěl hlavou.

“Namluvil jí, že z toho, co mi řekla, jsem byla tak smutná, až jsem se rozstonala a musela do nemocnice. Dovedeš si představit, že někdo dokáže zatížit sedmileté dítě takovým pocitem viny?” Ušklíbla se. “Ale nakonec to není o nic horší než to ostatní, co jí provedl.” Setřela si bezděčnou slzu. “Ale my se z toho vykřešeme. Obě chodíme k psychoterapeutce, doporučil mi jí doktor Meloff. Je výborná. Myslím, že nám pomůže.” Odmlčela se a pohlédla ke kuchyni, neboť jí už došlo, že Sára vaří kávu nějak příliš dlouho. “A co ty? Jak se ti pořád vede?” “Dobře. Vlastně tak docela ne,” pokračoval jedním dechem. “Víš, dělám si výčitky, říkám si, že jsem se o tebe měl víc zajímat, že tehdy dopoledne, když jsem s tebou mluvil, jsem měl poznat, že tu něco nehraje, že jsem neměl volat Carole hned potom, co jsi mi telefonovala…” Jak bys už tenkrát mohl poznat, že něco nehraje?

Ovládáš snad telepatii? Jak bys vůbec mohl něco tušit?

A že jsi zavolal Carole, to byla ta nejpřirozenější věc na světě…”

380

“Málem jsem ti všechno zkazil.” Daniel vyskočil z pohovky, přešel k oknu a zahleděl se do ulice. “Vinou mého telefonátu objevila Carole tvou hospodyni. Bylo

z pekla štěstí, že neměly možnost zastihnout Michaela včas, aby tě zadržel.”

“Hlavní je, že se jim to nepovedlo. Nezadrželi mě. A nezadrží mě ani teď.”

Daniel se vrátil od okna a posadil se do bílého křesla. Jak to zatím vypadá?”

“Není to jednoduché,” připustila Jane. “Úřad státního zástupce dosud neskončil vyšetřování. Momentálně marně shánějí Pat Rutherfordovou. Zřejmě se trmácí někde po Evropě a nevrátí se dřív než za týden. A pan Secord,

ředitel Emilyiny školy, je evidentně na Michaelově straně. Tenkrát, když Michael přišel s čerstvě zavázanou hlavou vyzvednout Emily, měli s ředitelem dlouhý rozhovor.” Pokrčila rameny. “Lehké to mít nebudu.”

“Ty si ale, doufám, věříš…” ‘ “Máme někoho, kdo snad podpoří mou žalobu vlastní výpovědí.” Jane se podívala na hodinky. Jmenuje se Sally Beddoesová a její dcerka patří k Michaelovým pacientům. Má přijít asi za hodinu.”

“Káva je hotová,” oznámila Sára, která vešla do pokoje s velkým průsvitným tácem, položila ho na kávový stolek a odstrčila přitom krabičku se stříbřitou fólií stranou. “Dovol, já to odklidím,” řekl Daniel a když přendaval krabičku na rohový stolek vedle sebe, přečetl si sdělení

na kartičce. “Někdo tu měl narozeniny?” “Michaelův způsob humoru,” řekla Sára a předvedla Danielovi diamantový kroužek věčnosti.

“To je tedy žertík.” Daniel zaklapl pouzdro se stejným opovržením jako předtím Jane. “Copak tomu člověku nedošlo, že žádáš o rozvod?”

“Řekla bych, že je to součást jeho taktiky,” přemýšlela Jane nahlas. “Milující manžel až do samého konce.” “Ale jde mu přece o to, aby mu připadlo dítě?” spíše konstatoval Daniel.

“V pondělí se sejdeme za přítomnosti advokátů, tam

381

se uvidí, jestli ještě můžeme dospět k nějaké dohodě.” Jane si od Sáry vzala šálek kávy.

“Udivuje mě, že po tom všem, co ti provedl, jsi vůbec ochotná se s ním setkat.”

“Co mi provedl?” zeptala se Jane a s hranou nechápavostí široce otevřela oči. “To já jsem přece ztratila paměť a odebrala se do říše bláznů. To já jsem přece agresivní.

Nejenže jsem se ho pokusila zabít, ale naší hospodyni jsem ohrožovala kuchyňským nožem a tchána s tchýní nůžkami. Všichni to rádi dosvědčí, aby zazářila jeho bezúhonnost.”

“Ale ta narkotika, co ti dával…”

“Ukradla jsem mu je z kufříku. Injekce mi dával, jen když jsem byla agresivní.”

