Joy Fielding

Nic mi neprozrazuj

1

Čekal na ni na cestě do práce. Aspoň takový měla Jess pocit v okamžiku, kdy si ho všimla: stál nehybně na rohu California Avenue a 25 th Street. Když vycházela z garáže a přebíhala ulici ke Správní budově, ucítila na sobě upřený pohled jeho temných očí. Byl to pohled studenější než chladný říjnový vítr, který si pohrával s jeho neupravenými světlými vlasy. Volně svěšené ruce podél těla křečovitě sevřené v pěst; ošoupané hnědé kožené sako. Měla by ho snad znát? Když se Jess přiblížila, trochu se pohnul a ona si všimla, že se mu na ústech usadil děsivý úšklebek, který zkřivil pravý koutek jeho silných rtů k jedné straně, jako by věděl o něčem, o čem Jess neměla ani tušení. Byl to úsměv postrádající cit. Jako úsměv toho, kdo s požitkem trhal v dětství křídla motýlům a mouchám, pomyslela si Jess, zachvěla se a ignorovala téměř nepostřehnutelný pozdrav pokývnutím hlavou, když se její oči setkaly s jeho. Věděla, že je to úsměv plný tajemství. Rychle se otočila a s nepříjemným pocitem strachu vyběhla po schodech.

Jess cítila, jak se muž pohnul směrem k ní a ani se nemusela ohlížet, aby se přesvědčila, že za ní stoupá po schodišti, protože jí celým tělem vibrovaly jeho těžké rozvážné kroky. Doběhla na odpočívadlo a zatlačila ramenem do masivních otáčivých dveří. Neznámý se zastavil na posledním schodu a ona stačila zahlédnout, jak jeho pochmurný obličej mizí a znovu se objevuje s každým otočením skleněné výplně. Zlomyslný úsměv ani na okamžik neopustil jeho rty. Jsem Smrt, šeptal úsměv. Přišla jsem si pro tebe. Jess slyšela, jak jí ze rtů unikl hlasitý vzdech. Zaslechla šoupavé kroky blížící se po mramorové podlaze za jejími zády a uvědomila si, že na sebe upoutala pozornost jednoho ze členů ochranné stráže. Otočila se a sledovala, jak strážce, který se jmenoval Tony, se obezřetně přibližuje s rukou těžce opřenou o rukojeť své pistole. „Děje se něco?“ zeptal se. „Doufám, že ne,“ odpověděla Jess. „Venku je nějaký muž, který…“ Který co? ptala se sama sebe a zahleděla se do Tonyho unavených modrých očí. Který se jen chtěl uvnitř zahřát? Který se odporně šklebí? Je to snad už v tomhle kraji taky hřích? Strážce se zadíval přes její rameno ke dveřím a ona pomalu sledovala jeho pohled. Nebyl tam nikdo. „Vypadá to, že začínám věřit na duchy,“ řekla omluvně Jess a napadlo ji, jestli to náhodou není pravda. Ať to byl kdokoli, je dobře, že zmizel.

„To bude tím ročním obdobím,“ poznamenal strážce, a ačkoli ji velice dobře znal, prohlédl si její průkaz a odmávl ji směrem k detektoru kovu. Takhle to pravidelně chodilo každé ráno už čtyři roky.

Jess pravidelnost milovala. Denně vstávala v 6:45, rychle se osprchovala a oblékla na sebe šaty, které si večer předtím připravila a zhltla přímo z lednice kus studeného slaného koláče se sýrem. Ani ne za hodinu už seděla za stolem ve své kanceláři, pročítala denní rozvrh a měla prostudované spisy k jednotlivým případům. Když vedla proti někomu žalobu, musela si projít některé detaily se svými spolupracovníky, vymyslit nejlepší strategii, zformulovat otázky a stanovit odpovědi. (Dobrý právník nikdy neklade takové otázky, na které by předem neznal odpověď.) Když se připravovala na nadcházející soudní řízení, bylo třeba shromáždit informace, najít vodítka, vyslechnout svědky, kteří na ni čekali ve třináctém patře, promluvit si s policií, dostavit se přesně na důležité schůzky, dodržovat a podle potřeby měnit časový plán dne. Všechno muselo klapat přesně podle přísného harmonogramu. Jess Kosterová neměla ráda překvapení mimo soudní síň a ještě méně uvnitř ní.

Když se ujistila, že drží celý den pevně v rukou, pohodlně se usadila do křesla s šálkem černé kávy a do zlatova usmaženou koblihou a pustila se do četby ranních novin. Vždycky začínala rubrikou „Smuteční oznámení.“ Paulině Ashcroftová, zemřela poklidně ve věku 67 let ve své posteli; Ronald Barrett, zemřel ve věku 79 let po těžké a vleklé chorobě; Matthew Smythe, milovaný manžel a otec (věk neuveden) – projevy soustrasti zasílejte na adresu Americký fond srdce a srdečních záchvatů.

Jess nedokázala s jistotou říct, kdy se stala smuteční oznámení pravidelnou součástí její každodenní rutiny a stejně tak nedokázala říct proč. K někomu, komu nebylo ani třicet let – přestože pracoval jako žalobce v Kanceláři státních zástupců pro okres Cook v Chicagu – se to jaksi nehodilo. „Našla jsi někoho známého?“ zeptal se jí kdysi jeden z rodičů. Jess zavrtěla hlavou, ne. Nikdy nenašla nikoho známého. Nebo snad hledala svou matku, jak jednou nadhodil její bývalý manžel? Nebo čekala, že tam uvidí své vlastní jméno? Neznámý s neposlušnými blonďatými vlasy a zlým pohledem násilně vytlačil z mysli všechny ostatní myšlenky. Jsem Smrt, posmíval se a jeho hlas se odrážel od holých stěn kanceláře. Přišla jsem si pro tebe.

Jess odložila ranní noviny a bloumala očima po místnosti. Tři náhodně sehnané stoly v různých odstínech ořechu stály proti sobě ve zmatených úhlech u fádních bílých stěn. Nikde žádné obrázky, žádné nástěnné kalendáře, žádné portréty. Jen na stěně proti jejímu stolu byl zažloutlou lepicí páskou nepořádně připevněný starý potrhaný plakát z filmu Sbohem, ptáčku. Studené kovové police přetékaly sbírkami zákonů a jinou právnickou literaturou. Všechno vypadalo, jako by se to dalo během několika minut sbalit a odstěhovat. Což se opravdu dalo. A často tomu tak bylo. Pravidelné střídání asistentů státního prokurátora probíhalo podle předpisů a příliš se nevyplácelo v místnosti zabydlovat. Jess sdílela kancelář s Neilem Strayhornem a Barbarou Cohenovou, tedy s druhým a třetím přísedícím, kteří se měli objevit asi za hodinu. Jess, která byla prvním přísedícím, měla za úkol rozhodovat ve všech závažných otázkách svého úřadu.

V okrese bylo celkem sedm set padesát státních prokurátorů a jen v téhle budově jich sedělo dvě stě: osmnáct právníků v každém křídle, tři v každé místnosti a každého hlídal inspektor. Do půl osmé bude labyrint chodeb a kanceláří dvanáctého a třináctého patra Správní budovy stejně hlučný jako sportovní stadión. Tak to aspoň připadalo Jess, jež těch pár okamžiků ticha a klidu před příchodem ostatních vychutnávala s rozkoší.

Ale dnes bylo všechno jinak. Ten mladík ji zneklidnil a vykolejil z obvyklého rytmu. Co na něm bylo tak povědomé? přemýšlela. Ve skutečnosti si jeho obličej ani pořádně neprohlédla. Kromě toho ďábelského šklebu si ničeho výrazného nevšimla a nedokázala by ho popsat kreslíři, který dává dohromady portréty podezřelých a ani by ho nevybrala v řadě mužů při zjišťování totožnosti. Vždyť na ni ani nepromluvil. Proč jím byla tak posedlá?

Jess se znovu pustila do smutečních oznámení: Marvin Bederman, zemřel po vleklé chorobě ve spánku ve věku 74 let; Sarah Edwardsová, ve svých 91 letech…

„Jseš tady nějak brzo.“ Od otevřených dveří k ní zalétl mužský hlas.

„Každý den jsem tady brzo,“ odpověděla Jess, aniž vzhlédla. A nebylo ani proč. Pokud Grega Olivera neprozradila těžká vůně kolínské značky Aramis, pak to byla sebevědomá arogance v jeho hlase. Všeobecně se vědělo, že vítězství Grega Olivera v soudní síni předčí počtem jen jeho vítězství v dámských ložnicích a z toho důvodu Jess vždycky vedla rozhovor s tímto čtyřiačtyřicetiletým žalobcem z vedlejší kanceláře v ryze profesionálním duchu. Rozvod s jedním právníkem ji poučil, že jediná věc, o kterou rozhodně nestojí, je zaplést se s dalším. „Můžu pro tebe něco udělat, Gregu?“ Greg Oliver překonal vzdálenost od dveří k jejímu stolu třemi dlouhými kroky. „Pověz mi, co čteš.“ Naklonil se a podíval se jí přes rameno. „Smuteční oznámení? Pane bože, co by někdo neudělal proto, aby se jeho jméno dostalo do novin.“

Jess se nechtěně rozesmála. „Gregu, já mám vážně práci…“

„To vidím.“

„Ne, vážně,“ snažila se ho Jess zbavit a na okamžik se zadívala do jeho konvenčně pohledné tváře, jež se každému vryla do paměti jen díky čokoládově hnědým očím. „V devět třicet musím být v soudní síni.“

Pohlédl na hodinky. Rolexky. A zlaté. Zaslechla, že se nedávno oženil s penězi. „Máš spoustu času.“

„Akorát na to, abych si srovnala myšlenky.“

„Vsadím se, že už je máš dávno srovnané,“ zašklebil se. Napřímil se, aby se mohl pohodlně opřít o její stůl, s neskrývaným sebeobdivem prohlížel svůj obraz v okně za ní a rukou lehce přejel po pečlivě vyrovnaných spisech. „Vsadím se, že tvoje myšlenky jsou stejně upravené jako tvůj stůl.“ Zasmál se a úsměv se mu usadil v jednom koutku úst. Jess si okamžitě připomněla neznámého muže s osudovou grimasou ve tváři. „Jen se na sebe koukni,“ pokračoval Greg, který nesprávně pochopil její odpověď. „Jseš celá vedle z toho, že jsem náhodou pohnul těmahle spisama.“ Naoko horlivě je začal srovnávat, pak otřel dlaní imaginární prach z desky stolu. „Nesnášíš, když ti někdo sahá na lejstra, co?“ Jeho prsty přejížděly po povrchu dřevěné desky v malých, stále dvojsmyslnějších křivkách. Účinek byl téměř hypnotický. Krotitel hadů, pomyslela si Jess a přemýšlela, jestli on je krotitel nebo ten had.

Usmála se, spokojená s tím, jak její mozek dnes ráno pracuje, stoupla si a rozhodně se vydala k poličkám s knihami, ačkoli neměla vůbec v úmyslu do nějaké nahlédnout. „Myslím, že bys měl radši jít, abych ještě něco stihla. Dneska chci přednést závěrečnou řeč v případě Eriky Barnowské a…“

„Erika Barnowská?“ V očích se mu zrcadlily jeho myšlenkové pochody. „Ach, ano. Ta holka, která tvrdí, že byla znásilněná…“

„Ta žena, která byla znásilněná,“ opravila ho Jess. Jeho smích vyplnil propast mezi nimi. „Pane bože, Jess, vždyť na sobě neměla kalhotky! Snad si nemyslíš, že nějaká porota v tomhle státě obviní chlapa ze znásilnění ženský, se kterou se seznámí v baru a která na sobě nemá kalhotky?“ Greg Oliver mrkl na strop, pak zpátky na Jess a automaticky si uhladil pár vlasů, které vybočily z řady. „Já teda nevím, ale to, že na sobě nic neměla v takovým pajzlu, mi zavání předběžným souhlasem.“

„A nůž na krku je pro tebe milostná předehra, ne?“ zakroutila Jess spíš smutně než s odporem hlavou. Greg Oliver byl notoricky známý tím, že vždy dokázal výstižně zhodnotit stav. Když o vině obžalovaného nedokáže přesvědčit své kolegy žalobce, jak může doufat, že o tom přesvědčí porotu? „Nějak nevidím pod tou krátkou sukní obrysy kalhotek,“ řekl Greg Oliver. „Vyklop to, právniče, máš na sobě kalhotky?“

Její ruce mimovolně slétly k bokům šedé vlněné sukně, která končila nad koleny. „Nech toho, Gregu,“ odbyla ho prostě. Rošťáctví se mu přestěhovalo z hlasu do očí. „Řekni mi, právniče, co by obnášelo dostat se do takových kalhotek?“

„Je mi líto, Gregu,“ řekla mu Jess vyrovnaně, „ale obávám se, že v těchhle kalhotkách je místo jen pro jeden zadek.“ Tekutá čokoláda Gregových očí se změnila v hnědý led, který začal okamžitě tát, když jeho smích ještě jednou naplnil místnost. „Právě tohle se mi na tobě líbí, Jess. Ty jseš takovej zatracenej pruďas. Dokážeš každýho chytit za slovo.“ Zamířil ke dveřím. „Řeknu ti jen tohle – jestli někdo ten případ může vyhrát, tak jseš to ty.“

„Díky,“ poslala Jess do zavírajících se dveří. Přešla k oknu a bezmyšlenkovitě se dívala na ulici jedenáct pater pod sebou. Obrovské reklamní tabule na ni křičely: Abogado. Ve španělštině právník. Následovalo jméno; co reklamní tabule, to nové jméno. Pracovní doba 24 hodin denně. V této čtvrti nebyly jiné výškové stavby a čtrnáctipatrová administrativní budova čněla nad svým okolím jako podebraný palec. Sousedící Soudní dvůr měl ještě o sedm pater víc. Za oběma velikány stála okresní věznice, ve které nacházeli dočasný azyl obžalovaní z vraždy nebo jiní podezřelí ze zločinu, kteří buď nemohli zaplatit kauci, nebo byli zadržení bez záruky a čekali, až se jejich případ dostane k projednání. Jess odjakživa považovala toto místo za temné a zlověstné. Patřili tam jen temní a zlověstní lidé. Jsem Smrt, stoupal k ní z ulice vzdálený šepot. Přišla jsem si pro tebe.

Pohnula hlavou a zadívala se na oblohu, ale i ta se dneska halila do špinavé šedi, ze které mohl každou chvíli začít padat sníh. Sníh v říjnu, napadlo Jess a snažila si vzpomenout, kdy naposledy napadl sníh před svátkem Všech svatých. 1 přes nepříznivou předpověď počasí si nevzala kozačky. Byly děravé a špičky lemovaly nevzhledné slané mapy, jež jí připomínaly letokruhy na průřezu stromu. Mohla by si letos dopřát nové boty.

Zazvonil telefon. Ještě není po osmé a už zvoní telefon. Dřív, než se mohl aparát rozřinčet podruhé, zvedla sluchátko. „Jess Kosterová,“ ohlásila se.

„Jess Kosterová, tady je Maureen Pepplerová,“ řekl hlas a vzápětí se ozval dívčí smích. „Neruším?“

„Ty nikdy,“ ujistila Jess svou starší sestru a představila si její zvlněný úsměv a laskavé zelené oči. „Jsem ráda, že voláš.“ Jess odjakživa spojovala Maureen s jednou z těch křehkých baletek na kresbách Edgara Degase, jejichž obrysy jako by tonuly v mlze. I hlas měla tlumený. Často se říká, že sestry si jsou navzájem podobné. Ale tyto dvě ženy měly společný jen oválný obličej a vysokou, štíhlou postavu. Jess rozhodně nepůsobila křehkým dojmem. Vlasy k ramenům byly tmavší než měla Maureen, neklidné oči byly temnějšího odstínu a celkový dojem působil o něco hranatěji. Jako kdyby tentýž malíř načrtl stejnou kresbu dvakrát a jednu dokončil pastelovými barvami a druhou provedl v oleji. „Co nového?“ vyzvídala Jess. „Jak se má Tyler a dvojčata?“

„Dvojčata jsou bezva, ale Tyler zatím nadšený není. Pořád zjišťuje, kdy je pošleme zpátky. Ani ses nezeptala na Barryho.“

Jess cítila, jak jí tuhne čelist. Maureenin muž Barry byl úspěšný účetní a tabulky s poznávací značkou na jeho posledním modelu jaguára nesly neviditelný nápis VYDĚLAL JSEM SI NA TO. Co by chtěla víc vědět? Ale stejně se zeptala: „Jak se mu vede?“

„Má se prima. Obchod se hýbe navzdory ekonomice. Nebo právě proto. Zkrátka, je strašně spokojený. Rádi bychom tě pozvali zítra na večeři. A prosím tě, neříkej mi, že máš smluvené rande.“

Jess skoro vyprskla smíchy. Kdy měla naposledy schůzku? Kdy se vlastně naposledy dostala někam do společnosti, aniž by při tom nemusela pracovat? Jak vůbec přišla na to, že jen lékaři jsou k zastižení celých čtyřiadvacet hodin? „Ne, nemám rande,“ odpověděla.

„Fajn, takže přijdeš. Poslední dobou tě nějak málo vídám. Mám dojem, že když jsem chodila do práce, vídaly jsme se častěji.“

„Tak se vrať do práce.“

„Ani za nic. Tak zítra v šest. A táta přijde taky.“ Jess se usmála do telefonu. „Uvidíme se zítra.“ Položila sluchátko právě v okamžiku, když se na druhém konci ozval vzdálený dětský pláč. Představila si, jak Maureen běží za tím zvukem, sklání se nad postýlkami svých půlročních dvojčat, kterým vyměňuje pleny a upravuje prostěradla a zároveň dbá na to, aby se tříletému Tylerovi dostalo zasloužené pozornosti. Na hony vzdálená posvátným přednáškovým sálům v Harvardu, kde získala svůj univerzitní titul. Jess pokrčila rameny. Každý si sám volí svůj jed, pomyslela si. A její sestra už patrně zvolila.

Posadila se znovu za stůl, snažila se soustředit na nadcházející dopoledne a modlila se, aby se jí povedlo dokázat, že se Greg Oliver mýlil. Věděla, že v tomto případě bude téměř nemožné dosáhnout odsouzení. Ona i její spolupracovník budou muset působit velice přesvědčivě. V Kanceláři státních zástupců bylo zvykem, že případ se projednával v páru. Její druhý přísedící, Neil Strayhorn, měl připravit zahajovací řeč, ve které shrne pro porotu jasná a nezvratná fakta případu. Pak budou následovat závěrečné poznámky obhajoby a konečně přijde řada na Jess, která se bude snažit vyvrátit důkazy. Tento krok skýtá dostatek prostoru pro vzbuzení morálního rozhořčení. „Každý den je ve Spojených státech znásilněno 1 871 žen,“ začala Jess odříkávat v bezpečí své kanceláře. „To znamená, že každou minutu je znásilněno 1,3 dospělých žen a ročně tento počet činí zdrcujících 683 tisíc.“ Zhluboka se nadechla a přemítala si v hlavě věty kolem dokola jako zbloudilé kousky salátu v nevhodně velké míse. Nepřestávala je protřepávat ani když se o dvacet minut později dostavila Barbara Cohenová.

„Jak se vede?“ Se svými sto osmdesáti centimetry a jasně červenými vlasy, které jí v bláznivých kudrlinkách spadaly do půlky zad, připomínala Barbara Cohenová antropomorfickou podobu mrkve. Byla skoro o hlavu vyšší než Jess a její dlouhé a hubené nohy působily jako chůdy. Ať měla Jess jakkoli mizernou náladu, pouhý pohled na tuto mladou ženu, jež byla její třetí přísedící, ji rozesmál. „Je to na spadnutí.“ Jess mrkla na hodinky. Vůbec se nepodobaly těm Grega Olivera – byly to jednoduché Timexy s úzkým černým koženým řemínkem. „Poslechni, ráda bych, abyste s Neilem vzali tu drogovou záležitost s Alvarezem, až přijde k soudnímu projednávání.“

Výraz ve tváři Barbary Cohenové odrážel směsici vzrušení a porozumění. „Myslela jsem, že si na něj brousíš zuby sama.“

„Nemůžu. Mám toho až nad hlavu. Kromě toho – vy to dokážete. A kdyby něco, jsem po ruce.“

Barbara Cohenová se snažila poněkud profesionálním vzezřením zakrýt nadšený výraz, který ovládl její obličej, ale nepodařilo se jí to. „Chceš přinést kafe?“ zeptala se. „Když si dám ještě jedno, budu se v soudní síni každých pět minut dovolovat na záchod, a to mi rozhodně velké sympatie poroty nezíská, co myslíš?“

„Nespoléhala bych na to.“

„Proboha, jak mohla jít bez kalhotek,“ mumlala Jess. „Člověk by řekl, že se bude aspoň obávat výtoku.“

„Ty jsi tak strašně praktická,“ prohlásila Barbara se smíchem a připravila si desky se spisy pro ranní telefonáty. Za pár minut po ní dorazil Neil Strayhorn s prohlášením, že má pocit, že v nejbližších dnech ulehne s chřipkou a odebral se přímo ke svému stolu. Jess viděla, jak neslyšně pohybuje rty a přeříkává si svou dnešní zahajovací řeč. Všude kolem ní se kanceláře právních zástupců pro okres Cook probouzely k životu, jako se pod slunečními paprsky otvírá květ. Jess si uvědomovala každého nového příchozího, každé posunutí židle tam a zpět, každé cvaknutí klávesnice na počítači. Řinčení telefonů a tiché vrčení faxů. Podvědomě zaznamenala příchod každé ze čtyř sekretářek, které byly k ruce všem osmnácti právníkům v křídle budovy a byla schopná rozlišit těžkopádnou chůzi Toma Olinského, svého dohlížitele při přelíčeních, mířícího do své kanceláře na opačném konci dlouhé chodby.

„Každý den je ve Spojených státech znásilněno 1 871 žen,“ začala znovu a snažila se soustředit.

Jedna ze sekretářek, ta, která měla tělo ve tvaru hrušky a mohlo jí být něco mezi dvaceti a čtyřiceti, strčila hlavu do dveří. Její dlouhé červené náušnice se téměř dotýkaly ramenou. „Je tady Connie DeVuonová,“ oznámila a o krok ustoupila, jako by očekávala, že jí Jess něco hodí na hlavu. „Co tím chcete říct – je tady?“

„Chci říct, že tady bude každou minutu. Právě prošla kolem přijímací kanceláře. Říká, že s vámi potřebuje mluvit.“ Jess přelétla očima kalendář. „Mám se s ní sejít až ve čtyři hodiny. Řekla jste jí, že musím být za pár minut v soudní síni?“

„Řekla. Ale ona s vámi potřebuje mluvit hned. Vypadá dost zdrceně.“

„To mě ani nepřekvapuje,“ řekla Jess a představila si vdovu ve středních letech, kterou nějaký muž brutálně ztloukl a znásilnil a který jí pak několikrát vyhrožoval smrtí, když bude svědčit proti němu. Ten případ se měl projednávat ode dneška za týden. „Sally, buďte tak hodná a odveďte ji do zasedací místnosti. Budu tam hned.“

„Mám si s ní popovídat já?“ nabízela se Barbara Cohenová. „Ne, udělám to sama.“

„Myslíš, že budou nějaké problémy?“ zajímal se Neil Strayhorn, když Jess vycházela na chodbu. „Co jiného?“

Zasedací místnost byla malá kancelář bez oken, kterou téměř beze zbytku vyplňoval starý stůl z leštěného ořechu a osm hnědých, barevně neladících židlí s nízkým opěradlem. Stěny byly vymalované stejnou nevýraznou bělobou jako ostatní kanceláře. Na podlaze ležel prošlapaný béžový koberec.

Connie DeVuonová stála ve dveřích. Od té doby, co ji Jess naposledy viděla, se viditelně scvrkla a černý kabát na ní visel jako na věšáku. Pleť měla tak bledou, že se zdálo, jako by byla v obličeji natřená na světle zeleno, a váčky pod očima se skládaly do nelichotivých varhánků; neveselý důkaz probdělých týdnů. Jen tmavé oči vyzařovaly divokou energii a připomínaly, že Connie DeVuonová bývala kdysi velice pohledná žena. „Nerada vás ruším,“ začala.

„Potíž je jedině v tom, že máme málo času,“ řekla jemně Jess a obávala se, že kdyby promluvila hlasitěji, žena před ní by se roztřásla jako osika. „Nejpozději za půl hodiny musím být v soudní síni.“ Jess vytáhla pro Connie zpod stolu jednu z nepohodlných židlí. Ta žena potřebovala povzbudit. Na židli se zhroutila jako vyfouknutá harmonika. „Jste v pořádku? Nemáte chuť na kávu? Nebo si radši dáte vodu? Ukažte, pomůžu vám s kabátem.“

Connie DeVuonová zahnala každou nabídku třesoucíma se rukama. Jess si všimla, že nehty na prstech byly okousané a kůže pod nimi byla krvavá. „Nemůžu svědčit,“ řekla a odvrátila se. Mluvila tak slabě, že jí nebylo skoro slyšet. Ale i tak měla její slova účinek výkřiku. „Cože?“ zeptala se Jess, ačkoli rozuměla každému slovu. „Řekla jsem, že nemůžu svědčit.“

Jess se usadila na jednu židli a naklonila se ke Connie DeVuonové tak blízko, až se jejich kolena navzájem dotýkala. Sáhla po jejích rukou a sevřela je do svých dlaní. Byly studené jako led. „Connie,“ začala zvolna a snažila se ztuhlé prsty zahřát, „jste naše jediná naděje. Když nebudete svědčit, tak ten muž, který vás napadl, bude propuštěn na svobodu.“

„Já to vím. Ale je mi líto.“

„Vám je to líto?“

„Nedokážu to, nedokážu. Já to vím.“ Začala plakat. Jess rychle vytáhla z kapsy šedého saka papírový kapesník a podala ho Connie, která její gesto ignorovala. Vzlyky zesílily. Jess si vzpomněla na svou sestru a na to, jak navenek bez sebemenší námahy dokáže uklidnit svá dvojčata. Jess neměla takové nadání. Jen bezmocně seděla a přihlížela. „Já vím, že jsem vás zklamala,“ pokračovala Connie DeVuonová a ramena se jí nepřestávala otřásat. „Já vím, že dokážu každého jen zklamat…“

„O nás si nedělejte starosti,“ uklidňovala ji Jess. „Myslete na sebe. Vzpomeňte si, co vám ten netvor provedl.“ Ženin zlostný pohled se zabodl do Jessiných očí. „Myslíte si, že na to dokážu někdy zapomenout?“

„Pak se tedy musíte přičinit o to, aby už k tomu nikdy neměl příležitost.“

„Nemůžu svědčit. Prostě nemůžu. Nemůžu. Nemůžu.“

„Dobře, dobře, uklidněte se. Nic se neděje. Pokuste se přestat plakat.“ Jess se zaklonila na židli a snažila se vžít do Conniiných myšlenek. Od jejich posledního rozhovoru se muselo něco přihodit. Při všech předešlých schůzkách sice byla Connie ustrašená, ale zároveň neústupná a hodlala svědčit. Byla dcerou italských emigrantů a vyrostla v domácnosti, která s posvátnou bázní věřila v americký systém spravedlnosti. Na Jess to udělalo ohromný dojem. Po čtyřech letech v Kanceláři právních zástupců shledala Conniinu víru mnohem silnější než tu svoji. „Stalo se něco?“ zeptala se a s úlevou pozorovala, jak se Conniina třesoucí ramena uklidňují. „Musím myslet na svého syna,“ vyhrkla Connie prudce. „Je mu teprve osm. Jeho otec zemřel před dvěma lety na rakovinu. Jestli se mi něco stane, nezbyde mu na světě nikdo.“

„Nic se vám nestane.“

„Matka je příliš stará na to, aby se o něho mohla starat. A umí velmi špatně anglicky. Co bude se Steffanem, když zemřu? Kdo se o něho postará? Vy snad?“

Jess pochopila, že je to jen řečnická otázka, ale stejně ji zodpověděla. „Obávám se, že to s muži moc neumím,“ řekla jemně a doufala, že vyvolá na Conniiných rtech úsměv. Zaznamenala, jak se Connie snaží jí vyhovět. „Ale Connie, když konečně dostaneme Ricka Fergusona za mříže, nic se vám nemůže stát.“

Pouhé vyslovení jména toho muže způsobilo, že se Connie začala viditelně chvět. „Pro Steffana už bylo dost hrozné, když ztratil v takovém věku otce. Nemůže být nic horšího, než ztratit taky matku.“

Jess cítila, jak se jí za víčky hromadí slzy. Přikývla. Nemůže být nic horšího.

„Connie,“ začala a překvapilo ji, jak se jí chvěje hlas, „věřte mi, slyšela jsem, co mi tady říkáte. Chápu, co musíte vytrpět. Ale jak jste přišla na to, že pokud nebudete svědčit, nic se vám nestane? Rick Ferguson se už jednou vlámal k vám do bytu a znásilnil vás. Zbil vás tak příšerně, že jste měsíc jen stěží mohla otevřít oči. A to nevěděl, že váš syn není doma. Bylo mu to jedno. Jak vás napadlo, že by se o to nemohl pokusit ještě jednou? Obzvlášť když ví, že mu to projde, protože vy jste příliš vystrašená a nedokážete ho zastavit. Jak jste přišla na to, že příště neublíží třeba vašemu synovi?“

„Když odmítnu svědčit, tak ne.“

„To nemůžete vědět.“

„Já vím jen to, že mi řekl, že jestli budu svědčit, tak mě zabije.“

„Takhle vám hrozil už před měsícem a přece jste byla odhodlaná.“ Chvíli bylo ticho. „Connie, co se stalo? Z čeho máte strach? Snažil se s vámi nějak navázat kontakt? Protože jestli se o to pokusil, můžeme odvolat jeho kauci…“

„Nemůžete nic dělat.“

„Můžeme toho udělat hodně.“

Connie DeVuonová sáhla do své ploché kožené kabelky a vytáhla malou bílou krabičku. „Co je to?“

Connie DeVuonová neodpověděla a podala krabičku Jess.

Jess ji otevřela a opatrně se začala propracovávat vrstvami hedvábného papíru. Pod prsty cítila něco tvrdého. „Když jsem ráno otevřela dveře, našla jsem to na prahu,“ řekla Connie a sledovala, jak Jess odkryla poslední vrstvu papíru.

Jess cítila, jak se jí zhoupl žaludek. Želvě, která ležela nehybně v jejích dlaních, chyběla hlava a dvě končetiny. „Patřila Steffanovi,“ řekla hluše Connie. „Před několika dny jsme se vrátili domů a nenašli jsme ji v teráriu. Vůbec jsme nepřišli na to, jak se mohla dostat ven. Hledali jsme ji všude.“ V tom okamžiku Jess pochopila Conniinu hrůzu. Před třemi měsíci se k ní Rick Ferguson vlámal do bytu, znásilnil ji, hrubě zbil a usiloval o její život. A teď jí předvedl, jak je snadné dostát svým slibům. Vlámal se k ní do bytu ještě jednou a bez znatelného úsilí. Jako by si jednoduše otevřel klíčem. Zabil a znetvořil miláčka jejího dítěte. Nikdo si ho nevšiml. Nikdo mu v tom nezabránil.

Jess zabalila mrtvou želvu do změti hedvábných papírů a vrátila ji zpět do její kartónové rakve. „Sice si nemyslím, že to k něčemu bude, ale být vámi, ukázala bych to porotě při přelíčení.“ Přešla ke dveřím a rychle kývla na Sally. „Buďte tak hodná a odneste tohle k soudnímu projednávání.“ Sally převzala od Jess krabičku s takovou opatrností, jako by v ní byl schován jedovatý had. Z ničeho nic byla Connie na nohou. „Víte stejně tak dobře jako já, že tohle se vám nikdy nepodaří přišít Rickovi Fergusonovi. Zase mu to projde. Projde mu všechno.“

„Jen když mu to dovolíte.“ Jess se postavila vedle Connie. „Copak mám na vybranou?“

„Je to naprosto jednoznačné,“ snažila se Jess, protože věděla, že má na přesvědčování jen pár minut. „Samozřejmě, že můžete odmítnout svědčit, ale tím se jen podepíšete pod tím, že Rick Ferguson z toho vyvázne ze zdravou kůží a všechny utvrdíte v tom, že vlastně neexistoval žádný důvod, proč byl obviněný z věcí, které vám provedl a které vám ve skutečnosti provádí dodnes.“ Odmlčela se, aby měla její slova ten správný dopad. „Nebo taky můžete přijít k soudu a na vlastní oči a uši se přesvědčit, že ten parchant dostane, co si zaslouží. Že ho posadíme za mříže a dlouho, velice dlouho nebude moct ublížit vám, ani nikomu jinému.“ Vyčkávala a pozorovala, jak v Conrtiiných očích narůstá nejistota. „Connie, seberte se. Když nebudete svědčit proti Rickovi Fergusonovi, nepomůžete tím nikomu a už vůbec ne sama sobě. Jenom mu dáváte příležitost, aby se o to pokusil znovu.“

Slova zůstala viset v prostoru mezi oběma ženami jako prádlo, které někdo zapomněl sundat ze šňůry. Jess zadržela dech, protože cítila, že Connie je na pokraji kapitulace, a bála se provést nebo vyslovit něco navíc, co by zvrátilo křehkou rovnováhu na druhou stranu. Na špičku jazyka se jí už drala další promyšlená a přesně volená slova. Začínala takhle: Dá se to provést velice jednoduše. Ale ještě existuje ta těžší cesta. Ta snadnější cesta je, že budete svědčit, jak jste slíbila. Horší bude, když se pokusím vás k tomu přinutit. Přesvědčím soudce, aby vydal příkaz k vašemu zadržení, kterým vás donutí dostavit se před soud a zaujmout místo na lavici svědků. A pokud i tehdy odmítnete svědčit, je v soudcově pravomoci – a věřím, že to tak udělá – nařknout vás z pohrdání soudem a pošle vás do vězení. Nebyla by to ironie osudu? – vy ve vězení a muž, který vás napadl, na svobodě?

Jess vyčkávala a byla připravená použít těchto slov v případě potřeby a v duchu se modlila, aby k tomu nedošlo. „No tak, Connie,“ řekla a přísahala, že to bude poslední pokus. „Máte za sebou nejedno vítězství. Když zemřel váš manžel, nevzdala jste se, začala jste chodit do večerní školy a našla jste si takovou práci, která zajistila vám i vašemu synovi živobytí. Connie, vy dokážete bojovat. Vždycky jste to dokázala. Nenechte Ricka Fergusona tak lehce zvítězit. Oplaťte mu to, Connie. Oplaťte mu to.“

Connie neříkala nic, ale bylo vidět, jak se v zádech nepatrně napřímila a narovnala ramena. Konečně přikývla. Jess nahmatala Conniiny ruce. „Budete svědčit?“ Connie zašeptala: „Bůh mi v tom pomáhej.“

„Musíme využít každé příležitosti.“ Jess pohlédla na hodinky a rychle si stoupla. „Vyprovodím vás.“ Neil s Barbarou už odešli do soudní síně a Jess odváděla Connie labyrintem chodeb s kancelářemi právních zástupců a kolem výstavy ustřižených vázanek, připevněných podél jedné stěny a symbolizujících vítězství každého žalobce před porotou. Haly byly vyzdobené ke svátku Všech svatých: na stěnách byly připevněné oranžové papírové dýně a čarodějnice na košťatech. Skoro jako ve školce, pomyslela si Jess, která zaznamenala gesto Grega Olivera, kterým jí přál štěstí při přelíčení a pokračovala s Connie kolem přijímacích místností až k řadě výtahů za skleněnými dveřmi. Velkým oknem naproti výtahům bylo vidět celou západní a severozápadní část města. Když byl zvlášť jasný den, dohlédla až na O’Harovo letiště a dokonce vzdálený okres DuPage byl na dosah.

Při jízdě dolů do přízemí obě ženy nepromluvily, protože věděly, že všechno důležité už bylo řečeno. Vystoupily z výtahu, zahnuly za roh a soustředěně se vyhnuly pohledu směrem ke kanceláři s vizitkou Oběti – Svědkové, která měla na dveřích vylepený velký plakát s fotografiemi a nápis Vzpomínáme na tebe… Milující vzpomínku… a pokračovaly prosklenou dlouhou halou, která spojovala správní budovu se soudním dvorem. „Kde jste zaparkovala?“ zeptala se Jess a chystala se provést Connie přes bezpečnostní zařízení. „Jela jsem autobusem,“ začala Connie DeVuonová, náhle se zarazila a ruka jí vzlétla k ústům. „Pane bože!“

„Co je? Co se stalo?“ Jess sledovala ženin vyděšený pohled. Ten člověk stál na opačném konci chodby a opíral se o studenou plochu skleněné stěny, z jeho hubené postavy vyzařovalo zlo, jeho neotesané rysy byly částečně zakryté tmavě světlými vlasy, které spadaly přes límec hnědého koženého saka. Když se otočil, zdálo se, že se s nimi chce přivítat. Jess zpozorovala, jak se jeden koutek úst vlní do stejného mrazivého úsměšku, kterým ji ráno pozdravil při příchodu do práce.

Jsem Smrt, říkala ta maska.

Jess se otřásla a snažila se předstírat, že je to tím náhlým proudem ledového vzduchu, který se vplížil do haly otočnými dveřmi.

Došlo jí, že je to Rick Ferguson.

„Chci, abyste jela domů taxíkem,“ řekla Jess Connie, když zahlédla, jak jeden zrovna přijíždí pod schodiště a někdo z něho vystupuje. Nasměrovala Connie otočnými dveřmi na California Avenue a vtiskla jí do ruky deset dolarů. „Já si Ricka Fergusona vezmu na starost.“

Connie neodpověděla. Vypadalo to, že veškerou energii ze sebe vydala u Jess v kanceláři a prostě už nemá sílu se o něčem dohadovat. Sevřela pevně desetidolarovou bankovku a nechala Jess, aby ji posadila do vozu. Když odjížděla, ani se neohlédla. Jess zůstala na okamžik stát na chodníku a pokoušela se zklidnit silné bušení v hrudi, otočila se a protlačila se otáčecími dveřmi zpátky do haly. Ani se nepohnul.

Jess kráčela dlouhou chodbou směrem k němu, podpatky jejích černých lodiček neodbytně klapaly do tvrdé žulové podlahy a sledovala, jak s každým krokem jsou rysy Ricka Fergusona ostřejší. Neurčitá generická hrozba – běloch, ani ne dvacet let, metr osmdesát vysoký, sedmasedmdesát kilogramů, světlé vlasy, hnědé oči – byla stále konkrétnější, charakteristická – mírně svěšená ramena, neudržované vlasy stažené na zádech do mastného ohonu, silně přivřené kobří oči, několikrát zlomený nos, který neměl nikdy čas pořádně srůst a věčná zneklidňující grimasa.

„Varuji vás. Nepřibližujte se k mé klientce,“ zaútočila Jess, když k němu přišla a nenechala ho vpadnout jí do řeči. „Jestli na ni do okruhu padesáti metrů třeba jen náhodou narazíte, jestli se s ní budete jakýmkoli způsobem snažit navázat kontakt a jestli budete nechávat před jejími dveřmi další hnusné dárečky, ujišťuji vás, že zruším kauci a posadím vás do vězení. Řekla jsem to dost jasně?“

„Víte,“ řekl s přemrštěnou rozvahou, jako by chtěl zasáhnout do rozhovoru úplně jiného druhu, „to není zrovna nejlepší nápad zkoušet to se mnou po zlým.“ Jess se proti své vůli musela usmát. „Co to má znamenat?“ Rick Ferguson přenesl váhu z jedné nohy na druhou, pokrčil rameny a snažil se o téměř nezúčastněný výraz. Rozhlédl se kolem a podrbal se na nose. „Chci říct, že lidi, který mě naštvou, můžou jednoduše… zmizet.“ Jess mimoděk ustoupila o krok dozadu. Z prsou jí vystřelilo studené mrazení a zavrtávalo se hloub a hloub do střev. Musela přemáhat náhlé nutkání zvracet. Když promluvila, její hlas zněl dutě a nezněle. „Chcete mi vyhrožovat?“ Rick Ferguson se odloupl od skleněné stěny. Jeho úsměv byl jasně čitelný. Jsem Smrt, říkal. Přišla jsem si pro tebe. Potom se otočil a bez ohlédnutí odešel.

2

„Každý den je ve Spojených státech znásilněno 1 871 žen,“ začala Jess a její oči přejížděly po tvářích sedmi mužů a sedmi žen, kteří tvořili senát o dvanácti soudcích a dvou jejich zástupcích a byli usazeni ve dvou řadách v soudní síni číslo 706 v budově Státního soudního dvora, California Avenue čp. 2600. „To znamená, že každou minutu jsou znásilněné 1,3 dospělé ženy a ročně tento počet činí zdrcujících 683 tisíc.“ Na chvilku se odmlčela, aby mohli posluchači zažít tento statistický přehled. „Některé jsou napadené přímo na ulici; na jiné čeká vetřelec v jejich vlastním bytě. Některé znásilní v tmavém parku příslovečný neznámý. Většinou patří pachatel do okruhu známých: bývalý neodbytný milenec, kdysi důvěrný přítel nebo náhodný známý. Anebo, jako v případě Eriky Barnowské,“ řekla a kývnutím hlavou označila žalující stranu, „někdo, s kým se seznámí v baru. Napadené ženy, stejně jako útočníci, jsou různých postav, různých náboženských vyznání a kulturních zázemí, různého věku a barvy pleti. Jedinou vlastností, která je všem společná, je jejich sexus. Když se nad tím zamyslíte, je to velice ironická skutečnost, protože znásilnění nemá se sexem nic společného. Znásilnění je hrubým trestným činem. Nemá nic společného s vášní nebo dokonce s touhou. Je to pouhý akt násilí. Má co dělat s převahou a ponížením, ovládnutím druhého. A působí velkou bolest. Je to akt vzteku a nenávisti. Se sexem skutečně nemá nic společného. Jen jej využívá jako zbraň.“ Jess zkoumala majestátní starou soudní síň, její vysoký strop a velká okna, která vyplňovala téměř celou plochu stěny, temné obložení, černou mramorovou zárubeň dřevěných dveří. Nápis napravo od předsedy senátu, který nahlas upozorňoval: PŘÍSNÝ ZÁKAZ návštěv v soudní síni a v buňkách pro svědky. Nalevo přikazoval jiný nápis: ZACHOVEJTE TICHO. Nekuřte, Nejezte, Nemluvte, Nevoďte děti do soudní síně.

Vyhrazené místo pro publikum tvořilo osm řad starých vyřezávaných lavic, které byly seřazeny na černobílé šachovnici dlaždičkové podlahy. Jako ve filmu, pomyslela si Jess a byla ráda, že minulých osmnáct měsíců strávila v soudní síni u soudce Harrise a ne v modernějších, ale menších soudních síních v nižších patrech.

„Obžaloba by byla ráda, kdybyste se na případ dívali z jiného úhlu,“ pokračovala Jess a než konečně zakotvila zrakem na obžalovaném, nenásilně navázala pohledem kontakt s jednotlivými členy poroty. Obžalovaný Douglas Phillips, běloch, docela obyčejný a poměrně uctivě vyhlížející člověk, jehož důvěryhodnost zdůrazňoval tmavě modrý oblek a tlumená vlněná kravata, mírně našpulil rty. Pak kajícně sklonil hlavu k hnědému koberci. „Obžaloba by byla ráda, abyste uvěřili, že to, co se stalo mezi Douglasem Phillipsem a Erikou Barnowskou, bylo aktem konsensuálního sexu. Dověděli jste se, že v noci, 13. května 1992 se Douglas Phillips a Erika Barnowská setkali v takzvaném seznamovacím baru U červeného kohouta a on ji pozval na pár skleniček. Vyslechli jste několik svědků, kteří vypověděli, že viděli, jak spolu popíjejí a baví se, a kteří přísahali, že Erika Barnowská opustila s Douglasem Phillipsem bar dobrovolně a z vlastního popudu. Sama Erika Barnowská na svědecké lavici s tímto tvrzením až po tento bod souhlasila.