“A lékaři…”

“…potvrdí, že jsem trpěla hysterickou amnézií, což mi asi v očích soudce moc neposlouží. Když mi Michael zaměňoval léky, oni u toho nebyli. Je to jeho tvrzení proti mému. Pokud se jich týče, choval se Michael jako ten nejsvědomitější manžel. A patří k nim, na to nezapomínej. Lékařům se příliš nebude chtít mluvit špatně o tak váženém kolegovi.”

“Ani doktoru Meloffovi?” zeptala se Sára.

“Ví jen to, že vyšetřoval ženu s projevy hysterického únikového stavu. Když se celé to svinstvo odehrávalo, zdolával někde peřeje.”

“Chceš stím naznačit, že Michael může vyhrát?” “Naznačuji pouze, že pokud zvolí boj, má slušnou šanci.”

Opět se ozval zvonek.

“Půjdu otevřít,” řekla Jane a žaludek se jí zhoupl zlou předtuchou. Nepřivádí už Diana Emily zpátky? Třeba dí-

tě příliš rozrušila představa, že by bylo na celý den odloučeno od matky. A třeba se s ní Diana musela vrátit, jen aby jí dokázala, že maminka opravdu zůstala doma,

jak slíbila.

Nebo snad nějaké další Michaelovo překvapení?

V kukátku viděla, že přede dveřmi stojí Sally Beddoe-

382

sová, matka vystrašeného děcka, s nímž se setkala v Michaelově čekárně. Chvatně otevřela. “Promiňte, ale čekala jsem vás až za hodinu.”

Žena se nervózně ohlédla do ulice. Já vím, jdu moc brzy. Ale nemůžu se zdržet. Ve voze na mně čeká manžel.” Kývla směrem k černému fordu, který čekal se spuštěným motorem u obrubníku.

“Nemusí čekat venku…” zkusila to Jane.

“Sám si to přál. Řekla jsem mu, že se hned vrátím.” “Hned? Paní Beddoesová, musíme si promluvit

o spoustě věcí.”

“Opravdu nechcete jít dál, paní Beddoesová?” připojila se k Jane Sára a v tu chvíli se ozval telefon. “Právě jsem uvařila kávu.”

“Ne, skutečně se nemůžu zdržet.” Bylo zřejmé, že žena se nehodlá pohnout z předsíně.

“Asi bych to měla vzít,” poznamenala Sára a pohlédla na Daniela. “Danny, doprovodíš mě k telefonu?” Daniel bez váhání vyskočil z křesla a následoval Sáru do kuchyně.

“Paní Beddoesová, nevím, jestli jsem vás správně pochopila…”

“Myslím, že ano.”

“Prosím vás, neříkejte to, co se bojím, že chcete říct.” Je mi to líto, paní Whittakerová. Vím, že jste se mnou počítala, a hrozně nerada vám působím zklamání…”

“Tak to nedělejte. Moc vás prosím,” dodala šeptem. “Včera jsme se o to s manželem přeli celý večer. Obávám se, že neustoupí. Nedovolí, aby Líza svědčila.” “Ale doktor Whittaker jí obtěžoval!”

“Nemůžeme to nijak dokázat.” “Nevěříte tomu, co vám sama řekla?”

Sally Beddoesová provinile sklopila oči. Já jí věřím. Ale kdo dál? Kdo uvěří čtyřletému děcku, které je známé svou hrůzou z doktorů?”

“Zapomínáte, že nebude sama. Vypovídat bude i moje dcera. Když budeme dvě, soudce se neodváží jen tak zamítnout žalobu. A státní zástupce se teď probírá man-

383

želovou kartotékou a pokouší se zjistit, jestli těch dětí, které obtěžoval, není víc.” Jane cítila, jak se jí do hlasu vkrádá tón zoufalství. Dobře věděla, že státní zástupce zatím nenašel nikoho, kdo by byl ochoten vystoupit před soudem.

“Líza za svůj krátký život už tolik zkusila,” řekla Sally Beddoesová a přemáhala pláč. “Od dvou let prodělala už šest složitých operací. Copak to nechápete? Bylo by hrozné vystavit jí dalšímu lékařskému vyšetřování, otázkám státního zástupce a trápení advokátů. Prožila si dost traumat na celý život. Nechceme jí připravit další.” Zdvihla k Jane utrápené oči. “Prosím vás, pokuste se nás pochopit.”

Já vás chápu,” řekla Jane upřímně.

Je mi to moc líto.” Sally Beddoesová se rozběhla k čekajícímu vozu.