Ale obžaloba by také uvítala, kdybyste uvěřili, že po té, co opustili bar, následoval akt překotné vášně pramenící z oboustranné dohody dvou osob. Douglas Phillips vysvětluje škrábance na nohou a pažích oběti jako nešťastné vedlejší zranění při milování v prostoru příliš těsného evropského automobilu. Nemluví už o následném hysterickém záchvatu oběti, jehož svědky se stalo několik lidí na parkovišti, a jak později prohlásil doktor Robert Ives v Grantově nemocnici – jednalo se o nepříčetné chování hysterické ženy, kterou někdo zneužil a odvrhl. Ve skutečnosti užil přirovnání ‚jako použitý papírový kapesník.‘“

Jess nyní věnovala plnou pozornost Erice Barnowské, která seděla vedle Neila Strayhorna u lavice obžaloby a přímo proti soudcovské stolici. Tato žena, které bylo sedmadvacet let a byla velice bledá a velice blonďatá, seděla bez známky života na židli z hnědé kůže a s vysokým opěradlem. Jediné, co na ní bylo v pohybu, byl její spodní ret, který se po celou dobu přelíčení chvěl a který chvílemi učinil její výpověď téměř neslyšitelnou. Na této ženě nebylo vůbec nic jemně ženského. Vlasy měly nepřirozeně světlý odstín, oči byly příliš malé, halenka byla v křiklavé modři a vypadala velice levně. Jess věděla, že na ní nebylo nic, co by vzbudilo lítost, prostě nic, co by automaticky vyvolalo soucit v srdcích porotců.

„Při vysvětlení původu řezných ran na jejím krku a hrdle měl jisté potíže,“ pokračovala Jess. „Tvrdí, že jí nechtěl ublížit. Vždyť to byl jen drobný nožík, stěží deset centimetrů dlouhý. A on ho přece vytáhl až potom, co se začala chovat divoce. Dokonce ji to prý vzrušilo. Měl pocit, že se jí to líbí. Jak měl poznat že ne? Podle čeho měl poznat, že nemá ráda stejné věci jako on? Jak vůbec měl poznat, co vlastně chce? K Červenému kohoutovi přece přišla, aby se s někým seznámila. Přece se nebránila, aby ji pohostil. Nesmála se snad jeho vtipům a nedovolila mu, aby ji políbil? A to nejhlavnější, dámy a pánové – neměla na sobě kalhotky!“ Jess se zhluboka nadechla a zakotvila pohledem na členech poroty, kteří teď doslova viseli na každém jejím slově. „Obhajoba klade velký důraz na to, že když se Erika Barnowská toho večera vydala k Červenému kohoutovi, neměla na sobě spodní prádlo. Řeklo by se – přímé vyzvání. Náznak souhlasu. Žena, která se vypraví k Červenému kohoutovi a nemá na sobě spodní prádlo, si zaslouží to, o co si koleduje. Souhlas předem. Obhajoba tvrdí, že Eriku Barnowskou zajímaly skutky a přesně těch se jí dostalo. Ach, vždyť ona přece dostala o něco víc, než očekávala, ale to si měla lépe rozmyslet.

Možná, že měla. Možná, že návštěva Červeného kohouta bez kalhotek nebyl ze strany Eriky Barnowské ten nejšťastnější nápad. Ale nemyslete si, že nedostatek zdravého rozumu u jednoho člověka vylučuje nedostatek obvyklé dávky slušnosti na straně druhé. Ani na okamžik nevěřte tomu, že Douglas Phillips reagoval na podněty nepřiměřeným způsobem. Nedejte se ošálit tvrzením, že tento muž, který se živí opravami počítačů poslední generace a který nemá problémy s dešifrací jakkoli složité softwarové terminologie, má problémy s rozeznáním prosté odpovědi: ano či ne. Jaká část odpovědi ‚ne‘ je tak složitá, aby ji dospělý muž nepochopil? Ne, prostě a jednoduše znamená ne!

A Erika Barnowská řekla NE jasně a nahlas, dámy a pánové. Ale ona to nejen řekla, ale přímo vykřikla. Vykřikovala to tak často a nahlas, že Douglas Phillips musel přiložit nůž na její hrdlo, aby ji umlčel.“

Jessiny oči pomalu putovaly dvěma řadami porotců a jejich zástupců, z nichž měl každý na obleku připevněný červený lepicí proužek s nápisem POROTCE. „Douglas Phillips prohlašuje, že si myslel, že Erika Barnowská souhlasí se stykem,“ prohlásila. „Není na čase, abychom se přestali dívat na znásilnění očima útočníka? Není to ta pravá chvíle, abychom přestali akceptovat, co si muži myslí, ale začali naslouchat tomu, co ve skutečnosti říkají? Souhlas není jednostranný pojem, dámy a pánové. Omezuje obě strany, vyžaduje srozumění obou zúčastněných. To, co se stalo 13. května mezi Erikou Barnowskou a Douglasem Phillipsem rozhodně nebylo aktem oboustranné dohody.

Erika Barnowská může být vinna, že někoho špatně odhadla,“ řekla Jess jednoduše na závěr. „Douglas Phillips je vinen znásilněním.“

Vrátila se na své místo a jemně poplácala Eriku Barnowskou po překvapivě teplých rukou. Mladá žena jí poděkovala náznakem úsměvu. „Dobrá práce,“ zašeptal Neil Strayhorn. Z místa obhajoby se jí nedostalo žádného podobného uznání. Douglas Phillips a jeho právní zástupkyně Rosemary Michaudová se dívali upřeně a neotřesitelně před sebe. Rosemary Michaudová byla o pět let starší než Jess, ale vypadala nejméně o dvakrát tolik. Tmavě hnědé vlasy měla vyčesané do přísného drdolu, a kdyby používala nějaký make up, nanášela by ho tak jemně, že by byl stěží vidět. Jess pokaždé napadlo, že připomíná šablonovitou starou pannu, i přesto, že tahle stará panna byla už třikrát vdaná a špitá se, že v současné době to táhne s velitelem místního policejního oddělení. Bohužel, v životě i před zákonem není podstatné, jak se věci ve skutečnosti mají, ale jak jsou chápány. Dojem dělá všechno, jak tvrdí reklamy. A Rosemary Michaudová vypadala přesně jako žena, která by nikdy neobhajovala člověka, o kterém by byla hluboce přesvědčená, že se provinil takovým odporným činem, jakým je znásilnění, a navíc pod hrozbou dalšího násilí, jak se k případu staví obžaloba. Ve svém konzervativním modrém kostýmu a nevýrazném obličeji vypadala Rosemary Michaudová jako pravý příklad ženy, která by obhajobou takového člověka byla poskvrněna až do morku kosti. Od Douglase Phillipse bylo velice moudré, že ji najal.

Důvody Rosemary Michaudové pro přijetí Douglase Phillipse jako klienta bylo těžké vysledovat, i když Jess věděla, že úkolem právního zástupce není rozlišení viny nebo neviny. V tom tkvěla celá podstata soudního systému. Kolikrát už slyšela argumentaci, a ona sama s tímto tvrzením souhlasila, že kdyby právní zástupci začali jednat jako soudci nebo porotci, justiční systém by úplně selhal. Konec konců, presumpce neviny; každý měl právo na toho nejlepšího možného obhájce.

Soudce Earl Harris si odkašlal, což signalizovalo, že se chystá oslovit porotu. Soudce Harris byl velice pohledný muž, kterému táhlo na sedmdesátku, jeho světle černou pleť věnčila svatozář hustých kudrnatých šedin. Tvář měl poznamenanou nelíčenou laskavostí, v tmavých očích se odrážel jemnocit, který podtrhoval hlubokou oddanost justici. „Dámy a pánové porotci,“ začal a nějakým zázrakem se mu podařilo, že i tato fráze zněla neotřele, „chci vám poděkovat za pozornost a vážnost, které jste v této jednací síni předvedli během několika posledních dní. Případy jako tento nejsou nikdy jednoduché. Velkou roli hrají emoce. Ale vaší povinností jako členů poroty je nenechat se jimi ovlivnit a soustředit se na fakta.“

Jess se soustředila spíš než na předávané poselství na to, jak bylo přijímáno. Pozornost zaostřila na členy poroty, kteří se ve svých otočných židlích z hnědé kůže mírně nakláněli dopředu a pozorně naslouchali.

Představu které strany přijmou jako pravděpodobnější obraz pravdy? přemítala a byla si vědoma, že porotci jsou notoricky špatně čitelní a jejich rozsudek je téměř nemožné předpovědět. Když před čtyřmi roky nastoupila v Kanceláři právních zástupců, překvapilo ji zjištění, jak často se mýlila. Porotkyně s inteligentním pohledem si odkašlala do dlaně.

Jess věděla, že v případech znásilnění je nad porotkyněmi mnohem těžší zvítězit než nad jejich mužskými kolegy. Uvažovala, že to má něco společného se sebezapřením. Kdyby byly schopné přesvědčit samy sebe, že to, co se stalo, bylo částečně vinou oběti, pak by se dokázaly ujistit, že je by rozhodně podobný osud nikdy nepotkal. Ony by se přece nikdy nechovaly tak bezstarostně a neprocházely se po setmění v parku, nepřijali by pozvání k projížďce s neznámým mužem, a nenabalily by si v baru jen tak někoho. A měly by na sobě kalhotky. Ne, na to byly příliš chytré. Ony přece nebezpečí nepodceňují. Ony nemohou být nikdy znásilněné. Prostě se nikdy do podobné zranitelné situace nenechají zatlačit.

Porotkyně si uvědomila Jessin zkoumavý pohled a sebevědomě se zavrtěla na židli. Mírně narovnala ramena a trochu se nadzvedla na sedátku, teprve pak znovu zaujala pohodlnou pozici a očima se pověsila soudci na ústa. Z profilu vypadala žena mnohem impozantněji, nos byl ostřejší a rysy obličeje vypouklejší. Bylo na ní něco povědomého, čeho si Jess předtím nevšimla: způsob, jakým si čas od času poklepala prstem na rty; způsob, jak naklonila hlavu kupředu při určitých klíčových větách; křivka jejího čela; hustota obočí. Jess si uvědomila, že jí někoho připomíná a slyšitelně se zhluboka nadechla a snažila se zapudit myšlenky, které se jí tlačily na mysl a zahnat rozmazaný obraz, který se stával jasnějším. Ne, tohle se mi nesmí stát, pomyslela si Jess a těkala očima po jednací síni, zatímco její končetiny zaplavovalo nervózní chvění. Překonala touhu utéct. Uklidni se, poroučela si v duchu, ale cítila, jak se jí těžce dýchá a ruce chladnou. V podpaží se začínala silně potit. Proč právě teď? ptala se a zápasila s rostoucí panikou, jak se snažila vrátit zpátky do obvyklého stavu. Proč se to děje právě teď?

Přinutila oči, aby se znovu ponořily do tváře porotkyně, která seděla na židli skoro v předklonu. Jako by si uvědomila Jessin obnovený zájem, rozhodla se, že se jím nenechá zastrašit a podívala se Jess přímo do očí. Jess zachytila ženin pohled a na okamžik na sebe ostře hleděly. Pak Jess zavřela úlevou oči. Na co to vlastně myslela? napadalo jí a cítila, jak svaly na zádech pomalu opouští křeč.

Co mohlo vyvolat takovou asociaci? Vždyť ta žena nevypadala jako nikdo z okruhu jejích známých a nikoho jí podobného ani neznala. Samozřejmě, že se vůbec nepodobala obrazu, který jí na prchavý okamžik ovládl veškeré myšlenky, uklidňovala se Jess. Cítila se trochu hloupě a sama před sebou se za to styděla. Ne, ani vzdáleně nepřipomíná její matku. Jess sklonila hlavu, takže skoro zabořila bradu do růžového límečku své hedvábné blůzy. Je to už osm let, co její matka zmizela. Před osmi lety odešla z domova na předem domluvenou lékařskou prohlídku a od toho okamžiku ji už nikdo nespatřil. Před osmi lety se policie vzdala dalšího pátrání a prohlásila ji za pravděpodobnou oběť špinavé hry. První dny, měsíce a dokonce i roky od zmizení své matky často mívala Jess pocit, že vidí její obličej v davu lidí na ulici. A stávalo se to velice často: byla třeba na nákupu v samoobsluze a její matka před sebou tlačila vedlejší uličkou přeplněný vozík; šla se podívat na baseballový zápas a jasně slyšela matčin lehce rozlišitelný hlas, jak z druhého konce Wrigleyova stadiónu povzbuzuje své oblíbené mužstvo. Ta žena, která se na zadním sedadle autobusu schovávala za noviny, byla její matka, žena, která seděla vedle řidiče v taxíku a jela opačným směrem než Jess, žena, která se na nábřeží snažila závodit se svým psem a nedokázala ho dohonit. Jak utíkaly roky, četnost vidin se snížila. Ale ještě dlouho potom byla Jess obětí nočních můr a panických záchvatů, záchvatů, které ji přepadaly v jakémkoli prostředí a kdykoli, záchvatů tak silných, že ji zbavily veškerého citu v končetinách a síly ve svalech. Pokaždé začínaly lehkým plíživým vzrušením v pažích a v nohou a přešly v silnou paralýzu v podobě přelévajících se vln nevolnosti. Někdy trvaly minuty, někdy i hodiny a vždycky po nich zůstávala bezmocně sedět, poražená, vyčerpaná a celé tělo se koupalo v potu.

Postupně a velice bolestně, jako někdo, kdo se po srdečním záchvatu znovu učí chodit, získala Jess ztracenou rovnováhu, sebedůvěru a hrdost. Přestala očekávat, že její matka k ní vejde hlavními dveřmi, přestala vyskakovat při každém zazvonění telefonu a obávat se, že hlas na druhém konci linky bude patřit její matce. Noční můry ustaly. Panické záchvaty zmizely. A Jess se zapřísahala, že už nikdy nebude tak zranitelná, tak bezmocná.

A teď, v jednací síni, se jí začalo končetinami rozlézat ono známé chvění.

Proč teď? Proč právě dneska? Věděla proč. Rick Ferguson.

Viděla, jak otvírá dveře jejích vzpomínek a jeho zlomyslný škleb se jí omotává kolem krku jako smyčka oprátky. „Víte, to není zrovna nejlepší nápad zkoušet to se mnou po zlým,“ slyšela ozvěnu jeho slov. Hlas měl pevný a ruce svěšené podél těla se mu pomalu svíraly v pěst. „Chci říct, že lidi, který mě naštvou, můžou jednoduše… zmizet.“ Zmizet.

Jako její matka.

Jess se snažila znovu zaostřit pozornost, znovu se soustředit na slova soudce Earla Harrise. Ale Rick Ferguson se postavil přímo před lavici obžaloby a jeho hnědé oči ji varovaly před jakoukoli unáhlenou akcí.

Co se to vlastně děje mezi ní a muži s hnědýma očima? přemýšlela Jess a její mozek naplnila přehlídka hnědookých portrétů: Rick Ferguson, Greg Oliver, její otec, její bývalý manžel.

Obraz jejího bývalého muže rychle převládl nad ostatními a zahnal je do kouta její zjitřené mysli. Pro Dona bylo tak typické chovat se s převahou a silně dominantně. Tak na ni působil dokonce i ve chvílích nepřítomnosti. O jedenáct let starší Don byl jejím mentorem, milencem, ochráncem, přítelem. Nenechá ti vlastní prostor k životu, varovala ji matka, když poprvé oznámila záměr oženit se s tím mužským buldozerem, který byl v prvním ročníku studií jejím instruktorem. Nech si to projít hlavou, prosila ji. Nač ten spěch? Ale po vzoru ostatních vzpurných dcer, čím víc měla její matka námitky, tím víc byla Jess odhodlaná si Dona vzít, dokud se nesouhlas její matky nestal nejsilnější překážkou, která oba milence poutala k sobě. Vzali se záhy po tom, co zmizela. Don se neprodleně ujal vedení. V průběhu těch čtyř společných let to byl Don, kdo vybíral místa, kam se pojede na dovolenou, vybral byt, do kterého se měli nastěhovat, a nábytek, kterým ho měli zařídit, rozhodoval o tom, s kým se setkají, co budou dělat, dokonce i co bude Jess jíst a co si oblékne na sebe.

Možná to byla její chyba. Třeba to bylo právě to, co potřebovala, po čem toužila, o co prosila v letech, které bezprostředně následovaly po matčině zmizení: vyhnout se jakémukoli důležitému rozhodování, mít někoho, kdo se o ni postará, dohlédne na ni, bude o ni pečovat. Příležitost, jak se převtělit v někoho jiného uvnitř jejího vědomí. Když Don hned z počátku převzal iniciativu nad jejím životem, neměla Jess žádné námitky. On sám přece musel nejlépe vědět, co je pro ni nejlepší. Měl přece zájem na tom, aby byla co nejšťastnější. Přece byl vždycky vedle ní, aby jí utřel slzy a konejšil ji při každém ochromujícím panickém záchvatu. Jak by dokázala přežít bez něho?

Ale postupně a snad dokonce nevědomky si Jess vybojovala svou pozici, sváděla hádky, oblékala se do barev, o kterých věděla, že je Don nesnáší, než spolu odešli na předem plánovanou večeři, nacpala se sladkostmi a hamburgery, odmítala se scházet s jeho přáteli a místo aby přešla k Donově firmě, požádala o místo v Kanceláři právních zástupců. Nakonec se od Dona odstěhovala.

Teď bydlela místo ve skleněné nástavbě na předměstí v nejvyšším patře tříposchoďového domu z hnědého pískovce ve starší městské čtvrti a místo rozvážených večeří si objednávala pizzu. Kromě její sestry byl jejím největším přítelem křiklavě žlutý kanárek jménem Fred. A i když už dávno nebyla tou bezstarostnou dívkou, jakou byla před matčiným zmizením, nebyla také tím neschopným mrzákem, kterého ze sebe málem nechala udělat během manželství s Donem. „Jste tady, abyste dohlédli na to, že spravedlnosti bude učiněno zadost,“ blížil se k závěru soudce Harris. „Záleží jen a jen na vaší nestrannosti a poctivosti, na odolání být zmítán sympatiemi k oběti či obviněnému. Vaše rozhodnutí musí pramenit z přísného posouzení skutečnosti. Jen tak bude ve vašich silách změnit tuto temnou, zamřelou budovu v pravý, zářící chrám spravedlnosti.“

Jess byla svědkem této závěrečné Harrisovy řeči už mnohokrát a pokaždé se neubránila jistému pohnutí. Zkoumala její účinek na porotu. Vytratili se z jednací síně, jako by je vedla padající hvězda.

Když se začala soudní síň vyprazdňovat, neřekla Erika Barnowská ani slovo. Poté, co obžalovaný a jeho obhájce opustili místnost, postavila se a kývla na Jess. Neil Strayhorn jí vysvětlil, že bude vyrozuměna, až porota bude schopná vynést rozsudek, což může trvat hodiny a možná i dny. Po tu dobu bude muset být k dispozici.

„Spojím se s vámi, jakmile se dovím něco bližšího,“ řekla jí Jess na rozloučenou a dívala se za svou klientkou, jak bryskně odchází směrem k výtahům. Mimoděk jí pohled zalétl k plným křivkám boků Eriky Barnowské. („Nevidím obrys kalhotek,“ slyšela Grega Olivera.) Prudce se odvrátila a zatřásla hlavou, jako by se snažila vyhnat z mozku podobné myšlenky. „Odvedl jsi pořádný kus práce,“ řekla Jess svému druhému přísedícímu. „Mluvil jsi jasně, soustředěně a vybavil jsi porotu veškerými fakty, která si potřebovala odnést do rozhodčí kanceláře. Teď si jdi vyléčit nachlazení kuřecí polévkou,“ navázala Jess rychle, aby Neil nemohl odpovědět. „Já se půjdu trochu nadýchat toho čerstvého říjnového vzduchu.“

Jess dala přednost sedmi patrům chůze před výtahem. Nějak by té pauzy měla využít. Mohla by jít na dlouhou procházku a při té příležitosti si koupit zimní boty, které tak zoufale potřebuje. Možná by si nové boty zasloužila. Nebo by si mohla v přízemí ve stánku koupit jen párek v rohlíku, pak se vrátit do kanceláře a čekat na rozsudek. Mohla by taky začít pracovat na novém případu. Rozhodla se pro druhou možnost a přešla žulové dláždění chodby ve foyer. Studený vzduch ji udeřil do obličeje jako políček. Schoulila se ještě více do sebe a pustila se po schodišti dolů na ulici. Pokradmu pohlédla směrem k nároží, aby se ujistila, že Rick Ferguson se široko daleko nevyskytuje. „Jeden párek s hořčicí a kečupem,“ objednala si s úlevou a sledovala, jak prodavač rutinně vkládá velký párek do rozříznuté housky se sezamovými semínky a zdobí pochoutku hořčicí, kečupem a kyselou okurkou. „Mockrát děkuju.“ Vtiskla mu do dlaně hrst drobných a s potěšením se zakousla do teplého párku. „Kolikrát jsem tě varoval, že takové věci jsou jedovaté?“ Ten hlas, znělý, nadšený, mužný, přicházel odněkud zprava. Jess se otočila po zvuku. „Je to samý tuk. Prostě smrtelně nezdravé.“

Jess byla v pokušení promnout si oči. „Pane bože, zrovna jsem na tebe myslela.“

„Spásné myšlenky, řekl bych,“ prohlásil Don Shaw. Jess zírala na svého bývalého manžela, jako by se nedokázala rozhodnout, jestli je skutečný nebo jestli je výplodem její rozrušené mysli. Jeho přítomnost byla tak ohromující, že ulice za jeho zády se rozplynula v mlžném oparu. Ačkoli byl jen průměrné postavy, všechny části jeho těla vypadaly větší než ve skutečnosti byly: jeho ruce; jeho hlas; jeho oči; jeho řasy, které se staly předmětem závisti mnoha žen, se kterými se setkal. Co tady vůbec pohledává? napadlo Jess. Nikdy předtím se nestalo, že by na něho takhle narazila, navzdory skutečnosti, že byli oba na stejné lodi. Nemluvila s ním několik měsíců a teď stačilo jen pomyslet a stál vedle ní.

„Moc dobře víš, že nesnesu pohled na to, jak do sebe cpeš tohle jídlo nejídlo,“ říkal, vytrhl jí párek z ruky a odhodil ho do nejbližšího odpadkového koše. „Co to děláš?!“

„No tak, nech mě, abych ti koupil něco pořádného k obědu.“

„Vůbec nechápu, jaks to mohl udělat!“ Jess pokynula prodavači, že chce další hot dog. „Jestli se dotkneš tohohle, urazím ti ruku,“ varovala ho napůl vážně.

„Jednoho rána se probudíš jako balík tuku,“ nezapomněl ji upozornit. Usmál se tím lišáckým způsobem, který nemohl zůstat bez odezvy.

Jess si nacpala půlku nového párku do pusy a pomyslela si, že už není zdaleka tak dobrý jako ten první. „Jak se ti vede?“ zeptala se. „Zaslechla jsem něco o nové přítelkyni.“ Najednou se cítila sebevědomě a oprášila si ze saka neviditelné drobečky.

„Kdo říká něco o nové přítelkyni?“ Pustili se na pomalou procházku k 26* Street a podvědomě sladili své kroky, jako by tato improvizovaná chůze měla předem propracovanou choreografii. Kolem nich procházel neurčitý zástup policajtů, pasáků a obchodníků s drogami.

„Zkrátka, tak jdou řeči, milý právníku,“ řekla a překvapilo ji, že se opravdu zaníceně zajímá o jeho novou známost. Možná i malinko žárlila. Nikdy ji nenapadlo, že by se mohl vážně zajímat o někoho jiného. Konečně – Don byl její záchranná síť, někdo, kdo ji vždycky přijme s otevřenou náručí. „Jak se jmenuje? Jaká je?“

„Jmenuje se Trish,“ odpověděl bez zaváhání. „Je velice bystrá, velice hezká, má velice blonďaté a velice krátké vlasy. A velice nestydatý smích.“

„Příliš mnoho ‚velice.‘“

Don se rozesmál, ale nevypadalo to, že by podal nějaké další informace.

„Je taky právniče?“

„Ani náhodou.“ Odmlčel se. „A co ty? Stýkáš se s někým?“

„Jen s Fredem,“ odpověděla, spolkla zbytek svého hot dogu a papír zmačkala v dlani.

„Ty a ten tvůj zatracenej kanár.“ Došli na roh a počkali, až se červená na semaforu změní na zelenou. „Musím se ti s něčím svěřit,“ řekl, vzal ji za loket a převedl ji přes ulici. „Budeš se ženit?“ Překvapilo ji, s jakou urputností vyřkla otázku, kterou neměla vůbec v úmyslu vyslovit. „Ne,“ odpověděl lehce, ale jeho hlas ho zradil. Pod povrchem byl znatelný vážný tón, jako nebezpečný zpětný proud příboje pod hladinou ošidně hladkého moře. „Týká se to Ricka Fergusona.“

Jess se zatmělo před očima, zastavila se uprostřed přechodu a ze sevřené dlaně jí vypadl papírek od hot dogu. Určitě se musela přeslechnout. „Cože?“

„No tak, Jess,“ naléhal Don a zacloumal jí paží. „Chceš, aby nás něco přejelo?“

Když došli na chodník, znovu se zastavila. „Co víš o Rickovi Fergusonovi?“

„Je to můj klient.“

„Cože?“

„Jess, to nebyla náhoda, že jsem tě dneska potkal,“ přiznal se schlíple Don. „Volal jsem ti do kanceláře, ale řekli mi, že jsi u přelíčení.“

„Odkdy zastupuješ Ricka Fergusona?“

„Od minulého týdne.“

„To snad není pravda. Proč?“

„Proč? Protože si mě najal. Co je to za otázku?“

„Rick Ferguson je zvíře. Nemůžu uvěřit, že jsi se propůjčil k tomu, že ho budeš zastupovat.“

„Jess,“ řekl Don trpělivě, „pracuju jako obhájce. Přesně tím se živím.“

Jess přikyvovala. Ačkoli věděla, že její exmanžel si vybudoval velice prosperující praxi na obhajobě podobných vyvrženců, nedokáže nikdy pochopit, jak se takový přemýšlivý člověk může zastávat práv těch, v jejichž myšlenkách převažovala zloba a nenávist, jak člověk s takovou prudkou inteligencí může této své přednosti využít ve prospěch těch, kteří mají pouze prudkou povahu.

Jess věděla, že Dona odjakživa přitahovaly živly z okraje společnosti a zdálo se, že od jejich rozvodu se tato vášeň prohloubila. Vědomě se ujímal takových beznadějných případů, kterým se ostatní právníci vyhýbali. Uvědomila si, že většinu přelíčení vyhrál a nebránila se pokušení utkat se znovu se svým exmanželem v soudní síni. Během posledních čtyř let se to stalo dvakrát. V obou případech vyhrál. „Jess, napadlo tě vůbec někdy, že ten muž může být nevinen?“

„Toho muže, jak ho neustále nazýváš, jasně identifikovala žena, kterou napadl.“

„A samozřejmě se nemohla mýlit.“

„Vlámal se do jejího bytu a zbil ji skoro do bezvědomí. Pak ji přinutil, aby se před ním svlékala, pěkně kousek po kousku, pomalu a elegantně, takže měla dost času, aby si prohlédla jeho obličej předtím, než ji znásilnil a ponížil.“

„Rick Ferguson má na dobu přepadení věrohodné alibi,“ připomněl jí Don.

Jess se ušklíbla: „Já vím, byl na návštěvě u své matky.“

„Ta žena dala místo kauce svůj vlastní dům. Je připravená svědčit pro něj u soudu. Nehledě na skutečnost, že v tomhle městě se potloukají tisíce mužů, kteří odpovídají popisem Rickovi Fergusonovi. Co tě utvrdilo v tom, že Rick Ferguson je ten pravý?“

„Jsem si tím jistá.“

„Jenom tohle?“

Jess Donovi vyprávěla, jak na ni Rick Ferguson čekal, když šla do práce a zmínila se mu i o následné výměně názorů v přízemní hale. „Říkáš, že ti vyhrožoval?“

Jess pozorovala, jak se Don snaží zůstat nestranný a předstírat, že je jen jedním z mnoha právních zástupců a zakrýt fakt, že se o ni ve skutečnosti zajímá. „Nechápu, jak můžeš plýtvat svým cenným nadáním na takové vyvrhele,“ řekla mu mírně. „Nebyls to náhodou ty, kdo mi kladl na srdce, že právnická praxe odráží osobnost právníka?“ Usmál se. „Je příjemné vědět, že sis to vzala k srdci.“ Naklonila se a políbila ho lehce na tvář. „Měla bych se vrátit do práce.“

„Mám to brát tak, že neuvažuješ o zpronevěře svých závazků?“ Jeho prohlášení vyznělo jako otázka. „V žádném případě.“

Smutně se usmál, vzal ji za ruku a vedl ji zpátky ke Správní budově. Než ji pustil, lehce sevřel její hubené prsty ve své masivní dlani.

Přesvědč se, že se dostanu bezpečně za dveře, mumlala si pro sebe, když spěchala nahoru po betonových schodech. Ale když vyšla na odpočívadlo a otočila se, byl pryč.

3

Noční přízraky začínaly pokaždé stejně: Jess seděla ve sterilním prostoru čekárny před ordinací lékaře a listovala nějakým starým časopisem. Kdesi za jejími zády zazvonil telefon. „To je vaše matka,“ informoval ji lékař a podával jí telefonní aparát, který vytáhl ze své ohromné černé lékařské brašny.

„Kde jsi, mami?“ zeptala se Jess. „Doktor už na tebe čeká.“

„Sejdeme se za čtvrt hodiny v hale budovy Johna Hancocka. Do telefonu ti to vysvětlovat nebudu.“

Najednou se Jess ocitla před řadou výtahů, ale ať tiskla přivolávač, kolikrát chtěla, žádný výtah nepřijížděl. Rozhlédla se, kde je schodiště a seběhla sedm pater do přízemí. Tam zjistila, že dveře na ulici jsou zamčené. Tlačila do nich, tahala za kliku; prosila; plakala. Dveře nepovolily. V dalším obraze stála před budovou Uměleckého institutu na Michigan Avenue, slunce se odráželo od chodníku přímo do očí. „Pojďte dovnitř,“ zvala ji z posledního schodu působivé stavby žena s kaštanovými vlasy a šedivýma očima. „Prohlídka začne každou chvíli a čekáme jenom na vás.“

„Já s vámi nemůžu jít,“ oznámila Jess zástupu, ze kterého se na ni obracely tváře s hnědýma očima a červenými ústy. Skupina chvíli postála před Serautovým veledílem Nedělní odpoledne v parku.

„Zahrajeme si lodě,“ volal na ni Don, když se Jess vymanila ze sevření skupiny a právě včas, aby stačila naskočit do autobusu, který se chystal odjet. Ale zamířil opačným směrem a Jess musela vystoupit na hlavním nádraží. Mávla na taxi, ale řidič špatně porozuměl jejím instrukcím a zavezl ji na Roosvelt Street.

Když vystoupila z taxíku, už na ni čekal. Postava bez tváře a celá v černém stála bez hnutí vedle vozovky. Jess se okamžitě pokusila skočit zpátky do auta, ale taxík už byl pryč. Pomalu, krok za krokem, se k ní postava přibližovala. Smrt, pochopila Jess a rozběhla se liduprázdnou ulicí. „Pomoc!“ křičela. Když vybíhala po schodech domu svých rodičů, cítila, jak ji za zády snadno dohání stín Smrti. Vrazila do dveří, zabouchla je za sebou a bezúspěšně se snažila zajistit je na závoru, zatímco ruka Smrti sahala na kliku. Její tvář získala určitou podobu. Byl to Rick Ferguson.

„Ne!“ vykřikla Jess a posadila se v posteli. Cítila zběsilé bušení v hrudi a pokrývka i prostěradlo byly úplně propocené.

Není divu, že jí připadal tak povědomý, pomyslela si. Přitáhla kolena k bradě a rozvzlykala se, dech jí divoce narážel na stěny plic, jako by někdo v její hrudi hrál tenis. Výplod jejích nejtemnějších představ doslova vystoupil z jejích snů do jejího života. Noční můry, které ji pronásledovaly, se vrátily a postava z nich měla dokonce jméno – Rick Ferguson. Jess odstrčila mokré ložní prádlo a namáhavě se postavila na nohy, ale ty ji zradily a ona se zhroutila do klubíčka na podlahu, kde zůstala bezvládně ležet a lapala po dechu. Bála se, že začne zvracet. „Pane bože,“ mumlala a oslovovala svůj panický strach, jako by se zhmotnil v jejím pokoji. „Prosím tě, přestaň. Prosím, jdi pryč.“ Jess se natáhla k bílé lampičce se stínidlem s čínskými motivy, která stála na nočním stolku vedle postele, a rozsvítila. Interiér pokoje ozářilo měkké světlo: pastelové odstíny oranžové, šedé a modré, manželská postel, tkaný kobereček před postelí, bílá proutěná židle, na které měla Jess připravené oblečení na druhý den, prádelník, malé zrcadlo, plakát od Niki de Saint Phalle a druhý s reprodukcí Henriho Matisse. Soustředila se na dřevní vlákna v parketách barvy světlého dubu, na vyšívání bledě broskvových závěsů, na bílou prachovou prošívanou pokrývku, na prostor pod vysokým stropem. Snažila si připomenout, že jedním z příjemných rysů bydlení ve starém domě je právě vysoký strop. V moderních stavbách se snaží zracionalizovat každý prvek. Nepomáhalo to. Srdce nepřestávalo zběsile bušit a její dech se svinul do drobné tuhé kuličky někde uprostřed hrdla. Ještě jednou se přinutila postavit. Nohy se jí klepaly a hrozilo, že se každým okamžikem sesune na podlahu. Vydala se směrem k malinké, čistě funkční koupelně, kterou domácí označil jako nevyhovující, když se krátce po rozvodu Jess do bytu nastěhovala. Otočila kohoutkem a pokropila si obličej a ramena studenou vodou. Pod noční košilí nechala vodu stékat po prsou a břiše.

Usadila se vedle vany a civěla do toaletní mísy. Nic nenáviděla víc než zvracení. Když byla ještě malá holčička a na narozeninách u Allison Nicholové se přejedla lékořicových bonbónů a gumových hadů, pozvracela se. Od té doby se toho děsí. Následující roky se každou noc chodila ujišťovat k matce do ložnice: „Nebude mi špatně?“ A matka jí každou noc trpělivě odpovídala, ne, nebude ti špatně. „Slibuješ?“ dotírala holčička. „Slibuji,“ přišla okamžitá odpověď. Jak ironické, že ten, kdo byl tenkrát v nebezpečí, nebylo dítě, ale jeho matka.

A teď ty zlé sny, které ji trápily po zmizení její matky, byly zpátky a s nimi se dostavilo dušení, třes v rukou a paralyzující, nepojmenovatelný děs, který zachvátil každičkou buňku jejího těla. To není spravedlivé, říkala si v duchu Jess, když se nakláněla nad toaletní mísou a skřípala zuby při představě toho, co by mohlo následovat. Křečovitě chňapala po bolesti, která v pravidelných vlnách narážela do její hrudi jako tupá čepel dlouhého nože.

Mohla bych zavolat Donovi, napadlo ji, když se tváří opřela o chladivé sedátko na míse. Ten vždycky věděl, co dělat. Kolik nocí ji držel třesoucí se ve svém náručí, jeho ruce ji jemně hladily po vlhkých vlasech a dotýkaly se zpoceného čela, jeho mohutné paže ji přivinuly do bezpečí a jeho vemlouvavý hlas ji ujišťoval, stejně jako kdysi před lety ten matčin, že jí bude dobře. Ano, mohla by zavolat Donovi. Ten vždycky věděl, jak jí pomoct.

Jess se dovlekla zpátky do ložnice, nejistě se usadila na kraji postele a sáhla po telefonu. Pak se zarazila. Věděla, že jí zbývá jediné: zavolá Donovi a on sem během několika minut přijede, nechá všeho, ať je s kýmkoli a kdekoli a poběží k ní a zůstane s ní tak dlouho, jak bude třeba. Věděla, že ji Don pořád miluje, že ji ani na okamžik milovat nepřestal. Byla si tím jistá a právě proto věděla, že mu zavolat nemůže. Měl teď někoho jiného. Trish, opakovala si a převalovala jméno na jazyku. Asi zdrobnělina pro Patricii. Trish s nestydatým smíchem. S velice nestydatým smíchem, slyšela Dona říkat a vzpomněla si na hrdý záblesk v jeho očích. Že by nebezpečí, že jí Dona přebere nějaká jiná žena bylo pravou příčinou jejího záchvatu strachu?

Najednou si uvědomila, že záchvat přešel. Srdce se uklidnilo; dech se vrátil do normálu; tělo už nebylo zkropené potem. Padla zády na polštář a vychutnávala ten pocit, jako by se znovu narodila. S překvapením zjistila, že má hlad. Jess dotápala tmavou předsíní do kuchyně a zamířila rovnou k mrazničce. Otevřela dvířka, přimhouřila oči před náhlým proudem světla a vytáhla ven krabici se zmrazenou pizzou. Rychle strhla z jednoho koláče celofán a položila ho na talíř do mikrovlnné trouby, která stála na postranním kuchyňském stole. Zmáčkla nezbytná tlačítka a zaposlouchala se do tichého vrnění neviditelného záření, které kroužilo kolem své zmrzlé kořisti, a dávala pozor, aby nestála přímo před troubou.

To Don ji varoval, aby nikdy nestála přímo proti dvířkům, když byla trouba zapnutá. Ale tahle zařízení jsou naprosto bezpečná, přesvědčovala ho. Ale proč to pokoušet? zněla okamžitá námitka. Třeba má pravdu, přiznala Jess a vzala si jeho varování k srdci. Nikdy nevíš, jaké škodlivé záření se dostane ven a jenom čeká, až se mu připlete do cesty větší kořist.

Jess poslouchala, jak mikrovlnná trouba odtikává poslední sekundy a najednou vyzývavě nastavila tělo proti dvířkům. „No tak, vezmi si mě,“ vykřikla, rozesmála se a pocítila něco jako závrať. Je to opravdu ona, kdo ve tři hodiny ráno stojí uprostřed malé kuchyňky a provokuje svoji mikrovlnnou troubu?

Budík oznámil, že uplynulo pět minut a že pizza je hotová. Jess láskyplně vzala horký koláč do dlaní a odnesla si ho do velké místnosti, která byla společnou jídelnou i obývacím pokojem. Milovala svůj byt od okamžiku, kdy k jeho dveřím vystoupala tři patra a stanula na prahu. Byl starý a skrýval spoustu zajímavých koutků, ze dvou arkýřových oken v západní stěně měla výhled do Orchard Street, a byl vlastně vzdálený jen jeden a půl bloku od domu, kde bydlela jako dítě. A hlavně se vůbec nepodobal modernímu třípokojovému bytu na předměstí, který kdysi sdílela s Donem. Ve svém současném životě postrádala nejvíc možnost s někým si popovídat; s někým jen tak posedět; přitulit se k němu před spaním. Bylo příjemné podělit se o skvělé nápady, drobná vítězství, zbytečné starosti. Bylo příjemné a uklidňující být polovinou páru, polovinou Jess a Dona. Jess zapnula stereorádio v obývací stěně a usadila se do staré sametové batikované pohovky, na kterou narazila v jedné partiové prodejně na Armitage Avenue, a zaposlouchala se do nepopsatelně krásné pasáže houslí Césara Franka. Vedle ní se ze zakryté klece ozval zpěv jejího kanárka. Jess se zavrtala do měkkých záhybů své sametové pohovky, naslouchala sladké hudbě a potmě si pochutnávala na pizze.

„Dámy a pánové porotci, dospěli jste k rozsudku?“ zeptal se soudce a Jess cítila, jak jí do těla vystřelila dávka adrenalinu. Už uplynulo téměř dvacet čtyři hodin od chvíle, kdy skončila svou závěrečnou argumentaci. Porotě trvalo skoro osm hodin, než dospěla k rozhodnutí, že v příští hodině se na rozsudku neshodnou a soudce Harris, který ztrácel trpělivost, jim objednal na noc hotel a přísně jim uložil, aby s nikým o případu nemluvili. Do Správní budovy se členové poroty dostavili znovu o deváté hodině dopoledne a už za hodinu byli proti očekávání připraveni případ uzavřít. První porotce řekl, ano, jsou připraveni k rozsudku, a soudce Harris pokynul obžalovanému, aby povstal. Jess zatajila dech a naslouchala, jak první porotce nevýrazně pronáší: „My, porota, shledáváme, že Douglas Phillips… je nevinen.“

Nevinen.

Jess cítila v boku píchnutí špendlíkem, cítila, jak její tělo pomalu ztrácí dech.

Nevinen.

„Pane bože, oni mi neuvěřili,“ zašeptala vedle ní Erika Barnowská.

Je nevinen.

Douglas Phillips objal svou právničku. Rosemary Michaudová vrhla po Jess diskrétní vítězný úsměv.

Nevinen.

„Zatraceně,“ zaklel Neil Strayhorn. „Vážně jsem měl dojem, že to máme v kapse.“

Nevinen.

„Co je tohle za spravedlnost?“ dožadovala se Erika Barnowská a její hlas byl plný sílícího pobouření. „Kriste pane, vždyť ten chlap přiznal, že mi držel pod krkem nůž, a porota prohlásí, že je nevinný?“

Jess nemohla dělat nic jiného, než přikývnout. Byla také součástí justičního systému a u soudu pracovala už příliš dlouho, aby si dělala falešné iluze o takzvané spravedlnosti. Vina byl relativní pojem, hmota tvořená stíny a přízraky. Stejně jako krása se tvořila v pohledu pozorovatele. Stejně jako pravda podléhala interpretaci. „Co teď se mnou bude?“ ptala se Erika Barnowská. „Přišla jsem o místo, o svého přítele, ztratila jsem vlastní hrdost. Co se mnou bude?“ Nečekala na odpověď a utekla z jednací síně dřív, než si Jess stačila vymyslet nějakou uspokojivou odezvu.

Co by měla taky říkat? Nedělejte si starosti, zítřek je taky den? Ráno se vám všechno bude zdát veselejší? Před svítáním bývá největší tma? A co takhle – ráno je moudřejší večera? To zní zvlášť povzbudivě. Však na něho taky jednou dojde? Co se má stát, stane se? Boží mlýny melou pomalu, ale jistě? Příště budete mít víc štěstí? A pro ještě větší uklidnění – všechno vyléčí čas, zachovala jste se skvěle. Chvilku bude trvat, než se z toho dostanete. Život jde dál. Tady to měla shrnuté v kostce, pomyslela si: moudrost věků vyjádřená třemi slovy – život jde dál.

Jess sebrala svůj spis a pohlédla přes rameno, jak si obžalovaný potřásá rukou s jednotlivými členy poroty. Když porotci o pár minut později opouštěli jednací síň, úzkostlivě dbali, aby se jejich pohledy nestřetly s jejím. Porotkyně s inteligentní tváří a vlídnýma šedivýma očima se jako jediná s Jess rozloučila. Jess kývla na pozdrav a přemítala, jakou roli hrála tato žena při konečném rozhodnutí poroty. Byla celou dobu přesvědčená o nevině Douglase Phillipse, nebo byla právě ona důvodem tak dlouhého dohadování? Byla jediná, která hlasovala pro vinu a když viděla, že díky jejímu rozhodnutí hrozí zmateční soudní řízení, ustoupila? Nebo tam jen tak seděla, nervózně poklepávala nohou a čekala, až se ostatní projeví, připojila se k nim, ačkoli měla na věc jiný názor?

Nevinen.

„Máš chuť si o tom promluvit?“ zeptal se Neil Strayhorn. Jess zavrtěla hlavou a nebyla si jistá, jestli má vztek nebo je smutná. Později bude dost času na to, aby provedli rozbor jejich taktiky a posoudili, jestli měli postupovat jinak. Teď už se nedalo dělat vůbec nic. Byl konec. Už nemohla změnit výsledek přelíčení, stejně jako nemohla změnit fakta případu, ani skutečnost – jak Greg Oliver včera jasně prohlásil –, že žádná porota v tomhle státě neobviní chlapa ze znásilnění, když na sobě poškozená neměla kalhotky. Jess cítila, že se ještě nemůže vrátit do kanceláře. Kromě toho, že bude muset dát za pravdu sebejistému výroku Grega Olivera, potřebovala čas, aby se smířila s rozsudkem poroty. Čas k odpočinku, než bude schopná pokračovat v práci, čas na to, aby se vypořádala se svou zlostí a frustrací. Se svou porážkou. Čas uspořádat si myšlenky před příštím případem.