“Panebože,” zasténala Jane, když auto odjelo. Uslyšela za sebou Daniela se Sárou a sesypala se Danielovi do náruče. “Panebože, bez ní nemám vůbec šanci.”

“Nevzdávej se, Jane,” naléhala na ní Sára. “Pravda je na tvé straně.”

“Pravda je taková, že mi vezmou dceru!” “Nevezmou, Jane. Nic takového nepřipustíme.” “Opravdu? A co řekneš, až se tě Michaelův advokát

pod přísahou zeptá na mé manželství? Řekneš, že jsi je vždycky pokládala za jedno z těch manželství, která se uzavírají v nebi, že Michael byl ten nejoddanější a nejpozornější manžel, že jsem ti za ta léta řekla nejmíň stokrát, jak jsem šťastná a jak ho miluju. A co ten večer, když jste k nám přišli na večeři a já jsem úplně odpadla, takže jste mě museli odnést do postele? Jak si myslíš, že to na soudce zapůsobí?”

“Vysvětlíme mu to,” namítl Daniel, ale neznělo to příliš přesvědčivě.

“Nepochybujte o tom, že Michael vyuzije i vás. Vůbec nepochybujte, že proti mně použije všechny mé přátele.” “Carole dosvědčí, že jí Michael lhal o našem domnělém poměru,” připomněl jí Daniel.

384

“Lhal, nebo jí jen opakoval lži, které slyšel ode mně?” vrátila mu to Jane. “Věř mi, ten to má pojištěné ze všech stran.”

“Přece musí zbývat ještě nějaká možnost,” nesouhlasila Sára.

“Taky že zbývá.” Jane zamířila k ložnicím v zadní části vilky.

“Kam jdeš, Jane? Co máš v plánu?”

Je nejvyšší čas, abych znovu zmizela. Jenomže tentokrát si beru Emily s sebou.”

“To přece nemůžeš, Jane,” zapřísahal jí Daniel, když jí dohonil přede dveřmi jejího pokoje. “Michael tě najde; vystopuje tě, přitáhne tě zpátky a pak určitě získá dítě do vlastní péče.”

Je to jediná šance, kterou mám.”

Jane, posadíme se na chvilku a probereme si to,” naléhala Sára.

“Nemůžeš celý zbytek života pořád jen utíkat a bát se,

že tě chytí. Co by to pro Emily bylo za život?” varoval jí Daniel.

“A co by to bylo za život, kdyby jí Michael získal do své péče?”

“Kam ale vůbec chceš jít?” nepřestávala se ptát Sára. “Z čeho budeš žít?”

Jane svěsila hlavu, protože uspokojivou odpověď neznala.

Z předsíně se ozvalo hlasité zaklepání. “Promiňte, je někdo doma?”

“Kdo to k čertu je?” zeptala se Sára.

Jane byla v předsíni první, jako magnetem přitahovaná dobře známým hlasem. To není možné, říkala si v duchu. Ne, to není možné.

Na prahu stála Paula Marinelliová, ve tváři odměřená jako vždy. “Bylo otevřeno…,” vysvětlovala.

“Co tu chcete?” vybuchla Jane a horečně uvažovala, kolik toho asi Paula mohla vyslechnout.

“Michael mi řekl, že jste tady. Myslím, že bychom si měly promluvit.”

385

“Nemám, co bych vám řekla.” Drzost té ženské nezná mezí! Copak se kvůli muži, kterého zbožňuje, nezastaví opravdu před ničím?

“Snad abyste raději šla, než zavolám policii,” řekla jí Sára. “A svemu šéfovi můžete ohlásit, že Jane se daří skvěle.”

“Poslechnu vás,” odpověděla Paula, zatímco Jane bojovala s pokušením skočit jí po krku. “Ale ne dřív, než vám řeknu, co mám na srdci.”

“V tom případě,” uznala Jane, v níz přece jen zvítězila zvědavost, “bude snad lepší, když se posadíme.”

386

Třicátádruhá kapitola

První věc, které si Jane na Michaelovi všimla, když se s ním setkala v kanceláři jeho právního zástupce, byla, jak dobře a sebevědomě vypadá. Žádné váčky pod očima, které by svědčily o bezesných nocích. Ruce se mu netřásly; hlas zněl srdečně.

“Zdravím tě, Jane,” řekl bez rozpaků.