Největší pravdou amerického justiční systému bylo tvrzení: život jednoho člověka je jen případem pro toho druhého. Jess stála na California Avenue bez jasnějšího důvodu, proč odešla z budovy Soudního dvora. Nevědět, proč se vlastně tak chovám, to mi není vůbec podobné, přemýšlela Jess v duchu a slabým tvídovým kabátem jí na kůži pronikal chlad. Předpověď počasí se stále nevzdávala možnosti sněžení. Předpovídat možnosti, opakovala si potichu a pojem považovala za zajímavý. Zachumlala se do saka a pustila se ulicí. „To už jsem klidně mohla vyjít ven nahá,“ řekla nahlas, protože věděla, že jí stejně nebude nikdo věnovat pozornost. Jen další pohroma justičního systému, pomyslela si. S náhlým vnuknutím nastoupila do autobusu číslo 60, který měl namířeno do centra Chicaga.

„Co to vůbec dělám?“ mumlala si neslyšně a posadila se na sedadlo blízko řidiče. Neměla ve zvyku jednat impulzivně. Impulzivní jednání přenechá těm, kteří se nedokáží v životě kontrolovat, napadlo ji, zavřela oči a nechala se kolébat jednotvárným hučením motoru.

Nedokázala říct, jak dlouho byl autobus v pohybu, než znovu otevřela oči, nebo kdy si poprvé všimla, že na zadním sedadle cestuje ta porotkyně s kaštanovými vlasy a vlídnýma šedivýma očima. Ještě těžší bylo určit, kdy se rozhodla, že ji bude sledovat. Rozhodně to nebylo nic, co by předem plánovala. A teď se z ničeho nic ocitla na ulici, asi hodinu a půl potom, co vystoupila z autobusu a pohybovala se několik kroků v jejích patách, sledovala ji po Michigan Avenue z bezpečné vzdálenosti nějakých dvaceti metrů. Pro všechno na světě, co to vlastně provádí? Po několika blocích chůze po Michigan Avenue se žena zastavila před výlohou klenotnictví a Jess ji napodobila. Pohledem přejížděla vystavené drahé kameny a zlaté náhrdelníky a cítila, jak se chvěje. Pohlédla na svůj obraz ve výloze, jako by si chtěla ujasnit, kdo vlastně je. Nikdy nebyla nadšená šperky. Jedinou cennou věc, kterou nosila, byl jednoduchý zlatý svatební prstýnek. Don se během jejich manželství vzdal podobných nákupů, když zjistil, že je Jess ukládá hluboko do nitra zásuvky prádelníku, vysvětlila mu, že to prostě není její styl. Pokaždé se cítila jako malá holčička, která si hraje na princeznu a půjčuje si maminčiny věci. Její matka, vzpomněla si a uvědomila si, že žena se odpoutala od výlohy. Jak ji na jediný okamžik mohlo napadnout spojovat tuhle ženu s její matkou? Tahle žena měřila přibližně sto šedesát pět centimetrů a vážila šedesát pět kilogramů; její matka byla o deset centimetrů vyšší a určitě o pět kilo těžší. Nehledě na výrazný rozdíl v barvě jejich vlasů a očí nebo na barvy, které používala při líčení, přemýšlela Jess a napadlo ji, že matka by si nikdy nenamalovala ústa takovou růžovou rtěnkou, ani by si nenabarvila tváře. Na rozdíl od její matky budila tato žena dojem rozmarnosti a nevyváženosti. Její těžký make-up byl naprosto nemoderní. Ne, ty dvě ženy neměly vůbec nic společného. Porotkyně se zastavila před dalším obchodem a Jess se přistihla, jak civí na kolekci nevkusných kožených kabelek a kufříků. Chystá se snad ta žena vejít dovnitř? Odměnit se za dobře vykonanou práci? Dovolit si drobný dáreček? Vlastně, proč ně? pomyslela si Jess a odvrátila se, když žena zatlačila do dveří a namířila si to mezi vystavené zboží. Neměla by jít za ní? napadlo Jess a vzpomněla si, že by se jí nová aktovka na dokumenty docela hodila. Ta stará už je nemožná; Don jí aktovku koupil po promoci a v případě tohoto dárku si nemohl stěžovat na to, že by zůstal nevyužitý jako ty šperky. Kdysi naleštěná černá kůže byla poškrábaná a pomačkaná, švy se rozpadaly a mezi zoubky zipu se věčně zachytávaly kousky podšívky. Už je čas starou vyhodit a koupit si novou. Jednou provždy rozvázat svazky s minulostí.

Žena se vynořila z obchodu se stejnou hnědou kabelkou přes rameno, s jakou vcházela dovnitř. Ohnula nahoru límec svého tmavě zeleného kabátu a vrazila ruce v rukavicích do kapes. Jess se přistihla, jak ženiny pohyby nevědomky napodobuje. Zavěsila se několik kroků za ní. Přešly Chicagskou řeku, na jedné straně nechaly za sebou vysokou siluetu Wrigleyho budovy, na druhé tyčící se Tribune Tower. Centrum Chicaga se pyšnilo divy moderní architektury, mezi kterými vynikaly výškové budovy Miese Van der Roheho, Helmuta Jahna a Bruce Grahama. Jess si už dlouho plánovala naučnou vycházku po březích Michiganského jezera a Chicagské řeky, ale nikdy se k tomu nedostala.

Žena udělala ještě několik kroků, pak se prudce zastavila a otočila se. „Proč mě sledujete?“ naléhala zlostně a netrpělivě poklepávala prsty po rukávu svého kabátu jako učitelka, která zpovídá problematického žáka.

Jess cítila, jak se převtělila do pozice malého dítěte, které se děsí, že si rozbije kolena. „Promiňte,“ zajíkala se a znovu marně hledala odpověď na otázku, co to vlastně provádí. „Neměla jsem v úmyslu…“

„Všimla jsem si vás už v autobuse, ale vůbec mě nic podobného nenapadlo,“ řekla žena, upřímně zmatená. „Potom jsem vás viděla u obchodu s klenoty, ale pomyslela jsem si, že každý se přece může dívat do stejné výkladní skříně a že je to určitě náhoda. Ale když jsem vycházela z obchodu s koženým zbožím a vy jste zase stála na chodníku, bylo jasné, že mě sledujete. Ale proč? Co vlastně chcete?“

„Nechci vůbec nic. Vážně, nesledovala jsem vás.“ Žena přimhouřila oči a pátravě se na Jess zadívala. „Já… já vlastně nevím proč jsem se za vámi vydala,“ připustila Jess za okamžik. Nedokázala si vzpomenout na situaci, kdy by se cítila hloupěji.

„Víte, to nebylo kvůli vám,“ začala žena pomalu, když se trochu vzpamatovala. „Pokud vás zajímá právě tohle. Nebylo to tím, že vy byste něco udělala nebo řekla.“

„Prosím?“

„Shodli jsme se, že jste byla vynikající,“ pokračovala žena. „Porota… vzpomněli jsme si na to, co jste říkala o nedostatku zdravého rozumu, který neomlouvá nedostatek obvyklé dávky slušnosti. Zkrátka, hrozně se nám to líbilo. Strašně dlouho jsme se u tohoto bodu zdrželi a diskutovali jsme o něm.“

„Ale nakonec jste to tvrzení nepřijali,“ prohlásila Jess, překvapená dychtivostí, s jakou toužila porozumět, jak porota dospěla k rozsudku.

Žena se zadívala na dlažbu. „Nebylo to lehké rozhodování. Udělali jsme přesně to, co nám připadalo správné. Věděli jsme, že pan Phillips provedl špatnost, ale nakonec jsme se rozhodli, že vsadit za mříže člověka na tak dlouho… přišel by o místo, o živobytí… jen proto, že někoho špatně odhadl, jak jste říkala…“

„Já jsem přece nepoukazovala na špatný odhad obžalovaného!“ zaslechla Jess ve svém hlase zděšení. Jak mohli její slova tak překroutit?

„Ano, toho jsme si byli vědomi,“ vysvětlovala žena rychle. „Napadlo nás, že se to dá použít pro obě strany.“ Výborně, pomyslela si Jess a zhluboka se nadechla studeného vzduchu. Nedokázala se smířit s ironií celé situace, nedokázala se znovu nadechnout.

„Moc se nám líbil váš kostýmek,“ pokračovala žena, jako by se snažila Jess rozveselit. „Můj kostýmek?“

„No ovšem. Jedna žena z poroty říkala, že se vás zeptá, kde jste ho koupila.“

„Vy jste si prohlíželi moje oblečení?“

„Vzhled je velice důležitý fenomén,“ vysvětlovala žena. „To neustále opakuju svým dcerám. První dojem a tak dále.“ Natáhla paži a poplácala Jess po ruce. „Udělala jste na nás moc dobrý dojem, drahoušku.“

Jess si nebyla jistá, jestli se jí má poklonit nebo začít ječet. Cítila, jak jí srdce začíná divoce bušit do tvídové látky jejího kabátu.

„Zkrátka a dobře,“ říkala žena, „odvedla jste pořádný kus práce.“

Jak může někdo s tak inteligentníma očima být takový hlupák? ptala se Jess sama sebe a zjistila, že nedokáže vdechnout vzduch do plic.

„Měla bych jít,“ řekla žena, kterou očividně znervóznilo Jessino mlčení. Udělala pár kroků, pak se zastavila. „Jste v pořádku? Jste nějaká pobledlá.“

Jess chtěla něco říct, ale zmohla se jen na přikývnutí a přinutila rty do grimasy, která měla vypadat jako ujišťující úsměv. Žena ji také obdařila úsměvem a rychle odcházela ulicí; ještě se několikrát rychle ohlédla přes rameno na místo, kde Jess zůstala stát. Nejspíš se chce ujistit, že za ní nejdu, napadlo Jess a znovu začala přemýšlet, co ji to popadlo. Pro boha živého, proč tuhle ženu vůbec sledovala? A co se to s ní vůbec děje?

Mám zase jeden zatracený panický záchvat, uvědomila si. „Ach bože,“ zasténala a začala se bránit pocitu děsu, který se začínal šířit celým tělem. Nohy jí začínaly postupně tuhnout. „To je neuvěřitelné. Co si počnu?“ Jess cítila, jak se jí do očí hrnou slzy a zlostně je setřela. „Nemůžu uvěřit, že jsem se rozbrečela uprostřed zatracené Michigan Avenue,“ spílala si. „Nemůžu věřit tomu, že mluvím sama se sebou uprostřed zatracené Michigan Avenue!“ Na California Avenue by jí pokoutní prodavači drog a pobudové nevěnovali pozornost, ale tady, na Michigan Avenue bylo pravděpodobnější, že si jí sice někdo z nakupujících všimne, ale ani tady se do toho nikdo nebude plést. Přinutila nohy, aby dotápaly na nedalekou autobusovou zastávku, kde se opřela o stěnu čekárny. I přes tvídový kabát cítila na kůži chlad. Nesmí se tomu tak poddávat, přikazovala si. Nesmí dovolit, aby jí ty pitomé záchvaty zastihly nepřipravenou.

Mysli na něco hezkého, poručila si. Mysli na to, jak jseš v masážním salónu; mysli na dovolenou na Havaji; vzpomeň si na své dvě půlroční neteře. Představila si jejich něžné hlavičky, jak se opírají o její studené tváře a najednou si uvědomila, že má být v šest u sestry na večeři. Jak může jít k sestře na večeři? Co když bude pořád ve spárech těch záchvatů? Co když dostane další před celou sestřinou rodinou? Přece nechce přenášet svou nervozitu na ty, které miluje?

„K čemu máš rodinu?“ určitě by se ptala Maureen. Jess cítila, jak jí hrdlem stoupá knedlík. Bože, copak bude zase zvracet? Zvracet uprostřed zatracené Michigan Avenue? Počítala do deseti, do dvaceti, rychle polykala, jednou, dvakrát, třikrát, dokud pocit nevolnosti úplně nezmizel. „Zhluboka dýchej,“ radil jí Don. Začala tedy zhluboka dýchat, čerpala vzduch do plic a snažila se překonat tupou bolest. Nikdo si nevšiml jejího utrpení. Lidé kolem ní bez zájmu procházeli, jeden člověk se jí dokonce zeptal, kolik je hodin. O mnoho lepší než na California Avenue to tady tedy není, pomyslela si, když vedle ní zastavil autobus, otevřely se dveře a několik lidí vystoupilo, protáhlo se kolem ní, jako by tam vůbec nebyla. Řidič počkal několik sekund, jestli nastoupí, a když se nehýbala, pokrčil rameny, zavřel dveře a odjel. Když se autobus rozjížděl, Jess cítila, jak se jí do tváře opřel teplý proud špinavého vzduchu z výfuku. Naplnil jí oči a nosní dírky štiplavým pachem. Z očí jí vytryskly slzy. Brzy se její dech uklidnil. Cítila, jak se jí do tváří vrací barva. Paralýza ustupovala. „Teď už jseš v pořádku,“ ujistila se, donutila jednu nohu udělat krok kupředu a bázlivě sestoupila z chodníku, jako by se nořila do příliš horké lázně. „Jseš v pořádku. Je to pryč.“ Odněkud vyrazilo auto.

Přihodilo se to tak rychle a bylo to tak nečekané, že Jess měla pocit, jako by se celá nepříjemnost týkala někoho jiného. Ocitla se někde mimo svoje tělo a pozorovala všechno z chodníku, kde se vmísila mezi rychle se sbíhající hlouček lidí. Jess cítila silný závan vzduchu, viděla, jak se její tělo několikrát otočilo kolem své osy a letmo si stačila všimnout, jak za nejbližším rohem mizí bílý chrysler. Až tehdy se vrátila do svého těla, které se krčilo na kraji vozovky. Až tehdy ucítila palčivou bolest na kolenou a na dlaních. Tehdy uslyšela hlasy. „Jste v pořádku?“

„Bože, já myslela, že je dočista po vás.“

„Jel tak blízko chodníku! Minul vás tak o dva palce!“

„Jsem v pořádku,“ říkal někdo a Jess poznala, že je to její hlas. „Nedávala jsem asi pozor.“ Na okamžik přemítala, proč bere na sebe odpovědnost za něco, co vůbec nebyla její vina.

Málem jí přejel šílenec v bílém chrysleru, který prosvištěl kolem a vůbec se neobtěžoval zastavit; odřela si dlaně a hřbety rukou a potloukla nohy, když dopadla na chodník; její tvídový kabát byl potřísněný špínou; punčocháče byly na kolenou roztržené. A ona se obviňovala, že způsobila takovou scénu. „Musela jsem se zamyslet,“ omlouvala se a nejistě se postavila na nohy. „Už je to dobré. Budu v pořádku.“

„Budu v pořádku,“ opakovala si, když se dokulhala na roh přes ulici a mávla na kolemjedoucí taxík. Namáhavě vlezla dovnitř. „Budu v pořádku.“

4

Přesně tři minuty před šestou zaparkovala Jess svého červeného mustanga na příjezdové cestě před domem její sestry na Sheraton Road v chicagské čtvrti Evanston. Dům byl jednopatrový, prostorný a byl obložený dřevem. „Budeš v pořádku,“ ujistila se, vypnula motor a natáhla se na zadní sedadlo pro velkou nákupní tašku s dárky. „Nerozčiluj se, zůstaň klidná, nedovol, aby tě Barry zatáhl do nějaké té pitomé hádky,“ nabádala se, zatímco vystupovala z auta a přecházela po cestičce vedoucí k velkým proskleným dveřím. „Všechno bude v nejlepším pořádku.“ Dveře se otevřely právě v okamžiku, kdy sahala na zvonek. „Jess,“ řekl Barry. Silný hlas se prohnal kolem ní a jeho ozvěna putovala jako poryv větru ulicí lemovanou stromy. Pod nohama jí zašustilo spadané listí. „Přesná jako vždycky.“

„Jak se máš, Barry?“ Jess vešla do velké haly vykládané krémově bílým mramorem.

„Nemůže to být lepší,“ přišla bryskní odpověď. Barry pokaždé odpovídal ‚nemůže to být lepší‘. „A co ty?“

„Já se mám fajn.“ Zhluboka se nadechla a natáhla k němu ruku, ve které držela láhev vína. „Je to nějaká chilská značka. Prodavač v obchodě s nápoji mi ji vřele doporučoval.“ Barry pozorně a očividně skepticky studoval vinětu. „No, děkuju. Doufám, že nebudeš mít nic proti tomu, když ji necháme na příště. Už jsem namíchal nějaký dražší francouzský koňak s ledem. Ukaž, pomůžu ti s kabátem.“ Postavil víno na malý starožitný stolek nalevo od hlavních dveří a nemotorně začal tahat za rukáv jejího kabátu. „To je v pořádku, Barry, zvládnu to sama.“

„Tak já ti ho aspoň pověsím.“

Jess se rozhodla, že s Barrym bitvu o svůj kabát raději vzdá. „Maureen je nahoře?“

„Ukládá dvojčata do postýlek.“ Pověsil kabát do skříně a vedl ji do obývacího pokoje, ve kterém převládala růžová a bílá barva, zdůrazněná velkými kusy černé: černé koncertní křídlo, které zabíralo většinu místa, ačkoli nikdo z rodiny neuměl hrát na klavír; krb obložený černým mramorem, ve kterém už hučel oheň.

„Půjdu nahoru a přivítám se s nimi. Něco jsem jim přinesla.“

Jess kývla směrem k nákupní tašce z obchodního domu Marshalla a Fielda, kterou držela v ruce.

„Za pár hodin jsou vzhůru. Můžeš jim to dát později.“

„To jseš ty, Jess?“ volala seshora Maureen.

„Jsem hned nahoře,“ odpověděla Jess a užuž si to namířila ke schodišti.

„Opovaž se,“ volala Maureen. „Zrovna jsem je uložila. Zůstaň dole a povídej si s Barrym. Za dvě minuty jsem dole.“

„Za dvě minuty je dole,“ papouškoval Barry. „Tak co ty na to? Snad tě nezabijou dvě minuty hovoru se svým švagrem?“ Jess se usmála a usadila se do jednoho ze dvou pohodlných ušáků naproti Barrymu, který si sedl na kraj růžové pohovky, jako by byl připravený hltat každé její slovo. Spíš je připravený do útoku, pomyslela si Jess a nemohla přijít na to, proč k sobě s Barrym nedokáží najít cestu. Co jí na tom člověku tak dráždí? přemítala a ucítila na sobě pohled jeho modrých očí, které sledovaly každý její pohyb. Nebyl ošklivý. Nebyl hloupý. Nebyl nijak zvlášť nepříjemný. Proč ho ve spojení s ním napadají jen ty horší vlastnosti? Určitě je to schopný muž, který se umí postarat o rodinu. Pokoušela se ho mít ráda. Když si před šesti lety vzal její sestru, považovala za samozřejmé, že bude mít ráda člověka, který učiní Maureen šťastnou. Ale spletla se. Možná jí vadil ten plíživý způsob, jakým se snažil zakrýt, že mu začínají řídnout vlasy a česal si je od jednoho ucha ke druhému. Nebo skutečnost, že o své nehty pečoval mnohem víc než ona o ty svoje, že se chlubil, že si po každém jídle čistí zuby dentální nití. Možná jí vadilo, že je zvyklý nosit neustále košili s kravatou, dokonce i pod obyčejným svetrem jako dneska večer.

Ale usoudila, že to nejspíš bude chatrně zastíraným šovinismem jeho poznámek, nedbale odmítavým postojem, faktem, že nikdy nedokáže přiznat vlastní chybu. Anebo to bude tím, že si vzal bystrou mladou absolventku z Harvardské obchodní akademie a proměnil ji v Dokonalou ženu, v někoho, kdo se zabývá věčným zařizováním bytu a rozením dětí a kdo nemá ani čas pomyslet na to, že by se mohl vrátit ke své kdysi tak slibné kariéře. Co by si o tom pomyslela jejich matka?

„Sluší ti to,“ pochválil ji Barry. „To je pěkný svetr. Měla bys nosit modrou častěji.“

„Je zelený.“

„Zelený? Ne, je modrý.“

To se opravdu handrkují o barvu jejího svetru? „Dohodneme se na tyrkysové?“ navrhla.

Barry se zatvářil skepticky a zavrtěl hlavou. „Je modrý,“ prohlásil a mrkl směrem ke krbu. Barry uměl udělat skvělý oheň.

Jess se zhluboka nadechla. „Jak jde obchod, Barry?“ Odmávl její otázku za hlavu. „Přece tě opravdu nezajímá, jak si vedu v práci?“

„Myslíš, že ne?“

„A snad ano?“

„Barry, položila jsem jednoduchou otázku. Jestli je odpověď příliš složitá, tak…“

„Jde to skvěle. Bezvadně. Líp už to nejde.“

„Prima.“

„Žádné prima.“ Rozesmál se. „Prostě skvěle. Bezvadně. Líp už to nejde.“

„Líp už to nejde,“ opakovala Jess a zabloudila pohledem ke schodišti. Co její sestru tak zdrželo?

„Vážně,“ pokračoval Barry, „dneska byl úplně senzační den.“

„Co na něm bylo tak senzačního?“ zeptala se Jess. „Přebral jsem svému bývalému společníkovi významného klienta.“ Barry se spokojeně usmíval. „Ten parchant to ani nečekal.“

„Měla jsem dojem, že jste přátelé.“

„To on měl taky.“ Úsměv přešel ve smích. „Ten chlap si myslel, že mě okrade a že mu to projde.“ Poklepal si ukazováčkem na spánek. „Nikdy nezapomínám. A vyrovnávám účty.“

„Vyrovnáváš účty,“ opakovala Jess.

„Hele, já přece neudělal nic ilegálního.“ Zamrkal. „Mimochodem, dneska odpoledne se mi dostala na stůl informace o novém druhu samostatného důchodového pojištění.

Možná by ses na to mohla mrknout. Jestli máš zájem, pošlu ti základní informace.“

„Jistě,“ řekla Jess. „To by bylo skvělé.“

„Myslím, že se o tom zmíním i tvému tátovi.“

Oba současně pohlédli na hodinky. Kde se zdržel otec?

Vždyť ví, jaké si dělá starosti, když nepřijde včas.

„A cos dělala ty celý den?“ zeptal se na oplátku Barry a snažil se, aby to znělo se zájmem.

„Nemohl být lepší,“ odpověděla Jess jízlivě a použila Barryho slova a nijak jí nepřekvapilo, když si toho nevšiml. Prohrála jsem případ, který jsem zoufale toužila vyhrát. Měla jsem záchvat děsu uprostřed Michigan Avenue a skoro mě zabil nějaký šílenec v autě, ale přece – jedna žena mi pochválila kostým, takže ten dnešní den nebyl tak úplné fiasko, zrekapitulovala si Jess v duchu.

„Nechápu, jak to můžeš vydržet,“ poznamenal Barry. „Vydržet co?“

„Den co den se zabývat bahnem společnosti,“ řekl odměřeně. „Jsem jednou z těch, kdo to bahno společnosti zavírá do vězení,“ sdělila mu. „Když vyhraješ.“

„Když vyhraju,“ přiznala nevesele.

„To se musí nechat, Jess,“ řekl a vyskočil na nohy. „Nikdy mě nenapadlo, že u toho zůstaneš tak dlouho. Co si dáš k pití?“ Vyslovil obě věty tak, jako by jedna přirozeně vyvolala tu druhou.

„Co tím chceš říct?“

„Chci vědět, jestli si dáš víno nebo něco tvrdšího?“

„Proč myslíš, že bych u toho neměla vydržet?“ zeptala se Jess, upřímně zmatená jeho první poznámkou. Potřásl hlavou. „Nevím. Myslel jsem, že by ses už mohla rozhodnout pro něco lukrativnějšího. Chci říct, se svým pracovním zařazením… můžeš dělat, co se ti zlíbí.“

„Ale to já dělám.“

Jess pozorovala, jak se v Barryho očích usazuje zmatek. Bylo jasné, že kariéra, kterou si vybrala, byla nad jeho chápání. „Tak co ti mám donést k pití?“ zeptal se ještě jednou. „Nejlepší by byla Cola.“

Na okamžik se rozhostilo ticho. „Už nekupujeme nealkoholické nápoje,“ vysvětloval. „Přišli jsme na to, že když nebudeme mít doma nealko nápoje, nebude to Barryho lákat. Cola není pro děti zrovna to nejzdravější. Kromě toho jsi vlastně jediná, kdo nealkoholické nápoje u nás pije.“ Teď se zase zatvářila zmateně Jess.

Na schodech se ozval vodopád kroků, který zamířil halou do obývacího pokoje. Jess zahlédla hřívu tmavých vlasů, obrovské modré oči a drobné ruce, třepotající se bláznivě ve vzduchu. V příštím okamžiku přeběhl její malý synovec růžovobílý koberec a vrhl se jí do náručí. „Přinesla jsi mi něco?“ řekl místo pozdravu.

„Copak ti pokaždé něco nepřinesu?“ Jess sáhla za sebe do nákupní tašky od Marshalla a Fielda a snažila se přehlédnout, že její synovec má na sobě – podobně jako jeho otec – košili a kravatu.

„Tak moment,“ Barryho hlas byl příkrý a prudký. „Nedostaneme žádné dárky, dokud pořádně nepozdravíme. Ahoj, tetičko Jess,“ dirigoval Tylera.

Tyler mlčel. Jess si jeho otce nevšímala a vytáhla z tašky model letadla a odevzdala jej do chlapcových nedočkavých rukou.

„Páni!“ Tyler seskočil z jejího klína na koberec, zkoumal letadlo ze všech úhlů a vířil s ním vzduch. „Co se říká?“ pokusil se znovu Barry, tentokrát ještě upjatějším hlasem. „Neříká se náhodou, děkuju, tetičko Jess?“

„Nech ho Barry,“ chlácholila ho Jess. „Poděkuje mi potom.“ Barry se zatvářil, jako by se límeček od košile bez varování zmenšil o dvě čísla. „Nevítám rozhodně tvoji snahu o podkopávání mé autority,“ prohlásil.

„Mojí snahu o co?“ zeptala se Jess. Určitě mu špatně rozuměla.

„Slyšelas dobře. A nedívej se na mě tak nevinně. Víš moc dobře, o čem mluvím.“

Tyler radostně probíhal mezi svým otcem a tetičkou, kroužil jako u vytržení s letadlem mezi nábytkem a vůbec si nevšímal rostoucího napětí v místnosti.

Barry ani Jess se nepohnuli. Oba stáli proti sobě na svých místech, Barry za pohovkou, Jess za svou židlí, jako by čekali, že se něco stane nebo že je někdo vyruší.

„Mně se zdá, že někdo zvonil u dveří nebo co,“ poznamenala Jess a s úlevou pozorovala, jak Barryho tuhá čelist viditelně taje a ústa se pokoušejí o cosi připomínající úsměv. Jestli z toho má být hádka – a pokaždé k nějaké hádce došlo, když se s Barrym sešla –, pak to nesmí být její chybou. To si přísahala během půlhodinové cesty ze svého bytu na předměstí chicagské smetánky.

„Výborně,“ řekla Maureen, která se najednou objevila ve dveřích. „Vy dva si spolu rozumíte.“

Barry se okamžitě ocitl po boku své manželky a políbil ji na tvář. „Nic proti tomu,“ ujišťoval ji.

Maureen obdařila svého muže a sestru jedním ze svých zářivých úsměvů. Navzdory skutečnosti, že by měla vypadat unaveně, nadnášela se v nadýchané bílé blůze, která volně splývala přes černé vlněné kalhoty. Jess zaznamenala, že její postava je skoro tak štíhlá jako před těhotenstvím a přemýšlela, jestli Barry přemluvil svou ženu, aby začala zase pravidelně cvičit. Jako by ji péče o tak velký dům a tři malé děti už tak dost nezaměstnávala. „Vypadáš báječně,“ pochválila Jess sestru podle pravdy. „A ty vypadáš unaveně,“ oplatila jí Maureen a objala ji. „Vyspíš se pořádně?“

Jess pokrčila rameny a vybavila se jí nedávná probdělá noc. „Koukej, co mi teta Jess dala,“ ozval se Tyler od podlahy a hrdě se oháněl novým letadlem. „No to je nádhera! Doufám, žes poděkoval.“

„Tvoje sestra na žádné díky nevěří,“ řekl Barry, přešel místnost k vestavěnému baru a nalil si skleničku skotské s ledem. „Chce někdo něco donést?“

„Já ne,“ řekla Maureen. „Jess, máš překrásný svetr. Měla bys nosit modrou častěji. Moc ti tahle barva sluší.“

„To je zelená,“ opravil ji Barry a mrkl jedním okem na svoji švagrovou. „Myslím, žes něco podobného tvrdila, Jess.“

„Ale ne, je rozhodně modrý,“ vložila se do toho Maureen prostě. „Končíme diskusi.“

„Dvojčata spí?“ zajímala se Jess.

„Momentálně ano, ale nikdy to netrvá dlouho.“

„Koupila jsem jim nějakou maličkost.“

„Ale Jess, přece jim nebudeš něco nosit pokaždé, když přijdeš na návštěvu.“

„Samozřejmě, že budu. Od toho jsou tety.“

„Tak díky.“ Maureen si vzala od Jess nákupní tašku od Marshalla a Fielda a nakoukla dovnitř.

„Jsou to jenom slintáčky. Připadaly mi docela roztomilé.“

„Jsou kouzelné.“ Maureen podržela ve vzduchu malé froté slintáčky s vyšívanými jablíčky a jahodami. „Podívej se na to, Barry. No řekni, nejsou sladké?“

Jess Barryho odpověď neslyšela. Je tohle opravdu její sestra? dumala a snažila se odvrátit hlavu jinam. Mohly vůbec mít tu samou matku? Mohla žena, kterou právě pozorovala, absolvovat s nejvyššími poctami jednu ze špičkových univerzit ve státě a teď se tady rozplývat nad několika slintáky za pět dolarů od Marshalla a Fielda? Opravdu je tady předvádí proto, aby si vynutila manželův obdiv? Od Summa cum laude ke stepfordské manželce.

„Tak co se dneska přihodilo u soudu?“ zeptala se Maureen, jako by vycítila Jessin neklid. „Vynesli rozsudek?“

„Ale ten nesprávný.“

„To jsi ale tak trochu čekala, ne?“ Maureen vzala Jess za ruce a odvedla ji k pohovce. Nepouštěla je ani když se obě usadily.

„Doufala jsem.“

„To musí být tvrdé.“

„To je tvoje sestra taky,“ ozval se Barry a dlouze se napil. Neodtrhl rty od skleničky, dokud nebyla skoro prázdná. „Nebo to tak není, Jess?“

„Je na tom něco špatného?“ Jess zaslechla ve svém hlase znatelný vzdor.

„Řekni mi, Jess,“ zajímal se Barry, „proč když žena získá trochu moci, ztrácí smysl pro humor?“

„A proč pokaždé, když se muži nepovede být vtipným, svádí to na ženin smysl pro humor?“ oplatila mu Jess. „Je velký rozdíl mezi pojmy ‚být silný‘ a ‚být tvrdý‘,“ nedal se Barry odradit a motal se kolem původního tématu. Dodával slovům důraz pokyvováním hlavou, jako by to byly ty nejelementárnější pravdy nepotřebující vysvětlení. „Muž si může dovolit být obojí, ale žena ne.“

„Jess,“ vmísila se do jejich rozhovoru Maureen, „víš přece, že tě Barry jen škádlí.“

Jess vyskočila. „To jsou jen kecy! Myslí to tak!“

Tylerova hlava zaostřila na tetu.

„Buď tak hodná a dávej si v tomhle domě pozor na jazyk,“ napomenul ji Barry.

Jess cítila žihadlo jeho plísnění ostřeji, než kdyby jí dal facku. Zoufale si přála, aby se nerozplakala. „Takže to vypadá, že už ani neklejeme, že?“ řekla a snažila se hlasem zahnat slzy. „Nepijeme Colu a neklejeme.“

Barry pohlédl na manželku a zvedl ruce nad hlavu, jako by se vzdával.

„Prosím tě, Jess,“ zapřísahala ji Maureen a začala ji tahat za ruku ve snaze přinutit ji dosednout vedle ní zpátky na pohovku.

„Chci si jenom vyjasnit zásady tvého manžela.“ Jess pohlédla na svého švagra, který byl najednou jen plakátovou figurkou a uklidnila se. Zase mě dostal, pomyslela si znechuceně a styděla se za sebe. „Nechápu, jak to děláš,“ mumlala sklesle. „Na to musí být zvláštní nadání.“

„Co tě konkrétně teď tak rozpumpovalo?“ zeptal se s nelíčeným zmatkem Barry.

„Rozpumpovalo?“ zalapala Jess po dechu a už se vůbec nebránila dát průchod své zlobě.

„Tylere,“ spustila Maureen, stoupla si a lehce začala vystrkovat dítě ze dveří, „vezmi svou novou hračku do pokoje a hraj si s ní tam, ano?“

„Ale já chci být tady,“ bránil se chlapec.

„Tylere, běž si hrát do svého pokoje, dokud tě nezavoláme k večeři,“ poručil jeho otec.

Chlapec okamžitě poslechl.

„Hlas jeho pána,“ poznamenala Jess, když chlapec zmizel na schodech.

„Prosím tě, Jess,“ naléhala Maureen.

„Já jsem nezačala.“ Jess zaslechla ve svém hlase kňourání ublíženého dítěte. Měla vztek a upadla do rozpaků, protože oni si toho museli všimnout také.

„Nezáleží na tom, kdo začal,“ snažila se Maureen a vyznělo to, jako by urovnávala hádku mezi dvěma dětmi. Ani jednomu provinilci však nepohlédla do očí. „Je podstatné, aby se s tím přestalo dřív, než to skončí špatně.“

„Necháme toho,“ rozlehl se pokojem Barryho hlas. Jess mlčela.

„A Jess?“

Jess přikývla. Hlavou jí vířila zlost a pocit viny. Pocit viny za výbuch vzteku, vztek na svůj pocit viny. „Tak co je dalšího na pořadu obžaloby?“ Z Maureenina hlasu bylo tušit nucenou srdečnost, jako by byla na návštěvě v nemocnici za někým s nevyléčitelnou chorobou. Její většinou tichý a klidný hlas zněl o půl oktávy výš než obvykle. Usadila se zpátky na růžovou pohovku a přehnaně významně, takže to vyznělo spíš beznadějně, poplácala na místo vedle sebe. Jess ani Barry se nepohnuli. „Pár obvinění z prodeje drog, které doufám obhájíme,“ odpověděla Jess, „a za čtrnáct dní mám přelíčení v případu dalšího násilného činu. A v pondělí mám schůzku s právníkem, který zastupuje muže, který zastřelil vlastní manželku kuší jen proto, že se mu odcizila.“ Jess si třela kořen nosu a rozladilo ji, že její odpověď vyzněla tak věcně. „Pane bože, kuší!“ otřásla se Maureen. „To je ale barbarství.“

„Je to pár měsíců, co to rozmazávali v novinách. Určitě jsi o tom četla, byly toho plné titulní strany.“

„Tak to je mi jasné, že jsem to prošvihla,“ prohlásila Maureen. „V poslední době čtu jenom kuchařské recepty.“ Jess sváděla boj, aby se jí rozladění nezrcadlilo ve tváři, ale věděla, že je to zbytečné.

„Všechny zprávy jsou tak depresivní,“ vysvětlovala Maureen, ale spíš něž jako vysvětlení, vyznělo to jako omluva. „A kromě toho mám strašně málo času.“ Poslední slova zněla už jen jako šepot.

„Tak jakou specialitu jsi nám připravila pro dnešní večer?“ Barry si přisedl ke své ženě na pohovku a vzal její ruce do svých.

Maureen se zhluboka nadechla, odtrhla oči od Jess a s pohledem upřeným přímo před sebe začala odříkávat jídelníček, jako by jej četla z neviditelné tabule. „Začneme s nepravou želví polévkou, jako hlavní chod je připravené kuře na medu se sezamovými semínky, kandované sladké brambory a grilovaná zelenina. K tomu hlávkový salát s pekanovými ořechy a gorgonzolou a nakonec, jako moučník, hruškové pyré s ostružinovou omáčkou.“

„To zní velkolepě,“ Barry obzvlášť láskyplně stiskl své ženě ruku.

„Zní to, jako bys vařila celý týden.“

„Ve skutečnosti to není zdaleka tak náročné, jak to vypadá,“ řekla Maureen skromně.

„Nechápu, jak to děláš,“ zakroutila hlavou Jess a moudře usoudila, že plánované ‚proč‘ nahradí slůvkem ‚jak‘.

„Vážně, je to strašně uklidňující.“

„Měla bys to taky vyzkoušet, Jess,“ ozval se Barry.

„Měl by ses s tím jít vycpat, Barry,“ odsekla Jess.

Barry a Jess znovu vyskočili jako dva kohouti. „A je to tady zase,“ dusil se Barry. „Už toho mám dost.“

„Máš toho víc než dost,“ řekla mu Jess. „A víc než dlouho. Na konto mojí sestry.“

„To není pravda, Jess.“

„Maureen, je to přesně tak, jak říkám.“ Jess začala přecházet po pokoji. „Co se to s tebou děje? Bývalas taková jedinečná, chytrá ženská, která znala ranní vydání novin nazpaměť. A teď čteš jenom předpisy? Pro pána boha, vždyť se z tebe málem stala místopředsedkyně! A místo toho trávíš celý den v kuchyni! Tenhle člověk tě zahrabal až po uši do špinavého nádobí a špinavých plen a ty se mě snažíš přesvědčit, že se ti to líbí?!“

„Ona tě nemusí o ničem přesvědčovat,“ řekl Barry navztekaně.

„Myslím, že moje sestra je dokonale schopná mluvit sama za sebe. Nebo je to jedna z dalších nových zásad v téhle domácnosti? Vždyť ona mluví tvými ústy.“

„Víš, co si myslím, Jess?“ nadhodil Barry, aniž by čekal nějakou odpověď. „Ty normálně žárlíš.“

„Já že žárlím?!“

„Ano, žárlíš. Protože tvoje sestra má manžela a rodinu a je s nimi šťastná. A co máš ty? Ledničku plnou zmrazený pizzy a zatracenýho kanára!“

„Příště mi řekni, že bych si potřebovala s někým pořádně zašukat!“

„Jess!“ Maureen se rychle podívala směrem ke schodišti. V očích měla slzy.

„Ty bys zasloužila pár přes zadek,“ odtušil Barry. Odešel ke klavíru, které stálo před ohromnou prosklenou stěnou, a udeřil vší silou kotníky prstů do kláves. Pronikavý zvuk, nepříjemná směsice půltónů se prohnala domem jako nečekaný stepní požár. Seshora se ozval pláč dvojčat, nejdřív se rozplakalo jedno, pak se přidalo i druhé. Maureen sklonila hlavu na prsa a rozplakala se do nažehleného bílého límce své blůzy. A pak bez jediného pohledu na Jess nebo na Barryho vyběhla z pokoje. „Sakra,“ zašeptala Jess a sama měla oči plné slz. „Jednou,“ řekl Barry tiše, „zajdeš příliš daleko.“

„Já vím,“ řekla Jess a z jejího hlasu čišel sarkasmus. „Ty nikdy nezapomínáš. A vyrovnáváš účty.“ V příštím okamžiku byla na schodech, své sestře v patách. „Prosím tě, Maureen, počkej. Já ti to vysvětlím.“

„Tady není co vysvětlovat,“ slyšela hořkou odpověď a vzápětí Maureen otevřela dveře do dětského pokoje napravo od schodiště, který byl vyzdobený fialovobílými tapetami. Vůně dětského pudru okamžitě vnikla Jess do nosu jako tvrdá droga. Stáhla se a pocítila zvláštní závrať a slabost. Přitiskla se ke dveřím pokoje a pozorovala, jak Maureen poskytuje svým holčičkám ochranu a pomoc.

Postýlky stály pod oknem v rozích protější stěny, nad nimi se lehce pohupovaly malinké žirafy a medvídkové, zavěšení na nitích od stropu. Uprostřed pokoje stálo velké proutěné houpací křeslo a polstrovaná židle potažená látkou s širokými fialovými a bílými pruhy. U stěny byl prostorný stůl na přebalování a velká nádoba na dětské prádlo a pleny polepená květovaným papírem. Maureen se naklonila nad postýlky a cvrlikala na dvojčata. Přes rameno mluvila k Jess lehce zpěvavým tónem, který odporoval vážnosti jejích slov. „Já ti opravdu nerozumím, Jess. Sama dobře víš, že Barry nemyslel ani polovinu těch věcí vážně. Prostě si tě rád dobírá. Proč mu musíš pokaždé skočit na špek?“ Jess zavrtěla hlavou. Na jazyk se jí draly milióny výmluv a omluv, ale všechny spolkla a nakonec jí vyšla z úst jen omluva. „Promiň. Jsem nemožná. Nechápu, proč se vždycky přestanu takhle ovládat. Nevím, co se to se mnou stalo,“ pokračovala, když viděla, že pouhá omluva nemá požadovaný účinek.

„Jako pokaždé, když se vy dva s Barrym sejdete. Tentokrát to ale bylo horší.“

„Ať se snažím sebevíc, pokaždé mě do toho nějak namočí.“

„Namočila ses do toho sama.“

„Snad.“ Jess se opřela o dveře a sledovala, jak se miminka nechala ukonejšit hlasem jejich matky. Možná by se měla Maureen svěřit o Rickovi Fergusonovi, o svých nočních můrách a záchvatech úzkosti, které se rozpoutaly jako reakce na jeho výhrůžky. Možná by ji Maureen ukolébala v náručí a ujistila ji, že bude všechno v pořádku. Jak strašně potřebovala, aby ji někdo objal; jak toužila po uklidňujících slovech. „Měla jsem výjimečně mizerný den.“

„To mívá občas každý. Ale to tě neopravňuje k nepříjemnému chování.“

„Vždyť jsem se omluvila.“

Maureen vyndala jedno z dvojčat z postýlky. „Tak, Carrie, běž poslintat svou ošklivou tetu Jess.“ Vložila dítě Jess do náruče.

Jess k sobě přitiskla holčičku a na rtech ucítila její hebké vlásky a pleť a nadechla se sladké vůně dětského oleje. Kdyby tak mohla všechno vrátit, začít od začátku. Tolik věcí by udělala docela jinak.

„Chloe, pojď k mamince.“ Maureen zvedla druhé mimino a osvobodila je z postýlky. „Všechno přece nemusí dopadnout jako vzájemné měření sil,“ prohodila k Jess a lehce kolébala dítě v náručí. „Ale to nás na právech neučili.“

Maureen se usmála a Jess věděla, že je vše odpuštěno. Maureen se nikdy nedokázala dlouho zlobit. Byla taková už od dětství, věčně ochotná vycházet každému vstříc a ne jako Jess, která dokázala trucovat několik dní. Tahle její vlastnost doháněla matku k šílenství.

„Stalo se ti někdy…“ začala Jess, ale okamžitě zaváhala, protože si nebyla jistá, jestli má pokračovat. Tuto otázku nikdy s Maureen neprobírala.

„Jestli se mi někdy stalo co?“ Jess začala miminko houpat v náručí ze strany na stranu. „Stalo se ti někdy, že jsi viděla mámu?“ zeptala se opatrně.

Přes tvář její sestry přelétlo zděšení. „Cože?“

„Stalo se ti někdy, že jsi viděla… naši mámu?“ opakovala Jess a snažila se o nevzrušený tón. Měla se na pozoru, aby se vyhnula Maureeninu nevěřícímu pohledu. „No víš, třeba mezi lidmi. Na ulici a tak.“ Zarazila se. Zní to také tak absurdně a směšně, jako to cítí ona?