“Michaeli,” konstatovala pouze, uhladila si záhyby na béžovém kalhotovém kostýmu ze salónu Armání a přemáhala se, aby mu neplivla do očí. Neměla jsem sem

chodit, pomyslela si a potlačila nutkání z té nákladně zařízené místnosti prchnout. Ano, místo aby poslechla své přátele, místo aby riskovala všechno, měla raději sebrat Emily a utíkat co nejdál. Jaký to vůbec má smysl? Copak opravdu čekala, že se Michael vzdá bez boje?

“Tak jak se pořád máš?” Michael dokázal vyvolat dojem, že mu na srdci neleží nic než její blaho.

“Už mnohem líp,” procedila se zaťatými zuby, neboť si byla dobře vědoma, že Michaelův advokát Tom Wadell jí od svého obrovského stolu s mramorovou deskou bed—

livě sleduje. Čeká, že udělám chybu, ze třeba ztratím nervy a vybuchnu, prostě že jim poskytnu další munici, kterou pak proti mně použijí u soudu.

“Může vám moje sekretářka přinést šálek kávy, než se dostaví slečna Bowerová?” zeptal se právník a dlouhými, pěstěnými prsty si přejel po holé lebce.

“Ne, děkuji vám.”

“Vzhledem k tomu, že právní zástupkyně mé manželky se bohužel opozdila,” připustil Michael a Jane se musela kousnout do jazyka, aby nezačala křičet, “mohli bychom snad s Jane využít té příležitosti a chvilku si

387

promluvit mezi čtyřma očima.”

Jane udiveně zakroutila hlavou a nezmohla se na jediné slovo. Co to tu na ní Michael chce zkoušet? “Domnívám se, že nejde o tak nepřiměřené přání,” dodal vzápětí Michael s pohledem upřeným na svého advokáta.

“Co tomu říká paní Whittakerová?” obrátil se na ní Tom Wadell.

“Rozhodně to nepokládám za nic nepřiměřeného,” řekla Jane a nijak se nesnažila skrýt sarkasmus. Tom Wadell povstal ze svého křesílka s vysokým opěradlem, potaženého vínově rudou kůží. “Budu v konferenčním sále. Moje sekretářka je hned za dveřmi, pokud byste cokoliv potřebovali.”

Pokud byste musel volat o pomoc před touhle pomatenou ženskou, vyložila si Jane jeho slova a sledovala, jak za sebou zavírá dveře. Podvědomě o krok ustoupila. Michael se zatvářil dotčeně, téměř uraženě. “Co si myslíš, že bych ti mohl udělat, Jane?”

“Co ještě zbývá?” vrátila mu otázku.

“Doufal jsem, že bychom si mohli promluvit jako dva dospělí lidé.”

“Zajímavý návrh od muže, který v sexu dává přednost dětem.”

Michael se díval do země. “Nijak mi to neusnaďňuješ.” “Zřejmě jsem si ráno zapomněla vzít Haldol.”

Michael k ní zvolna zdvihl oči, ústa stažená hněvem. “Vím, co si myslíš, že jsem ti provedl, Jane, ale…” “Buď tak laskav a ušetři mě toho. Své lži si schovej k soudu. Jestli jsi se mnou chtěl mluvit o tomhle…” “Chci zpátky svou ženu.”

“Cože?!”

“Miluju tě, Jane. Vím, že mi to nevěříš. Vím, že ve mně vidíš něco jako zrúdu, ale musíš mi věřit, že tě miluju, že jsem si nikdy nepřál nic jiného než to, co jsme spolu prožívali. Chtěl bych, aby celý tenhle hrůzný sen byl už za námi a abyste se ty a Emily vrátily ke mně domů, tam,

kam obě patříte.”

388

Jane klesla na vínově rudou pohovku u zdi naproti

stolu Torna Wadella a sledovala, jak ze širokého sedadla s tichým sykotem uniká vzduch. Copak už zase prohrá-

vá? Mohla tahle slova vůbec vyjít z Michaelových úst? Michael sáhl do kapsy a vyndal malé pouzdro od klenotníka, které mu Jane vrátila den předtím prostřednictvím téže zásilkové služby, jakou použil sám. “Ten prsten jsem koupil pro tebe, Jane. Chci, aby sis ho nechala.” Jane cítila, jak se jí svěšené ruce svírají v pěst. Tohle si tedy naplánoval? Počítal s tím, že ho praští? “Scházíš mi, Jane. Schází mi život s tebou. Schází mi naše dcera.”

“Ta dcera, o které jsi mi tvrdil, že je mrtvá.” Michael si sebejistě prohrábl vlasy. “Vím, že se domníváš, že jsem ti to říkal…”

“Aha. Takže teď už se pochybuje i o mém sluchu.” Jane, chovala ses dokonale iracionálně. Hystericky. Jak si můžeš být jistá čímkoliv, co ti někdo řekl?” Jane zavřela oči a neodpovídala. Skutečně mohla si být jistá?