„Matka je mrtvá,“ řekla pevně Maureen. „Jenom mě napadlo…“

„Proč se takhle trápíš?“

„Já se vůbec netrápím.“

„Jess, podívej se na mě,“ poručila Maureen a Jess neochotně obrátila hlavu po sestřině hlase. Dvě ženy, každá s jedním dítětem v náručí, si z opačných stran pokoje navzájem upřeně hleděly do zelených očí. „Matka je mrtvá,“ opakovala Maureen a Jess cítila, jak jí celé tělo tuhne. Ozval se zvonek u dveří. „To je táta,“ řekla Jess, protože nevěděla, jak uniknout pátravému pohledu své sestry. Ale Maureen ji nehodlala jen tak propustit. „Myslím, že by sis měla promluvit se Stephanií Banackovou.“ Jess slyšela, jak se hlavní dveře otvírají a jak si jejich otec s Barrym vyměňují uvítací proslovy. „Stephanie Banacková? Proč bych si s ní měla promluvit? Je to přece tvoje přítelkyně.“

„Ale ona je také terapeutka.“

„Já nepotřebuju terapeutku.“

„Já bych řekla, že ano. Podívej se, než odejdeš, prostě ti napíšu její telefon. Chci, abys jí zavolala.“ Jess chtěla odporovat, ale vzdala to, protože zaslechla otcovy kroky na schodech.

„To se na to podívejme,“ zahřměl jeho hlas ve dveřích. „Všechny moje úžasné holčičky jsou tady pohromadě.“ Přistoupil k Jess, ovinul jí paže kolem ramen a políbil na tvář. „Jak se máš, kočko?“

„Bezva, tati,“ ujistila ho Jess a poprvé během toho dne cítila, že to je pravda.

„A jak se má moje druhá kočka?“ zeptal se Maureen a přitiskl ji k sobě. „A co tyhle dvě kočičky?“ zjišťoval a všechny je k sobě přitáhl. Vzal Chloe z matčiných rukou a tvářičku jí zasypal polibky. „Ty můj drobečku. Ty můj roztomilý drobečku,“ prozpěvoval. „Mám tě moc rád. Opravdu.“ Přestal se věnovat vnoučatům a obrátil se na své dcery. „Přesně tohle jsem včera v noci řekl jedné o něco starší holčičce,“ sdělil jim. Poodstoupil a čekal na jejich reakci. „Cos to říkal?“ zeptala se Maureen. Jess mlčela. Maureen jí vzala slova ze rtů.

5

První hodinu po tom, co odešla z domu své sestry, strávila Jess bezcílným křižováním ulicemi Evanstonu a snažila se nemyslet na to, co jejich otec říkal u večeře, Samozřejmě, že nedokázala myslet na nic jiného.

„Přesně tohle jsem včera v noci řekl jedné o něco starší holčičce,“ oznámil a znělo to tak nenuceně, tak spokojeně, tak sebevědomě. Jako by nebyl žádný problém se zamilovat, jako by podobné věci prohlašoval každý den. „Řekni nám o ní něco,“ dožadovala se Maureen u večeře a přitom rozlévala naběračkou falešnou želví polévku, která v Jess vyvolala představu znetvořené želví mrtvolky, kterou jí přinesla ukázat Connie DeVuonová. „Chceme o ní vědět úplně všechno. Jak se jmenuje? Jak vypadá? Kde jste se seznámili? Kdy se s ní seznámíme my?“ Ne, varovala v duchu Jess. Už ani slovo. Nechci o ní nic slyšet. Prosím tě, mlč.

„Jmenuje se Sherry Haseková,“ oznámil pyšně otec. „A je prostě báječná. Ne moc vysoká, trochu hubená, tmavé vlasy, skoro černé. Řekl bych, že si je barví…“ Jess si vrazila plnou lžíci vařiči polévky do pusy. Znecitlivěla jí špička jazyka a spálila si celou ústní dutinu. Její matka byla vysoká, prsatá a hnědé vlasy měla přitažlivě protkané šedinami. Odjakživa nenáviděla uměle barvené černé vlasy. Tvrdila, že to vypadá nepřirozeně. A otec s ní souhlasil. Copak na to mohl zapomenout? ptala se udiveně sama sebe, spolkla touhu mu to připomenout a rozladěně zjistila, že jí želví polévka propálila díru až do žaludku. Vidiny bezhlavých želvích těl jí putovaly ze střev do mozku.

„Před půl rokem jsme se seznámili na hodinách kreslení,“ pokračoval.

„Ještě řekni, že vám stála modelem,“ rozesmál se Barry do talíře.

„Ne, je to jen kolegyně. Odjakživa ráda kreslí a nikdy na to neměla čas. Jako já.“

„Je vdova?“ zajímala se Maureen. „Co se děje, Jess? Nechutná ti polívka?“

Není vdova. Je rozvedená, už skoro patnáct let. Je jí osmapadesát, je matkou tří dospělých synů a prodává v obchodě se starožitnostmi. Má ráda jasné barvy, obléká se do splývavých volných sukní, nosí sandály a jako první navrhla, aby si po hodině zašli společně na kávu. Samozřejmě pozná hodnotný předmět na první pohled. A Art Koster takový hodnotný předmět rozhodně je.

Jess zahnula za roh a zjistila, že je zpátky na Sheridan Road, po jedné straně majestátní výstavba, po druhé Michiganské jezero. Jak dlouho už takhle krouží tmavými evastonskými ulicemi? Už dost dlouho na to, aby se ještě ke všemu rozpršelo, napadlo ji, a zapnula okenní stěrače. Jeden se zasekl, a tak musela protáhnout ruku okýnkem a uvolnit ho. Sama považovala úkon za herkulovský kousek. Takže déšť a ne sníh, pomyslela si a nebyla si jistá, co je jí milejší. Nad jezerem a jeho okolím se převalovala mlha. Říjen byl odjakživa tím nejméně spolehlivým měsícem, napadlo ji. Plný stínů a přízraků.

Všichni pořád vychvalují nádherné barvy podzimu, červené, oranžové a žluté, jejich proměnlivé odstíny, které postupně nahradí letní zeleň. Jess nikdy nesdílela jejich nadšení. Změna barvy pro ni znamenala jediné – totiž že listy odumírají. Touhle dobou byly už stromy téměř holé a listy, které nespadly, byly vybledlé, zkroucené a uschlé. Dost krutá vzpomínka na kdysi nadýchanou a křehkou krásu. Jako lidé zapomenutí v domovech důchodců, kteří už mohou spoléhat jen na jediného návštěvníka – smrt. Jako opuštění lidé, kteří zůstali dlouhou dobu bez lásky.

Její otec si jistě zaslouží být někým milován, pomyslela si Jess, zahnula doprava a vjela do ulice, ve které ten večer ještě nebyla. Rozhlížela se po tabulce s názvem, ale nikde žádná nebyla. Na příštím rohu zahnula doleva. Zase bez označení. Co to vůbec žije na předměstí za lidi? Copak nechtějí, aby někdo věděl, kde bydlí?

Ona odjakživa bydlela ve středu města a odjakživa v dosahu stejných tří bloků. Výjimkou byly roky manželství s Donem. Když byla malá a její otec pracoval jako nákupčí pro několik obchodů s dámskou konfekcí, bydleli spolu s jednou rodinou v domku v Howe Street. Když jí bylo deset, odstěhovali se, protože otec se vyhoupl na pozici úspěšného vedoucího vlastního obchodu. Nový domov našli v samostatném domě v Burling Street, jen blok od původního bydliště. Žádný zázrak. Nic přemrštěně moderního nebo neodolatelného. Rozhodně žádný Mies Van der Rohe nebo Frank Lloyd Wright. Ale domek byl velice útulný. Byl to typ výstavby, do které se po práci každý rád vracel jako do vlastního domova. Všichni svůj dům milovali a hodlali v něm už navždy zůstat. A pak jedno dubnové odpoledne odešla matka na schůzku se svým lékařem a už se nikdy nevrátila.

Od toho okamžiku se každý vydal vlastní cestou – Maureen odjela zpátky do Harvardu, Jess chtěla dokončit studium na právech a vzít si Dona. Otec byl stále častěji služebně v Evropě. Kdysi milovaný dům zel prázdnotou. Konečně se otec rozhodl k nezbytnému kroku a dům prodal. Nedokázal v něm dál bydlet sám. A teď vstoupila do jeho života nová žena. Vlastně to až takové překvapení nebylo, usoudila Jess. Zahnula za další roh a s úlevou opět poznala Sheraton Road. Ovšem je spíš překvapující, že dokázal čekat celých osm let. Pro většinu žen byl odjakživa přitažlivý. Ve skutečnosti vypadal spíš průměrně a vlasy mu znatelně prořídly, ale v hnědých očích měl pořád tu mladistvou jiskru a z jeho hlasu zazníval věčný smích. Ale už dlouho se nikdo nezasmál.

První dny, dokonce měsíce po zmizení Laury Kosterové, byl v celé záležitosti hlavním a jediným podezřelým Art Koster. Navzdory skutečnosti, že v inkriminované době byl na služební cestě mimo město, policie nikdy nevyloučila jeho případnou účast na zmizení jeho ženy. Poukazovali, že si na to přece mohl někoho najmout, vrtali se v jejich manželství, vyptávali se sousedů a známých, pronikali do jeho obchodu a finančních záležitostí.

Jak se oba manželé snášeli? Hádali se spolu? Jak často? Čeho se hádky týkaly? Peněz? Kolik času trávil mimo domov? Jiné ženy v jeho životě?

Samozřejmě, že se hádali, zněla lakonická odpověď Arta Kostera. Ne často, ale snad častěji, než si uvědomuje. Ale nebylo to nikdy nic důležitého. Rozhodně se to netýkalo peněz. Ani jeho příležitostných služebních cest. A už vůbec ne jiných žen. Žádné jiné ženy neexistovaly, vypověděl policii. Trval na tom, aby se udělal polygrafický test. Otec prošel. Policie se tvářila rozladěně. Nakonec jim nezbylo nic jiného, než mu uvěřit.

Co se týkalo Jess, nikdy o něm ani na okamžik nezapochybovala. Její otec byl nevinen. Tím si byla jistá. Ať se její matce stalo cokoli, otec s tím neměl nic společného. Artovi Kosterovi trvalo roky, než se jeho život dostal do starých kolejí. Na nějaký čas se zabral do práce. Odcizil se starým kamarádům a o nové nestál. Jen zřídka se účastnil společenských událostí, s nikým se nescházel. Přestěhoval se do bytu na nábřeží a hodiny zíral do vod Michiganského jezera. Vídal se jen s Maureen, Donem a Jess. Všichni se navzájem utěšovali. No tak, seber se, bude to tak lepší. Musíš chodit mezi lidi. Musíme se scházet. Jsi jediný, kdo nám zůstal.

Arta Kostera pravděpodobně vrátila do normálního života kombinace Maureeniny svatby a Jessina rozvodu. Zpráva o tom, že se Jess s Donem rozcházejí, ho zasáhla stejně bolestně jako kdysi jejich sňatek. Ne že by něco proti Donovi měl. Právě naopak. Ale přál si, aby Jess ještě nějaký čas počkala. Byla přece tak mladá a studovala v prvním ročníku na právech. Don byl o jedenáct let starší a stál pevně na vlastních nohou. Jess se potřebovala trochu rozkoukat a stát se samostatnou, což tvrdila i matka, jejíž slova tak často opakoval.

Ale později přiznal, že byl vlastně vděčný, když se Jess po matčině zmizení měla na koho spolehnout, a jemu to vlastně ulehčilo situaci. A Don se o mladší dceru Arta Kostera dokázal velice dobře postarat. Upřímně litoval, když se manželství rozpadlo. Litoval, ale mohla se o něho kdykoli opřít. Jako ostatně vždycky. Když ho Jess potřebovala, vzal na sebe staronovou roli otce, brával ji s sebou na večeři, do divadel, do opery. Ujišťoval se, že se nezavírá ve svém bytě, že se nepohřbívá v pracovních povinnostech, jako to dělal on. Dohlížel, aby se pořádně stravovala. To ovšem byl marný boj.

Pak se Maureen narodilo první dítě – a jeho první vnouče – a všechno do sebe perfektně zapadalo. Jess napadlo, že to vlastně byla jen otázka času a pokračovala v jízdě směrem na sever, pryč od středu města, pryč od svých problémů. Ne že by čas byl ten nejlepší lékař, jak ji každý ujišťoval. Čas se prostě nezastaví a konec konců ani lidský život za ním nepokulhává. Každý s ním musí držet krok. A teď se její otec zamiloval.

Na pravé straně silnice se náhle vynořil areál Severozápadní univerzity. Jess míjela astronomickou observatoř s obřím dalekohledem namířeným do vesmíru, budovu divadla, umělecké centrum, tenisové kurty nasáklé deštěm. Pokračovala podél pláže, přes vzpírající se stěrač zašilhala na stařičkou věž majáku, která kdysi varovala plavidla před nebezpečnými skalisky na mělčině, zahnula doleva na Central Street, projela po ní pár bloků na křižovatku s Ridge Road, pomalu se vyšplhala na vrchol strmého kopce a kolem jednoho podniku s pochybnou pověstí, o kterém Barry tvrdil, že zásobuje zločinci předměstské čtvrti, minula nemocnici, městské golfové hřiště, přejela most přes řeku Chicago, projela kolem stadiónu, na kterém fotbalové mužstvo Severozápadní univerzity posloužilo k vítězství všem možným i nemožným hostujícím klubům, a kolem úhledného párkařského stánku známého mezi labužníky jako Custardova poslední štace, dokud konečně nedorazila k evanstonským promítacím sálům. Celý ten výlet nebyl delší než jedna a půl míle. Ulice byla přeplněná parkujícími automobily. Jess musela objet celý blok, než objevila volné místo. Do desáté hodiny chybělo pár minut. Občerstvení s pizzou v polovině ulice bylo poloprázdné, zmrzlinový krámek zel prázdnotou. Dnešní noc asi u málokoho vzbudí choutky na zmrzlinu, napadlo Jess a vzpomněla si na nezvyklou chuť jablečného pyré s ostružinovou omáčkou, kterým ji pohostila Maureen. Rozhodla se, že na sestru nebude myslet, vyskočila z auta a rozběhla se směrem ke vchodu do kina. Ani nevěděla, jaké filmy dávají a bylo jí to jedno. Pořád bylo lepší sedět v kině než doma, kde by se musela znovu utkat se skutečnostmi, jež jí připomněl dnešní večer. Život její sestry patří jen a jen jí a do života svého otce se taky nemá co plést. Měla by je nechat žít jejich vyvolené životy a nestarat se o ně. Sama také nesnáší, když ji někdo poučuje, co má a co nemá dělat.

„Na co chcete?“ zajímala se mladá dívka v pokladně, když jí Jess otvorem v přepážce vsunula peníze. Znuděná pokladní měla na sobě tričko s růžovými a bílými pruhy a pod krkem netypickou vázanku.

Jess se pokoušela zaostřit zrak na seznam filmů vytištěný bílými písmeny na černém podkladě a nesmyslně vyvěšeném za dívčinými zády. Názvy filmů viděla rozmazaně a nedokázala přečíst ani jediný. „Na tom nezáleží,“ odpověděla unaveně. „Na cokoli, co zrovna začalo.“

„Už začali hrát ve všech sálech.“ Dívce se podařilo zatvářit se současně zmateně a otráveně.

„Tak vyberte něco vy. Já mám…“ Zarazila se a nechala myšlenku viset ve vzduchu.

Dívka pokrčila rameny, vzala od ní peníze, naťukala pár čísel na kontrolní pokladně a podala Jess lístek. „Pekelní psi. Sál číslo jedna, nalevo,“ prohlásila. „Začalo to před deseti minutami.“

V předsálí nikdo nečekal, aby zkontroloval její lístek, nikdo se neujistil, zda si nevybrala nesprávný sál, každému bylo jedno, co udělá.

Otevřela dveře do promítacího sálu číslo jedna a zahalila ji okamžitá a neproniknutelná tma. Jestli se na plátně něco dělo, pak se to asi odehrávalo v noci, protože ona neviděla jediný pohyb.

Jess chvíli počkala, až její oči přivyknou tmě a překvapilo ji, jak malou část hlediště je schopna rozeznat i přesto, že se plátno rozjasnilo. Pomalu postupovala postranní uličkou a nakukovala do sevřených řad lidských těl, jestli by se někde nenašlo místo.

Po několika minutách marného pátrání to vypadalo skoro beznadějně. No jasně, pomyslela si nakvašeně Jess, prodala mi lístek na vyprodaný film. Ale konečně jej uviděla – jediné volné místo uprostřed čtvrté řady. Je přece pátek večer, připomněla si. Noc pro rande jako stvořená. A všude kolem samé páry, konstatovala v duchu, když se snažila protlačit nohy přes neochotná vytrčená kolena a zaujmout své místo. Všude vláčí svou samotu jako zdaleka viditelnou hořící pochodeň.

„Tak už si sedněte,“ ozvalo se za ní zlostné syčení. „Páni, jak dlouho vám to ještě bude trvat?“

„Nezlobte se,“ šeptala Jess a klopýtala přes nohy, které ji odmítaly uvolnit cestu.

Za okamžik dosedla na své místo a ani se neopovážila svléknout si kabát, aby na sebe zase neupoutala rozmrzelou pozornost diváků, protože ze všech stran k ní ještě doléhaly nazlobené hlasy jako šelestící podzimní listí. Konečně se obnovil klid.

Na plátně se právě objevil nějaký mladík, jehož modré oči byly naplněny děsem. V patách mu byl rozzuřený dav. Smečku lidí představovaly jednotlivé tváře zkřivené vztekem, nad hlavu pozvednuté hrozící pěsti a zlověstné hlasy vykřikující oplzlosti a sprosté urážky. Když mladík upadl, z plátna zařinčel zlomyslný smích. Zdivočelí lidé na něj poštvali hrozivě vrčící buldoky. O několik sekund později dostihli nešťastného mladíka, a když se drápal na nohy, strhli ho zpátky k zemi. Jess sledovala, jak se obří čelist zakousla muži do krční žíly. Z rány vystříkla krev a zaplavila plátno. Obecenstvo šílelo nadšením. Na co se to proboha dívá?

Zavřela oči a otevřela je, až když se děj uklidnil a tentýž mladík se ocitl v posteli s krásnou ženou, které koketně spadaly vlnité blonďaté kadeře přes hroty obnažených ňader. Buď to byla jakási reminiscence, nebo se z toho podezřele rychle vykřesal, pomyslela si Jess a dívala se, jak jazyky na plátně mizí v ústech partnera.

A kde jsou dialogy? zajímala se. Od té doby, co dopadla na sedadlo, na plátně nepromluvil nikdo ani slovo. Líbali se, zabíjeli, před něčím utíkali a pohlavně se stýkali. Ale všechno beze slov.

Snad je to takhle lepší, usoudila. Oč by bylo pohodlnější, kdyby nikdo za celý život nepromluvil. Její práci právního zástupce by to o hodně zjednodušilo. Místo zbytečných zdlouhavých proslovů a přesvědčování rozmrzelé poroty by lumpy prostě na místě zastřelila. A co se týče rodinných nesrovnalostí – dobře mířený levý hák na bradu jejího švagra by navždy ukončil věčné hádky. Zneklidňující oznámení svého otce by nikdy nemusela vyslechnout. Její zamilovaný otec, vzpomněla si znovu, a jeho představa jí vyskočila z hlavy na plátno, které se najednou nepřirozeně zvětšilo. Její otec převzal mladíkovu roli a zaujal jeho místo v posteli. Teď sledovala svého otce, jak bere nahou mladou ženu do náruče, vášnivě ji líbá na ústa, pohrává si s jejími hedvábnými světlými vlasy. Jess se snažila odvrátit hlavu, ale bylo to nad její síly. Seděla jako hypnotizovaná, bezmocná, stala se zajatcem vlastních představ. Viděla, jak její otec sevřel do velkých dlaní obličej mladé ženy a spolu s Jess pozoroval, jak se její vlasy přebarvují do hněda a sem tam se objevuje šedivý vlas. Kolem úst a očí mladé ženy se vytvořily stařecké vrásky. Barva jejích očí přešla ze světle modré přes tmavě modrou a ustálila se na tmavě zelené. Žena se obrátila a upřela z plátna oči na Jess.

To je moje matka, uvědomila se Jess, když se ženě pomalu začal rozlévat po tváři úsměv. Moje krásná matka.

Jess se naklonila dopředu a objala pažemi vlastní tělo kolem ramen.

Do obrazu náhle vtančila jiná žena a padla otci do náruče. Byla menší, štíhlejší, vlasy vypadaly jako naleštěné krémem na boty, byla oblečená do splývavého šifónového hedvábí a na nohou měla sandály. Její otec se nenechal vyvést z míry změnou představitelky role. Její matka nejistě ustoupila na okraj plátna, její obraz postupně bledl, rozostřoval se, až úplně zmizel. Zmizel.

Jess zalapala po dechu, hlava jí klesla a chytila se za žaludek, jako by byla postřelená.

„A co teď?“ ozvalo se z hlediště.

Jess se chtěla narovnat a pocítila v prsou svíravý tlak. Zavrtěla rameny, mírně ohnula záda a přemýšlela, jestli neexistuje nějaký nenápadný způsob, jak by si rozepnula podprsenku. Žádný ji nenapadal. Bylo jí vedro, potila se a pocítila slabost.

Jak jí nemá být vedro? Samozřejmě, že se jí dělá mdlo. Proboha, vždyť má na sobě kabát. Sál je nacpaný k prasknutí, lidé jsou tady namačkaní jako sardinky. Je vůbec div, že ještě dýchá. Snad jen zázrakem se jí ještě nepodařilo omdlít. Jess stáhla hrudník dovnitř a začala tahat za rukávy. Zápasila s kabátem, jako by měl nažhavenou podšívku. „Pro boha živýho,“ postěžoval si hlas vedle ní. „Copak nemůžete sedět klidně?“

„Promiňte,“ zašeptala Jess. Nepomohlo to. Bylo jí pořád horko, potila se a cítila závrať. Tím, že si svlékla kabát, nevyřešila nic. Začala svlékat ještě svetr. Modrý, zelený, tyrkysový – ať má jakoukoli zatracenou barvu, musí dolů, je příšerně teplý. Dusil ji, bránil přístupu vzduchu. Proč nemůže dýchat?

Jess se začala zoufale rozhlížet po nouzovém východu, hlava jí poskakovala zprava doleva, očima zběsile přejížděla ztemnělé stěny, jako by hledala vzdálený záblesk světla na konci podzemní chodby. Žaludek se tlačil na žebra. Želví polévka mě zradila, napadlo ji a snažila se uvolnit kolem krku stisk roláku. Najednou ji obklíčilo nedohledné moře želvích torz. Že by to vypadalo na nevolnost? Ne, prosím tě, nezvracej. Prosím, za nic na světě nezvracej. Zvedla oči k plátnu. Mladík ležel mrtvý na zemi. Zdivočelí psi mu tvář zohavili k nepoznání. Už jen stěží připomínal člověka. Spokojená smečka mužů nechala jeho tělo ležet na opuštěné silnici v poušti.

Potkal její matku podobný osud? Pokousaná psy a zapomenutá na nějaké prašné cestě daleko od civilizace? Nebo právě seděla v nějakém vzdáleném hledišti a sledovala nějakou přibližně stejnou absurdní slátaninu a přemýšlela, jestli se vůbec ještě může vrátit domů a jestli jí její dcery odpustí, že od nich před osmi lety odešla bez vysvětlení? „Tohle si nezasloužím, Jess,“ křičela na ni to dopoledne, než navždy odešla. „To si od tebe nezasloužím!“ Jess cítila, jak ji hrdlem stoupá knedlík a u kořene jazyka ochutnala falešnou želví polévku smíchanou s kuřetem na medu a gorgonzolou. Ne, prosím tě, tady ne. Tady nesmíš zvracet, modlila se v duchu. Sevřela čelisti a skřípala zuby v zoufalém odporu.

Dýchej zhluboka, poručila si. Tak to přece pokaždé radil Don. Několikrát se zhluboka nadechni. Pěkně až k bránici. Nádech. Výdech. Nádech. Výdech.

Nepomáhalo to. Nepomáhalo nic. Na čele jí začaly vyrážet těžké kapky studeného potu. Je jí špatně. A pozvrací se uprostřed báječného filmu v přecpaném promítacím sále. Ne, to se nesmí stát. Musí pryč. Musí to zvládnout. Vyskočila ze sedadla. „Ale ne! Paní, sedněte si!“

„Co se to zase děje?“

Jess hrábla po kabátě a začala se propracovávat přes neochotná kolena do uličky. Všem pošlapala nohy, narážela do hlav a ramenou diváků v řadě před ní, málem se přerazila o něčí vlhký deštník. „Promiňte.“ šeptala. „Psst!“

„Už se nevracejte!“

„Promiňte,“ omluvila se všem a nikomu, rozběhla se ke dveřím ze sálu, rozrazila je a už byla ve vestibulu a staženým hrdlem lapala po dechu. Dívka v pokladně ji pozorovala podezřívavým pohledem, ale neříkala nic. Jess vyběhla na ulici a zamířila ke svému autu. Nepřestávalo pršet, naopak déšť o poznání zesílil.

Chaoticky se prohrabovala v kabelce a hledala klíček od auta. Pak se dlouho nedokázala trefit do zámku. Než se jí konečně podařilo posadit se za volant, promokla skrz naskrz, mokré vlasy se jí lepily na tváře a na čelo. Svetr se jí lepil na kůži. Odhodila kabát na zadní sedadlo a rozložila se na předním. Déšť jí trochu ochladil rozpálené tělo a ona polykala studený noční vzduch a převalovala ho na jazyku jako dobré víno. Nevěděla, jak dlouho takhle odpočívala, ale najednou cítila, jak záchvat ustupuje a dech se upravuje. Pro tentokrát to měla za sebou. Pro tentokrát.

Jess se napřímila a rychle nastartovala. Stěrače se neprodleně pustily do práce. Nebo lépe řečeno jen jeden. Ten druhý se zastavil v polovině své dráhy, poskočil a znovu znehybněl. Měla by zajet s autem do servisu. Zasloužily by si to asi nejen stěrače. Přes půlku předního skla se valila voda a Jess jen taktak viděla na silnici.

Vycouvala na ulici a zamířila na jih. Pustila autorádio a zaposlouchala se do naříkavého zpěvu Mariah Careyové, který se odrážel od oken a dvířek malého prostoru. Text pojednával o jakýchsi pocitech. Jess nejasně usoudila, že je pro dnešek citově naprosto vyčerpaná.

Toho bílého auta si všimla, až když vyrazilo přímo proti ní.

Instinktivně stočila volant ke straně vozovky. Kola se smekla po mokré dlažbě, vůz se mírně pootočil do protisměru, jak Jess bláznivě dupala na brzdu. „Pro boha!“ překřikovala detonaci hudby a kvílivého hlasu. „Ty debile! Málem jsi nás oba zabil!“

Ale bílý automobil zmizel. Její výkřiky mizely do prázdna. To už bylo ten den podruhé, kdy se o chlup vyhnula bílému přízraku auta. Poprvé to byl chrysler, a tentokrát… nebyla si jistá. Klidně to mohla být stejná značka, napadlo ji a pokoušela si vybavit obrys auta. Bylo to marné. Projelo kolem velkou rychlostí, lilo jako z konve a byla tma. A jeden z jejích stěračů nefungoval. Ale jaký je v tom vlastně rozdíl? Snad to byla dokonce její chyba. Nesoustředila se na to, co vlastně dělá a kam jede. Hlavou jí vířily jiné myšlenky. Příliš vytížená myšlenkami na to, jak je v jistém směru vlastně nevytížená. Myšlenkami na Maureen. A na jejich otce. Na své záchvaty úzkosti.

Snad by té Maureenině přítelkyni, Stephanii Banackové opravdu měla zavolat. Jess sáhla do kapsy svých černých kalhot a nahmatala pomačkaný lísteček, na který jí sestra napsala adresu a telefonní číslo té terapeutky. Jess si vybavila Stephanii Banackovou jako výrazný studijní typ, žádnou lehkomyslnou ženu, jejíž ramena vystupovala mírně dopředu a která měla poněkud široký nos, nehodící se k jinak úzkému a podlouhlému obličeji. Stephanie chodila s Maureen celé čtyři roky do stejné studijní skupiny a dodnes se často stýkají. Jess ji neviděla celou věčnost a zapomněla, že se stala terapeutkou. Rozhodla se, že ji nechce vidět ani teď. Ona přece žádnou terapeutku nepotřebuje; potřebuje se jednou pořádně vyspat.

Central Street přešla v Sheraton Road a konečně v Lake Shore Drive. Jess se uvolnila, a když přijížděla k Lincolnově parku, cítila se mnohem lépe. A když zatáčela na North Avenue, byla už úplně v pořádku. Jsem skoro doma, pomyslela si. Co na tom, že mezi kapkami deště začaly poletovat těžké sněhové vločky?

Doma bylo v nejvyšším patře tříposchoďového domu z hnědého pískovce v Orchard Avenue, poblíž Armitage Avenue. Stará čtvrť obývaná převážně zámožnějšími rodinami byla tvořená překrásnými starými domy, z nichž mnohé byly samostatné a většina z nich prošla v průběhu posledních deseti let výraznou přestavbou. Samostatné domky byly pestrou všehochutí: některé prostorné, jiné malinké, některé cihlové, jiné pobité překládanými prkny, zkrátka mišmaš tvarů a stylů, pronajaté domy vedle soukromých rodinných vilek, některé se skromnou zahrádkou, další s přistavěnými garážemi a dvorky. Většina obyvatel ovšem parkovala své vozy na ulici a povolení pro parkování byla provokativně umístěná na sklech aut.

Dům, ve kterém bydlela Jess, míval ještě v létě průčelí z červených cihel, ale na počátku podzimu jej nechal majitel nastříkat pískem a oprýskané dřevěné okenice dostaly nový černý nátěr. Pokaždé, když spatřila starý dům, zaplavil Jess pocit bezpečí a byla pyšná na to, že se jí podařilo získat pronájem až pod střechou. Normálně by ani nevzdechla po výtahu, ale dneska si toužebně přála být vynesena do třetího patra bez námahy. Byla unavená a nohy se jí třásly, jako by strávila posledních pár hodin intenzívním během. Od rozvodu nebyla běhat. Když bydleli s Donem v Lake Shore Drive, běhávali pravidelnou trasu od Severní třídy po pláže u Oak Street. Ale běhání inicioval Don a Jess se této kratochvíle vzdala, jakmile se od něho odstěhovala. Spolu s tím se vzdala osmihodinového spánku a tří jídel denně. Vypadalo to, jako by se po rozchodu vzdala všeho, co bylo správné a zdravé. Ovšem s výjimkou Dona. Cítila, že dnešní noc by nebylo špatné, kdyby na ni doma čekal někdo, s kým by si mohla popovídat a kdo by ji utěšil. Jess zaparkovala svého červeného mustanga za lexuse s šedivou metalízou, který patřil jedné ženě, co bydlela přes ulici, a proběhla lehkým mrholením – a je to vůbec sníh? – k domovním dveřím. Odemkla dveře a vešla do malého vestibulu. Rozsvítila světlo a pečlivě za sebou zamkla. Napravo byly dveře přízemního bytu a přímo proti ní se zvedaly tři patra se schodištěm potaženým červeným kobercem. Rukou sledovala neviditelnou čáru podél bílé stěny a začala stoupat nahoru. Když procházela kolem bytu ve druhém patře, na chodbu pronikla hudba.

Nevídala se často s ostatními nájemníky. Byli to dva mladíci, kteří užívali plně života – a svého zaměstnání. Jeden byl dvakrát rozvedený architekt, který pracoval u městského plánovacího úřadu, druhý byl homosexuál a zabýval se systémovou analýzou. Nebo co to vlastně bylo. Systémová analýza byla jedním z oborů, které naprosto nechápala, i kdyby jí její podstatu vysvětlovali denně včetně názorných ukázek činnosti.

Systémový analytik byl náruživý jazzový fanoušek a tklivé lkaní saxofonu ji doprovázelo až ke dveřím jejího bytu. Světlo v hale, které řídil automatický spínač, zhaslo v okamžiku, kdy zasunula klíč do zámku. Za dveřmi přehlušil pochmurné saxofonové kvílení veselejší zpěv jejího kanára. „Nazdar, Frede,“ zavolala. Zamkla za sebou dveře, přistoupila k ptačí kleci a rty přiblížila až těsně k mřížkám, jako na návštěvě přítele ve vězení, napadlo ji. Přes den nechávala rozsvíceno skoro ve všech místnostech a pro obveselení ptačího kamaráda bylo puštěné rádio, ze kterého se teď linul jeden starší hit Toma Jonese. „Proč, proč, proč, Delilah…?“ prozpěvovala si Jess a zamířila do kuchyně. „Promiň, Frede, že jdu tak pozdě. Ale věř nebo nevěř, dneska jsi měl štěstí, žes zůstal doma.“ Jess otevřela ledničku a vytáhla krabici se zmrazeným vanilkovým koláčem. Ukrojila si velkou porci a krabici vrátila na místo. Když zavírala dvířka, měla koláč skoro v sobě. „Můj švagr byl dneska v nejlepší formě a já mu zase na všechno naletěla,“ spustila Jess a vrátila se do obývacího pokoje. „Můj táta se zamiloval a já mu to nějak nepřeju. Navíc to vypadá, že venku bude opravdu sněžit a já to beru jako osobní ránu pod pás. Myslím, že se nervově zhroutím.“ Spolkla poslední kousek koláče. „Co ty na to, Frede? Nepřipadá ti, že se tvoje panička zbláznila?“

Kanárek nevzrušeně poletoval tam a zpátky ve svém omezeném prostoru a nevěnoval jí žádnou pozornost. „Přesně tak,“ řekla Jess, přistoupila k velkému oknu do ulice, poodhrnula staromódní krajkovou záclonu a zadívala se dolů na Orchard Street.

Přímo proti jejímu domu stál zaparkovaný bílý chrysler. Jess zalapala po dechu, okamžitě uskočila od okna a zády se přitiskla ke stěně. Další bílý chrysler. Nedokázala si vzpomenout, jestli už tam stál, když přijížděla. „Přestaň s těma hloupostma,“ oslovila své hlasitě bušící srdce. Fred se nadšeně rozezpíval. V tomhle městě se to bílými chryslery jen hemží. To, že v průběhu jednoho dne ji jeden skoro přejel, s dalším se skoro srazila a třetí právě teď parkuje pod jejími okny, neznamená nic jiného, že je to jen a jen neuvěřitelná náhoda. No a navíc před dušičkami nikdy nesněžilo, pomyslela si a zaváhala, protože si vlastně vůbec nebyla jistá, že auto, se kterým se v Evanstonu málem srazila, byl opravdu chrysler.

Jess se pomalu sunula k oknu a nenápadně vyhlédla skrz krajkové záclony. U chodníku přes ulici stál bílý chrysler. Za jeho volantem nehybně seděl člověk – muž, o tom ani na okamžik nezapochybovala. Stíny z pouliční lampy mu křižovaly přes obličej. Ani pohledem nezavadil o její okno, jen upřeně hleděl před sebe. Díky tmě, nevlídnému počasí a vzdálenosti, které jeho obličej halily do oparu, nebyly rysy jeho tváře čitelné. „Není to Rick Ferguson?“ zeptala se nahlas.

Zvuk jeho jména vyvolal u Jess neurčitou hrůzu. Rozběhla se přes obývací pokoj a předsíň do ložnice. Dokořán otevřela dveře od skříně, padla na kolena a začala se divoce prohrabávat bezedným skladištěm bot, z nichž mnohé byly ještě zabalené v původních krabicích. „Kam jsem jí jen mohla schovat?“ hartusila. Postavila se a zaměřila pozornost na horní poličku, kde se kupily další nepřeberné hromady obuvi. Staré oblíbené vzory, které už dávno vyšly z módy, ale bylo jí líto je vyhodit. „Kde je ta zatracená pistole?“

Krabice z poličky smetla jediným mocným pohybem ruky, který ji samotnou překvapil. Druhou rukou si musela zakrýt hlavu před deštěm bot. „Tak sakra, kde je?“ křičela a pohled jí padl na něco lesklého, zpola zakrytého bílým hedvábným papírem.

Jen pár černých střevíčků s kovovými jehlovými podpatky, domyslila si a vzápětí se začala proklínat, že někdy vůbec mohla koupit něco tak nepraktického. Měla je jen jednou na noze.

Konečně Jess objevila pod obrovskými květy zdobícími svršky stříbřitě lakovaných lodiček malou pistoli s krátkou hlavní. Náboje byly horlivě nacpané do špiček střevíců. Třesoucíma se rukama vložila Jess šest nábojů do bubínku ráže 38 značky Smith & Wesson. Když se stěhovala do vlastního bytu, Don ji přesvědčil, aby se pistole stěhovala s ní. „Řekněme, že je to můj dárek k rozvodu,“ řekl a tón jeho hlasu nepřipouštěl jakékoli námitky.

Do bezpečného tajemství střevíčků ji Jess uložila před čtyřmi lety. Bude vůbec fungovat? napadlo Jess a představila si na boku hlavně nálepku s garancí na několik týdnů a měsíců, které se obvykle vyskytovaly na obalech mléka a jiných rychle kazitelných výrobcích. Uchopila pistoli do dlaně a nechala se její hlavní dovést zpátky do obývacího pokoje. Rukou, která se prodloužila o hlaveň pistole, zmáčkla vypínač a místnost se ponořila do tmy. Zpěv kanárka odumřel.

Jess přistoupila s pistolí v ruce k oknu. „Hlavně se nestřel do nohy,“ varovala sama sebe a cítila se strašně hloupě, protože si vlastně celá připadala hloupá… Nejistě odhrnula záclonu. Nebylo tam nic. Nebyl tam žádný bílý chrysler. Nebylo tam žádné bílé auto. Bílý byl jen sníh, který se tiše a měkce snášel na chodník a na trávník. A tichá ulice se spícími okny. Kde se vlastně vzal ten bílý přelud?

„Tvoje panička zraje pro blázinec,“ sdělila Jess kanárkovi a zas rozsvítila. Přehodila přes klec temně zelený kus látky, vypnula rádio a odnesla si pistoli do ložnice. Všude po zemi se válely boty a sřevíce. Proč vlastně nesbírá známky? Určitě by z toho nebyl takový nepořádek. Známky rozhodně zabírají míň místa, jsou nenápadné a nepodléhají změnám módy. A nikdo by rozhodně nekritizoval Imendu Marcosovou, že schraňuje tři tisíce párů známek.

Uvědomila si, že sedí na bobku vedle skříně, začíná se jí točit hlava a pokouší se uklízet boty. Jako ve snu. Rozhodně nemůže jít spát dřív, dokud ty boty neuklidí. Ty boty se najednou tváří jako zranění živočichové, kteří potřebují pomoc. Takhle přece nemůže usnout.

„To je teda hnusná noc!“ řekla Jess a prohlížela si pistoli, kterou odhodlaně třímala v ruce. Byla by schopná ji použít? Pokrčila rameny, vděčná, že se k tomu nenaskytla příležitost a chtěla ji vrátit do krabice na boty za velké látkové květy na špičkách lakových střevíců. Guns n’Roses vzpomněla si a pudově si přitiskla pistoli k tělu. Možná to není tak špatný nápad schovat ji někam blíž k tělu.

Samozřejmě, že ji vůbec nepoužije. Jen pro ten dobrý pocit. Jess otevřela zásuvku v nočním stolku, zasunula pistoli úplně dozadu, až na dotek vedle starého alba fotografií. „Jen pro dnešní noc,“ varovala případného útočníka nahlas a představila si, jak zahání na útěk smečku krvežíznivých buldoků. Pro tentokrát.

6

Když Jess vešla do baru Scoozi v Huron Street ve čtvrti River West, žádný z jejích nejbližších kolegů zatím nedorazil. Bar Scoozi se ničím nepodobal těm malým a temným podnikům na California Avenue, kam byla zvyklá chodit s kolegy z práce. Původně to bylo obrovské skladiště, které nový majitel přestavěl v restauraci a bar s vysokým stropem a starými okny se dvěma křídly. Stěny lemovaly poličky s množstvím vinných lahví. Od stropu místnosti v toskánském stylu visel ohromný křišťálový lustr. U zadní stěny stála velká keramická nádoba, ze které přetékaly girlandy umělých květin křiklavých barev. Barové stoličky byly jako obvykle plně obsazené. Hlavní prostor restaurace byl zaplněný těžkými masivními lakovanými stoly; u dvou protějších stěn byly vyvýšené plošiny s polstrovanými boxy a další stoly. Jess odhadla, že jen do této místnosti se pohodlně vejde kolem tří set lidí. Z neviditelných reproduktorů tryskala ryčná italská hudba. Celkem vzato byla tahle restaurace nejvhodnějším místem k oslavě jedenačtyřicátých narozenin Leo Pametera.

Jess neviděla Leo Pametera od té doby, co odešel z Kanceláře státních zástupců do soukromé praxe. Byla si skoro jistá, že na oslavu jeho narozenin byla pozvaná jen proto, že Leo o návštěvu požádal celé jedenácté a dvanácté patro, ve kterých pracovali jeho bývalí kolegové. Už méně si byla jistá, proč jeho nabídku přijala.

Usoudila, že je to otázka slušnosti a vědoucně se usmívala, když ji vrchní informoval, že žádný z jejích kolegů se ještě nedostavil a že by na ně mohla počkat u baru. Navzdory tomu, že bylo teprve šest, bar byl doslova obležený lidmi. Jess mrkla na hodinky. Udělala to spíš automaticky, aby vůbec něco udělala, protože si najednou připadala nemotorně. Proč tu nabídku vůbec přijala?

Musí si to nějak zdůvodnit. Je tady proto, že měla vždycky Leo Pametera ráda, i když nikdy nebyl čas na to, aby si spolu neformálně popovídali. Když odcházel, docela jí to mrzelo. Na rozdíl od ostatních státních žalobců, Grega Olivera nevyjímaje, byl Leo Pameter zdvořilý a uctivý a na své okolí působil uklidňujícím dojmem snad proto, že u něho ctižádost nikdy nepřevládla nad slušným chováním. Všichni ho měli rádi, a proto tady dnes večer taky všichni budou. Jess přemýšlela, kolik lidí by asi přijalo pozvání na její narozeniny.

Natáhla ruku do misky s buráky a slanými sýrovými keksy ve tvaru rybiček a nacpala si je do pusy. Několik rybiček vyklouzlo z ruky a teď se plácaly vepředu na jejím hnědém svetru.

„Ukažte, já vám je podám,“ ozval se vedle ní laškovný mužský hlas.

Jess rychle smetla keksy na zem. „Díky, zvládnu to sama.“ Mladík měl silný krk, husté blonďaté vlasy a sudovitou hruď, kterou těsně obepínala světle zelená košile. Vypadal jako fotbalista.

„Nejste náhodou fotbalista?“ vypadlo z Jess, aniž to měla v úmyslu a prsty sebrala poslední zbloudilou rybku ze svého svetru.

„Když řeknu ano, budu vás moct pozvat na skleničku?“ zeptal se s úsměvem.

Usmála se také. Byl docela roztomilý. „Na někoho čekám,“ řekla Jess a odvrátila se od něho. V jejím životě nebylo místo pro roztomilé lidi.

Proč se tak nemožně chovám? přemýšlela a sáhla pro další hrst slaných rybiček. Věčně ji někdo ujišťoval, jak je přitažlivá, jak je chytrá, jak je vtipná, jak je nadaná. Je mladá. Je zdravá. A bez závazků.

Už nejmíň půl roku neměla s nikým rande. Její sexuální život neexistoval. Její život za dveřmi kanceláře vlastně také neexistoval. A teď jí tady ten sympatický chlapík – na její vkus je možná trochu silnější, ale přece jenom sympatický – zve na skleničku a ona ho odmítne. Že by Nancy Reaganová měla na mysli něco takového?

Obrátila se směrem k fotbalistovi, ale ten už byl zaměstnaný rozhovorem s ženou po jeho levici. Ten to vzal hákem, pomyslela si Jess a zakašlala do dlaně, aby si nikdo nevšiml, jak zrudla. Na co si to vlastně hraje? Přece nemohla vážně uvažovat o tom, že se nechá sbalit v nějakém baru jakýmsi cizím chlapem jen proto, že jí připadal docela roztomilý a ona je docela opuštěná? „Docela pitomá,“ zahučela pro sebe. „Prosím?“ zeptal se barman, i když to moc jako dotaz neznělo. „Říkala jste, že si dáte něco k pití?“ Jess se zahleděla do jeho temně modrých očí. „Dvě deci bílého vína.“ A jen aby něco dělala, hrábla zase do misky s rybičkami a nacpala si je do pusy.