“Miluju tě, Jane,” opakoval a přisedl si vedle ní. “Vím, co si myslíš, že jsem provedl tobě i naší dceři, ale zároveň vím, že časem a při patřičné léčbě sama pochopíš,

že to, co si myslíš, že se stalo, se nikdy nestalo, a že jsem nikdy nespáchal nic z toho, z čeho mě obviňuješ.”

“A Emily?” zeptala se Jane. Jak dlouho potrvá, než to pochopí ona?”

“Emily je sedm let,” vysvětloval trpělivě Michael. “Z ničeho nebude mit větší radost, než když uvidí, že rodiče jsou zase spolu.” Vztáhl k ní ruku.

Jane pozorovala, jak se jeho štíhlé chirurgické prsty blíží k jejím prstům. Pak mu pohlédla do tváře. Přelétla očima jeho mírně zakřivený nos, prohlédla si jeho masi—

té rty, světlé vlasy, bledě zelené oči a pokoušela se pospojovat všechny ty jednotlivé části v rozpoznatelný celek. Ale byl pro ní stále daleko víc cizí než tenkrát, před dvěma měsíci, když se s ním setkala v ordinaci doktora Meloffa. “Sáhni na mně a zabiju tě,” řekla nevzrušeně.

389

Michael ucukl rukou a zjevně otřesený vyskočil z pohovky. Jane uvažovala, jestli ho tak vyděsila samotná její slova, anebo klid, s jakým je pronesla. “Chceš mi vyhrožovat, Jane?” ptal se jí a udiveně kroutil hlavou.

V tom okamžiku Jane napadlo, že kancelář může být odposlouchávána. Zkazila snad všechno? Panebože, co je s její advokátkou? Proč to té ženské tak trvá? “Právě tenhle tvuj přístup všechno zavinil,” pokračoval Michael. “Ty prostě nejsi schopná sebemenšího ústupku, nic nedokážeš řešit pokojnou cestou. Proč bys taky ustupovala, když máš vždycky pravdu? Ty přece víš

všechno nejlíp, viď, Jane? Kdepak, vážení, Jane Whittakerové nebude nikdo nic vykládat. Ta už všechno ví. Ta zná odpověď na každou otázku. Na tu si nikdo nepřijde. Bez jejího souhlasu nikomu nespadne ani vlas z hlavy.

Ty musíš být vždycky na koni, nebo se mýlím, Jane? Všechna zásadní rozhodnutí sis vyhradila pro sebe: Kam jít; koho pozvat; co dělat; kdy se pomilovat; jak se pomilovat…”

Jane se snažila složit tu tříšť nečekaných obvinění dohromady. Jestli ti správně rozumím, tedy to, že jsi sexuálně zneužíval naší dceru, je moje vina…”

“Pro smilování boží, Jane. Nikdy jsem Emily nezneužíval!” Zvedl ruce ke stropu, jako by volal na pomoc vyšší mocnosti. Jednou večer se zatoulala do koupelny, právě když jsem čůral. Ty jsi byla na jedné z těch svých schůzí. Prostě byla zvědavá, jak už děti bývají. Zeptala se, jestli si může sáhnout. Neviděl jsem na tom nic špatného. Všechno to bylo úplně nevinné. Vůbec by mě nenapadlo, jaké představy to v ní vyvolá…”

“Takže teď je pro změnu vinna Emily.”

“Proč jsi tak posedlá, jen abys měla nějakého viníka?” “A proč nejdeš rovnou k čertu!” odsekla mu Jane hlasitěji, než měla v úmyslu.

Někdo zaklepal na dveře. “Všechno v pořádku?” otázal se ženský hlas.

Michael přešel ke dveřím a otevřel, ve tváři výraz úzkosti. “Požádejte prosím pana Wadella, aby se laskavě

390

vrátil,” sdělil soucitně se tvářící sekretářce a z každého jeho slova zaznívalo bolestné zklamání. “Vypadá to, že sami nic nevyřešíme.”

“Skvělý výkon, Michaeli,” řekla Jane, skutečně udivená, jak výborně to s ní sehrál.

Pohlédl na ní, jako by neměl tušení, o čem to mluví, a Jane znovu zapochybovala, jestli má proti němu před soudem vůbec nějakou naději.