„Páni, jen se koukni, čím se ta osoba láduje,“ ozvalo se za ní. Jess se otočila, přitom jí pár neposedných rybek sklouzlo na hnědou sukni, a vyskočila od baru. „Done! To snad není pravda!“ Jeho paže ji k sobě rychle přitáhly. Octla se v jeho bezpečném a uklidňujícím objetí. Byla rozčarovaná, když ji už za pár sekund od sebe jemně odstrčil. „Není to zase takové překvapení, jak si ty myslíš,“ vysvětloval. „Leo a já jsme spolu přece chodili na práva. Vzpomínáš si?“

„Nějak mi to vypadlo z hlavy,“ připustila Jess. Nebo ne? Nešla sem náhodou taky proto, že by se tady mohl objevit Don? Usoudila, že to byl jeden z podvědomých důvodů. Nebyl to snad ten někdo, o kterém se zmínila tomu mladíkovi, který připomínal fotbalistu?

„Věděl jsem, že tady budeš mezi prvními. Takže je vlastně dobře, že jsme přišli tak brzo. Budeme ti dělat společnost.“ Budeme? To slovo dopadlo na Jessiny uši jako tupý nástroj. „Jess, tohle je Trish McMillanová,“ říkal Don. Postrčil před sebe hezkou ženu s krátkými světlými vlasy a širokým úsměvem. „Trish, to je Jess.“

„Ahoj, Jess,“ řekla ta žena. „Ráda vás vidím. Už jsem toho o vás hodně slyšela.“

Jess něco neurčitého zamumlala a uvědomila si její hluboké dolíčky ve tvářích a její ruku ovinutou kolem Donova pasu. „Co to vlastně piješ?“ zajímal se Don.

Jess sáhla za sebe pro skleničku. „Bílé víno.“ Dlouze se napila. Víno bylo bez chuti.

Trish McMillanová se rozesmála a Don se rozzářil. Jess pocítila rozpaky. Neřekla přece nic vtipného. Pokradmu zkontrolovala svetr a sukni, jestli někde nevisí zbloudilá rybička. Nikde nic. Třeba Trish McMillanová patří k těm nechutně šťastným lidem, kteří nepotřebují důvod k hlasitému smíchu. Don měl pravdu. Ten její smích byl vážně nestydatý. Zněl jako by věděla o něčem, o čem zbytek světa nemá ani tušení. Jako by věděla něco, o čem Jess nemá ani tušení. Jess se znovu dlouze napila.

„Dvě deci bílého vína, prosím,“ objednal Don u barmana. „Zvu tě,“ trval na svém, když Jess začala lovit v kabelce peněženku. „Jseš tady sama?“

Jess pokrčila rameny. Ta otázka nevyžadovala odpověď. Proč ho to zajímá?

„Neviděla jsem Lea od té doby, co odešel z našeho oddělení,“ řekla Jess, protože cítila, že by něco říct měla.

„Nemá se vůbec špatně,“ přikyvoval Don. „Šel k Remingtonovi a Faskinovi, jestli si pamatuješ.“ Remington, Faskin, Carter a Bloom byla malá, ale silně prosperující chicagská advokátní poradna. „Moc se mu tam líbí.“

„A co děláte vy?“ zeptala se Jess Trish McMillanové a snažila se ignorovat její hadovitou paži kolem Donova pasu.

„Jsem učitelka.“

Jess přikývla. Nijak zvlášť ji to nenadchlo. „Ona není jenom učitelka,“ přizdobil ji pyšně Don. „Trish učí v dětské nemocnici. Na oddělení dialýzy a mozkových příhod.“

„Tomu nerozumím,“ řekla Jess. „Co vlastně učíte?“

„Všechno,“ odpověděla Trish a její hlasitý smích převládl nad rychle se plnicí restaurací.

Jess si pomyslela: Všechno. Samozřejmě.

„Učím děcka od jednoho roku do dvanácti let. Jsou připojená na dialytické přístroje a nemůžou normálně chodit do školy.

Jiná zůstávají v nemocnici dlouho po operaci.“

„To zní dost depresivně.“

„Ráda věřím. Ale já se tomu snažím nepodávat.“ Znovu se rozesmála. V očích se jí zatřpytily hvězdičky. Dolíčky ve tvářích se prohloubily. Jess se musela hodně snažit, aby ji nezačala nenávidět. Matka Tereza s krátkými blond vlasy a nestydatým smíchem.

Jess ponořila rty do skleničky a s překvapením zjistila, že už nemá co pít. Mávnutím paže přivolala číšníka a tentokrát trvala na tom, že si víno zaplatí sama.

„Mám dojem, žes dneska měla poněkud dusné odpoledne,“ řekl Don. „Jak to víš?“

„Něco se šušká. V téhle branži se nic neutají.“

„Hal Bristol musí mít nervy jako špagáty, když se mě dva týdny před přelíčením snaží přesvědčit, že se jedná o neúmyslné zabití.“ Jess zaslechla ve svém hlase vztek. Obrátila se k Trish tak nečekaně a prudce, že sebou ta žena trhla. „Nějaký parchant zastřelil kuší přímo do srdce svoji manželku jen proto, že se mu odcizila a jeho právník se mě snaží přesvědčit, že to byla nehoda!“

Trish McMillanová mlčela. Jen se jí znatelně rozšířily panenky tmavých očí.

„Bristol tvrdí, že to byla nehoda?“ Dokonce i Donův hlas zněl překvapeně.

„Říká, že jí jeho klient nechtěl zastřelit, jen ji chtěl trochu vystrašit. A proč ne? Vždyť toho chudáka nestydatě provokovala. Mám pravdu? Takže mu nezbylo nic jiného, než si koupit kuši a střely a zastřelit ji na ulici přímo na ucpané křižovatce.“

„Sama víš, že se Bristol snaží, abys zaujala nějakou rozumnou střední cestu.“

„Žádná střední cesta neexistuje.“

Don se smutně usmál. „U tebe nikdy.“ Přitáhl si Trish McMillanovou trochu blíž k boku.

Jess do sebe obrátila druhou skleničku vína. „Jsem ráda, žes přišel,“ prohlásila tím nejkomisnějším tónem, jakého byla schopná. „Chci se tě na něco zeptat.“

„Tak střílej.“

Jess si představila, jak včera večer stála v obývacím pokoji schovaná za krajkovou záclonou a dívala se do Orchard Street. V ruce svírala pistoli. Don si nemusel vybrat zrovna tohle slovo.

„V jakém autě jezdí Rick Ferguson?“

Don mírně naklonil hlavu k ramenu a přiložil k uchu dlaň. „Promiň. Nějak jsem ti špatně rozuměl.“ Jess zvýšila hlas. „Má Rick Ferguson bílého chryslera?“ Don se nesnažil skrýt své čiré překvapení. „Proč?“

„Tak má nebo ne?“

„Myslím, že jo,“ odpověděl Don. „Opakuji otázku: Proč?“ Jess cítila, jak se jí prázdná sklenička roztřásla v ruce. Přiložila ji k ústům a zakousla se do jejího okraje. Kolem ní vybuchovaly salvy smíchu, nějaké hlasy se vzájemně představovaly, vítaly, slyšela poplácávání po zádech, ozývaly se nezvykle hlasité gratulace, každý s každým si podával ruku. V příštím okamžiku se Jess octla u jednoho stolu na pódiu po straně místnosti, v ruce třímala další plnou skleničku. Večírek byl v plném proudu. „Slyšel jsem, žes to nechala starému Bristolovi sežrat,“ překřikoval rámus Greg Oliver.

Jess mlčela, očima zkoumala skupinky lidí a hledala Dona. Z druhého konce pódia k ní zalétl posměšný a nestydatý smích.

„Koukám, že v téhle branži se nic neutají,“ řekla Donovými slovy a spatřila svého bývalého manžela, jak představuje svou novou dámu široké společnosti.

„Tak jak to dopadne? Rozhodneš se pro vraždu druhého stupně? Neušetříš poplatníkům daní výdaje za porotu, která nebude schopná dojít k rozhodnutí?“

„Koukám, že už vidíš, jak ho nedokážu usvědčit,“ odsekla Jess a zoufale se snažila ignorovat hryzání v břiše. Copak jí vždycky musí říkat něco, co vůbec nehodlá poslouchat? „Z vraždy druhého stupně? Možná. Z vraždy prvního stupně? Nikdy.“

Jess se otřásla nechutí. „Ten chlap svoji ženu chladnokrevně zavraždil.“

„Byl napůl šílený. Jeho žena to s někým táhla. Den co den ho zesměšňovala, že není žádnej chlap. Bylo toho na něj moc. Měli mezi sebou hroznou roztržku. Ona řekla, že od něho odchází, že už nikdy neuvidí svoje děti, že ho zažaluje o všechno, co má. On na ni jen zacvakal zubama.“

„Ten člověk byl neskutečný blb, který se nedokázal smířit s tím, že jeho žena konečně našla odvahu, aby to s ním skoncovala,“ odporovala Jess. „Nesnaž se mi namlouvat, že to byl zločin v emoci. Byla to jasná a neoddiskutovatelná vražda.“

„Ne tak docela jasná,“ prohlásil Greg Oliver. „Všechno, jen ne neoddiskutovatelná.“ Odmlčel se, zřejmě čekal, že Jess něco řekne. Když mlčela, pokračoval. „Nezapomeň, že zpochybnila jeho sexuální schopnosti. Většina mužských v porotě to pochopí a bude mu držet palce.“

„Tak já ti to řeknu na rovinu,“ řekla Jess, dopila víno a hned sáhla po další skleničce, kterou nesl na táce kolemjdoucí číšník. „Myslíš, že je omluvitelné, když chlap zavraždí svoji manželku jen proto, že napadá jeho drahocenné mužství?“

„Řekl bych, že Bristol se o tom bude snažit porotu přesvědčit.“

Jess potřásla nesouhlasně hlavou. „Co to má znamenat? Začátek lovecké sezóny na ženy?“

„Já tě jen varuju. Vzpomeň si, že v případě Barnowská jsem měl pravdu.“

Jess přelétla očima místnost v naději, že zahlédne někoho, na koho by mohla zamávat a kdo by jí dělal na chvíli společnost. Nikde nikdo. Vypadalo to, že každý je tady buď s nějakým partnerem nebo už je zabrán do příjemného rozhovoru. Nikdo se jejím směrem ani nepodíval.

Je to vlastně moje vina, uvědomila si Jess. Neseznamovala se lehce. Nikdy to neuměla. Byla příliš vážná, příliš prudká. Spíš lidi polekala a zapuzovala. Vždycky jí dalo velkou práci se s někým spřátelit a ještě těžší bylo přátelství udržet. Nedokázala se přetvařovat. V kanceláři toho měla až nad hlavu.

„Dneska večer vypadáš strašně rozkošně,“ slyšela Grega Olivera, který se k ní nakláněl a rty se lehce dotýkal jejích vlasů. Jess se bleskově otočila, prudce hodila hlavou, až vlasy ne příliš jemně přelétly přes Gregovu tvář. Viděla, jak sebou škubl. „Gregu, kde je vůbec tvoje žena?“ zeptala se hlasitě, aby ji jejich bezprostřední okolí jasně slyšelo. Vstala od stolu, odvrátila se od něho a šla pryč, ačkoli vůbec netušila, kam má namířeno.

Příštích patnáct minut strávila vášnivou konverzací s jedním z číšníků. Pravda, nerozuměla všemu, co říkal – místnost se začínala mírně pohupovat – ale aspoň se jí dařilo ve správných okamžicích projevovat zájem a slušně přikyvovat. „Opatrně s tím pitím,“ zašeptal Don a už stál vedle ní. Jess obrátila hlavu a zadívala se na jeho hruď. „Kde je matka Tereza?“ zeptala se. „Kdo?“

„Tereza,“ opakovala Jess zarytě. „Myslíš Trish?“

„Ano, Trish. Promiň.“

„Šla do umývárny. Jess, proč ses mě ptala na auto Ricka Fergusona?“

Jess mu všechno řekla. O tom, jak jen taktak uskočila na Michiganské třídě, jak skoro nabourala v Evanstonu, jak před jejím domem čekalo bílé auto. Donův výraz v rychlém sledu vystřídal zájem, starost, nakonec hněv. Jeho reakce byla typicky přímá. „Zapsala sis poznávací značku?“

Jess strnula, protože nic podobného ji ani nenapadlo. „Všechno se to semlelo moc rychle,“ řekla a cítila, jak ta výmluva pokulhává, dokonce i v jejích uších. „V Chicagu je spousta bílých chryslerů,“ usoudil Don a ona přikyvovala. „Ale zjistím to a promluvím si se svým klientem. Nevěřím, že by se pokoušel o něco tak nesmyslného, když je přelíčení za dveřmi.“

„Kéž bys měl pravdu.“

Jess zaslechla Trishin smích a zahlédla její ruku, jak se plazí kolem Donova pasu. Odvrátila se od nich a místnost se s ní bláznivě roztočila. Mezi hosty na parketě si cílevědomě razila cestu mladá dívka. Pod paží tiskla velký kazetový magnetofon. Bylo na ní něco nepřirozeného. Nepatřila sem, nehodila se do této společnosti. Na jejím silném make upu bylo něco zoufalého, jako by se snažila zakrýt, kdo ve skutečnosti je. Její nohy se pohupovaly na extrémně vysokých podpatcích. Její plášť byl starý a ani trochu jí neslušel. A ještě něco, napadlo Jess, když pozorovala, jak se dívka blíží k oslavenci. Vypadala vyděšeně.

„Vy jste Leo Pameter?“ zeptala se dívka hlasem ztraceného dítěte.

Leo Pameter nepříliš nadšeně přikývl.

Mladá dívka, jejíž obličej věnčily bohaté neposedné černé kudrlinky, zmáčkla knoflík na kazetovém magnetofonu a stěny místnosti odrazily tradiční vlnivou hudbu, která obvykle doprovází striptýz.

„Všechno nejlepší, pane Pametere!“ vykřikla dívka, shodila ze sebe plášť a proběhla po pódiu v bílé nadité podprsence a kalhotkách. Její odvážné boky zdobil podvazkový pás a punčochy stejné barvy.

Přítomní muži začali uznale pískat a ženy se rozpačitě rozesmály, když dívka rozpustile zakroužila svými tvary v nadživotní velikosti. Pak vrhla svou veškerou energii na nešťastného jednačtyřicátníka.

„Pane bože,“ zasténala Jess a zavrtala pohled do téměř prázdné skleničky.

„Ty nemůžou být pravé,“ slyšela vykřikovat Trish odněkud zezadu.

Jess vzhlédla, až když zmlkla hudba. Dívka stanula před Leo Pameterem, který vypadal poněkud rozpačitě, docela nahá, až na droboučký fíkový list, který zakrýval nepatrnou část klína. Naklonila se kupředu a vtiskla mu na čelo růžový horoucí polibek. „Od Grega Olivera,“ řekla, spěšně si posbírala kousky spodního prádla, přehodila si plášť přes ramena a za bouřlivého potlesku opustila místnost. „Jak povznášející,“ zahučela Jess, když se k ní přiblížil Greg Oliver.

„Měla bys se sebou něco udělat, Jess.“ Oči Grega Olivera vyzývavě hleděly do jejích. „Musíš si zvyknout na nějakou tu srandu. Uvolni se a pověz nám pár vtipů.“ Jess do sebe hodila zbytek vína a zhluboka se nadechla. Vší vůlí se snažila zaostřit pohled na tvář Grega Olivera. „Už jsi slyšel o tom zázračném dítěti, které se dneska narodilo v Severozápadní nemocnici?“ zeptala se a cítila na sobě pohledy všech přítomných.

„Zázračné dítě?“ opakoval Greg, očividně zmatený skutečností, že by to s ním mělo nějak souviset. „Jo,“ řekla Jess nahlas. „Mělo mozek a penis!“

V příštím okamžiku se místnost roztočila a Jess se poroučela k zemi.

„Vážně, Done, to není potřeba,“ říkala Jess. „Můžu jet taxíkem.“

„Nedělej hlouposti. Nenechám tě přece jet domů samotnou.“

„A co matka Tereza??“

„Trish,“ zdůraznil Don, „na mě počká doma.“

„Promiň, nechtěla jsem ti pokazit celý večer.“

„Vůbec ti to není líto a vlastně jsi nic nepokazila, tak se nestarej. Koukej nastoupit do auta.“

Jess se namáhavě usadila na předním sedadle černého mercedesu a s úlevou konstatovala, že dvířka se za ní sama zavřela. Asi ne tak docela sama, usoudila sklesle. Zavrtala se do měkké černé kůže, zavřela oči a cítila, jak Don vedle zaujal místo řidiče, nastartoval motor a vycouval z parkoviště. „Vážně je mi to moc líto,“ začala se zase omlouvat, ale okamžitě zmlkla. Měl pravdu. Vůbec jí to nebylo líto. Ani se pořádně nerozjeli a už auto zastavilo. Slyšela otvírat a zavírat dveře. A co teď? napadlo ji a otevřela oči. Stáli před jejím domem z hnědého pískovce. Don se objevil za okýnkem, otevřel dveře na její straně a pomohl jí z auta. „To byl fofr,“ slyšela se, jak říká z nesmírné dálky a dumala, kolik času ve skutečnosti uplynulo. „Myslíš, že dokážeš jít?“ zeptal se Don. Jess řekla ano, ačkoli si tím nebyla vůbec jistá. Opřela se o Dona, cítila, jak ji paží objal v pase a nechala se jím vést od auta k domovním dveřím. „Zbytek už zvládnu sama,“ sdělila mu a s jistou nevolí sledovala, jak hledá v její kabelce klíče.

„Jasně, že zvládneš. Ale nebudeš mít nic proti tomu, když tady budu jen tak stát a dívat se?“

„Můžeš pro mě něco udělat?“ zeptala se, když za nimi zaklaply dveře a octli se v hale. Před nimi stoupaly nekonečné schody do třetího patra. „Chceš, abych šel pryč?“

„Chci, abys mě vynesl nahoru.“

Don se zasmál, přehodil si její levou paži přes pravé rameno a ona přenesla veškerou váhu svého těla na jeho. „Jess, Jess, co s tebou mám dělat?“

„Vsadím se, že tohle říkáš všem,“ mumlala, když začali vystupovat po schodišti. „Jenom těm, které se jmenují Jess.“

Pro všechno na světě, co ji přinutilo se tak strašně opít? přemýšlela Jess, když tápala po schodech. Nebyla vlastně zvyklá moc pít, zřídkakdy si dala víc jak jednu skleničku vína. Co se to s ní stalo? A proč si poslední dobou klade tuhle otázku tak často?

„Abys věděl,“ řekla Jess a připomněla si posměšný tón v hlasu Grega Olivera, když jí radil, aby se uvolnila, „to není tím, že bych neměla ráda muže. Já mám prostě problémy jen s právníkama.“

„Snažíš se mi něco sdělit?“ zajímal se Don. „A s účetníma,“ dodala Jess.

Zbytek schodiště zdolali beze slov. Když Jess stanula před dveřmi svého bytu, měla pocit, že se vyšplhala nejmíň na Everest. Nohy měla jako z rosolu, kolena odmítala zaujmout obvyklou polohu. Někde v dálce zvonil telefon.

„To je u tebe?“ zeptal se Don a strčil ramenem do dveří.

Řinčení telefonu zesílilo a bylo nějak naléhavější.

„Neber to,“ dirigovala Jess svého exmanžela. Ten ji zatím dovlekl k pohovce, na kterou se Jess s úlevou položila a zavřela oči před prudkým osvětlením.

„Proč ne?“ Podíval se směrem ke kuchyni, když zvonění neutichlo. „Může to být důležité.“

„Není.“

„Jak to můžeš vědět?“

„To je otec,“ sdělila mu Jess. „Chce se se mnou dohodnout na nejvhodnějším termínu k setkání s jeho novou přítelkyní.“ Tenhle večer jsem absolvovala už dost seznamovacích akcí s novými přítelkyněmi, pomyslela si, ale nahlas neříkala nic. „Tvůj otec má slečnu?“

„No, neříkala bych zrovna slečna.“ Jess se zavrtala do náruče pohovky a přitáhla kolena k bradě. „Jsem naprosto nemožná,“ vzdychala do sametových potahů. „Proč mu to nepřeju a nesdílím jeho radost?“ Telefon nepřestával zvonit, a pak najednou, zaplať pámbu – pomyslela si Jess – zmlkl. Otevřela oči. Kde je Don?

„Prosím,“ slyšela jeho hlas z kuchyně a na okamžik jí napadlo, že do bytu s nimi vešel ještě někdo jiný. „Promiňte,“ pokračoval. „Vůbec vám nerozumím. Můžete mluvit pomaleji?“

„Říkala jsem ti, abys to nebral,“ řekla nakvašeně Jess, dopotácela se do kuchyně a natáhla ruku pro sluchátko. Když jí ho Don podával, objevily se mu na čele ustarané vrásky. „Je to nějaká žena, ale nerozumím jí ani slovo. Má strašně silný přízvuk.“

Jess cítila, jak jí vědomí nutí ke střízlivosti. Nechci být střízlivá, napadlo ji, když si přikládala sluchátko k uchu. Podnapilost ji pomalu opouštěla jako voda děravou nádobu. Hlas té ženy zaútočil na její uši dřív, než se zmohla na pozdrav. „Promiňte. Prosím? Kdo je tam?“ Jess cítila, jak dole v žaludeční krajině začíná převládat nepříjemný pocit. „Paní Gambalová? Je to paní Gambalová?“

„Kdo je paní Gambalová?“

„Matka Connie DeVuonové,“ zašeptala Jess na vysvětlenou a zakryla mikrofon dlaní. „Paní Gambalová, uklidněte se. Vůbec vám nerozumím… Cože? Jak to myslíte, že nepřišla domů.“

Jess naslouchala vzrušenému hovoru se zlověstným mlčením. Když zavěsila, celá se roztřásla. Obrátila se k Donovi, jehož pátravé oči se naplnily nevyřčenými otázkami. „Connie dneska nevyzvedla po práci syna u své matky jako obyčejně,“ vysvětlovala. Z každého slova zaznívala hrůza. „Zmizela.“

7

„Nechápu, jak jsem mohla být tak pitomá!“

„Jess…“

„Tak pitomá a tak sobecká a zaslepená!“

„Sobecká? Proboha, Jess, o čem to mluvíš?“

„Já jsem si myslela, že se to týká jen mě.“

„Co? O čem to mluvíš?“

„O Rickovi Fergusonovi!“

„O Rickovi Fergusonovi? Jess, tak pomalu,“ Don si shrnul z čela neexistující pramen vlasů a na tváři se mu usídlil napůl zvědavý a napůl podrážděný výraz. „Co s tím má společného Rick Ferguson?“

„Nech toho, Done.“ Jess se vůbec nesnažila zakrýt nespokojenost s reakcí svého exmanžela. „Víš stejně tak dobře jako já, že Rick Ferguson je zodpovědný za zmizení Connie DeVuonové. A nesnaž se mě přesvědčovat o opaku. Nezahrávej si se mnou, Done. Teď ne. Tohle není soudní síň.“ Jess vypochodovala z kuchyně do obývacího pokoje a neklidně přecházela před ptačí klecí. Její kanárek poskakoval z bidélka na bidélko, jako by bezděky napodoboval její pohyby. Don byl okamžitě vedle ní, ruce nad hlavou a pokoušel se Jess zastavit. „Jess, buď tak hodná a na vteřinku se uklidni…“ Oběma rukama ji uchopil za ramena. „Přestaň na chvíli s tím chozením.“ Tlak jeho dlaní ji přinutil, aby se zastavila. Don se jí tak dlouho upřeně díval do očí, že jí nezbylo nic jiného a vzhlédla k němu. „Tak. A teď mi pěkně pověz, co se přesně stalo?“

„Rick Ferguson…“ začala.

Okamžitě ji přerušil. „Ne, co si myslíš, že se stalo, ale co víš, že se opravdu stalo.“

Jess se zhluboka nadechla a setřásla jeho ruce ze svých ramen. „Někdy kolem půl páté, těsně před odchodem ze své kanceláře, zavolala Connie DeVuonová domů své matce a řekla jí, že právě odchází a že u ní bude během dvaceti minut a jestli by byla tak hodná a zatím jejího syna oblékla a připravila mu věci. Její kluk má každé pondělí od půl šesté hokejový trénink a pokaždé mají dost naspěch.“

„Její matka se Connie stará o syna?“

Jess přikývla. „Po škole jde k ní domů a čeká tam na Connie, která si ho vyzvedne po práci. Těsně před odchodem Connie vždycky zavolá. A dneska taky zavolala. Ale doma se neukázala.“

Z Donových očí šlo vyčíst, že od ní očekával víc.

„To je všechno,“ řekla Jess a už slyšela Donův výsměch, přestože ve skutečnosti nic neříkal.

„Fajn. Takže víme,“ zdůraznil slovo Don, „že Connie DeVuonová si po práci nevyzvedla svého syna…“

„Potom, co zavolala, že je na odchodu,“ připomněla mu Jess. „A nevíme, jestli ji někdo viděl odcházet z práce a ani nevíme, jakou měla náladu, nebo jestli se někomu svěřila, že se musí cestou někde zdržet, nebo…“

„Nevíme nic. Policie nezahájí oficiálně pátrání, dokud neuplyne dvacet čtyři hodin od jejího zmizení. To víš moc dobře.“

„Nevíme, jestli nebyla v depresi nebo jestli se něčeho nebála,“ pokračoval Don.

„Samozřejmě, že byla v depresi a že se bála. Byla přece znásilněná. Někdo ji zbil. Ten člověk, který ji napadl, přesvědčil soudce, že je průměrným občanem a platným členem společnosti, jedinou oporou své přestárlé a nemocné matky, a podobné kecy. Tak ho propustili na kauci. Příští týden měla Connie DeVuonová svědčit před porotou. A tvůj klient ji vyhrožoval, že jestli se o to jen pokusí, zabije ji. To máš zatraceně pravdu, že je deprimovaná a má strach! Ve skutečnosti je vystrašená k smrti!“ Jess zaslechla ve svém hlase pronikavý jekot. Její kanárek se rozezpíval. „Vystrašená tak, že prostě někam utekla?“ Don zdůraznil závažnost otázky významným pozvednutím obočí. Jess se užuž chystala něco říct, ale zarazila se a spolkla slova dřív, než mohla vyletět z úst. Vzpomněla si, jak před týdnem v její kanceláři vypadala Connie DeVuonová. Jak byla vyděšená, jak tvrdošíjně trvala na tom, že nebude svědčit. Ale Jess ji přesvědčila. Přinutila ji, aby se vzepřela svému pudu sebezáchovy a otevřeně vyzvala svého tyrana před zraky poroty.

Jess musela aspoň připustit možnost, že si to Connie zase rozmyslela, rozhodla se, že něco podobného nehodlá podstoupit, že prostě svědčit nebude, protože riziko je příliš velké. Pravděpodobně jí bylo samotné trapně a styděla se Jess informovat osobně, a možná se obávala, že ji zase bude nutit, aby své rozhodnutí změnila. Bylo jí nanic z toho, že je takový zbabělec. To je zvláštní, napadlo Jess, že právě ti nevinní trpí falešnou vinou nejvíc.

„Přece by neopustila svoje dítě,“ ozvala se Jess potichu. Mluvila jen na půl úst, než si vůbec uvědomila, že něco říká. „Třeba jen potřebovala čas, aby si všechno nechala projít hlavou.“

„Svého syna by rozhodně neopustila.“

„Nejspíš je teď někde v hotelovém pokoji. Za dva za tři dny, až se uklidní, trochu si odpočine a rozhodne se, co vlastně chce, se ti určitě ozve.“

„Ty mě vůbec neposloucháš.“ Jess přešla k oknu a zahleděla se na ulici. Na trávníku a na chodnících ležely zbytky sněhu jako potrhané ubrousky.

Don k ní přistoupil a postavil se za její záda. Začal jí masírovat zátylek svými silnými prsty. Najednou přestal a položil dlaně na její ramena. Jess cítila, jak přemýšlí, jak v duchu formuluje příští slova. „Jess,“ začal zvolna, pomalu a vážil každou hlásku, „ne každý, kdo se neukáže doma v určenou hodinu, zmizí navždy.“

Ani jeden z nich se nepohnul. Na pozadí světle šedé stěny poskakoval žlutý kanárek z bidélka na bidélko do rytmu staré písničky od Beatles. Jess se pokoušela promluvit, ale měla stažené hrdlo a v prsou cítila ohromnou tíži. Konečně se jí podařilo vytlačit slova z úst.

„Tohle nemá s mojí matkou nic společného,“ odpověděla mu opatrně.

„Vážně ne?“

Jess se mu vykroutila, obloukem přešla k pohovce a bezvládně se sesula na její měkké polštáře a zabořila obličej do dlaní. Jenom její pravá noha prozradila její pocit úzkosti, protože nepřestávala nervózně poklepávat o koberec.

Vzhlédla, až když cítila, že vedle ní někdo dosedl. Když jí Don vzal za ruce a sevřel je ve svých velkých dlaních. „Je to všechno moje vina,“ spustila. „Jess…“

„Prosím tě, nesnaž se mě přesvědčovat o opaku. Je to moje vina. Vím to. Beru to. To já jsem ji přemluvila, že musí svědčit, a přitom ona nechtěla; to já jsem na ni naléhala a slibovala jí, že bude všechno zase v pořádku. ‚Kdo se mi postará o syna?‘ ptala se mě a já jsem přihlouple zavtipkovala, ale ona to myslela vážně. Věděla, že Rick Ferguson nemluví do větru.“

„Jess…“

„Věděla, že ji zabije, když neupustí od svědectví.“

„Jess, chováš se zbytečně ukvapeně. Ta žena je nezvěstná ani ne šest hodin. Proboha, nemůžeš přece tvrdit, že je mrtvá.“

„Byla jsem na sebe tak pyšná. Pyšná, že se kolem mě všechno točí, že dokážu tu nešťastnou ženu přemluvit, že musí svědčit, že bude v bezpečí jedině, když bude svědčit. Ach ano, byla jsem se sebou víc než spokojená. Je to přece můj důležitý případ. Další potenciální výhra pro moje spisy.“

„Jess, udělala jsi jen to, co by udělal každý.“

„Udělala jsem to, co by udělal každý žalobce! Kdyby ve mně byla jen špetka soucitu pro tuhle ženu, řekla bych jí, ať se na všechno vykašle a kouká někam odjet. Bože!“ Jess vyskočila na nohy, i když nebylo kam by utíkala. „Mluvila jsem s bezcitným netvorem! Stála jsem ve vestibulu správní budovy a varovala jsem to zvíře, aby se ke Connie nepřibližoval. A ten parchant mi řekl, prostě mi na místě řekl, i když jsem byla plná vlastních starostí, takže jsem ho stěží poslouchala, že lidi, kteří ho naštvou, můžou jednoduše zmizet. A já jsem z toho vyvodila, že vyhrožuje mně! Komu jinému by taky vyhrožoval? Netočí se snad svět jen kolem Jess Kosterové?“ Rozesmála se studeným, hysterickým smíchem, který zůstal viset ve vzduchu. „Jenomže on vůbec nemluvil o mně. Týkalo se to Connie. A ona teď zmizela. Je pryč. Přesně tak, jak vyhrožoval.“

„Jess…“

„Tak tady neseď a nesnaž se mi namluvit, že tvůj klient nemá s jejím zmizením nic společného! Neopovažuj se mě přesvědčit, že by Connie opustila svého syna, třeba jen na dva na tři dny, protože já vím, že by to nikdy neudělala. Oba moc dobře víme, že Rick Ferguson je zodpovědný za cokoli, co se třeba stalo Connie DeVuonové. A oba taky moc dobře víme – a vylučuji jakýkoli zázrak –, že Connie už je touhle dobou mrtvá.“

„Jess…“

„Není to tak, Done? Přece oba víme, že je mrtvá? Víme to. Víme. Je to tak. A my ji musíme najít, Done.“ Nedobrovolné slzy se začaly Jess koulet po tvářích. Hřbetem ruky si přejela přes obličej a snažila se je zahnat, ale místo toho se ještě úporněji rozplakala.

Don se postavil vedle ní, ale ona od něho rychle ustoupila. Nechtěla, aby ji utěšoval. Nezasloužila si to. „Musíme najít její tělo, Done,“ pokračovala Jess a roztřásla se. „V každém případě musíme!“

„Protože když to neuděláme, ten malý chlapec prožije zbytek svého života v nejistotě a bude se ptát, co se stalo s jeho matkou. Stráví roky hledáním v bezejmenném davu, bude si myslet, že ji někde zahlédl, bude přemýšlet, co mohl udělat tak strašného, že odešla z domova a už nikdy se nevrátila. A i když dospěje a bude rozumně uvažovat a smíří se se skutečností, že je mrtvá, nikdy tomu úplně neuvěří. Kousek jeho mysli se bude věčně ptát a nikdy se to s určitostí nedoví. Nikdy se toho nedokáže zbavit a nikdy nepocítí takový zármutek, jaký by ve skutečnosti cítit měl. Takový, jaký si ve skutečnosti sám zaslouží.“ Odmlčela se a dovolila Donovi, aby ji vzal do náruče, aby ji objal a konejšil. „Done, ten případ musí mít řešení. Prostě musí.“

Zůstali tak stát několik minut, až se zdálo, že jejich dech vychází z jednoho těla. A byl to Don, kdo konečně porušil strnulou nehybnost. „Mně chybí taky,“ řekl tiše a Jess věděla, že mluví o její matce.

„Doufala jsem, že to časem budu lépe snášet,“ svěřovala se Jess a nechala Dona, aby ji dovedl zpátky k pohovce. Posadila se stále ještě v jeho objetí a nechala se jeho pažemi kolébat sem a tam.

„A ono je to pořád stejné,“ řekl prostě. Smutně se usmála. „Jsem strašně unavená.“

„Opři si hlavu o moje rameno,“ poradil jí a ona ho poslechla a byla vděčná za to, že jí řekl, co má udělat. „Teď zavři oči. Pokus se usnout.“

„Nemůžu spát.“ Udělala chabý pokus, aby se zvedla. „Měla bych opravdu jít k paní Gambalové.“

„Až se paní Gambalová něco o Connie doví, určitě ti zavolá.“

Položil její hlavu zpátky na své rameno. „Tiše. Musíš si odpočinout.“

„A co tvoje přítelkyně?“

„Trish je dospělá. Pochopí to.“

„Ano, vypadá velice rozumně.“ Jess cítila, jak jí hlas slábne a věděla, že nechybí mnoho a ztratí vědomí. Víčka se jí chvěla a zavíraly se jí oči. Násilím se je snažila otevřít. „To bude tím, že pracuje v nemocnici.“

„Psst.“

„Bude to asi moc milý člověk.“

„Ano, je.“

„Nemám ji ráda,“ řekla Jess, zavřela oči a nepokoušela se přinutit víčka, aby se otevřela.

„Já vím, že ne.“

„Nejsem asi moc příjemná.“

„Tos nebyla nikdy,“ řekl a Jess cítila na tváři jeho úsměv. Chtěla se na něho také usmát, ale nedokázala ovládat svaly v obličeji. Propadaly se někam k bradě, až docela podlehly vlastní tíži.

V příští vteřině už spala a zazvonil telefon. Otevřela oči a zjistila, že se nalézá ve sterilní čekárně lékařské ordinace.

„To je pro vás,“ řekl lékař a vyndal ze své kabely malý černý přístroj. „To je vaše matka.“

Jess si od něho vzala sluchátko. „Mami, kde jsi?“

„Stala se nehoda,“ vysvětlovala její matka. „Jsem v nemocnici.“

„V nemocnici?“

„Na oddělení mozkových příhod. Připojili mě na všechny ty divné přístroje.“

„Hned jsem tam.“

„Pospěš si. Nemůžu čekat dlouho.“

Najednou stála před Severozápadní nemocnicí a prodírala se davem rozhorlených demonstrantů.

„Proti čemu demonstrujete?“ zeptala se Jess jedné sestřičky. Byla to mladá žena s velice krátkými blonďatými vlasy a tak hlubokými ďolíčky ve tvářích, že vlastně vyplňovaly celý obličej.

„Proti neupřímnosti,“ odpověděla žena prostě. „Tomu nerozumím,“ zahučela Jess a příští vteřinu se octla v rušném pokoji sester. Půl tuctu mladých žen s naškrobenými čepečky a podvazkovými pasy a punčochami stálo za přijímacím pultem a bylo zabráno do hovoru. Nikdo si jí nevšímal. „Chci vidět svou matku,“ zaječela Jess. „To jste se s ní minula,“ sdělila jí jedna ze sester, aniž by pohnula rty.

„Kam šla?“ Jess se otočila a chňapla kolemjdoucího zřízence za rukáv pláště.

Před ní plula tvář Grega Olivera. „Tvoje matka je pryč,“ řekl jí. „Zmizela.“

V dalším okamžiku stála Jess na ulici před domem svých rodičů. Na rohu vyčkávala dlouhá bílá limuzína. Jess pozorovala, jak nějaký muž otevřel dvířka auta a vystoupil na chodník. Byla tma a Jess nedokázala rozeznat jeho obličej. Jen cítila jeho dlouhé tiché kroky, kterými se k ní pomalu přibližoval, cítila, jak za ní vystupuje po schodech, jak se jeho ruka po ní natahuje, když z posledních sil zabouchla dveře. Jeho tvář se prudce přitiskla na sklo, jeho odporný škleb mu rozřízl obličej a pronikal síťovým pletivem na okně. Vykřikla. Její výkřik proťal rozměr mezi spánkem a vědomím a probudil Jess náhlou ostrostí a blízkostí jako řinčení budíku. Vyskočila z pohovky a bláznivě mávala rukama ve tmě. Kde je?

Don stál okamžitě vedle ní. „Všechno je v pořádku, Jess. Jen klid. Všechno bude v pořádku. To byl jen zlý sen.“ Všechno se jí náhle vybavilo: večírek, víno, Trish, paní Gambalová, Don. „Jseš pořád tady,“ konstatovala s povděkem, zhroutila se mu do náruče a stírala si z tváří slzy smíšené s potem a pokoušela se utišit šílené bušení srdce. „Dýchej zhluboka,“ radil jí, jako by viděl do nitra jejího těla a cítil vzrůstající zmatek. Jeho hlas zněl malátně a byl plný spánku. „Hodná holčička. Nádech. Výdech. Jen pomalu. Tak je to správně. A je po všem.“

„Byl to ten samý sen, jaký jsem kdysi mívala,“ zašeptala.

„Vzpomínáš si? Jak na mě čeká Smrt.“

„Víš, že nedovolím, aby ti někdo ublížil,“ ujistil ji. Hlas měl zase jistý a pevný. „Slibuju ti, že všechno bude v pořádku.“

Jako moje matka, napadlo jí a pohodlně se uhnízdila v jeho náručí.

Asi o hodinu později ji Don odváděl do ložnice s hlavou stále opřenou o jeho rameno. „Myslím, že je čas jít do postele. Můžu tě tady nechat samotnou?“

Jess se na něho slabě usmála, když ji celou oblečenou položil a přikrýval ji dekou. Kus jejího já toužilo, aby u ní zůstal; druhý kus chtěl, aby odešel. Stejný pocit, jaký mívala, ještě když patřili k sobě. Přijde konečně na to, co vlastně chce? Není na čase, aby konečně zmoudřela? Ale jak to má dokázat bez matky?

„Budu v pořádku,“ ujistila ho, když se nad ní nakláněl a políbil ji na čelo. „Done…?“ Nehýbal se.

„Jseš prima chlap,“ řekla mu.

Rozesmál se. „Myslíš, že si to budeš za dva dny ještě pamatovat?“

Byla příliš unavená na to, aby se zeptala, co tím myslel.

„Ty mizero!“ křičela na něj o necelých čtyřicet osm hodin později. „Grázle! Ty mizernej zasranej hajzle!“

„Jess, uklidni se!“ Don se pozpátku sunul kolem oválného hnědého stolu a snažil se udržet mezi sebou a rozzuřenou exmanželkou bezpečnou vzdálenost.

„Nemůžu uvěřit, že bys byl schopen takovýho podrazu!“

„Nemůžeš aspoň mluvit tišeji?“

„Ty parchante! Ty sviňáku! Ty… parchante!“

„Fajn, vítězství na body, milá právničko. Nemyslíš, že je načase, aby ses uklidnila, ať si můžeme spolu promluvit jako dva rozumní advokáti lidu?“

Jess zkřížila paže na břiše a zadívala se na krvavě rudou betonovou podlahu. Byli v malé místnosti bez oken v prvním patře policejní stanice, která měla na starosti chicagské centrum města. Ze zaprášených výklenků na stěně zářily žárovky chráněné drátěným krytem. Strop tvořily zvukotěsné polstrované dlaždice. U stěny stála lavice; naproti byly do podlahy zapuštěné nohy umakartového stolu, kolem něj několik nepohodlných židlí. Ve vedlejší místnosti, mnohem menší a mnohem tísnivější, seděl zatvrzele a potichu Rick Ferguson. Od toho okamžiku, kdy ho policie přivedla brzy ráno k výslechu, nepromluvil. Když se Jess pokoušela z něho něco vytáhnout, zíval na celé kolo a pak zavřel oči. Nepromluvil dokonce ani tehdy, když mu policie připoutala ruce želízky ke stěně. Když se ho ptali, co provedl s Connie DeVuonovou, projevil okázalý nezájem, který přešel v rozhořčení. K životu se probudil teprve tehdy, když se dostavil jeho právní zástupce Don Shaw, navztekaný kvůli tomu, co považoval za záměrné porušení práv jeho klienta a hrozil, že vylomí dveře, když mu nedovolí s Fergusonem promluvit. „Nemáš právo být tady,“ řekla mu Jess a snažila se o klidný a věcný tón. „Mohla bych to ohlásit disciplinárnímu právnickému výboru.“

„Jestli někdo někoho ohlásí disciplinárnímu výboru, pak to budu já,“ vypálil v odpovědi.

„Ty?!“ Jess byla tak vyvedená z míry, že stěží dokázala promluvit.

„To ty jsi porušila mravní principy,“ řekl Don. „Cože?!“

„Tys porušila mravní principy, Jess,“ opakoval. „Nemáš právo zatknout mého klienta. A už vůbec nemáš právo ho vyslýchat v nepřítomnosti jeho právního zástupce.“

Jess se nutila do klidu. „Tvůj klient není zatčený.“

„To vidím. Takže tady sedí zamčený v místnosti a připoutaný ke stěně, protože se mu to náramně zamlouvá, ne? Tohle se mi snažíš namluvit?“

„Nemám zapotřebí ti cokoli namlouvat. Znám dokonale svoje práva.“

„A co práva Ricka Fergusona? Nebo ses rozhodla, že ho jich zbavíš, protože ho prostě nemáš ráda?“ Jess sevřela a rozevřela ruce v pěsti, hmátla za záda po opěradle židle a pokoušela se někde zachytit. Potřebovala okamžik na to, aby se jí pročistila hlava, aby si srovnala myšlenky. Hodila pohledem po svém bývalém manželovi s těžko zatajovaným vztekem. Ignoroval poselství v jejích očích a pokračoval v přednášce.

„Na tvůj příkaz odvedla policie mého klienta z práce; nepřečetla jsi mu jeho práva; nenechalas ho, aby zavolal svého právního zástupce. A ne, že bys nevěděla, že svého právníka má. Má právníka, který ti už nejednou sdělil, že jeho klient ti nemá co říct, že prostě a jednoduše uplatňuje svoje právo mlčení ze zákona. Víš, že jsme si svoje vzájemné postavení vyjasnili. Existuje o tom dokonce soudní záznam. Ale ani to tě nezastavilo, abys ho vyrušila v práci, nechala ho sem odvléct, připoutat ho želízky ke stěně… Jess, proboha, bylo to vážně nutné?“

„Řekla bych, že ano. Tvůj klient je nebezpečný člověk. Nesnažil se spolupracovat.“

„Proč by se měl taky snažit. To ty se máš postarat o to, aby se s ním slušně zacházelo.“

„On snad zacházel slušně s Connie DeVuonovou?“

„To sem teď netahej, Jess,“ připomněl jí Don. „A ty ses ke mně choval slušně?“ Na okamžik se rozhostilo ticho.

„Vždyť tys mě využil, Done.“ Z jejího hlasu byla jasně slyšet směsice ublíženosti a pochybností. „Jaks mi to mohl udělat?“

„Jak jsem mohl udělat co? Co si myslíš, že jsem to vlastně provedl?“ Na Donově tváři se objevil výraz nelíčeného zmatku. Jess potřásla hlavou. Děje se tohle všechno opravdu i ve skutečnosti? Není to zase nějaký zlý sen? „Byl jsi u mě tu noc, kdy Connie DeVuonová zmizela,“ spustila. „Věděl jsi, že podezírám Ricka Fergusona a že si ho chceme podat…“

„Věděl jsem, že ho podezíráš, ale neměl jsem tušení, že si ho chceš podat,“ ujistil ji Don. „Co jiného jsi čekal?“

„Když nic jiného, aspoň jsi mohla ještě pár dní počkat. Jess, není to ani celých osmačtyřicet hodin, co se ta ženská pohřešuje.“

„Víš stejně tak dobře jako já, že se už nikdy nevrátí,“ řekla Jess chmurně.

„Nic takového nevím.“

„Prosím té, Done, neurážej moji inteligenci.“

„A ty neurážej moji,“ odrazil ji Don. „Co vlastně čekáš, že udělám, Jess? Mám ti nechat volné ruce, protože jsi kdysi byla moje žena? V tomhle případě se pohybuju po dost tenkém ledě a navíc se snažím předstírat, že pro mě jsi jen další žalobce. Měl bych snad dopustit, aby moje city k tobě převládly nad povinnostmi, které mám ke svému klientovi? Tohle si přeješ?“

Jess mlčela. Pohlédla směrem ke stěně, která od sebe dělila dvě malé místnosti. Když tu druhou opouštěla, aby se utkala s Donem, všimla si samolibého úsměvu ve tváři Ricka Fergusona. Věděla, že chápe, o co jde, a že se vyžívá v jejím nepohodlném postavení.

„Tak. Buď mého klienta obviníš, nebo ho propustíš.“

„Propustit? V žádném případě ho nehodlám pustit.“

„Takže ho zatkneš? Na jakém základě? Na základě jakých důkazů? Víš přece, že nemáš absolutně nic, co by spojovalo Ricka Fergusona se zmizením Connie DeVuonové.“ Jess přiložila prsty obou rukou ke rtům a zhluboka se nadechovala. Don měl pravdu a ona to věděla. Nemá jediný pádný důkaz, který by ji opravňoval k jeho zatčení. „Proboha, Done, já ho nechci zavřít. Chci si s ním jen promluvit.“

„Ale můj klient si nechce promluvit s tebou.“

„Třeba by se to podařilo, kdyby se do toho nemíchal jeho právník.“

„Víš dobře, že tohle neudělám, Jess.“ Teď bylo na Donovi, aby se zhluboka nadechl. „Pokud je mi známo, tak jsi porušila pátý a šestý doplněk zákona, který zaručuje obviněnému právo obhajoby, a právo zachovat mlčení, pokud není přítomný jeho obhájce. Jsem tady zcela oprávněně.“ Jess nemohla věřit svým uším. „Na co to tady narážíš? Znáš nejnovější výnos nejvyššího soudu stejně dobře jako já. Upozornění, že právo na přítomnost právního zástupce platí jen při prvním zatčení. Nevztahuje se na následnou obžalobu.“

„Možná ano, možná ne. Třeba bychom měli nechat právnickou disciplinární komisi, aby přezkoumala oprávněnost tvých kroků, a soudní dvůr rozhodne o právech, na která má můj klient pořád nárok. Pokud nějaká existují. Ať soud rozhodne, jestli v okrese Cook ještě existuje živoucí a zdravá zákonnost!“

„Vskutku bravurní řeč, právníku,“ pokývala hlavou Jess. Nechtěně na ni jeho proslov zapůsobil. „Jess,“ pokračoval Don už mírnějším hlasem, „v žádném případě nemáš ten nejmenší důvod k zatčení mého klienta. Prostě nemáš v ruce nic.“ Odmlčel se. „Může tedy můj klient odejít, nebo ne?“

Jess se znovu zadívala směrem ke stěně mezi dvěma sousedními místnostmi. I přes zamčené dveře cítila opovržení Ricka Fergusona. „Jak ses dověděl, že jsme ho zajistili?“ Doufala, že z jejího hlasu není porážka tak znatelná. „Jeho matka mi zavolala do kanceláře. Zřejmě sháněla Ricka v práci a jeho předák jí řekl, co se stalo.“ Jess zakroutila hlavou. Nebylo to tak pokaždé? Bylo to pravděpodobně poprvé za deset let, co ta ženská zavolala synovi do práce, ale muselo to být právě dneska. „Copak? Došlo jí pití?“

„Jess, chci si promluvit se svým klientem,“ řekl Don, aniž by reagoval na její sarkastickou poznámku. „Tak necháš mě s ním promluvit, nebo ne?“

„Když tě s ním nechám promluvit, poradíš mu, aby mlčel,“ konstatovala Jess.

„A když ho zadržíš, nesmíš mu brát právo na právníka.“

„Tak tohle je něco jako Hlava 22?“

„Je to něco jako zákon.“

„Nepotřebuju, abys mě učil zákony,“ odsekla Jess hořce. Věděla, že nemá cenu pokračovat. Vyšla do chodby, kde zaklepala na dveře sousední místnosti. Téměř okamžitě se otevřely a stanul v nich uniformovaný policista. Jess s Donem vešli rychle dovnitř. V cele stál opřený o stěnu ještě jeden vyšetřující, kterému visela od úst nezapálená cigareta. Tenhle měl na sobě civilní oblek. Na tváři se mu usídlil výraz rezignace, jako by předem věděl, že rozhovor mezi těmi dvěma advokáty nikam nepovede. Rick Ferguson v černých džínsách a hnědé kožené bundě seděl na úzké dřevěné židli. Ruce měl za zády a připoutané ke stěně. „Sundejte mu to,“ přikazoval netrpělivě Don. „Neřekl jsem ani slovo,“ zašklebil se Rick a vbodl pohled do Jess.

Jess pokynula vyšetřujícímu, který zase kývl na uniformovaného policejního úředníka. V příštím okamžiku měl Rick Ferguson ruce volné.

Ferguson si netřel zápěstí, ani radostně nevyskočil jako by to udělala většina ostatních vězňů. Místo toho se pomalu, skoro neochotně zvedl, a protáhl se, jako by měl dost času. Jako když se kocour probudí ze spánku. Jako by neměl v úmyslu se vzdálit.

„Řekl jsem jí, že jí nemám co říct,“ opakoval a zahleděl se na Jess. „Nevěřila mi.“

„Jdeme, Ricku,“ komandoval ho Don ode dveří. „Tak co, Jess, proč mi nikdy nevěříš?“ Rick Ferguson prodloužil poslední hlásku jejího jména, takže to znělo jako vzteklý sykot.

„To stačilo, Ricku.“ Ostří v Donově hlasu prořízlo vzduch. „Málem jsem prošvihl dušičky,“ řekl a roztáhl rty do tak dobře známého, zlého šklebu. Špička jazyka smyslně kmitala mezi zuby. „Jak se do lesa volá, tak se z lesa ozývá,“ řekl jí na rozloučenou.

Bez jediného slova vymanévroval Don svého klienta bryskně ze dveří. Ještě dlouho potom, co Rick Ferguson odešel z cely, slyšela Jess ozvěnu jeho smíchu.

8

„Chci ho obvinit z vraždy,“ sdělila Jess svému nadřízenému soudnímu poradci.

Tom Olinsky seděl za stolem ve své kanceláři a vykukoval za malými kulatými brýlemi s kovovými obroučkami, které byly na jeho obličej příliš titěrné. Byl to mohutný urostlý muž; měřil bezmála sto devadesát centimetrů a vážil kolem sto pěti kilogramů. Výsledkem bylo, že přerůstal téměř všechny a všechno, co zkřížilo jeho kroky. Babičkovské brýle, které byly daní za příliš rychlý služební postup, činily z jinak zdánlivě nepřístupného člověka poměrně humánního nadřízeného. Aspoň na pohled.

Jess nervózně zapadla do obrovského koženého ušáku proti nepřirozeně velkému pracovnímu stolu Toma Olinského. Stejně jako tento člověk, bylo i ostatní vybavení jeho malé kanceláře nezvykle velké oproti okolí. Kdykoli Jess vstoupila do této kanceláře, připadala si jako Alenka, když snědla nesprávný kousek houby. Měla pocit vlastní malosti, bezvýznamnosti, nepřiměřenosti. Svoje pocity vyvažovala hlasitější a rychlejší řečí a mluvila častěji než bylo třeba. „Jess…“

„Já vím, co jste mi předtím řekl,“ prohlásila zarputile. „Že bez těla…“

„Bez těla se nám v soudní síni akorát vysmějou.“ Tom Olinsky obešel stůl a postavil se před Jess. Měla pocit, že jí jeho břicho zatlačí na ústup. „Jess, vím, že jsi přesvědčená, že tenhle chlap spáchal vraždu a nejspíš máš i pravdu. Ale nám prostě chybí jakýkoli důkaz.“

„Víme, že ji znásilnil a zbil.“

„Což nebylo nikdy před soudem dokázané.“

„Protože ji zabil dřív, než mohla proti němu svědčit.“

„Dokaž to.“

Jess zaklonila hlavu a zahleděla se na strop. Tenhle rozhovor jí něco připomínal. „Rick Ferguson vyhrožoval Connie, že živá svědčit nepůjde.“

„Což tvrdí zase jen ona.“

„A to, co řekl mně?“ zeptala se Jess. Příliš hlasitě. Příliš zoufale.

„To není dost průkazné.“

„Není to dost průkazné? Jak to myslíš – není to dost průkazné?“

„Prostě to není dost průkazné,“ opakoval neochvějně Tom Olinsky a nesnažil se něco vysvětlovat. „Neprojdeme ani předběžným výslechem. To ti musí být jasné.“

„A co velká porota?“

„Dokonce i velká porota bude požadovat důkaz, že ta žena je mrtvá!“

„Sám znáš nespočet případů, kdy byli lidi obviněni z vraždy, aniž by se vůbec kdy našlo tělo,“ připomněla mu tvrdohlavě Jess.

„A kolik bylo uznáno vinnými?“ Tom Olinsky se odmlčel a opřel se o stůl. Jess slyšela, jak dřevo vzdychlo. „Jess, copak ti musím připomínat, že ten člověk má na dobu, kdy došlo ke zmizení Connie DeVuonové, pevné alibi?“

„Vím – jeho zbožná matka!“ Ušklíbla se Jess. „On ji zásobuje pitím; ona mu poskytuje alibi.“

Tom Olinsky se zvolna přesunul na druhou stranu stolu a sesul se do svého obřího koženého ušáku. Neříkal nic. Jeho mlčení působilo mnohem strašlivěji než slova. „Takže se na to vykašleme a jemu to projde,“ řekla Jess. „Pochopila jsem to správně?“ V beznadějném gestu zvedla ruce do vzduchu, stoupla si a odvrátila hlavu, aby neviděl, jak se jí do očí derou slzy.

„Co je to s tebou, Jess?“ zeptal se Tom Olinsky, když zamířila ke dveřím.

Zastavila se a než se k němu obrátila, otřela slzy hřbetem ruky. „Co máš na mysli?“

„Do toho případu jseš ponořená víc, než je zdrávo. Nevykládej si to nijak zle,“ pokračoval bez jakéhokoli podnětu. „Jedna z vlastností, která z tebe dělá výjimečnou žalobkyni, je tvoje schopnost vžít se do pocitů oběti. Díky tomu vidíš okolnosti, které nám ostatním unikají. Vdechuje ti to život, jseš schopná bojovat mnohem tvrději. Ale v tomhle případě tuším něco víc. Mám pravdu? Prozradíš mi, co to je?“

Jess pokrčila rameny a zoufale se snažila, aby se jí před očima nevybavila matčina tvář. „Třeba nenávidím nečinnost.“ Pokusila se o úsměv. „Nebo se ráda s někým porvu do krve.“

„Ale dokonce i tehdy musíš mít nějaké zbraně,“ řekl jí Tom Olinsky. „Tentokrát jaksi chybějí. Dobrý obhájce – a tím tvůj bývalý manžel bezesporu je – nás roznese na kopytech. Jess, jistě chápeš, že potřebujeme nějaký důkaz. Potřebujeme tělo.“

Jess si připomněla Connie DeVuonovou toho dne, kdy ji spatřila naposledy: vyhaslé oči, strhané rysy. Seděla proti ní v zasedací síni jakoby bez života. „Kdo se mi postará o dítě?“ dožadovala se. „Vy snad?“ Pak si tu samou ženu představila ležet bez známek života na nějaké opuštěné silnici za městem. Ta představa se dostavila snadněji, než Jess předpokládala. Nutilo ji to ke zvracení. Okamžitě sevřela čelisti, stiskla zuby, až pocítila v dásních bolest. Jess mlčela. Nic ji nenapadalo. Pokyvovala hlavou, jako by potvrzovala suchá fakta a opustila kancelář svého nadřízeného.

Výzdobu k svátku Všech svatých na chodbách nahradily makety pečených krocanů a poutníků v očekávání Dne díkůvzdání. Vrátila se do své kanceláře jen na tak dlouho, aby si vzala kabát ze skříně a rozloučila se se svými kolegy. Na jejich tvářích bylo dobře viditelné překvapení, že odchází tak brzy. Bylo teprve pět hodin.

Ne, že by toužila tak brzy odejít z práce. Ne, že by neměla nic na práci. Ne, že bych neměla jinou možnost, řekla si v duchu. Někomu něco slíbila. Po deseti dnech výmluv typu opravdu nemůžu, nedokážu se vyhrabat z lejster Jess nakonec podlehla naléhání své sestry, aby se seznámila s Sherry Hasekovou, ženou, která vstoupila do života jejího otce. Večeře v sedm. Bistro 110. Dobře, budu tam, slibuju. Její švagr a nová láska jejího otce. Obojí v jednom večeru, dva pořádné bolehlavy najednou. „Přesně to potřebuju,“ postěžovala si Jess nahlas. „Zrovna to mi ještě chybělo k dovršení dnešního skvělého dne.“

Výtah zastavil o patro níž a přistoupila jakási žena právě v okamžiku, kdy Jess byla v půlce samomluvy. Rychle zkroutila ústa do okázalého zívnutí.

„Náročný den?“ usmála se na ni žena a Jess měla co dělat, aby se nerozesmála.

Události toho dne se rychle přehrávaly v její mysli jako zrychlený film. Viděla, jak stojí před soudcem Earlem Harrisem, vedle ní její exmanžel, který se dožaduje práv svého klienta a žádá okamžité zahájení přelíčení ve věci napadení Connie DeVuonové. „Opožděná spravedlnost je popřená spravedlnost,“ slyšela ho říkat.

Viděla posměšný škleb Ricka Fergusona a slyšela svou chabou reakci: „Vaše ctihodnosti, byli jsme nuceni podat návrh na odložení jednání, protože naše svědkyně se dnes nemůže dostavit k výpovědi.“

„Kolik žádáte?“ ptal se soudce Harris. „Dejte mi třicet dní,“ naléhala Jess.

„To je nebezpečně blízko vánocům,“ připomněl jí soudce Harris.

„Já vím, Vaše ctihodnosti.“

„Přesně třicet dní.“

„Doufejme, že se ta paní během třiceti dnů někde vynoří,“ ozval se Rick Ferguson a ani se nesnažil zakrýt posměšný tón v hlase. „Moc nerad bych tady trávil jedinej zbytečnej den.“ Jess se opřela o stěnu výtahu a nahlas se zasmála. V poslední chvíli se jí smích podařilo zakrýt zakašláním. „Jste v pořádku?“ zajímala se žena vedle ní.

„Jistě,“ řekla Jess a vzpomněla si na své pozdější rozčarování v opravně aut, kam zavezla svého mustanga časně ráno. „Jak to myslíte, že moje auto nebude hotové do večera? Vždyť má jenom rozbitý stěrač. Pane bože!“ Teď je odkázaná jen na nadzemní dráhu. A ta bude přecpaná a nepříjemná a v žádném případě si nesedne. A měla by sebou hodit, aby stihla do sedmi dojet do toho bistra.

Mohla bych si vzít taxíka, napadlo ji, ale moc dobře věděla, že široko daleko žádný taxík čekat nebude. Taxíkáři nenáviděli oblast kolem 26th Street a California Avenue a zvlášť po setmění. Mohla si zavolat taxík z kanceláře, ale to by bylo moc jednoduché. Nebo mohla zatelefonovat Donovi. Ne, to by nikdy neudělala. Měla na něho vztek, přímo ho nenáviděla. Ale proč? Proto, že je objektivní? Proto, že věří, že existuje možnost, že je Rick Ferguson bez viny? Že se vzepřel svým pocitům k ní a zachoval se jako každý jiný obhájce, který střeží práva svého klienta? Protože je tak dobrý právník? Od každého trochu, připustila. Takže zase tak docela v pořádku nebyla, napadlo ji, když výtah zastavil ve čtvrtém patře a přistoupila skupina vysokých černých mužů s pestrou přehlídkou barevných vlněných klobouků. Byla znechucená, vzteklá a všeho měla po krk. „Do prdele,“ utrousil jeden z dlouhánů, když výtah dosedl v přízemí a otevřely se dveře.

To přesně vystihuje moje pocity, pomyslela si Jess, přitiskla si kabelku pod paži a rozběhla se vestibulem k východu, který střežily otáčivé dveře.

Venku byla strašná zima. Ti neohrožení lidé, co předpovídali počasí v Chicagu, věstili nezvykle lezavý a drsný listopad a zatím se jim to dařilo. Možnost sněhových přeháněk a spousty sněhu v prosinci. A ona si ještě nekoupila ty nové kozačky.

Došla na roh na zastávku autobusu, která byla momentálně přeplněná tím, co ani tma nedokázala zakrýt: postaršími štětkami, které svou živnost skrývaly pod vrstvami zimního oblečení; šílenci, kteří se bránili neviditelným démonům a potloukali se bezcílně po ulici s poloprázdnými lahvemi a bosí; mládež, nebo spíš ještě děti, které neměly sílu nebo chuť vytáhnout jehly zabodnuté do hubených paží; pasáci; šlapky; překupníci čehokoli; blouznivci. Byli tady všichni a rok od roku přibývali. Jako bující rakovina, napadlo Jess a byla vděčná, když přijel autobus.

Jela až na roh California Avenue a 8th Street, přestoupila na podzemní dráhu, a bez větší námahy a potíží se octla na nástupišti nadzemní dráhy. Kdyby ji tak viděl Don, napadlo ji a málem se rozesmála. Byl by vzteky bez sebe. „Zbláznila ses?“ slyšela ho pokřikovat. „Jako bys nevěděla, jak je nadzemka nebezpečná a zvlášť večer? Co si to snažíš dokázat?“ Jen se snažím dostat se domů, odpověděla potichu a odmítla se nechat zastrašovat někým, kdo byl úplně jinde. Nástupiště bylo přeplněné, hlučné a všude se povalovaly odpadky. Zezadu do ní vrazil nějaký mladík, neobtěžoval se se zbytečnými omluvami a pokračoval v běhu. Starší žena jí šlápla na špičky, když se cpala před ni a ještě ji sjela takovým pohledem, jako by naopak Jess dlužila omluvu jí. Černé tváře, hnědé tváře, bílé tváře. Chladné tváře, myslela si Jess, jejíž mysl přebarvila všechny na zimní modř. Těla třesoucí se nočním chladem. Každý se tak trochu bál toho druhého. Jako bující rakovina, pomyslela si znovu a v čelním skle přijíždějícího vlaku zahlédla matčinu tvář. Vlak zastavil a Jess se zmocnil dav a unášel ji směrem ke dveřím, připadalo jí, že se skoro nedotýká nohama země. Během příštího okamžiku byla smetená a posazená do nalomeného vinylového sedátka, vmáčknutá mezi tlustého černocha po své pravici a postarší mexickou ženu s obrovskou nákupní taškou po své levici. Přes nacpanou uličku si našla místo jakási filipínská žena, která se snažila utišit protestující bílé dítě na svém klíně. Zaječela píšťala. Vlak sebou škubnul, pak se rozjel. Lidská těla se rozkývala do rytmu pohybujícího se vagónu. Zorný úhel Jessina pohledu vyplnily zimní kabáty a kožichy jako těžké závěsy. Vzduch se naplnil horkým dechem.

Jess zavřela oči. Vzpomněla si, jak jako malá holčička s matkou stály na nástupišti a čekaly na příjezd nadzemní dráhy. „To je jen vlak, zlatíčko,“ uklidňovala ji matka, a když souprava s rachotem vjížděla do stanice, zvedla dítě ze země a ukryla v náručí. „Nemusíš se ničeho bát.“

Kde jsem byla, když ty jsi měla strach? ptala se Jess. Kde jsem byla, když ty jsi naopak potřebovala mě?

„Tohle si od tebe nezasloužím, Jess!“ slyšela matčin křik a spatřila, jak se po její hezké tváři koulí slzy.

Brzdy vlaku zaskřípaly v další zastávce. Jess nechala oči křečovitě zavřené. Slyšela, jak se otevřely dveře, a uvědomila si kolébání vagónu, když si cestující vyměňovali místa. Na kolenou ucítila tlak dalších těžkých těl. Vzduch zhoustl. Zaječela píšťala. Dveře se se sykotem a klapnutím zavřely. Vlak začal zvolna nabírat rychlost. Jess nechala zavřené oči, když vlak prosvištěl středem města. Vzpomínala na ono ráno, kdy její matka zmizela. Na to, že byl srpen, bylo nezvyklé parno a před desátou dopoledne se rtuť teploměru vyšplhala na 32° C. Jess sešla dolů do kuchyně v šortkách a tričku s obrázkem hlavy Jerryho Garcii. Otec byl na služební cestě. Maureen si šla vyhledat něco do knihovny, protože se připravovala na podzimní semestr na Harvardu. Její matka stála v kuchyni vedle telefonu, oblečená do bílých plátěných šatů, na tváři úzkostlivě nanesený make up, vlasy pečlivě upravené. Na první pohled bylo patrné, že se někam chystá. „Kam jdeš?“ zajímala se Jess. Hlas její matky zněl jako by ji někdo zezadu píchal špendlíkem do zad. „Nikam,“ odpověděla. „Odkdy se takhle parádíš, když se nikam nechystáš?“ Slova věty vibrovala do rytmu jízdy. Odkdy se takhle parádíš, když se nikam nechystáš? Odkdy se takhle parádíš, když se nikam nechystáš? Odkdy se takhle parádíš, když se nikam nechystáš? Vagón sebou cuknul a zakymácel se. Někdo padl Jess na klín. Otevřela oči a hleděla do tváře postarší černošce, která se snažila postavit na nohy. „Moc mě to mrzí,“ omlouvala se. „Nic se nestalo,“ ujistila ji Jess, uchopila ženu za jednu ruku a přidržela ji. Užuž se chystala uvolnit jí svoje místo. A pak ho spatřila. „Bože!“

„Ublížila jsem vám?“ zeptala se žena. „Vážně mě to moc mrzí. Ten vlak tak nečekaně zabrzdil, tak jsem ztratila rovnováhu. Nešlápla jsem vám na nohu?“

„To nic není,“ zašeptala Jess. Slova jí vyšla z úst těžce a neochotně. Zírala kamsi za ženina záda na pochmurnou postavu mladíka, který stál pár kroků od ní. Paže měl volně svěšené podél těla, jak se urputně odmítal čehokoli držet, jako by mu stabilitu dodával jeho vzdor. Rick Ferguson jí pohlédl do očí. Pak jeho tvář zmizela za vlnou lidských těl a hlav.

Třeba jsem ho vůbec neviděla, napadlo Jess a pokoušela se proniknout clonou přeplněného prostoru. Chtěla vidinu přemístit jinam a na mysli jí vytanul zážitek s bílým chryslerem před jejím domem. Třeba to mají na svědomí jen její zjitřené smysly. Třeba tam nikdo podobný nestojí. Třeba si s ní zlomyslně pohrává její vybuzená fantazie. Nebo taky ne. Určitě ne, rozhodla Jess a snažila se předstírat, že věci se mají jinak, než ve skutečnosti. Namáhavě si stoupla. Na její místo neprodleně dosedl jiný zájemce. Propracovávala se na druhou stranu vozu.

Stál zády opřený o dveře a měl na sobě stejné modré džínsy a hnědou koženou bundu v jaké se dostavil ráno do soudní síně. Dlouhé mastné blond vlasy stažené do koňského ohonu; v neprůhledných hnědých očích se odrážela jeho celá minulost: rozvrácený domov, hrubý otec, matka alkoholička, chudoba, deformující osobnost; neustálé konflikty se zákonem; sled tělesně náročných zaměstnání; časté propouštění z práce; neúspěšné vztahy se ženami; vztek; hořkost; pohrdání. A ten věčný úsměv – chladný, neveselý, zlý. „Promiňte,“ oslovila Jess chatrně vyhlížejícího muže, který jí okamžitě ustoupil z cesty. Úsměv Ricka Fergusona se rozšířil, když se mu Jess postavila přímo do roviny pohledu. „Heleme se,“ protahoval. „To je ale překvapení.“

„Snažíte se mě sledovat?“ zaútočila Jess dostatečně nahlas, aby ji slyšel co nejširší okruh cestujících. Zasmál se. „Já? Sledovat vás? Proč bych to dělal?“

„Na to se ptám já vás.“

„Nemusím vám na nic odpovídat,“ odsekl a zíral někam za její hlavu. „To mi poradil můj právník.“ Souprava zpomalila před další zastávkou. „Co děláte v tomhle vlaku?“ dotírala Jess. Žádná odpověď.

„Co děláte v tomhle vlaku?“ opakovala otázku. Poškrábal se na nose. „Prostě jsem se chtěl svézt.“ Mluvil líně, jako by mu sebemenší pohyb ústy působil příliš velkou námahu.

„Kam?“ dožadovala se Jess. Mlčel.

„Na které zastávce vystupujete?“ Usmál se. „Zatím jsem se nerozhodl.“

„Chci vědět, kam jedete.“

„Možná domů.“

„Vaše matka bydlí v Aberdeenu. To je na opačnou stranu.“

„A co když vůbec nejedu za mámou?“

„Pak porušujete soudní kauci. Můžu vás dát zavřít.“

„Podmínky ručení stanoví, že v jeho průběhu musím žít u matky. Neříká se tam nic o tom, jakou dráhou smím nebo nesmím jezdit,“ připomněl jí.

„Co jste provedl Connie DeVuonové?“ vyštěkla na něho, doufaje, že ho nečekaná otázka zaskočí.

Rick Ferguson se zahleděl ke stropu, jako by si připravoval odpověď. „Námitka!“ zašpičkoval. „Řek bych, že můj právník by takovou otázku nepovolil.“

Vlak prudce zabrzdil. Jess se pokusila přenést váhu proti směru jízdy, hrábla rukou po držadle, ale nahmatala jen vzduch. Ztratila rovnováhu a narazila vší silou do Ricka Fergusona. Hmátl po ní, jeho ruce ji drsně stiskly paže a zaryly prsty do masa. Jess přímo cítila, jak jí naskakují modřiny.

„Pusťte mě,“ vykřikla. „Okamžitě mě pusťte!“

Rick Ferguson zvedl ruce nad hlavu. „Hele, chtěl jsem vás jen zachytit.“

„O to se vás nikdo neprosil.“

„Vypadalo to na ošklivý pád,“ řekl posměšně. Uhladil si bundu a pokrčil rameny. „A přece nechceme, aby se vám něco přihodilo. Ne teď. Zrovna když mě věci začínají zajímat.“

„Co tím chcete říct?“

Rozesmál se. „No, co byste řekla vy?“ nadhodil a znovu se podíval skrz ni okýnkem. „Tady vystupuju.“ Protlačil se ke dveřím. „Tak někdy nashle,“ řekl a v posledním okamžiku se protáhl zavírajícími se dveřmi.

Jak se vlak rozjížděl, stačila Jess zahlédnout, jak jí Rick Ferguson mává z nástupiště na rozloučenou.

Seděla na posteli úplně nahá. Oblečení pečlivě přichystané na dece vedle ní. Nedokázala se ani pohnout. Nevěděla, jak dlouho už takhle strnule sedí, netušila, kolik času uplynulo od okamžiku, kdy vyšla ze sprchy, kolik doby uplynulo od chvíle, kdy jí nohy podklesly, dech se ztížil a tělo ochrnulo. „To je neskutečné,“ říkala si Jess. „To nemůžeš udělat. Všichni na tebe čekají. Přijdeš pozdě. Nemůžeš jim to udělat.“

Ale nedokázala se tomu vzepřít. Nedokázala se pohnout.

„No tak, Jess,“ nabádala sama sebe. „Nebuď praštěná. Musíš začít něco dělat. Koukej se oblíct.“ Pohlédla na černé hedvábné šaty, které ležely vedle ní. „No tak. Všechno sis tady dávno připravila. Stačí si to jen vzít na sebe.“ Nedokázala to. Ruce odmítaly opustit její klín.

Panický záchvat začal podivným pícháním v boku, když vyšla ze sprchy. Nejdřív se snažila bolest vydrhnout ručníkem, ale ta se rychle přestěhovala do břicha a do prsou, pak do rukou a nohou. Zatočila se jí hlava, nohy znecitlivěly a byla nucená se posadit. Za chvíli se pro ni stalo dýchání bolestivé. Bolestivá byla jakákoli myšlenka. Na nočním stolku vedle postele začal zvonit telefon. Jess zírala na aparát, neschopná pohybu, neschopná vzít do ruky sluchátko. „Prosím, pomoz mi,“ šeptala a tělo se jí třáslo zimou. „Pomozte mi někdo, prosím.“

Telefon zazvonil jednou, dvakrát, třikrát… desetkrát. Jess zavřela oči, místnost se s ní houpala, cítila, jak její hrůza stoupá hrdlem v podobě chuchvalce slin. „Prosím, pomoz mi.“ Hlas se zlomil ve vzlyku. „Prosím tě, pomoz mi.“ Zahleděla se upřeně do zrcadla naproti posteli. Dívalo se na ni malé vystrašené děvčátko. „Mami, prosím, pomoz mi,“ naříkala holčička. „Slib mi, že mi nebude špatně.“

„Pane bože,“ zasténala Jess a naklonila se kupředu, hlava jí klesla na kolena. „Co se to se mnou děje? Co se to jen se mnou děje?“

Telefon začal znovu vyzvánět. Jednou… dvakrát… třikrát. „Musím to vzít,“ poručila si. „Musím to vzít.“ Jess se přinutila pozvednout hlavu a napřímit se. Slyšela, jak jí v těle křuplo, jako tělo ztuhlé účinkem rigor mortis. Počtvrté… popáté. „Musím to vzít.“ Vší vůlí přinutila ruku pohnout se směrem k telefonu, sledovala ji, jako by patřila někomu jinému, a přiložila si sluchátko k uchu. „Haló, Jess! Jess jseš to ty?“ ozval se rozčilený hlas, který ani nečekal na pozdrav.

„Maureen?“ Jméno vyšlo z Jessiných úst jako zoufalý šepot. „Jess, kdes byla? A co vůbec děláš doma? Máš přece být tady!“ Hlas Maureen zazněl s nedefinovatelným šíleným akcentem. „Kolik je hodin?“

„Je skoro osm. Čekáme na tebe od sedmi. Všichni umírají hlady, nehledě na to, že jsme napůl mrtví obavami. Volala jsem ti už několikrát. Co se stalo? Vždycky chodíš včas.“ Vodopád vět splynul téměř v jednu.

„Před chvílí jsem přišla domů,“ zalhala Jess. Pořád ještě pod sebou necítila nohy.

„No tak koukej okamžitě přijet.“

„Nemůžu,“ řekla Jess. „Cože?“

„Maureen, prosím tě. Já prostě nemůžu. Necítím se nejlíp.“

„Jess, slíbila jsi to.“

„Já vím, ale…“

„Zádně ale.“

„Nemůžu. Prostě nemůžu.“

„Jess…“

„Řekni, prosím tě, tátovi, že mě to strašně mrzí, ale s jeho přítelkyní se budu muset setkat jindy.“

„Jess, nedělej to.“

„Přísahám, Maureen, že to nedělám naschvál. Nic v tom není.“

Slyšela, jak se její sestra rozplakala.

„Maureen, proboha, neplač. Neměla jsem nic takového v úmyslu. Připravila jsem si šaty a všechno ostatní. Prostě to nedokážu.“

Na druhém konci linky zavládla vteřina ticha. „Dělej si, co chceš,“ vypálila na ní Maureen. Ozvalo se cvaknutí zavěšeného sluchátka.

„Do prdele!“ vykřikla Jess a praštila sluchátkem do vidlice. Její letargická zmrzačenost byla z ničeho nic ta tam. Vyskočila na nohy. Co se to s ní sakra děje? Co to se sebou provádí? Co to provádí s vlastní rodinou?

Jak sama nenáviděla, když se někdo na schůzku opozdil. Nezařekla se, že bude všude chodit včas? Vždycky byla na smluveném místě první. Pane bože, osm hodin! Na posteli proseděla celých devadesát minut. Nahá, šaty připravené vedle sebe, neschopná se do nich obléci, neschopná jakéhokoli pohybu.

Devadesát minut. Hodina a půl. To byl zatím nejhorší záchvat. Co když jí podobný stav zastihne v práci? Při přelíčení v soudní síni, paralyzuje ji při důležitém křížovém výslechu? Co si počne?

Nesmí nechat nic náhodě. To se nesmí nikdy stát. Musí s tím něco udělat. Musí něco udělat hned.

Jess přešla ke skříni, vyndala svoje černé plátěné kalhoty a zalovila v kapsách. Konečně vytáhla zmuchlaný kousek papíru, na který jí sestra naškrábala telefonní číslo její přítelkyně Stephanie Bannackové.

„Stephanie Banacková,“ četla Jess nahlas a přemýšlela, jestli jí to vůbec bude k něčemu. „Tak jí zavolej a uvidíš.“ Jess vymačkala číslice na přístroji a uvědomila si poměrně pokročilou hodinu. „Nejspíš se dovoláš na její záznamník.“ Jess se rozhodovala, jestli má nebo nemá nechat vzkaz, když se dovolá napoprvé.

„Stephanie Banacková,“ ozval se hlas místo pozdravu. Jess byla na rozpacích. „Promiňte, to je záznamník?“ Stephanie Banacková se rozesmála. „Ne, obávám se, že je to naostro. Potřebujete něco?“

„Jsem Jess Kosterová,“ představila se Jess. „Sestra Maureen.“ Na vteřinu bylo ticho. Pak se ozvalo: „Jess, jak se máte? Je všechno v pořádku?“

„U Maureen ano, jestli vás zajímá tohle. Ale jde o mě,“ pokračovala rychle, protože se bála, že když se přeruší, nedokáže ze sebe vypravit už vůbec nic. „Zajímalo by mě, jestli byste si nenašla pro mě čas… co nejdřív.“

„Pokusím se,“ řekla terapeutka. „Hodilo by se vám to zítra v poledne?“

Jess zaváhala, celá zaskočená. Nečekala, že to bude tak brzy. „No tak, Jess. Polední přestávky se nevzdám jen tak kvůli někomu.“

Jess přikývla do telefonu. „Tak ve dvanáct,“ potvrdila. „Budu tam přesně.“

9

Kancelář Stephanie Banackové byla v domě na Michigan Avenue, přímo v srdci obchodního centra. „Ta si vždycky uměla dobře vybrat,“ procedila Jess do límce od kabátu, když čekala na výtah, který ji měl vyvézt do čtrnáctého patra. Stephanii Banackovou neviděla roky a nepociťovala nejmenší touhu setkat se s ní zrovna teď. Nikdy nechápala, co její sestru k této ženě tak nerozlučně poutá. Ale poslední dobou Jess nechápala víc věcí, které se týkaly Maureen. Ale to se týkalo něčeho docela jiného. Něčeho, co nemělo s její dnešní návštěvou nic společného. Proč sem přišla?

Jess se rozhlížela po prostorné hale z šedobílého mramoru a s velkými zrcadly na stěnách a snažila se najít uspokojivou odpověď. Okamžitě shledala, že žádná neexistuje. Neměla důvod sem chodit. Plýtvala drahocenným časem na něco, co si žádný čas nezasluhovalo. Zkontrolovala čas, zjistila, že jí zbývá ještě pět minut a tedy ještě dost času na to, aby zavolala do kanceláře ve čtrnáctém patře a zrušila schůzku, která jistě způsobila přítelkyni její sestry jisté obtíže. Řekla přece, že se kvůli Jess vzdává přestávky na oběd. Teď by se mohla klidně naobědvat; a vůbec by se kvůli Jess nemusela omezovat. Vlastně by jí odvoláním návštěvy zjednodušila život.

Jess pátrala zrakem po zrcadlových stěnách po telefonu, když vtom se přímo před ní otevřel jeden z výtahů. Byl prázdný a očividně čekal na ni. Jako by jí kynul a popichoval: Tak, jak se rozhodneš? Stejně tady žádný telefon není a já na tebe nehodlám čekat celou věčnost. Prašť do toho, nebo vypadni, hučel netrpělivě. Jak se rozhodneš? „Myslím, že pojedu nahoru,“ odpověděla Jess a s povděkem přivítala, že je v hale se svou samomluvou sama. „Mluvím na výtahy a ptám se, proč jsem sem přišla.“ Nastoupila a dveře se za ní zavřely.

Tři stěny výtahu byly zaplněné zrcadly stejně jako hala, a Jess zjistila, že ať se obrátí kamkoli, všude ji pronásleduje vlastní obraz. Nebyl to jeden z tahů terapeutů, kteří sídlili skoro ve všech patrech budovy, a tímto způsobem nenásilně nutili pacienty, aby se viděli ze všech úhlů a tedy i očima ostatních? „Dej mi šanci,“ řekla Jess nahlas. Odmítala být zastrašovaná vlastním obrazem, hleděla skrz zrcadlo a upravovala si vlasy za ušima.

Dveře výtahu se otevřely ve čtrnáctém patře. Jess se nepohnula. Zůstala opřená o zadní stěnu a cítila, jak výtah přenáší mírnou vibraci do jejího těla a lehce ji postrkuje kupředu. Nejdřív se ti nechtělo dovnitř, teď zase nechceš vystupovat, plísnil ji. Jess se vzdorně odlepila od stěny a vstoupila do chodby. Musela se silně kousat do jazyka, aby se s výtahem nerozloučila. „Právě teď jsi překročila hranici mezi relativním neurotikem a totálním cvokem,“ upozornila se a vydala se po modrobílém koberci na konec chodby ke dveřím kanceláře. Stephanie Banacková, hlásala vyrytá písmena na zlaté vizitce připevněné na tmavých dubových dveřích. Za jménem se skvělo několik honosných titulů. Velice působivé, přikývla v duchu Jess a připomněla si neohrabaného teenagera, který se tak často lepil její sestře na paty, a nedokázala si představit, jak se dokázal metamorfovat v ženu, jež byla schopná nashromáždit ke svému příjmení tolik titulů: Doc, PhDr., CSc. Tahle žena zřejmě trpí nízkým sebeoceňováním, rozhodla Jess. K čemu všechny ty nákladné tituly, když by k podepření sebědůvěry klidně stačila plastická operace nosu.

Jess sahala po klice, když se dveře otevřely a v nich stanula mladá žena se světlým ohonem a tmavě fialovými očními stíny. Usmála se takovým pokrouceným úsměvem, který směřoval do všech stran najednou. „Jste Jess Kosterová?“ zeptala se.

Jess o krok ustoupila. Tiše přemítala, jestli se má hlásit ke svému jménu. Mlčky přikývla.

„Jsem sekretářka doktorky Banackové. Už vás očekává. Můžete jít rovnou dál.“

Přidržela otevřené dveře a Jess plaše a se zatajeným dechem vstoupila do přijímací kanceláře. Teď stačilo jen počkat několik vteřin, až si bude jistá, že sekretářka někam zmizela, a pak odsud uteče. Někde na ulici najde budku a zavolá Doc. PhDr. Stephanii Banackové, CSc, a řekne jí, že nenachází sebemenší důvod ke konzultaci. Nepotřebuje, aby ji někdo ujistil o tom, že je praštěná; na to už přišla dávno a úplně sama. Tady nebude ztrácet čas. Nebude nosit dříví do lesa. Jess zjistila, že přijímací kancelář je docela útulná místnost a podvědomě vnímala otvírání a zavírání dveří výtahu. Stěny a koberec byly v měkkém odstínu šedé, dvě vyplétané židle u jedné stěny s tlumeně zelenošedými pruhy. Vedle nich stál konferenční stolek se skleněnou deskou, na kterém se kupila poslední čísla novin módních časopisů. Stůl sekretářky byl ze světlého dubu. Na něm stál vypnutý počítač. Na stěnách bylo připevněno několik plakátů s reprodukcemi od Miróa a Caldera, vedle úzké skříně viselo oválné zrcadlo. Z jednoho rohu vyrůstal košatý fíkus benjamínek. Vcelku působila místnost vřelým a pohostinným dojmem. Dokonce uklidňujícím. Udělala jste na mě velice příznivý první dojem, drahoušku, konstatovala Jess tiše a zaslechla, jak jí podobná slova šeptá do ucha porotkyně z případu Eriky Barnowské.

„Musím odtud vypadnout,“ uvědomila si Jess.

„To jste vy, Jess?“ Hlas přicházející ze sousední místnosti byl jasný a přátelský.

Jess neodpověděla. Očima byla přilepená na pootevřených dveřích.

„Jess?“

Jess zaslechla nějaký pohyb a ucítila přítomnost Stephanie Banackové dřív, než se ve dveřích zhmotnila. „Jess?“ zeptala se nejistě Stephanie Banacková a pohledem přinutila Jess, aby se jí podívala do očí. „Páni, vy vypadáte nádherně,“ vyklouzlo Jess nechtěně z úst. Stephanie Banacková se rozesmála znělým radostným smíchem plným zdraví a pohody. Jess k ní přistoupila a přijala její nataženou pravici.

„To bude tím, že jste mě neviděla od té doby, co jsem si nechala spravit nos.“

„Vy jste si nechala udělat operaci?“ snažila se Jess o upřímný tón.

„A trochu jsem si odbarvila vlasy. Dejte mi ten kabát.“ Jess nechala Stephanii Banackovou, aby jí pomohla z kabátu a pověsila ho do skříně. Náhle měla pocit nahoty, ačkoli ji hřála silná vlněná sukně a svetr.

Terapeutka zamířila do otevřených dveří kanceláře a pokynula Jess rukou. „Pojďte dál.“

Tlumené odstíny šedé a zelené z přijímací kanceláře se přesunuly i do ordinace. Spolu s nimi následovaly i plakáty a rostliny. U jedné stěny stál masivní pracovní stůl z tmavého dřeva, pokrytý spoustou zarámovaných fotografií tří smějících se chlapců. Za ním stála odsunutá pohodlná otáčecí židle. Světlo z okna vrhalo téměř tajemný stín na řadu zasklených a zarámovaných diplomů, které zdobily protější stěnu. Veškerému vybavení ovšem dominovalo velké kožené křeslo uprostřed ordinace.

„Dlouho jsme se neviděly,“ ozvala se Stephanie Banacková.

„Jak jste se měla?“

„Dobře.“

„Pořád jste v Kanceláři státních zástupců?“

„Ano.“

„Líbí se vám tam?“

„Moc.“

„Jess, tady nejste na lavici svědků. Nemusíte svoje odpovědi omezovat na jedno slovo.“ Stephanie Banacková přešla ke svému stolu a cestou poplácala opěradlo koženého šedého křesla. Posadila se na svou židli. „Proč si taky nesednete?“ Jess zůstala vzpurně stát. Pohledem hodnotila hrdou křivku ramen Stephanie Banackové, její nenásilné dokonalé držení těla, vřelost a přímost jejího úsměvu. Určitě se dostala do špatné ordinace. Nebo možná byla ve správné ordinaci, ale tohle nebyla správná terapeutka. Jess čekala, že spatří Stephanii Banackovou se svěšenými rameny a nejistým pohledem. Kdysi nosila nepadnoucí sukně a halenky a boty se sešlapanými podrážkami. Tahle žena měla kalhotový kostým šitý na míru a kožené elegantní lodičky. Tohle nemůže být ta Stephanie Banacková. Jess byla čím dál víc přesvědčená, že v Chicagu existují dvě terapeutky jménem Stephanie Banacková. A možná, že obě byly dobré přítelkyně její sestry. Nebo tahle žena byla podvodnice, která pravou Stephanii Banackovou zavraždila a předstírala, že je ona. Možná, že by odtud měla Jess vypadnout, jak nejrychleji umí.