“Podívejte se, kdo přišel,” volal už z dálky Tom Wadell, uvedl do kanceláře právní zástupkyni Jane a pak všem pokynul, aby se rozesadili do křesílek naproti jeho psacímu stolu.

Advokátka se jmenovala Renée Bowerová, pocházela

z Floridy a do Bostonu se přistěhovala po kratším zásto—

ji v New Yorku. Byla to atraktivní žena, jejíz křehká slupka skrývala nepoddajné jádro. Povzbudivě kývla na Jane

a pak se klidně posadila, luxusní prostředí jí zřejmě nijak neomráčilo. “Omlouvám se za zpoždění. U státního zástupce to trvalo déle, než jsem očekávala.”

“Myslím, že můžeme rovnou přistoupit k věci,” oznámil Michael hned poté, co si byli představeni.

Jsme připraveny posoudit každý rozumný návrh,” odvětila mu Renee Bowerová.

Tom Wadell si odkašlal. “Můj klient netouží po žádném vleklém a únavném soudním sporu. Jako svědomitý rodič stejně tak nemá zájem, aby jeho dcera byla v tak zranitelném období svého života odloučena od matky. Je

si vědom, že dítě i tak už vytrpělo dost, a nerad by jeho trápení jakkoliv prohluboval. Z těchto důvodů je ochoten přistoupit na to, aby Emily byla svěřena do péče paní Whittakerové.”

Jane bleskla očima po Michaelovi. Je možné, že by se

v něm přece jen ozvalo svědomí a že by je všechny ušetřil té nekonečné hrůzy soudních výslechů?

“A na oplátku?” zeptala se Renée Bowerová.

“Na oplátku vaše klientka stáhne všechna svá nepodložená tvrzení o pohlavním zneužívání, týkající se doktora Whittakera.”

391

“Moje klientka získá dítě do výhradní péče?”

“S tím, že doktoru Whittakerovi bude umožněn častý kontakt.”

“Co to znamená častý kontakt?” vložila se do rozhovoru Jane, naklonila se dopředu a její chvilková eufórie se rychle vytrácela.

“Můj klient se bude se svou dcerou stýkat každý druhý vikend a každý středeční večer. Dále jeden měsíc v létě a jeden týden o Vánocích a o Velikonocích. Ostatní volné dny budou rozděleny rovnoměrně mezi oba rodi-

če.”

“Nikdy,” řekla Jane hněvivě. “Nedovolím ti s Emily

žádný styk bez dozoru.”

“To opravdu čekáš, že budu souhlasit s tím, abych se scházel se svou dcerou na pár hodin týdně a ještě ve společnosti nějaké sociální pracovnice, která by hlídala každé moje hnutí?” zeptal se Michael.

“To je moje minimální podmínka.”

“Aha. A počítáš s rizikem? Protože jestli nepřijmeš mou nabídku a tvá advokátka ti jistě vysvětlí, že je to zatraceně dobrá nabídka, Jane pak s tebou budu bojovat

o všechno. A až s tebou budu hotov, budeš ráda, jestli naší dceru vubec ještě někdy uvidíš.” Odmlčel se a nechal slova působit.

Jane pohlédla na Renée Bowerovou, advokátka však upřeně sledovala Michaela.

“To si opravdu myslíš, že tvé nechutné obvinění mů-

že obstát?” pokračoval Michael, vstal z křesílka a začal přecházet po kanceláři. “Že až se prokáže tvá hysterická amnézie, dá státní zástupce přednost tvému tvrzení před mým? Že vůbec vznese obžalobu? Že nebudu zcela

zproštěn podezření? A později, až se střetneme při jednání o svěření dítěte, myslíš si snad, že jediný soudce uvěří ženě, která kromě toho, že dokázala zapomenout

vlastní totožnost, za sebou má celou řadu násilných činů, včetně roztřískané hlavy manzela a útoků na úplně neznámé lidi? Zní to logicky?” Opět se odmlčel, přestože evidentně dosud neskončil. “A co Emily?”

392 “Emily?”

“Ano, Emily. Copak nechápeš, jak jí ublížíš, když jí budeš nutit, aby před soudem vypovídala proti vlastnímu otci?”

Jane se postavila tak prudce, až se její křesílko převrhlo, a její advokátka se je marně pokusila zachytit. “Tak já jí ublížím?”

“Když už ti nezáleží na mně, Jane, když už je ti jedno, co tahle urážlivá obvinění způsobí v mém životě, pak bys alespoň měla myslet na naše děvčátko.”

“Ty parchante!”

Jane,” mírnila jí její právní zástupkyně.