Anebo by se měla co nejdřív přihlásit v přijímací kanceláři nejbližší psychiatrie. Byla prokazatelně šílená. Absolutně pošahaná. Odkud se ty bláznivé nápady berou? „Byl to pravděpodobně omyl,“ slyšela svůj vlastní hlas a viděla, jak se vznáší někde mimo svoje tělo.

„Co byl omyl?“

„Že jsem tady.“

„Jak jste na to přišla?“

Jess mlčky potřásla hlavou.

„Když už jste tady, aspoň se posaďte. Nemusíte mi říkat nic, co nebudete chtít.“

Jess přikývla, ale nehýbala se.

„Když jste včera večer zavolala,“ odvážila se terapeutka, „měla jsem pocit, že jste silně rozrušená.“

„Reagovala jsem přehnaně.“

„Na co?“

Jess pokrčila rameny. „Nejsem si jistá.“

„Nikdy jste mi nepřipadala jako typ, který by zbytečně přeháněl.“

„Asi jsem to nemívala ve zvyku.“

„Ale teď možná nepřeháníte.“

Jess váhavě postoupila o několik kroků kupředu a dotkla se křesla s vysokým opěradlem. „Mluvila jste s Maureen?“

„Obvykle si každý týden telefonujeme.“ Jess zaváhala. „Vlastně jsem se chtěla zeptat, jestli ona mluvila s vámi.“

Terapeutka se napřímila. V tom okamžiku připomínala Jess zvědavého kokršpaněla. „Myslím, že jsem dobře nepochopila vaši otázku.“

„O mně,“ vydechla Jess. „Neříkala vám o mně něco?“

„Před pár týdny se zmínila, že se možná ozvete,“ řekla Stephanie Banacková prostě. „Že prý máte nějaké problémy.“

„Řekla vám, jakého rázu jsou ty problémy?“

„Neřekla bych, že o nich ví.“

Jess obešla velké křeslo a pomalu a opatrně se do něho usadila, zasunula se co nejhlouběji do jeho sedačky. Cítila, jak ji obklopila a pohltila šedá kůže. Jako v sevřené dlani, pomyslela si. Křeslo se podalo jejím pohybům, opěradlo se mírně zaklonilo a odněkud se vysunulo stupátko pod nohy. Jess zvedla nohy a opřela je o tolik potřebnou oporu. „To je skvělá židle.“

Stephanie Banacková přikývla.

„Povězte mi, co si v poslední době myslíte o mojí sestře?“ zeptala se Jess, která se rozhodla, že když už se posadila, může se chovat o něco přívětivěji a pokusit se o nenásilnou zdvořilou konverzaci. Chovej se slušně, říkávala jí matka. „Moc jí to sluší. Mateřství jí velice prospělo.“

„Myslíte?“

„Vám to tak nepřipadá?“

„Já mám dojem, že je to trochu ztráta času.“ Jess se zahleděla z okna. „Ne, že bych si myslela, že starat se o děti znamená ztrátu času,“ upřesnila. „Chci říct, že někdo s takovým nadáním a schopnostmi jako je Maureen, by měl dělat něco smysluplnějšího, než přebalovat miminka a vyhovět každému přání svého muže. A to nemluvím o práci, které se vzdala.“

Stephanie Banacková se naklonila kupředu. „Vám připadá, že Maureen vyhoví každému Barryho přání?“

„A vám ne?“

Stephanie Banacková se usmála. „To je moje otázka.“

„Chci říct, že ji rodiče nenutili do těch dlouhých let studia jen proto, aby to pak hodila za hlavu. A dovedete si představit, kolik stojí studium na Harvardu, třebaže za poloviční školné.“

„Připadá vám, že váš otec je zklamaný?“

„Nevím.“ Jess sklopila hlavu. „Asi ne. Je vnoučaty nadšený.

A kromě toho – i kdyby byl zklamaný, nikdy by to nedal najevo.“

„A co vaše matka?“

Jess cítila, jak jí tuhnou záda. „Co máte na mysli?“

„No, naznačila jste, že by se vašim rodičům nemuselo zamlouvat, jak Maureen zhodnotila svoje vzdělání…“

„Řekla jsem jen to, že ji nepodporovali ta dlouhá léta na škole jen proto, aby pak mohla zůstat doma a starat se o miminka.“

„Jak si myslíte, že by o tom smýšlela vaše matka?“

Jess naklonila hlavu na jednu stranu a zabořila bradu do ramene. „Byla by vzteky bez sebe.“

„Co vás vede k takovému soudu?“

Jess začala netrpělivě šoupat nohama na schůdku křesla. „Nezkoušejte to na mě, Stephanie. Vždyť jste u nás byla pečená vařená. Moji matku jste znala. Věděla jste, jak pro ni bylo důležité, aby se jejím dcerám poskytlo slušné vzdělání. Aby si zařídily vlastní život, aby se dokázaly postavit na vlastní nohy.“

„Vzpomínám si. Žena, která předběhla svůj čas.“

„Takže asi víte, jak by smýšlela o Maureenině volbě.“

„Jak by o ní smýšlela?“

Jess se pokusila najít co nejvýstižnější vyjádření. „Měla by zlost. Nechápala by to. Cítila by se zrazená.“

„Takový máte pocit vy?“

„Říkám vám jen, jak by se na to dívala moje matka.“

„Myslíte si, že by nechtěla, aby si Maureen založila rodinu?“

„Takhle jsem to neřekla.“

„A co jste řekla?“

Jess pohlédla na strop, pak k oknu. Krátce přejela řadu zarámovaných diplomů a nakonec zakotvila pohledem na ženě před sebou. „Víte, jistě si pamatujete, jak byla matka nešťastná, když jsem si chtěla vzít Dona…“

„Ale okolnosti vašeho sňatku byly úplně jiné…“

„V čem? V čem byly jiné?“

„Tak za prvé: byla jste velice mladá. Don byl o tolik starší než vy. Měl už za sebou roky právnické praxe a vy jste končila první ročník právnické fakulty. Nemyslím, že by vaše matka měla námitky proti svatbě jako takové. Spíš se jí nezdál její termín.“

Jess si začala odlupovat bezbarvý lak z nehtů. Mlčela. „Kdežto Maureen už měla školu za sebou,“ pokračovala Stephanie. „Když se poznala a vzala si Barryho, měla už svůj vlastní život. Řekla bych, že by vaše matka neměla nic proti tomu, kdyby na nějaký čas přerušila svou kariéru a věnovala se dětem.“

„Nechci přece říct, že by se matce nelíbilo, že má Maureen rodinu a děti,“ odsekávala Jess, která očividně ztrácela trpělivost. „A proč taky? Moje matka své děti milovala. V manželství byla šťastná. Svůj život obětovala tomu, aby byla tou nejlepší manželkou a matkou, jakou si kdo umí představit. Ale…“

„Ale co?“

„Ale pro svoje dcery chtěla víc,“ řekla Jess. „Co je na tom tak zlého? Je na tom snad něco divného?“

„Záleží taky na tom, co si která dcera sama přeje.“ Jess sevřela horní ret prsty pravé ruky a čekala, až se zklidní zrychlené tepání srdce. Pak pokračovala. „Podívejte se, nepřišla jsem sem, abych mluvila o Maureen nebo o svojí matce.“

„A proč jste přišla?“

„Vážně nevím.“

Na chvíli se rozhostilo ticho. Tehdy si Jess poprvé uvědomila, že Stephanie má před sebou na stole položené náramkové hodinky. Pozorovala, jak velká ručička poskočila na další minutovou zastávku. Další ztracená minuta. Čas běží, konstatovala hořce a já bych měla dělat mnohem důležitější věci. V půl druhé má být v kanceláři soudního lékaře, ve tři ji čeká rozhovor s očitým svědkem střelby z kuše a ve čtyři se setká s několika policejními úředníky z okrsku. Ten čas mohla věnovat k přípravě. Tady jí jen utíkají drahocenné minuty a k ničemu to nevede.

„Co jste dělala, než jste mi včera večer zavolala?“ ptala se Stephanie Banacková.

„Jak to myslíte – co jsem dělala?“

Stephanie Banacková se zatvářila zmateně. „To je úplně přímá otázka, Jess. Co jste dělala těsně předtím, než jste mi zavolala?“

„Nic.“

„Nic? A jen tak z čista jasna vás napadlo: Páni, já tu Stephanii Banackovou neviděla roky! Měla bych jí zavolat.“

„Tak nějak.“

Další pauza. „Jess, nemůžu vám pomoct, když mi k tomu ani nedáte příležitost.“

Jess se chtělo mluvit, ale nedokázala to.

„Jess, proč jste požádala Maureen o moje číslo?“

„Nepožádala jsem ji.“

„Takže to ona navrhla, abyste se mi ozvala?“ Jess pokrčila rameny. „A proč?“

„To se budete muset zeptat jí.“

„Podívejte, chápu, že vám v otevřenosti brání skutečnost, že jsem přítelkyně vaší sestry. Chci vás ujistit, že cokoli mi řeknete, uchovám v přísné tajnosti. Ale možná byste uvítala, kdybych vám doporučila jinou terapeutku…“

„Ne,“ ujišťovala ji Jess o překot. „Vy za to nemůžete. To je moje vina.“

„Vyprávějte mi o sobě,“ vyzvala ji jemně Stephanie. „Už nějaký čas mívám takové panické záchvaty.“

„Co označujete za panický záchvat?“

„Pocit paniky.“

„Co se děje, když se takový pocit dostaví?“ Jess zírala do svého klína a viděla kousíčky sloupaného laku na nehty, které ulpěly na povrchu její černé vlněné sukně jako lesklé flitry. „Nemohu dýchat. Celé tělo mi strne. Nohy neposlouchají. Chvějí se a nedokážu se na ně postavit. Hlavu mám těžkou a dostávám závrať. Srdce začne rychleji bušit. Mám pocit, jako by mi někdo sevřel prsa do svěráku. Naprostá paralýza. Nedokážu se doslova ani pohnout. A mám pocit, že každou chvíli začnu zvracet.“

„Jak dlouho už máte podobné záchvaty?“

„Začaly zase asi před třemi týdny.“

„Zase?“

„Prosím?“

Stephanie Banacková zkřížila nohy, pak je zase narovnala. „Řekla jste, že začaly zase před třemi týdny.“

„To že jsem řekla?“

„Ano.“

„Tak takhle asi vypadá Freudovské podřeknutí,“ zasmála se Jess hořce. Její podvědomí se asi chystá prozradit všechna tajemství.

„Takže ty záchvaty nejsou nic nového.“ Věta vyzněla spíš jako konstatování než dotaz.

„Ne.“ Jess se odmlčela a za chvíli pokračovala. „Začaly po zmizení mé matky. Každý den skoro celý rok, pak méně často, ale ještě několik let potom.“

„Pak přestaly?“

„Netrpěla jsem záchvaty přibližně čtyři roky.“

„A teď jsou tady zase.“

Jess přikyvovala. „Začaly s vysokou četností. Trvají déle a jsou pořád horší.“

„A celé to zase začalo, jak jste říkala, před třemi týdny.“

„Ano.“

„Co myslíte, že podnítilo jejich poslední sérii?“

„Nejsem si jistá.“

„Mají ty záchvaty stejné pozadí?“

„Co myslíte pozadím?“

Stephanie Banacková se zamyslela a mnula si dokonale vytesaný nos. „Přicházejí v nějakou určitou denní nebo noční hodinu? Jen v práci? Nebo když jste sama? Na nějakém zvláštním místě? V přítomnosti určitých lidí?“ Jess prolétla všechny nabízené možnosti. Záchvaty dostávala v kteroukoli noční nebo denní hodinu. Potýkala se s nimi v práci, doma, když šla ve dne po rušné ulici, když byla v kině, když vycházela z koupelny. „Nic, co by je spojovalo,“ řekla konečně s beznadějí v hlase. „Předtím, než jste mi včera zavolala, jste měla také záchvat?“ Jess přikývla. „Co jste dělala?“

Jess jí vyprávěla, jak byla přichystaná k odchodu. „Předem jsem věděla, co si vezmu na sebe,“ zašeptala. „Všechno jsem měla připravené.“

„Měla jste se setkat s novou přítelkyní vašeho otce?“

„Ano,“ připustila Jess.

„Dovedu si představit, že taková situace může vyvolat jistý stres.“

„No, nebylo to zrovna něco, na co bych se těšila. Jsem asi dost strašná.“

„Proč to říkáte?“

„Protože bych měla být ráda, když je můj otec šťastný.“

„A vy snad nejste?“

„Ale jsem!“ Jess najednou plavaly oči v slzách. Snažila se je vtáhnout zpátky. „Tomu právě nerozumím. Chci, aby byl šťastný. Jistě, že mu přeju jen to nejlepší. Když bude šťastný on, budu spokojená i já.“

„Proč?“

„Cože?“

„Odkdy musíme pociťovat radost ze štěstí druhých? Vyžadujete od sebe hodně, Jess. Možná až příliš mnoho.“

„Maureen nemá s podobnou situací vůbec žádné problémy.“

„Maureen není jako vy.“

Jess si v duchu rychle zrekapitulovala, co bylo řečeno. „Ale tou příčinou nemůže být jen můj otec. Ty záchvaty začaly dřív, než jsem se dověděla, že si někoho našel.“

„Kdy přesně začaly?“

Jess si vzpomněla na noc, kdy se hrůzou probudila s chvějícím se tělem a s potem promočenými prostěradly. „Byla jsem v posteli a spala jsem. Měla jsem zlý sen a to mě probudilo.“

„Pamatujete si, o čem byl ten sen?“

„O mojí matce,“ řekla Jess. „Snažila jsem se k ní dostat, ale nešlo to.“

„Myslela jste na svoji matku před spaním?“

„Na to si nevzpomínám,“ zalhala Jess. Od rána neměla v hlavě nic jiného, než vzpomínky na ni. Ve skutečnosti její první záchvat nenastoupil až po té noční můře. Začal už mnohem dřív, v soudní síni při přelíčení ve věci Eriky Barnowské, kdy měla dojem, že se obličej její matky skrývá za tváří jedné z porotkyň. Neměla chuť bavit se s někým o své matce.

„Víte, asi vím, co za tím opravdu vězí,“ prohlásila Jess. „Má to co dělat s člověkem, proti němuž jsem vznesla žalobu.“ Obraz Ricka Fergusona se vznášel na zasklených plochách diplomů Stephanie Banackové, pověšených na stěně. „Vyhrožoval mi…“

„Jak vám vyhrožoval?“

Lidi, který mě naštvou, můžou jednoduše zmizet… Zmizet.

Jako její matka.

To si nezasloužím, Jess. To si od tebe nezasloužím! Nechtěla myslet na svoji matku.

„Podívejte se, opravdu si nemyslím, že je tak důležité vědět, proč ty záchvaty začaly. Mě hlavně zajímá, jak se jich zbavit.“

„Mohu vám poradit pár jednoduchých relaxačních cvičení, se kterými byste začala. Jsou to jisté techniky, které mohou intenzitu záchvatů snížit,“ řekla Stephanie Banacková, „ale jestli se jich opravdu chcete zbavit, musíte se utkat s problémy, které s nimi zdánlivě nesouvisí, ale ve skutečnosti jsou jejich příčinou.“

„Uvažujete o dlouhodobé terapii?“

„Ano, uvažuji o dlouhodobé terapii.“

„Žádnou terapii nepotřebuju. Potřebuju dostat toho chlapa za mříže.“

„Vy máte pocit, že mi vaše situace připadá jednoduchá. Proč?“

„Protože jste se tak naučila myslet. Je to vaše povinnost.“ Jess pohlédla na hodinky, i když ve skutečnosti věděla, kolik je hodin. „A když jsme u těch povinností, je nejvyšší čas, abych se věnovala těm svým.“ Vymanévrovala tělo z pohodlného křesla a bryskně se vydala ke dveřím přijímací kanceláře, jako by plnila příkazy při požárním cvičení. „Jess, počkejte…“

Jess pokračovala do vedlejší kanceláře, aniž by mrkla okem, vyzvedla si kabát ze skříně, přehodila si ho přes ramena a zamířila ke dveřím na chodbu. „Bylo docela příjemné vás zase vidět, Stephanie. Mějte se.“ Vypochodovala do chodby a pokračovala rozhodnými kroky k výtahům. „Jess, tady mě můžete zastihnout kdykoli,“ volala za ní Stephanie Banacková. „Stačí jen zavolat.“

Nenamáhej se, chtěla odpovědět Jess, ale stiskla rty. Nemusela nic říkat. Její nezájem hovořil sám za sebe.

10

„Přejete si?“

„Děkuji, jen se tak dívám.“

Co tady vlastně chci? ptala se Jess a vzala do rukou pár zelených střevíčků na nízkém podpatku. Styl Bruno Magii. Co ji do toho krámu přivedlo? Nové boty bylo to poslední, co ji teď zajímalo.

Pohlédla na hodinky. Bylo skoro půl jedné. S hlavním soudním lékařem se má sejít až za hodinu. Kancelář soudního lékařství byla na Harrisonově třídě, tedy nějakých dvacet minut jízdy. A její auto ještě není v pořádku. Tu nepříjemnou zprávu se dověděla hned zrána; prý našli ještě nějakou drobnost, ale není až tak nepodstatná, takže si vůz bude moct vyzvednout až za týden. Bude muset jet taxíkem. „Když mi jen lehce nastíníte, jaký typ obuvi byste potřebovala…“ vnucoval se prodavač.

„Nic konkrétního, opravdu,“ odpověděla mu Jess. Byl to drobný člověk ve středních letech s nešikovně posazenou hnědou parukou na hlavě. Uklonil se s přehnanou zdvořilostí a rychle zamířil k ženě, která vstoupila do dveří. Jess přejížděla pohledem po dlouhém pultu, na kterém byla vyrovnaná ohromující armáda různobarevných kožených bot. Vzala do rukou pár hořčičně žluté vycházkové obuvi a obracela ho v dlaních na všechny strany. Nic nevyřeší světobolné problémy líp než pár nových bot, pomyslela si Jess a pohladila měkkou kůži. Pro ni to byla ta nejlepší terapie. Ale rozhodně si musí vybrat lacinější, usoudila, když spatřila cenovku přilepenou na podrážce. Devadesát devět dolarů ve srovnání s… Ve srovnání s čím?

Se Stephanii Banackovou se vůbec nedohodla na penězích, vůbec ji nenapadlo zeptat se na hodinovou sazbu. Prostě se otočila na podpatku a vyšla ze dveří, aniž by se jí zeptala, co je dlužná. Nejen že se kvůli ní vzdala oběda, ale ještě nedostala zaplaceno. Dvakrát ji urazila a ona ani nemrkla. Jess vrátila boty na pult a s úžasem potřásla hlavou. Jedna věc je chovat se nezdvořile; ale jiná věc je chovat se přezíravě a arogantně. Jednala se sestřinou přítelkyní velice hrubě. Bude se jí muset omluvit. Možná by jí mohla poslat i kytici a poděkování. A napsat tam… Co? Díky za vzpomínky? Díky za nic? Díky nedíky?

„Ale jestli se těch záchvatů opravdu chcete zbavit,“ slyšela slova Stephanie Banackové, „musíte se utkat s problémy, které s nimi zdánlivě nesouvisí, ale ve skutečnosti jsou jejich příčinou.“ Žádné zdánlivě nesouvisející problémy nemám, tvrdohlavě se ujišťovala Jess. Přistoupila k dalšímu pultu, na kterém byly vystavené méně honosné a méně nákladné vzory. Prsty přejížděla po špičkách černých kozaček s vysokými podpatky. Existuje jediný problém a ten dokáže přesně pojmenovat. Rick Ferguson.

Nebyl zdaleka prvním zločincem, který jí vyhrožoval. Nenávist, urážky, ponižování – byly součástí popisu její práce. Už dva roky ji obšťastňuje jeden odsouzený vánočními pohlednicemi. Úspěšně ho obžalovala a on dostal deset let. Slíbil jí, že si s ní vyrovná účty, jen co se dostane ven. Vánoční přání, na první pohled tak neškodná, vyjadřovala ne příliš nevinným způsobem, že na ni nezapomněl.

Po pravdě řečeno se podobné hrozby zřídka proměňovaly v činy. Byly vyslovené; dostaly se k adresátovi; a nakonec byly zapomenuté – oběma stranami.

Rick Ferguson byl jiný. Muž jejích snů, napadlo ji ironicky a vzpomněla si na hrůznou noční můru, ve které se na začátku pološílená snažila najít svou matku a nakonec našla Smrt. Rick Ferguson se nějak vplížil do jejího nejtajnějšího svědomí a náhodou probudil k životu tvrdě spící pocit viny a úzkosti.

Úzkost. Ano, potvrdila Jess a vzala do ruky černou botu a zmáčkla její špičku takovou silou, že slyšela, jak zapraskala kůže. Žádná vina. Je snad něco, z čeho by měla mít pocit viny? „Nebuď pitomá,“ hučela si pro sebe a znovu si připomněla slova Stephanie Banackové. „Žádné zdánlivě nesouvisející problémy nemám.“ Začala ostrým hrotem vysokého podpatku rytmicky tlouct do otevřeně dlaně druhé ruky.

„Dávejte přece pozor,“ ozval se odněkud zezadu mužský hlas. Natáhla se k ní ruka, která ji vzala za paži a zarazila ji před dalším úderem. „To je bota a ne kladivo.“ Nejdřív se Jess zadívala na svou pohmožděnou dlaň, pak na zdeformovanou botu v druhé ruce a nakonec zvedla oči k muži se světle hnědými vlasy a ustaranýma hnědýma očima, jehož ruka lehce spočívala na její paži. Na jmenovce připnuté na kapse jeho tmavě modrého sportovního saka si přečetla, že se jmenuje Adam Stohn. Běloch, něco přes třicet, 180 centimetrů vysoký, vážící přibližně 75 kilogramů, shrnula v duchu, jako by citovala policejní zprávu. „Strašně mě to mrzí,“ omlouvala se. „Samozřejmě škodu zaplatím.“

„O ty boty jsem starost neměl,“ řekl. Jemně vzal botu z její ruky a vrátil ji na místo.

Jess pozorovala, jak se zakymácela a spadla na stranu jako postřelená. „Ale já jsem ji zničila.“

„Stačí ji pořádně vyleštit a narazit na staré dobré ševcovské kopyto. A co vaše ruka?“

Teprve teď si Jess uvědomila, jak jí v ruce tepe a ve středu dlaně se rozlévá kulatá fialová skvrna. „To bude v pořádku.“

„Vypadá to, že jste si porušila nějakou vlásečnici.“

„Nic to není. Opravdu,“ ujišťovala ho a věděla, že se o to upřímně zajímá. Že by ručil i za bezpečnost zákazníků?

„Nechcete sklenici vody?“

Jess zavrtěla hlavou.

„A co tohle?“ Zalovil v kapse a vytáhl červenobíle proužkovaný mentolový bonbón. Jess se usmála. „Ne, díky.“

„A co takhle vtip?“

„To vypadám opravdu tak zoufale?“ Cítila, jak se prodavač zdráhá ponechat ji vlastnímu osudu.

„Vypadáte jako někdo, komu by dobrý vtip zvedl náladu.“ Přikývla. „Máte pravdu. Tak sem s ním.“

„Slušný, nebo mírně lechtivý?“ Jess se rozesmála. „Já to nechám na vás.“

„Takže mírně lechtivý.“ Odmlčel se. „Muž se ženou se milují u ní v ložnici a z ničeho nic slyší, že někdo stoupá po schodech. Žena vykřikne: ‚Pane bože! To je můj manžel!‘ Její milenec okamžitě vyskočí z okna do nízkého křoví. Takže tenhle chlápek se dočista nahý schovává v nanicovatém křoví a neví, co má dělat. Samozřejmě začne pršet. Po chodníku se k němu blíží skupinka běžících sportovců. Chlápek se chopí příležitosti, zařadí se mezi běžce a utíká s nimi pryč. Za pár vteřin se muž vedle něho začne ošívat. ‚Promiňte, ale mohl bych se vás na něco zeptat?‘ Ten chlápek odpoví: ‚Klidně.‘ A tak se běžec zeptá: ‚Běháte vždycky úplně nahý?‘ A chlápek na to: ‚Vždycky‘ A běžec se ptá: ‚A to běháte vždycky s prezervativem?‘ A ten druhý řekne: ‚Jen když prší.‘“

Jess se nahlas rozesmála.

„Takhle je to lepší. Teď bych vám konečně mohl prodat nějaké boty.“

Jess se smála, až jí tekly slzy.

„To už nebylo tak legrační. Pointa je za námi.“

„Nezlobte se. Prodáváte tak dobře boty, jako vyprávíte vtipy?“

„Vyzkoušejte mě.“

Jess pohlédla na hodinky. Ještě má čas. Když si koupí jedny boty, nic se nestane. Aspoň nějak splatí dluh, který vznikl poškozením té ubohé černé lodičky. A kromě toho celá zmatená zjistila, že se jí z obchodu vůbec nechce. Ani nepamatuje, kdy ji naposled nějaký muž nahlas rozesmál. Ten nový zvuk svého hlasu se jí zalíbil. Byl to báječný pocit. „Skutečně. Potřebuju nějaké zimní boty,“ spustila a spadl jí kámen ze srdce, protože objevila neprůhlednou výmluvu, aby mohla zůstat.

„Pojďte, prosím, za mnou,“ Adam Stohn ji vedl směrem k vystaveným kozačkám z kůže a vinylu. „Posaďte se.“ Jess dosedla na malou židli v barvě rzi a poprvé si uvědomila své okolí. Obchod byl velice moderně zařízený – samý chrom a sklo. Boty byly vystavené snad všude: na stolech se skleněnými deskami, na policích se zrcadly, na hnědozlatém koberci podél stěn a odrážely se v zrcadlech vysoko na stropě. Vzpomněla si, že tady už párkrát nakupovala, ale Adama Stohna si nedokázala vybavit. „Prodáváte tady dlouho?“ zeptala se. „Jen od konce léta.“

„Líbí se vám to?“

„Boty jsou celý můj život,“ řekl a v jeho hlase zaslechla uličnický smích. „Jaké boty bych vám měl ukázat?“

„Vlastně nevím. Nechce se mi utrácet příšerné peníze za kožené boty, které stejně během jedné sezóny zničí sníh a sůl.“

„Tak si nekupujte kožené.“

„Ale já bych ráda nějaké moderní. A aby mi v nich bylo teplo.“

„Dáma si přeje moderní a teplé. Řekl bych, že přesně to pro vás mám.“

„Vážně?“

„Lhal jsem vám někdy?“

„Možná.“

Usmál se. „Lehký cynismus neuškodí. Takže, posuďte sama.“ Sáhl mezi několik párů vysokých naleštěných černých kozaček. „Tyhle jsou vinylové, uvnitř vystlané beránkem, nepromokavé a vůbec je nemusíte nijak udržovat. A jsou moderní, teplé; a já vám ručím za to, že přečkají i tu nejhorší chicagskou zimu.“ Natáhl k ní ruku s botou. „A jsou příšerně drahé,“ vyjekla Jess, šokovaná dvěma sty dolary. „Za tuhle cenu si můžu koupit pravou kůži.“

„Ale vy přece nechcete pravou kůži. Musíte ji nastříkat; musíte se o ni denně starat. A pravá kůže promáčí a dělají se na ní slané mapy a vůbec provádí věci, kterým se chcete vyhnout. Tyhle boty,“ prohlásil slavnostně a poklepal na její nablýskaný svršek, „si prostě obujete a víc vás nemusí zajímat. Jsou naprosto nezničitelné.“

„Vážně prodáváte boty stejně dobře, jako vyprávíte vtipy.“

„Znamená to, že si je chcete vyzkoušet?“

„Velikost pět a půl,“ řekla Jess. „Hned jsem tady.“

Jess sledovala, jak Adam Stohn zmizel ve dveřích v zadní části obchodu. Zamlouvalo se jí jeho nenucené, ale rozhodné držení těla, jeho vzpřímená záda. Sebedůvěra bez domýšlivosti, pomyslela si a očima těkala po zrcadlových stěnách. Copak není úniku před vlastním obrazem? Normální člověk přece netouží vidět se nepřetržitě celý den. V jednom zrcadle zachytila Jess rozmrzelý pohled druhého, staršího prodavače se špatně padnoucím tupé. Zavřela oči. Já vím, odpovídala na jeho němé pokárání, jsem povrchní a dám se snadno zviklat. Hezká tvář a dobrý vtip mě vždycky dostanou.

„Nebudete tomu věřit,“ prohlásil Adam Stohn, když nad ní stanul se dvěma velkými krabicemi v rukou, „ale vaše velikost je vyprodaná. Mám tady jen pětky a šestky.“ Vyzkoušela si oba páry. Jak předpokládala, velikost číslo pět byla malá a v šestkách jí plavala noha. „Vážně nemáte pět a půlky?“

„Všechno jsem prohledal.“

Jess pokrčila rameny, podívala se na hodinky a stoupla si. Už nemůže ztrácet čas.

„Mohl bych zavolat do některého obchodu ve městě,“ nabídl se Adam Stohn.

„Tak dobře,“ souhlasila rychle Jess. Co to zase dělám? Přešel k pultu v přední části obchodu, sáhl po černém telefonu a zmáčkl několik čísel. Chvíli s někým hovořil, vrtěl hlavou a stejnou operaci zopakoval ještě dvakrát. „No, věřila byste tomu?“ divil se, když se k ní vrátil. „Obvolal jsem tři obchody a ani v jednom nemají na skladě vaši velikost. Ale…“ vítězoslavně zvedl ukazováček, aby věnovala pozornost následujícím slovům, „v jednom z nich mají několik párů objednaných a ozvou se mi, jakmile je dostanou. Chcete, abych vám zavolal?“

„Prosím?“ To ji zve na rande nebo co? „Až ty boty přijdou, mám vám zavolat?“

„Ach, ano, jistě. Budete moc hodný. To bude báječné.“ Jess zjistila, že vodopádem slov se snaží zakrýt rozpaky. Co ji to napadlo? Proč si myslela, že to bylo pozvání na rande? Protože jí nabídl bonbón a pobavil ji vtipem o prezervativech? Nebo protože by proti takovému návrhu nic neměla? Nebo si myslela, že kdo je přitažlivý a zábavný, ani nemůže myslet na nic jiného?

Nebuď idiot, Jess, posmívala se a následovala ho k pultu u vchodu do obchodu. Proboha, vždyť je to jen prodavač bot. To by tedy byla výhra. Nebuď tak zatraceně nafoukaná, napomínal ji vnitřní hlas. Aspoň to není právník. „Vaše jméno?“ ptal se a sáhl po poznámkovém bloku a tužce. „Jess Kosterová.“

„A nějaké číslo, kde budete přes den k zastižení?“

Jess mu dala číslo do práce. „Pro jistotu vám dám ještě číslo domů,“ řekla a nemohla uvěřit, že něco podobného vypustila z úst.

„Jistě.“ Zapsal si obě čísla, která mu Jess nadiktovala. „Jmenuji se Adam Stohn.“ Ukázal na jmenovku připevněnou na kapse saka. Stohn vyslovil jako Stone. „Nejpozději za týden jsou vaše.“

„To je báječné. Doufám, že do té doby nebude sněžit.“

„Ať se opováží.“

Jess se usmála a doufala, že ještě něco dodá, ale čekala marně. Místo toho se zadíval přes její rameno směrem k nějaké ženě, která obdivovala krvavě červené lodičky. Vzor Charles Jourdan. „Ještě jednou vám děkuji,“ řekla a vydala se k východu. Ale Adam Stohn už byl na cestě k oné ženě a na Jess vrhl jen letmý pohled.

„To snad není pravda,“ mumlala si Jess, když se soukala na zadní sedadlo žlutého taxíku. Nápadnější už být nemohla. Proč si prostě nepověsí na krk ceduli s nápisem Jsem osamělá a hluboce nešťastná?

Vnitřek vozu čpěl kouřem z cigaret, ačkoli zezadu na předním sedadle byl nápadně umístěný velký nápis Děkuji, že zde nekouříte. Udala řidiči adresu Centrální soudní pitevny v Harrison Street a klesla do sedadla potaženého ošoupaným a potrhaným vinylem. Tak nějak budou vypadat moje boty po jediné sezóně, povzdychla si a přejela rukou po jeho hrubém povrchu.

Co ji to posedlo? To bylo už podruhé v jednom měsíci, kdy se skoro nechala sbalit pohledným cizím mužem. Zřejmě se vůbec nepoučila z případu Eriky Barnowské. A ten druhý muž, který připadal v úvahu, to na ni ani nijak nezkoušel. Nabídl jí sklenici vody, bonbón, zábavnou předehru, a to všechno jen a jen za účelem nabídky a prodeje svého zboží. A když jí vyprávěl vtip o nahém běžci, nepokoušel se dostat do jejích kalhotek, ale do její peněženky. A to se mu povedlo bez nejmenší námahy, protože mu to dovolila a kývla mu na ty nejdražší gumové boty pod sluncem. „A není to ani kůže,“ pokárala se a prstem píchala do díry, která se rozlévala na sedadle v levném čalounění jako velká zející rána.

„Promiňte?“ ozval se řidič. „Říkala jste něco?“

„Nic. Promiňte,“ omlouvala se zase na oplátku Jess a v duchu pokračovala. To si jen tak pro sebe povídám. To se mi poslední dobou stává čím dál častěji. A docela mě to zneklidňuje.

Dvě stě dolarů za vinylové zimní boty. Nezbláznila se? Už to tak vypadá, povzdechla si. Tu neblahou skutečnost si dokazuje denně.

„Je hezky,“ prohodila Jess a snažila se o ledabylý tón. „Prosím?“

„Říkám, že je dobře, že zase svítí sluníčko.“ Řidič pokýval hlavou, ale její větu nekomentoval. Zbytek cesty do kanceláře soudního lékaře spolu nepromluvili. Ticho rušilo jen občasné pokyny a hlášení z taxikářského dispečinku.

Úřad Centrální soudní pitevny byl v dvoupatrové nevýrazné budově, ve čtvrti, kde podobné nedefinovatelné objekty tvořily celé bloky. Jess zaplatila řidiči, vystoupila z taxíku a spěchala k hlavnímu vchodu budovy. Do tváře ji udeřil nečekaný chlad. Přitáhla si kabát těsněji k tělu. Michael Anderson podlehl náhle ve věku 45 let zranění, které utrpěl při autonehodě, odříkávala Jess v mysli a připomněla si obvyklý rituál čtení smutečních oznámení, když procházela halou v přízemí a blížila se k zasklené budce vrátného. Irena Clemmonsová zemřela pokojně ve spánku ve svých 102 letech. Vzpomínají na ni všichni spolubydlící z domova důchodců ve Whispering Fines. David Lawson, 33 let. Odešel konat dobro jinde. Oplakává ho jeho matka, otec, sestry a jeho pes. Namísto díků v podobě darů od dobročinných organizací vděčně oceníme spousty a spousty květin.

Proč je to na světě tak podivně zařízeno? Někdo se ani nepřehoupne přes Kristova léta a jiný se zuby nehty drží do druhého století. Kde je jaká spravedlnost? ptala se pobouřeně a zároveň s překvapením. Už je to dávno, co na jakoukoli spravedlnost přestala věřit.

„Jdu za Hillary Waughovou,“ oznámila žvýkající dívce za recepčním stolem. Měla rovné hnědé vlasy, kterým by rozhodně neuškodil dobrý šampón a sprcha. Prstem propíchla bublinu, která jí vyrostla u úst a vytočila nějaké telefonní číslo. „Prý jste tady moc brzo,“ informovala Jess o chvíli později káravým hlasem. „Bude tady za pár minut. Jestli se chcete posadit…“

„Děkuju.“ Jess vycouvala z malého prostoru vrátnice a zamířila k pohovce s vybledlým hnědým manšestrovým potahem, která stála u béžové stěny, ale neposadila se. V téhle budově se nedokázala posadit na žádnou židli a ve skutečnosti se jí tady nechtělo ani dlouho postávat. Objala a promasírovala si ramena v marné snaze rozproudit v těle krev.

Jose Mateus, zemřel náhle ve věku padesáti čtyř let. Zanechal po sobě svou matku Almu a manželku Rosu a dvě děti, Paola a Gina. Thomas Nielsen, důstojník v důchodu, zemřel sedmdesátisedmiletý na srdeční záchvat. Zanechal po sobě manželku Lindu, syny Petra a Henryho, snachy Ritu a Susan, vnoučata Lisu, Karen, Jonathana, Stephena a Jeffreyho. Pozůstalí očekávají kondolence a návštěvníky v Humphrey Funeral Home po celý týden. To není jako ti nešťastníci, kteří se převalují na Boot Hill, napadlo Jess a nechtěně vyvolala představu toho oddělení márnice, ve kterém těžké šedé kovové schránky skrývají neidentifikovaná a nevyžádaná těla. Jediní, kdo poctí svou návštěvou tyhle prokleté duše, jsou lidé jako ona, lidé, jejichž profesionální zvědavost si žádá jejich přítomnost, ne-li přímo úctu.

John Doe, černoch, podezřelý z obchodování s drogami, zemřel ve 22 letech na zranění způsobené střelnou zbraní; Jane Doeová, 18 let, běloška, pravděpodobně prostitutka, byla nalezená zaškrcená nedaleko od břehů Chicago River; John Doe, běloch, 19 let, údajně pasák, podlehl třem bodným ranám do prsou; Jane Doeová, 28 let, černoška, dlouhodobý návyk na drogy, byla znásilněná a ubitá k smrti. John Doe…

„Jess!“

Jess poskočila hlava při zvuku jejího jména.

„Promiňte,“ omlouvala se Hillary Waughová, když došla až k ní. „Nechtěla jsem vás vylekat.“

Jess potřásla Hillarinou napřaženou ruku. Ještě nikdy se nestalo, že by ji upravený a svěží vzhled hlavní soudní lékařky pro okres Cook nepřekvapil. Při každém jejich setkání vypadala stejně neopotřebovaně a nabitá energií vzdor své nepříjemné a namáhavé práci. Hillary Waughová měla obličej téměř bez vrásek a kdyby ji Jess neznala a nevěděla, že jí táhne na padesát, hádala by o polovinu méně. Hrdě vztyčenou hlavu a rovná záda zdůrazňoval bílý laboratorní plášť. Tmavé vlasy měla spletené do francouzského copu a oříškově hnědé oči rámovaly velké černé brýle. „Díky, že jste si na mě udělala čas,“ řekla Jess, když následovala Hillary Waughovou dveřmi vedoucími do dlouhé chodby lemované po obou stranách kancelářemi. „Pro vás vždycky. Co byste ráda?“

Dlouhá chodba byla bílá, působila sterilním dojmem a všude byl cítit formaldehyd. Jess přičítala svou přecitlivělost na pachy svým zjitřeným smyslům. Márnice byla v suterénu, v bezpečné vzdálenosti Jessinu čichovému ústrojí. „Posaďte se,“ vybídla ji Hillary, když vstupovaly do útulného malého kumbálku, který jí sloužil jako kancelář, a pokynula rukou k volné židli naproti pracovnímu stolu. „Jestli vám to nevadí, postojím.“ Jess si prohlížela malou místnůstku, která byla úřední kanceláří hlavního soudního lékaře celého okresu. Byla spoře zaplněná starým kovovým stolem a dvěma židlemi s vínově červeným čalouněním, které se ve švech páralo. Každá stála u jedné strany stolu. Stěny lemovaly registrační skříně a nejistě navršené stohy starých spisů. V rohu místnosti se krčila jakási vysoká, kupodivu kvetoucí rostlina, kterou utiskovaly stohy knih. Kancelář neměla okna a místo slunečních paprsků ji osvětlovaly neonové zářivky. „Zřejmě máte zázračné ruce,“ řekla Jess a ukázala na rostlinu.

„Tamto? Není pravá,“ řekla Hillary se smíchem. „Je umělá. Mám s ní aspoň míň starostí a opravdu vypadá jako živá. Už takhle vídám dost mrtvých věcí. Což bude také hlavní důvod vaší návštěvy, nemýlím-li se.“

Jess si odkašlala. „Hledám ženu kolem čtyřiceti let. Je to Italoameričanka. Může měřit tak sto šedesát pět centimetrů, váží asi devětapadesát kilo, možná o něco míň. Mám u sebe,“ Jess sáhla do kabelky, „její fotografii.“ Jess držela v ruce starou fotku Connie DeVuonové, na které byla spolu se svým synem Steffanem, kterému bylo tenkrát šest let. „Je stará několik let. Od té doby trochu zhubla a má kratší vlasy.“

Hlavní soudní lékařka si od ní vzala snímek a několik vteřin ho zkoumala. „To je velmi přitažlivá žena. Kdo je to?“

„Jmenuje se Connie DeVuonová. Už druhý týden je nezvěstná.“

„Je to ta žena, kvůli které jste mi minulý týden volala?“ zeptala se Hillary Waughová.

Jess schlíple přikývla. „Promiňte, že vás tak otravuju. Ale jde mi o toho malého chlapce…“

„Je matce hodně podobný,“ poznamenala soudní lékařka, když si od ní Jess brala fotografii a uložila ji zpět do kabelky.

„Ano. A je to pro něho trochu moc… nevědět, kde je a co se s ní vlastně stalo.“ Jess spolkla zajíknutí v hrdle. „Musí to být velice těžké a moc ráda bych vám pomohla.“

„Od našeho rozhovoru se neobjevila těla odpovídající popisu Connie DeVuonové?“

„Na Boot Hill máme v současné době tři neidentifikovaná těla bělošek. Dvě jsou ještě teenageři, zřejmě utekly z domova. Jedna zemřela na předávkování heroinem; druhou někdo znásilnil a uškrtil.“

„A třetí?“

„Přivezli ji dnes ráno. Zatím jsme neprovedli žádné podrobnější ohledání. Ale stupeň rozkladu naznačuje, že je mrtvá teprve pár dní.“

„1 to je možné,“ vpadla do řeči rychle Jess, i když ve skrytu duše považovala možnost za vysoce nepravděpodobnou. Rick Ferguson určitě nebyl takový hlupák, aby Connie DeVuonovou unesl a vyčkával týdny, než ji zabil. „Jak je asi stará? Tedy byla…“ opravila se Jess a slovo rozklad jí vystřelilo do mozku.

„V tomto okamžiku je absolutně nemožné věk určit. Ale v obličeji je znetvořená k nepoznání. Někdo ji zbil.“ Jess cítila, jak se jí obrací žaludek. Bojovala s nevolností. „Ale Connie DeVuonové se nepodobá.“

„Ne. Ta žena na pitevním stole byla blondýnka a je asi o pět centimetrů vyšší než ta, kterou hledáte. Vylučuji, že by mohlo jít o ní. Opravdu se nechcete posadit?“

„Ne, už budu muset jít,“ řekla Jess a udělala několik váhavých kroků ke dveřím z kanceláře. Hillary Waughová odstrčila židli a stoupla si. „Ne, nemusíte kvůli mně vstávat,“ ujišťovala ji Jess, která si nebyla jistá, jestli má z výsledku rozhovoru pociťovat úlevu nebo rozčarování. Je prý vyloučeno, že by mohlo jít o Connie DeVuonovou… „Zavoláte mi, když…“ Zarazila se. Nedokázala větu dokončit.

„Zavolám vám, když se tady objeví někdo, kdo bude jen vzdáleně připomínat Connie DeVuonovou.“ Jess vešla do chodby, zaváhala a obrátila se na Hillary Waughovou. „Jakmile získám Conniiny zubní otisky, zašlu vám je,“ dodala. Nemohla se zbavit myšlenek na ženu, která ležela v márnici, znetvořenou k nepoznání. „Prostě abyste je měla při ruce, kdyby…“ Zarazila se, odkašlala si a dodala na vysvětlenou. „Mohlo by to ohledání trochu urychlit.“

„To nám opravdu moc pomůže,“ přikývla Hillary Waughová. „Pokud najdeme její tělo.“

Pokud najdeme její tělo. Poslední slova pronásledovala Jess do chodby a přijímací haly. Pokud najdeme její tělo. Opřela se o dveře, otevřela je a vyšla na ulici. Seběhla se schodů na chodník. Zaklonila hlavu a z plných plic se nadechla čerstvého vzduchu. Zavřela oči a nechala obličej na chvíli zahřívat nesmělým sluníčkem.