Jak se opovažuješ,” syčela Jane, tloukla pěstí do chladné mramorové desky psacího stolu a všimla si, jak se Tom Wadell poděšeně odtáhl. Jak se opovažuješ takhle všechno překrucovat?”

“Rány do stolu, výborně, Jane. To je slibný začátek. Co je na programu dál?”

Jane,” napomínala jí advokátka, “nekažte si to.” “Snad bychom měli naší schůzku odložit, abyste měla dost času naše návrhy důkladně uvážit,” nadhodil Tom Wadell a vstal.

“Potřebuju jen chvilku, abych si v tom udělala jasno,” řekla Jane. “Chci si být jistá, že jsem všechno správně pochopila.” Začala přecházet po místnosti a Michael se chvatně posadil zpátky do křesílka, aby jí nestál v cestě. “Takže ty se vyhneš nežádoucí publicitě, kterou by znamenal ten nepříjemný proces; zachováš si své postavení v nemocnici a svou oslňující pověst; výměnou za to já dostanu Emily do výhradní péče. Budu se o ní smět normálně starat; ty jí budeš prznit vždycky ve středu večer a každý druhý vikend…”

“Pro smilování boží, Jane!” Michael si prohrábl vlasy. “…nemluvě o vánočním a velikonočním týdnu a celém měsíci během letních prázdnin.”

“Myslím, že takhle se nikam nedostaneme.” Tom Wadell si začal skládat své papíry.

“Opravdu si myslíš, že s něčím takovým budu souhla-

393

sit?” Jane se zastavila přímo před manželem. Má snad

v úmyslu ho praštit? Ví bůh, že těžko by jí něco mohlo

přinést větší uspokojení.

Michael proti ní vysunul bradu, vyloženě jí provokoval a dráždil. Já blázen jsem si myslel, že kompromis bude v zájmu nás obou.”

Jane jen s přemáháním udržela ruce svěšené a nezaťala manželovi nehty do očí. A náhle v těch jeho očích

spatřila obraz Emily a pochopila, že její největší naděje na vítězství a zároveň nejsladší pomsta spočívá v tom, že

zachová klid. Je to zvláštní, pomyslela si, v této chvíli jí naděje a pomsta splývají v jedno.

“Ano, kompromis je ve tvém zájmu, to jistě. A možná i v mém,” řekla a posadila se na své místo. “Ale rozhodně není v zájmu Emily.” Pohlédla na svou advokátku, která se k ní naklonila a položila jí ruku na zápěstí. “Kromě toho je na kompromisy už přece jen trochu

pozdě.”

Michael se trpce usmál. “Co znamená zase tohle?” Jane teď nechala mluvit svou právní zástupkyni. “Přicházím rovnou z kanceláře státního zástupce,” konstatovala Renée Bowerová. “Hodlá vás obvinit ze spáchání trestného činu.”

Michael zabodl pohled do svého advokáta.

“Státní zástupce přece ví, že takové obvinění neobstojí,” řekl Tom Wadell s jistotou. “Nedovedu si představit, že by se pouštěl do procesu na základě výpovědi přecitlivělého děcka a jeho, promiňte mi ten výraz, hluboce nevyrovnané matky.” Usmál se na Jane, jako by jí právě složil poklonu.

“Už nejde pouze o naší výpověď,” informovala ho Renée Bowerová. Jane sledovala, jak Michaelovi zamrzl úsměv na rtech.

“Co máte na mysli?” dožadoval se vysvětlení. “Omluvte mě prosím na okamžik,” řekla klidně Renée Bowerová. “Hned to bude jasné.” Vstala a vyšla z kanceláře.

Jane, o co tu ksakru jde?” naléhal Michael. “Uklidněte se,” radil mu právník. “O slečně Bowerové je známo, že si potrpí na divadýlko.”

Ani ne za minutu se Renée Bowerová vrátila, provázená Paulou Marinelliovou.

“Paulo! Díky bohu!” zvolal Michael. “Sháněli jsme vás

celý týden.” Vyskočil, popadl ji za ruku a vedl jí k advokátovu stolu. “Tome, tohle je Paula Marinelliová, moje hospodyně, to ona mi pomáhala starat se o Jane. Sama

může nejlíp dosvědčit, v jakém byla Jane stavu.” “Snad bychom si měli poslechnout, co nám chce slečna Marinelliová sdělit,” navrhla Renée Bowerová a naznačila Paule, aby spustila.

Jak jste něco takového mohl udělat, doktore Whittakere?” zeptala se Paula tichým, monotónním hlasem. “Důvěřovala jsem vám. Ne, pro mne jste dokázal kráčet po vodě. Jak jste mě mohl takhle oklamat? Jak jste mohl ublížit mé holčičce?”

Michaelova tvář bledla, až zpopelavěla. “Ublížit?! Proboha, já jsem jí zachránil život!”

“Ano, zachránil,” souhlasila Paula, “a za to vám nikdy nepřestanu být vděčná.”

“Řekněte nám prosím, co jste vypověděla před státním zástupcem,” vybídl jí Tom Wadell a na očích mu bylo vidět, že situaci začíná chápat.

“Když se u mé dcery Christine začaly objevovat nocni můry,” vyprávěla Paula s pohledem upřeným na Michaelova advokáta, “pokládala jsem to za něco, co je u dětí běžné. Nevěnovala jsem tomu pozornost ani potom, co

mě i má matka přesvědčovala, že za tím musí něco být. Když mi Christine říkala, že nechce jít na kontrolní prohlídku, protože pan doktor na ní tak divně sahá, nic

jsem z toho nevyvozovala. A když to pořád opakovala,

řekla jsem jí, že doktor Whittaker jí sahá jen tam, kde jí chce uzdravit. Odmítala jsem vyslechnout, s čím se mi svěřila. Jednou jsem jí dokonce naplácala, že si vymýšlí tak hrozné věci.”

“Tome, tohle je přece směšné,” vyskočil Michael. “Copak musím takové žvásty poslouchat?”

395

“Mám pocit, že byste udělal líp, kdybyste se zase posadil,” poradil mu advokát.

Michael se sesul do křesílka jako nafukovací panák

s dirkou po straně. Jane málem zaslechla, jak z něj uniká vzduch.

“Když jsem poslouchala vyprávění Jane,” pokračovala Paula, “když jsem slyšela, co doktor Whittaker provedl své vlastní holčičce, pochopila jsem, že všechno, co mi říkala Christine, byla pravda. Byla jsem tak otřesená, že jsem se nedokázala ani pohnout. Bylo mi, jako by mi rvali srdce z těla.” Paula nevěřícně zakroutila hlavou. “Věřila jsem tomu člověku víc než vlastní dceři. Nevšímala jsem si jejího zoufalého volání o pomoc, protože jsem mu bezmezně důvěřovala. Bez námitek jsem vykonávala všechno, co mi uložil. Přecpávala jsem jeho ženu narkotiky a izolovala jí od příbuzných i od přátel. Dá-

vala jsem jí tablety a injekce když mi přikázal, tak třeba nepřetržitě. Viděla jsem jí trpět a nic jsem proti tomu nedělala, protože jsem mu věřila, že je to jen pro její dobro. Teď vím, že je to naprostý lhář. Vím, že zneuží-

val svou dceru, stejně jako zneužíval moje děvčátko, a jsem připravená o tom vypovídat pod přísahou. Už se

na tu výpověď těším. Tohle jsem sdělila státnímu zástupci.”

Následovala chvíle úplného ticha, kdy snad nikdo ani nedýchal.

Bylo na Renée Bowerové, aby prolomila mlčení. “Domnívám se, že jsme pánům poskytly dost látky k přemýšlení.” Vstala. “Měly bychom jim tedy ponechat i přiměřenou lhůtu, aby si to všechno přebrali.” Pohlédla do očí Michaelovu advokátovi. “Zavoláte mi?”

Tom Wadell mlčky přikývl.

Když Renée Bowerová odváděla Jane a Paulu z kanceláře, měl Michael hlavu v dlaních. Ženy mlčely, dokud nevyšly na ulici.

“Ani nevím, jak vám mám poděkovat,” obrátila se Jane k Paule.

“To myslíte vážně? Já jsem přece váš dlužník.”

396

Jane rozpřáhla ruce a objala se s ní. “Dávejte na svou holčičku pozor.”

“Vy taky,” zašeptala Paula a vzápětí už chvátala ulicí pryč.

Jane jí vyprovázela pohledem, dokud jí nezmizela za rohem.

“A co teď?” zeptala se Jane Renée Bowerové.

“No, obvinění z trestného činu už jde mimo nás.” “A Emily?”

“Myslím, že teď už žádné problémy nebudou.” Renée

se podívala na hodinky. “Na oběd je ještě trochu brzy, ale nějak mi vyhládlo. Co vy na to?”

Jane se neubránila úsměvu. “Když nevíš, jak dál, najez se,” pronesla moudře, pohodila hlavou a rozesmála se. Jdeme. Padám hlady.”