Pokud najdeme její tělo.

11

„Čtyřista jedenáct dolarů?!“ vykřikla Jess. „Zbláznil jste se?!“

Mladý černoch za vysokým bílým pultem se tvářil neproniknutelně a nevzrušeně. Na podobné výlevy byl zřejmě zvyklý. „Účet máte rozepsaný podle jednotlivých zásahů. Kdybyste se laskavě znovu podívala…“

„Právě to jsem udělala. A pořád nedokážu pochopit, co mohlo stát čtyři sta dolarů!“ Jess si uvědomila, že v jejím hlase převažuje nebezpečně ostrý tón a že ostatní zaměstnanci autoopravny, do které přivezla svého mustanga před třemi týdny, na ni překvapeně civí.

„Měli jsme s tím soustu práce,“ připomněl jí černý mladík. „Byl rozbitý jen jeden stěrač!“

„Abych byl přesný, tak oba stěrače,“ prohlásil muž, na jehož identifikačním štítku stálo jméno Robert. „Vzpomeňte si laskavě, že jsme vám volali a informovali vás, že musíme vyměnit oba stěrače,“ vysvětloval Robert trpělivě. „Byla taky vadná převodovka a alternátor. Vaše auto nebylo v opravě poměrně dlouho.“

„Nikdy žádnou nepotřebovalo.“

„Ano. Měla jste docela štěstí. Tyhle starší typy mají jedinou potíž – potřebují pečlivou údržbu…“

„Trvající tři týdny?!“

„Museli jsme objednat náhradní díly. Trochu se s dodávkou opozdili.“

„A co znamená tohle?“ řekla Jess a zoufale ukázala na další položky na konci dlouhého seznamu provedených oprav. „Nastříkání spodku vozu, vyvážení kol, seřízení, výměna ventilů. Ve skutečnosti jste z toho vyvázla poměrně levně.“

„To teda určitě!“ vybuchla Jess. „Chci mluvit s vedoucím.“ Jess bezradně těkala pohledem do všech stran dílny. Muž ve středních letech, který se opíral o druhý pult, se rychle odvrátil; mladá žena se zahuhňala; postarší paní, čekající po boku svého manžela, pozvedla sevřenou pěst k prsům ve zlomyslném pozdravu.

„Momentálně tady není,“ vysvětloval Robert, když Jess pohlédla na hodiny na stěně. Bylo 7:55.

Za normálních okolností by už deset minut seděla ve své kanceláři. Listovala by v kalendáři, dělala by si poznámky, přemýšlela by, co je ještě potřeba zařídit, aby v soudní síni nenastaly nečekané problémy. A místo toho, aby si připravovala zahajovací řeč pro zřejmě jednoznačný případ vraždy ve své dosavadní kariéře, dohaduje se s nějakým Robertem o svém autě.

„Podívejte se, na podobné věci nemám čas. Co když prostě odmítnu zaplatit?“

„Tak svoje auto nedostanete,“ řekl stejně prostě Robert. Jess probodávala pohledem černobílou mozaiku dlaždiček na podlaze. „Doufám, že je vám jasné, že vaše služby už nikdy potřebovat nebudu.“ Robert stěží potlačil úsměv. „Mohu vám dát šek?“

„Platí se pouze v hotovosti nebo na úvěrové konto.“

„Přirozeně.“ Jess vytáhla z kabelky úvěrovou kartu a napadlo ji, že spíš než počet vražd každoročně spáchaných na území města Chicaga, je zarážející skutečnost, že jich není mnohem víc.

„Dámy a pánové porotci,“ spustila Jess a pohledem krátce zakotvila na každém ze čtrnácti členů poroty, osmi ženách a šesti mužích a jejich zástupcích, kteří měli rozhodnout v Případě vraha s kuší, jak proces nazýval tisk. „Druhého června tohoto roku zasáhl obžalovaný Terry Wales šípem vystřeleným z kuše přímo do srdce svou manželku, která přecházela křižovatku na rohu Grand Avenue a State Street. To nikdo z přítomných nemůže popřít. Je to prostý a jasný fakt.

Obhajoba se vás bude snažit přesvědčit, že na tomto případě není nic prostého a jen málo skutečností je jasných,“ pokračovala pohotovou frází, kterou si vypůjčila od Grega Olivera.

„Ale fakta jsou fakta, dámy a pánové, a faktem zůstává i to, že Nina Walesová, krásná a chytrá třicetiosmiletá žena byla nelítostně zastřelená tím nejkrutějším a nejstrašnějším způsobem svým brutálním manželem, kterého se konečně odhodlala opustit.“

Jess se mírně natočila bokem k lavicím poroty a zavrtala se pohledem do obžalovaného Terryho Walese relativně neškodně vyhlížejícího čtyřicetiletého muže, který měl ve tváři cosi myšího. Její rysy byly subtilní a šlachovité, pokožka bledá, prořídlé vlasy bezbarvě světlé. Pohledy všech přítomných proto přirozeně přitahoval jeho právní zástupce Hal Bristol, šedesátiletý důstojný muž s býčí šíjí. Terry Wales vedle něho seděl s mírným až zdrceným výrazem, ve tváři se mu usídlila maska úžasu a ohromení, jako by byl neschopen uvěřit slovům, která právě vyslechl, nebo situaci, ve které se ocitl.

A snad tomu ani nevěří, napadlo Jess a pohled se jí svezl na bibli, kterou Terry Wales nervózně obracel v rukou. Někteří zločinci, například mladiství, mají dojem, že jsou nepřemožitelní. Ať spáchají jakkoli závažný trestný čin, ať je motiv nanejvýše průkazný, ať za sebou zanechali sebevíc čitelné stopy, ani na okamžik je nenapadne, že by mohli být dopadeni. Vždycky věří, že jim to projde. A někdy je tomu skutečně tak. V některých případech k tomu stačí šikovný a mazaný právník a ohmataný výtisk Nového zákona. Že by porota naletěla na tak laciný teatrální trik i v tomto případě? zajímala se cynicky Jess.

„Nenechte se zmást bravurně vytvořeným obrazem božské nevinnosti a lítosti, který před vámi stojí, dámy a pánové,“ hřímala Jess, která se na okamžik odchýlila od připravené řeči a zahlédla, jak Hal Bristol vrtí hlavou. „Nenechte se oklamat dojmem, že muž, jenž pevně svírá v rukou bibli, ví, co je na jejích stránkách nebo jí dokonce podřizuje své chování.

Kde byla bible Terryho Walese, když pravidelně tloukl svoji ženu v průběhu jejich téměř jedenáctiletého manželství? Kde byla, když ji vyhrožoval zabitím, jestli ho opustí? Kde byla, když si den před plánovanou vraždou koupil kuši? Teď tu bibli Terry Wales svírá odhodlaně v rukou, ale kde byla, když vzal kuši a chladnokrevně zastřelil svoji manželku, která vystupovala z auta, aby se setkala se svým právním zástupcem? Dámy a pánové, ta bible byla zastrčená až na dně jeho mysli. Terryho Walese bible nezajímala. Chopil se jí až dnes, a jen proto, že stojí před vámi.“ Jess se vrátila k původnímu scénáři. „Obhajoba se vám bude snažit sdělit, že chladnokrevná a předem připravená vražda Niny Walesové byla vraždou ze žárlivosti. Ano, připustí, že Terry Wales si koupil kuši a šípy; ano, zastřelil svoji ženu. Ale copak to nechápete? Ve skutečnosti jí nechtěl vůbec ublížit. Chtěl ji jen postrašit. Obhajoba vás bude chtít přesvědčit, že on ji přece miloval. On ji tolik miloval, a ona ho přesto chtěla opustit. Pokoušel se jí domluvit; přemlouval ji; prosil; úpěnlivě žadonil. Dokonce jí vyhrožoval. Muž zaslepený bolestí, muž zmítaný bouří. Byl bez sebe žalem při pomyšlení, že by ztratil manželku.

Obhajoba se vás pokusí přesvědčit, že Nina Walesová si za svou smrt může taky trochu sama. Bude prohlašovat, že se svému muži posmívala, ačkoli pro toto tvrzení máme pouze svědectví jejího vraha.

Bude tvrdit, že Nina Walesová zpochybňovala sexuální schopnosti svého muže, že zlehčovala jeho mužství, mučila ho neustálými poznámkami o jeho nepodařených pokusech při uspokojování jejích vášnivých potřeb. A nakonec vám obhajoba řekne, že Nina Walesová nejen vyhrožovala svému muži odchodem, ale hrozila mu, že mu vezme všechno, co mu patří, že odejde i s dětmi, které ho budou až do smrti nenávidět. Ponechá ho vlastnímu osudu a vezme mu sebeúctu. A on ji i přesto stále miloval. Neustále ji prosil, aby zůstala. A ona odmítala. Ptám se vás,“ řekla jednoduše Jess a očima putovala po dvou řadách porotců, „co v takovém případě má dělat muž? Co jiného zbývalo Terrymu Walesovi, než svou ženu zabít?“ Jess se odmlčela, aby měla její slova čas zapůsobit, pomalu se otočila, takže měla před sebou soudní síň jako na dlani. Viděla soudce Harrise, jehož tvář vyzařovala nezúčastněný zájem jako během každého přelíčení; viděla místo obžaloby, kde mírně nachýlený kupředu seděl Neil Strayhorn, jehož hlava neznatelně přikyvovala v němém povzbuzení; viděla přeplněné lavice diváků a reportéry, kteří si dělali letmé poznámky do bloků, redaktora televizního zpravodajství, který rychle snímal obžalovaného. Viděla Ricka Fergusona.

Seděl v předposlední řadě pro diváky, na třetí židli vpravo od uličky, jeho neupravené mastné vlasy mu spadaly kolem uší, oči zíraly přímo před sebe, nechutný pokřivený škleb na svém místě. Hnědá kožená bunda, modré džíny. Jess se odvrátila s tlukoucím srdcem.

Co tady dělá? O co se to pokouší? Snaží se jí snad zastrašit? Pokouší se ji znepokojit, kdykoli se mu zachce? Přesvědčit ji, že ho před ničím a před nikým nezastaví? Nevzdávej to, poručila si Jess. Soustřeď se. Soustřeď se na řeč pro porotu. Nedovol, aby ti jeden zabiják zabránil odevzdat jiného vraha spravedlnosti. Teď se vypořádej s Terry Walesem, Ricka Fergusona vyřídíš potom.

Jess se obrátila zpět k porotě, která dychtivě čekala na každé její slovo. „Dámy a pánové, podívejte se pozorně na obžalovaného,“ nabádala Jess a již podruhé vybočila z předem vyjetých kolejí. „Rozhodně nevypadá jako chladnokrevný vrah, že? Vlastně je skoro bezbranný. Mírný, možná i trochu změkčilý. Příliš křehká kostra na to, aby pravidelně tloukl svoji manželku, myslíte si. Ale ještě jednou podotýkám, dámy a pánové, nedejte na vzhled a pouhý dojem.

Skutečností zůstává – a obžaloba vás bude stále upozorňovat na skutečnosti tohoto případu – skutečností zůstává, že Terry Wales má černý pás v karate; faktem je i to, že máme k dispozici záznamy z nemocnice, z nichž si můžete přečíst o četných zlomeninách a pohmožděninách, které Nina Walesová utrpěla během let manželství s obžalovaným. Faktem je, že Terry Wales svou ženu tělesně týral. Dovolte mi otázku, dámy a pánové porotci,“ pokračovala Jess a rozhodně oslovila pohledem členy poroty. „Je rozumné předpokládat, že uvěříme, že Terry Wales zastřelil svoji ženu v návalu afektu, když se spolu nestýkali několik dní? Je rozumné předpokládat, že uvěříme, že v jednání Terryho Walese nebylo ani stopy po úkladnosti, třebaže si Terry Wales zakoupil vražednou zbraň den předtím, než ji namířil na svoji ženu? Že neexistoval žádný předem promyšlený plán? Že vůbec nepředpokládal, že tím, když vystřelí šíp s ocelovým hrotem do prsou své manželky, by mohla i zemřít?

Tak je totiž přesně definovaný akt vraždy prvního stupně,“ vysvětlovala Jess a cítila, jak se pohled Ricka Fergusona vpíjí do jejího zátylku. Rozhovořila se zvolna a rozvážně, ujišťovala se, že porota slyší a zvažuje každé její slovo. Citovala článek zákona zpaměti. „‚Pokud byla vražda spáchaná obzvlášť chladnokrevným, úmyslným a promyšleným způsobem podle předem připraveného plánu, schématu či záměru s cílem vzít život nezákonnými prostředky, a chování obžalovaného vyvolalo důvodný předpoklad, že svým činem způsobí smrt jinému člověku.‘ To je definice vraždy prvního stupně.

Obhajoba by uvítala, kdybyste uvěřili, že Terry Wales, který díky své ženě ztratil mužnost a byl pološílený pomyšlením na to, že ji ztratí, ji chtěl jen zastrašit, když namířil kuši do jejího srdce. Bude vás chtít přesvědčit, že vlastně mířil na nohu. Bude chtít, abyste uvěřili, že Terry Wales, totálně zlomený člověk, se dočista zhroutil, potom, co se mu jeho žena stále vysmívala a že se ji jen trochu snažil vystrašit, když vystřelil šíp doprostřed rušné křižovatky. Že Terry Wales je v tomto případě stejnou obětí jako jeho žena. Nenechte se zmást, dámy a pánové. Nina Walesová je skutečná oběť. Nina Walesová je mrtvá. A Terry Wales je zatraceně živý.“

Jess se odpoutala od lavice obžaloby a přinutila se podívat do řad diváků. Ze svého místa v předposlední řadě se na ni zašklebil Rick Ferguson.

„Obžaloba dokáže,“ prohlásila pevně Jess a obrátila se k porotě, „že Terry Wales svou ženu pravidelně bil. Dokážeme, že jí nejednou vyhrožoval, že ji zabije, jestli se někdy pokusí od něho odejít. Dokážeme, že když se právě o tohle Nina Walesová pokusila po té, co sebrala odvahu, vzala děti a utekla od něho, obžalovaný koupil v místním obchodě se sportovními potřebami kuši. Dokážeme, že jí střelil Ninu Walesovou přímo do srdce jako lovnou zvěř. Nezáleželo mu na jejím utrpení; on chtěl, aby trpěla. Neměl s ní žádný soucit, dámy a pánové. A nebyla to vražda ze žárlivosti. Byla to prostě a jednoduše vražda. Vražda nade vši pochybnosti. Vražda prvního stupně. Děkuji vám.“

Jess se smutně usmála na osm žen a šest mužů. Tři členové poroty byli černoši, dva španělského původu, jeden byl Asiat, zbytek byli běloši. Většinou ve středních letech. Dvěma mohlo být kolem dvaceti. Jedné ženě táhlo na šedesát. Všichni se tvářili vážně, připraveni splnit svou povinnost.

„Pane Bristole,“ pokynul soudce Harris směrem k obhajobě, když se Jess vracela na své místo.

Hal Bristol promluvil ještě dřív, než se postavil, jeho mocný hlas hřměl soudní síní a ovíjel se porotě kolem společného hrdla. „Dámy a pánové porotci, Terry Wales není vzdělaný člověk. Je to prodavač, jako někteří z vás. Prodává elektrické potřeby pro domácnost. Umí to dobře a vydělává dost peněz. V žádném případě to není žádný boháč. Ale rozhodně je to hrdý člověk.

Stejně jako vy i on si musel v dnešní těžké době utahovat opasek. Lidé skoro nenakupují a už vůbec ne nákladná zařízení do domácnosti. Mnoho domácností žije pod průměrnou životní úrovní. Mnoho lidí nepotřebuje nové sporáky a mikrovlnné trouby. Prodej klesá. Žijeme v nelehké době. Nelze spoléhat na mnoho jistot.“

Jess se zabořila do opěradla své židle. Takže tohle je přístup obhajoby. Vrah jako někdo, s kým se můžeme všichni ztotožnit. Vrah, kterého dokážeme pochopit, protože jeho obraz zrcadlí i náš vlastní. Vrahem může být Kdokoli. „Terry Wales věřil, že se na svoji ženu může spolehnout. Vzal si ji před jedenácti lety s představou, že oba budou pár let pracovat, než si založí rodinu. Ale Nina Walesová si to představovala jinak. Když se vzali, chtěla mít okamžitě děti. Nechtěla na nic čekat. Ujistila ho, že pak se vrátí do práce. Určitě neměla v úmyslu se vzdát svého zaměstnání. Ale záhy potom, co se jim narodilo první dítě, Nina Walesová přestala pracovat. Chtěla být matkou na plný úvazek. Jak se mohl můj klient bránit proti jejímu rozhodnutí, když nedlouho na to otěhotněla podruhé?

Ale Ninu Walesovou nebylo snadné uspokojit. Nezáleželo na tom, kolik statků má, ani na tom, jak se její manžel snažil ji zaopatřit a uspokojit, Nina Walesová byla žena, která žádala víc. Jistě, že v průběhu let docházelo k hádkám. Příležitostně i k menším bitkám. Terry Wales není na svůj podíl na nich hrdý. Ale sami víme, že k násilí mezi manželi dochází i v lepších rodinách. Zvlášť když přijdou těžké časy. Nechci nikterak svalovat vinu na oběť,“ intonoval Hal Bristol a Jess musela obdivovat, že slova vyšla z jeho úst bez nejmenšího náznaku ironie, „ale všichni dobře víme, že ke konfliktu je potřeba nejméně dvou stran. Můj klient není žádný násilník a k tomu, aby reagoval násilně, by ho musel někdo pořádně tlačit do kouta. A Nina Walesová moc dobře věděla, na jakou strunu má zahrát.“

Jess nedobrovolně zalétla pohledem k zadní stěně soudní síně a cítila, jak jí v hrdle stoupá dusivý knedlík. Nebylo to zrovna to, o co se tady snaží Rick Ferguson? Zahrát jí na nervy?

Rick Ferguson civěl přímo před sebe, očividně zaujatý proslovem obhájce. Čas od času souhlasně pokýval hlavou. Kdokoli proti komukoli. Sakra, zaklela Jess. Proč sem přišel?

„A Nina Walesová byla expertem v hraní na struny nervů,“ pokračoval Hal Bristol. „Neustále se s manželem hádala kvůli upadajícímu obchodu; zahrnovala ho výčitkami, že není schopný zahrnout jí většími hmotnými statky. Máme svědky, kteří potvrdí, že slyšeli, jak Nina Walesová při nejedné příležitosti veřejně ztrapňovala svého manžela. Prostá fakta, jak zdůraznila obžaloba. Nejen slovo obžalovaného. A rovněž máme svědky, kteří odpřísáhnou, že Nina Walesová vyhrožovala – a opět při nejedné příležitosti –, že vezme děti a odejde a jeho zanechá samotného. Terry Wales je hrdý člověk, dámy a pánové, ačkoli v něm jeho žena utvrzovala pocit, že neexistuje nic, na co by mohl být hrdý. A nešetřila ničeho. Dokonce i jejich sexuální život se stal terčem veřejného výsměchu a zpochybnění. Nina Walesová si dělala legraci z manželova chování v posteli a při každé příležitosti zesměšňovala jeho neschopnost ji uspokojit. Dokonce mu řekla, že si najde milence, a i když to možná neudělala, Terry Wales tomu uvěřil. Pak odešla, aniž by umožnila svému muži jakýkoli kontakt s dětmi. Sdělila mu, že se chystá zajít za právníkem a chce ho zažalovat o veškerý jeho majetek, o všechno, co si za ty dlouhé roky práce vybojoval. Terry Wales byl pološílený obavami. Zničený. Nedokázal myslet ani jasně, ani rozumně. Byl zoufalý. A zoufalý člověk, který se ocitne v zoufalé situaci, provede občas zoufalou věc.

Tak si koupil kuši. Kuši, dámy a pánové. Ne pistoli, třebaže je držitelem několika mistrovských titulů ve střelbě. Pro někoho, kdo se chystá zabít svoji ženu, by na pistoli padla volba jako na mnohem logičtější zbraň, mnohem snadněji se s ní zachází, obtížněji se usvědčuje a smrt oběti způsobí s mnohem větší pravděpodobností. Ne, Terry Wales si koupil kuši. Předmět, který mnohem víc zapůsobí, než způsobí vážné zranění. A přesně o ten první případ se snažil. Terry Wales chtěl svoji ženu vystrašit. Nechtěl ji zabít.

Dámy a pánové porotci, kdybyste se chystali někoho zabít, zvolili byste zbraň tak staromódní a nápadnou jako kuše? Spáchali byste ten zločin uprostřed bílého dne, uprostřed rušné křižovatky v centru města, kde vás může identifikovat nejméně půl tuctu svědků? Zhroutili byste se potom se vzlykotem na chodník a čekali, až se dostaví policie? Jsou to reakce rozumného člověka, člověka, o kterém obžaloba tvrdí, že lhostejně a rozvážně provedl chladnokrevnou vraždu své manželky?“

Hal Bristol přešel soudní síní k lavici obžaloby. „Obhajoba a žaloba se shodují v jedné věci,“ řekl a pohlédl Jess přímo do očí. „Můj klient je zodpovědný za smrt své ženy.“ Odmlčel se a rázoval cílevědomě zpátky před porotu. „Ale obhajoba trvá na tvrzení, že Terry Wales neměl nikdy v úmyslu svou ženu zabít, jeho jediným cílem bylo ji zastrašit, přivést ji zpět k rozumu, přivést ji zpět domů. Jakkoli nerozumné a chybné byly jeho záměry, neznamenaly chladnou, vypočítavou a předem naplánovanou vraždu. V průběhu tohoto soudního přelíčení bych rád, abyste se vcítili do pozice Terryho Walese. Všichni máme svůj kritický bod zlomu, dámy a pánové. Terry Wales ke svému dospěl.“ Hal Bristol se dramaticky odmlčel, než nechal zaznít poslední větu. „Co by k němu dohnalo vás?“ Jess se viděla, jak stojí před slonovinově bílými krajkovými záclonami ve svém obývacím pokoji, dívá se dolů na ulici a v chvějící se ruce drží pistoli. Mohla by ji opravdu použít? Všichni máme svůj kritický bod zlomu, dámy a pánové, opakovala si v duchu. Ohlédla se dozadu do soudní síně právě ve chvíli, kdy si Rick Ferguson hodil kousek žvýkačky do úst a začal žvýkat.

„Je obžaloba připravená pokračovat?“ zeptal se soudce Flarris.

„Obžaloba žádá deset minut přestávku,“ ozvala se rychle Jess.

„Přerušuji jednání na deset minut,“ souhlasil soudce Harris. „Co se děje, Jess?“ zajímal se Neil Strayhorn, který tím byl zřejmě zaskočený.

Ale Jess už si to zamířila dozadu k předposlední řadě diváků. Jestli předpokládala, že Rick Ferguson vyskočí, tak se šeredně mýlila. Vlastně se ani nepodíval jejím směrem a ona na něho musela mluvit přes dva lidi sedící vedle něho. „Existují dvě možnosti,“ začala, „jedna je mírná, druhá dramatičtější.“ Ani teď se nenamáhal k ní vzhlédnout. „Mírná je ta, že vstanete a dobrovolně odsud odejdete,“ pokračovala nevzrušeně.

„A ta dramatičtější?“ zeptal se a zadíval se na prázdnou stolici soudce.

„Zavolám dozorce a nechám vás vyhodit.“

Rick Ferguson si stoupl, protlačil se kolem dvou sedících lidí a stanul vedle Jess. „Jen jsem se chtěl podívat, co mě čeká v případě, že by ta stará dáma nezmizela,“ řekl a pohlédl jí do očí. „Tak s pravdou ven, zákone, jste taky tak dobrá v posteli jako v soudní síni?“

„Dozorce!“ vykřikla hlasitě Jess.

„Hej, pamatujte na ten mírnější způsob.“ Rick Ferguson se obrátil a vyšel ze soudní síně.

Ještě celých deset minut, než soudce zaujal své místo, se Jess celá chvěla.

V sedm hodin večer doprovázel Jess ozbrojený člen ochranky na parkoviště do garáží, které byly přes ulici od Správní budovy.

Když bylo soudní přelíčení ukončené, Jess strávila dvě hodiny v rozhovoru s Neilem a Barbarou o událostech toho dne a zítřejší strategii. Také se snažila dohnat po telefonu svého exmanžela, ale sekretářka jí sdělila, že bude celé odpoledne pryč a nikdo neví, v kolik hodin a jestli se ještě vůbec vrátí do kanceláře. („To jseš ty, Jess?“ vyzvídal uhlazený hlas, když se chystala zavěsit. „Dlouho jsem tě neslyšela. Proč mu nezkusíš zavolat večer domů? To číslo ještě máš?“) „Parkuju na třetím podlaží,“ řekla Jess dozorci. Po setmění vždycky doprovázejí ozbrojení členové soudní ochranky žalobce k jejich autu.

„Konečně máte zpátky auto,“ konstatoval mladík. Zpod tmavě modré služební čepice mu vykukovaly neposlušné prameny světlých vlasů, a když prováděl Jess přes venkovní parkoviště k několikapatrovým garážím, měl ruku nedbale položenou na pouzdru pistole. Když čekali na výtah, Jess si mu postěžovala na nešťastný osud svého vozu a zdlouhavé opravy.

„Aspoň to umyli,“ vzdychla Jess, když se před nimi otevřely dveře výtahu a oni do něho nastoupili. „Říká se, že všechno zlé je pro něco dobré,“ zafilozofoval mladý muž a Jess přikyvovala, ačkoli si nebyla jistá, jestli s ním tak docela souhlasí. „Bože, to je ale smrad!“ otřepal se, když vystoupili na třetím podlaží. „Páchne to jako díra do… Promiňte.“ rychle se omlouval.

Jess zkřivila tvář, protože nepříjemný pach jí pronikl do nosních dírek a usadil se v hrdle. Chtělo se jí zvracet. Neochotně se vydala směrem k místu, kde parkoval její mustang. Ať ten příšerný zápach pocházel od čehokoli, nechtělo se jí otvírat ústa, aby se nedostal na jazyk. „Panebože, je to čím dál horší.“ Zahnuli za roh.

„Kriste pane,“ vykřikl dozorce a automaticky vytáhl pistoli z pouzdra a rozhlížel se kolem dokola. „Nikdo tady není,“ řekla Jess překvapivě klidně a nevěřícně zírala na své auto. „Ten už je dávno pryč.“

„Neříkejte mi, že zrovna tohle auto je vaše,“ potřásl hlavou dozorce, i když Jess věděla, že zná odpověď předem. „Kterej perverzní parchant mohl tohle udělat?“ Jess se dívala na svého mustanga, kterého si před vyzvednutím z autoopravny nechala pečlivě umýt a naleštit, takže vypadal jako nový. Teď tady stál pomazaný od střechy po blatníky tím, co byly nade vši pochybnost výkaly. Potřísněná okna, zbrusu nové stěrače zlomené a zapíchnuté do velké hromádky fekálií. Jess pálily oči. Zakryla si nos a ústa a odvrátila se.

Dozorce už s někým hovořil vysílačkou a sháněl pomoc. Jess se vrátila k výtahům a složila se na betonovou podlahu garáže. „Zasraná práce,“ ulevila si Jess a napadlo ji, že zvolené zaklení je nanejvýš příhodné. Vybuchla v bezmocný smích. Nezbývá jí než smát se, nebo brečet. Rozhodla se, že pláč nechá na jindy.

12

„Waltře! Waltře, pro pána boha, zase jsi nechal domovní dveře otevřené!“ Jess zabušila na dveře bytu ve druhém patře svého hnědého pískovcového domu a přemítala, jestli bude její povyk slyšet přes trubku Milese Davise. „Podržte psy, jdu otevřít,“ ozval se zevnitř nezřetelný mužský hlas. V následujícím okamžiku se dveře otevřely a před ní stál malý, kulaťoučký systémový analytik, který byl jejím sousedem ze druhého patra. Měl na sobě zelený hedvábný župan a usrkával ze skleničky červené víno. Bleskově ji přejel pohledem od hlavy k patě. „Jess, ty jsi nádherná. A hysterická. Nechceš jít ke mně na skleničku?“

„Chci jenom, aby sis byl pokaždé stoprocentně jistý, že jsi zamkl domovní dveře,“ sdělila mu Jess, která neměla náladu na nic ani tak lidského, jako byla sklenička červeného vína. „Já už jsem je zase zapomněl zamknout?“ Výraz Waltera Frasera byl nenuceně lhostejný. „Nesl jsem nahoru nákup ze zelinářství a musel jsem se několikrát vracet do auta. Bylo jednodušší nechat dveře odemčené.“

„Jednodušší a mnohem nebezpečnější.“

„Špatnej den, co?“ zeptal se Walter.

„Příště je zamykej,“ zopakovala mu Jess a zamířila do třetího a posledního patra ke svému bytu.

Jakmile otevřela dveře, rozřinčel se telefon. Co je zase? Když spěchala do kuchyně k aparátu, vrazila ramenem do ptačí klece a kanárek se zděšeně a rozhořčeně rozštěbetal. „Promiň, Frede,“ zavolala na něho, freneticky chňapla po sluchátku. „Prosím.“ Její hlas zněl jako výkřik. „A jé! Někdo měl špatný den.“

„Jseš to ty, Done?“

„Moje sekretářka mi vyřizovala, že jsi mě sháněla. Děje se něco?“

„Nic, co by překonalo touhu vidět tvého klienta v elektrickém křesle.“

„Předpokládám, že mluvíme o Rickovi Fergusonovi,“ řekl Don o poznání upjatěji.

„Skvělá domněnka. A co řekneš tomuhle? Dneska se tvůj klient objevil v soudní síni při mém zahajovacím proslovu a o pár hodin později se moje auto, jehož oprava mě stála pouhých čtyři sta dolarů, topí v hovnech. Máš v zásobě nějakou vhodnou domněnku?“

„Moment, moment. Tvrdíš, že tvoje auto se doslova topilo v…?“

„Ve výkalech. Pravděpodobně lidských. Aspoň si to myslí policajti. Odebrali vzorky k analýze a snaží se najít nějaké otisky prstů. Pochybuju, že se tím něco vyřeší. Jsem si jistá, že povelem dne byly gumové rukavice.“

„Kriste pane,“ hučel Don.

„Vzkaž jen svému klientovi, že jestli ještě jednou překročí práh mojí jednací síně, dám ho zavřít. A je mi úplně jedno za co.“

„Už jsem ho upozornil, aby tě nechal na pokoji.“

„Hlavně mu řekni, ať se v mé soudní síni už neukazuje.“

„Už ho tam nikdy neuvidíš.“

Jess si všimla, že i přes rozhodný tón zaznívá v hlase jejího manžela zmatek. Věděla, že se potýká s tím, aby udržel bezpečnou propast mezi svým profesionálním a soukromým životem a že ona mu to ještě ztěžuje.

„Podívej se,“ řekl po dlouhé odmlce, „je skoro devět. Jak tě znám, ještě jsi nevečeřela.“

„Nemám hlad.“

„Ale musíš se přece najíst. No tak, dej si říct. Budu u tebe během dvaceti minut. Někam si vyrazíme, dáme si biftek…“

„Done, strávila jsem dvě hodiny s autem, které vypadá jako sendvič s hovny. Nemám zrovna na nic chuť.“ Cítila, jak se usmívá. „Promiň. Snad někdy jindy.“

„Kdykoli budeš chtít. Pořádně se vyspi.“

„Díky.“

„A… Jess?“

„Ano?“

„Ve státě Illinois se zločinci už nepopravují na elektrickém křesle. Řekl bych, že na programu jsou letální injekce.“

Rozesmála se. „Díky za čerstvé zprávy.“ Zavěsili bez rozloučení.

Téměř okamžitě pocítila Jess kručení v žaludku. „Výborně. Skvěle načasované.“ Jess mrkla na telefon a zavrhla pokušení zavolat Donovi. Byla příliš unavená, příliš rozčilená, a měla všeho plné zuby. Určitě by Dona jen otrávila. A vůbec – proč chodit na biftek, když na ni čeká přímo ve vlastním mrazáku pěkná obložená pizza?

Vymanila dvě placky z celofánového obalu a položila je na talíř do mikrovlnné trouby. Vyndala z lednice plechovku Coly, odloupla plíšek s kroužkem a dlouze se napila přímo z plechovky. Jen houšť, pomyslela si, znovu se napila a vzpomněla si na svého švagra a jeho nový zákaz přechovávání nealkoholických nápojů v domě. („Řekl bych, že žárlíš,“ řekl Barry. „Protože tvoje sestra má manžela a rodinu a je s nimi šťastná. A co máš ty? Lednici plnou zmrazené pizzy a zatracenýho kanára!“)

Měl pravdu? Opravdu žárlí na štěstí svojí sestry? Copak by vážně mohla být tak malicherná?

Poprvé po letech ji Maureen nepozvala na večeři na Den díkůvzdání. Říkala sice něco o tom, že pro změnu pozve Barryho rodiče, ale spíš už toho měla dost. Všichni už toho měli dost. A dokonce i její otec se vzdal marných pokusů seznámit Jess se svojí novou láskou. Prý ji obdivuje a chápe, jak je poslední dobou zatížená a odříkával titulky v novinách, které se zmiňují o ní a jejím nejnovějším případu. Počká, až bude mít ten proces za sebou.

Proč tolik ubližuje svému otci? Že by žárlila i na jeho štěstí? Copak vážně chce po všech, kteří ji milují, aby vedli stejně osamělý život, jaký si nalinkovala pro sebe? Vážně považuje po tolika letech otcův zájem o jinou ženu za určitou zradu, které se dopouští na její matce?

Jess zabořila hlavu do dlaní. Ne, rozhodla po chvíli. Bylo v tom něco víc, než že si dovolil zamilovat se do jiné ženy. Její otec jakýmsi symbolickým, ale silně reálným způsobem, podepsal matčin úmrtní list.

Jess zvedla hlavu, zvrátila ji a zadívala se na strop. Po tvářích jí stékaly horké slzy. Není to všechno tím, že ještě pořád doufá, že jednoho dne matka vstoupí znovu do jejího života? Je to právě to, na co čeká, v co doufá, po čem touží?

A dokonce i dnes, po osmi letech? Očekává, že jednoho dne stane její matka na prahu, sevře svou věrnou dceru do náruče, zasype jí tvář polibky, ujistí ji, že je vše odpuštěno, že na jejím zmizení nenese nejmenší vinu ani zodpovědnost? Stále čeká na rozhřešení, bez kterého nedokáže dál žít? Pípání mikrovlnné trouby oznámilo, že večeře je hotová. Jess přistála nohama na pevné zemi a opatrně přesunula dva kouřící koláče na talíř s modrýma kytičkama. Odnesla si ho spolu s plechovkou nedopité Coly do obýváku a usadila se na pohovce. Poprvé za celý večer si uvědomila, že z rádia vyhrává hudba šedesátých let. Pondělí, pondělí, vyzpěvovali Mamas and Papas a Jess pokrčila rameny. Pondělí. Je přece pondělí. Příšerný den.

Začala foukat do vařící pizzy, aby se pokrm konečně trochu zchladil. „A jak ses dneska měl ty, Frede?“ zeptala se svého kanárka. „Doufám, že líp než já.“ Ukousla si z jedné placky ohromný kus a stáhla z něj do úst skoro celý křupavý povlak sýra.

Zavonil telefon.

Jess zastrčila jazykem nerozkousanou pizzu do koutku úst. „Prosím.“

„To je Jess Kosterová?“

Mužský hlas na druhém konci byl jen vzdáleně povědomý. „Kdo volá?“ ptala se Jess a celá zpozorněla a napřímila se. „Adam Stohn.“

„Adam Stohn?“

„Z obuvnictví. Ty boty, které jste si objednala, přišly dneska pozdě odpoledne. Pokoušel jsem se vás volat do práce, ale řekli mi, že jste v soudní síni. Nesvěřila jste se mi, že jste právniče.“

Jessino srdce se bláznivě rozběhlo, těsto z pizzy se jí přilepilo na patro. „Žádný vzkaz jsem tam neměla.“

„Žádný jsem nenechával.“ Ticho.

„Takže moje boty přišly dneska odpoledne.“ řekla Jess po chvilce, která jí připadala jako věčnost.

„Můžete si je kdykoli vyzvednout.“

„To je báječné. Díky za zprávu.“

„Klidně bych vám je mohl zanést,“ nabízel se.

„Cože?“

„Ušetřil bych vám cestu. Prostě mi dáte šek – vystavený na adresu obchodu, samozřejmě.“

„Kdy?“

„Jestli vám to vyhovuje, můžu přijít hned.“

„Hned?“ Cože? Kdy? Hned? opakovala Jess jako šílená. Odkdy je z ní tak brilantní a zábavný společník? „Na zítřek předpovídají sněžení.“

„Vážně?“

„Vlastně jsem dneska ještě nevečeřel. A jak jste na tom vy? Nemáte chuť na pizzu?“

Jess chvatně vyplivla na talíř polorozkousaný kousek pizzy, který stále tiskla k tváři. „To zní lákavě.“

„Fajn. Prozradíte mi, kde bydlíte?“

„A co kdybychom se někde sešli?“ navrhla na oplátku Jess. „Řekněte kde.“

Jess jmenovala malou italskou restauraci na Armitage Avenue, která byla kousek od jejího domu. „Za čtvrt hodiny?“

„Budu se těšit.“

„Přišla jste o něco dřív,“ řekl, když vklouzl na sedadlo v červeném koženkovém boxu v zadní části rodinné restaurace. Dnes měl na sobě modré džínsy, černé manšestrové sako a šedivý bavlněný rolák.

„Pokaždé přijdu dřív než ostatní. Mizerný zvyk,“ sdělila mu. Zkoumala jeho obličej a připadal jí mnohem hezčí, než jak si ho pamatovala z prvního setkání. Jestlipak ho taky napadají podobné myšlenky? Teď litovala, že si nevzala něco elegantnějšího než prosté černé kalhoty a svetr. A nějaký ten make up by taky neškodil. Než odešla, tak si akorát opláchla obličej studenou vodou, vyčistila si zuby, na rty nanesla slabou vrstvu rtěnky a vypadla z domu.

„Zdravím vás, signorino,“ vedle jejich stolu se vynořila servírka a položila před ně jídelní lístek. „To jsem ráda, že vás zase vidím.“

„Já vás taky,“ pozdravila Jess s úsměvem tmavovlasou ženu s obličejem jako měsíček. „Carla umí nejlepší pizzu na světě.“

„V téhle čtvrti rozhodně,“ upřesnila Carla. „Chcete přinést karafu Chianti, než si něco vyberete?“

„Výborný nápad,“ pochválil ji Adam a zběžně pročetl nabídku na jídelním lístku.

„Já už jsem si dávno vybrala,“ řekla Jess nedočkavě. „Dám si pizzu speciál. Tu mám nejradši ze všech jídel na světě.“

„V tom případě ji udělejte dvojnásobnou,“ přidal se rychle Adam. „Dáme si ji napůl.“ Carla vzala jídelní lístek ze stolu a vracela se do kuchyně. „Mimochodem, vaše boty mám v autě. Nezapomeňte si o ně říct.“

„A vy si nezapomeňte říct, abych vám napsala šek.“

„To je nátlak.“ Rozesmál se. „Mám pocit, že sem chodíte často.“

„Bydlím kousek odtud. A nejsem žádná skvělá kuchařka,“ dodala Jess.

„Je mi jasné, že na vaření nemáte moc času.“

„To je pravda, ale i kdybych měla, stejně bych nevařila.“

Zatvářil se překvapeně. „Věc principu?“

„My právníci si na ně potrpíme,“ řekla s úsměvem.

„O tom jsem nikdy nepochyboval.“

„Moje matka vařila od rána do večera,“ vysvětlovala Jess.

„Nenáviděla to, a proto nás to taky nikdy neučila. Možná si myslela, že když to ani jedna z nás nebude umět, nestane se nám, že by nás vaření lapilo do pasti.“

„Zajímavá teorie.“

„Ale ne že by fungovala.“

Vypadal zmateně.

„Moje sestra metamorfovala v Julii Childovou.“

„A vy s tím nesouhlasíte?“

„Radši o ní nebudeme mluvit.“

Carla se vrátila s karafou Chianti a dvěma vinnými sklenkami. „V dnešním večerníku jsem četla o Vrahovi s kuší,“ prohodila Carla a do každé skleničky nalila trochu tmavě rudého vína. „Psali o vás a o procesu. Je to velice působivé.“

Jess se usmála. „Výhra by byla působivější.“ Carla udělala odmítavé gesto oběma rukama. „Už se na nic neptám. Vyhrajete. Už se na nic neptám.“ Otřela si ruce o tmavě zelenou zástěru, která se napínala přes její plné břicho a odebrala se do přední části restaurace. Do malé místnosti bylo vtěsnáno pět boxů a snad deset stolů a dobrá polovina míst byla obsazená. Stěny pokrývaly pestré papírové tapety s ručně malovanými výjevy z italského venkova. Od stropu porůznu visely umělé hrozny vína. „Takže večeřím se slavnou osobností,“ prohlásil Adam a pozvedl skleničku k přípitku.

„Obávám se, že jen s přepracovanou a málo placenou žalobkyní.“ Zazvonily skleničky. „Na zdraví a blahobyt, jak by řekl můj švagr.“

„Na vaše blízké vítězství.“

„Na to si ráda připiju.“ A připili si. „A co vy? Jak dlouho prodáváte boty?“

„V Ráji bot od léta. Předtím všude možně asi rok.“

„A ještě předtím?“

„Všechno možné. Různé práce. Obchodní cestující. Víte, jak to chodí.“

„Můj otec byl taky obchodní cestující.“

„Vážně?“

„Ke konci kariéry měl i vlastní obchod. Respektive dva. Teď už je v důchodu.“

„A dohání vaši matku k šílenství.“

Jess se dlouze napila. „Matka je mrtvá.“

Jess sledovala, jak Adamovi klesla čelist. „Ach, promiňte. To bylo mírně netaktní. Kdy zemřela?“

„Před osmi lety. Promiňte, ale nevadilo by vám, kdybychom se bavili o něčem jiném?“

„O čemkoli chcete.“

„Povězte mi něco o sobě. Jste z Chicaga?“

„Ze Springfieldu.“

„Nikdy jsem ve Springfieldu nebyla.“

„Pěkné město.“

„Proč jste odešel?“

„Potřeboval jsem změnu.“ Pokrčil rameny. „A vy? Chicago rodem i výchovou?“

Přikývla.

„Netoužíte to zkusit někde jinde?“

„Jsem takový věrný domácký typ.“

„Chodila jste tady i do školy?“

„Na Severozápadní.“

„Kterou jste absolvovala v první desítce ročníku?“ odhadoval.

„No, byla jsem čtvrtá…“

Usmál se do své skleničky. „A odmítla jste všechny výhodné nabídky soukromé praxe, abyste se mohla stát přepracovanou a málo placenou žalobkyní v Kanceláři státních zástupců.“

„Nechtěla jsem se octnout v advokátní kanceláři nějaké mamutí firmy, kde bych k opravdovému soudnímu řízení přičichla jen prostřednictvím haldy papírů s poznámkami na svém stole. A kromě toho byl jedním z mých profesorů práva státní návladní, který učení z nějakého důvodu vzdal, odešel do úřadu a pak mě najal. Když mě přijímal, položil mi jedinou otázku. Jestli budu schopná žádat trest smrti.“

„A vy jste mu zřejmě odpověděla správně.“

Jess se rozesmála. „V úřadu státních zástupců netouží po žádných liberálech.“

„Tak jaké to tam opravdu je?“

„Vážně vás to zajímá?“

„Když jinak nedáte…“

Zasmála se. „Tu práci miluju. Aspoň v současné době. Ze začátku to bylo naprosto nezajímavé. Přijali mě u soudu pro dopravní přestupky. Nic vzrušujícího, ale tím asi musí projít každý. Tam jsem byla asi rok a pak mě převedli do oddělení občanského práva, kde se soudí přečiny a cokoli, co souvisí se škodou na majetku a násilným ublížením na zdraví. Většinou vynáší rozsudek soudce. Před porotou se odehrává mizivé procento přelíčení. Tyhle procesy berou opravdu vážně jen poškození, jinak to nikoho moc nezajímá. Vám to asi připadá necitelné, viďte?“

„Dovedu si představit, proč vám při práci v Kanceláři státních zástupců vyrostl tak tvrdý krunýř.“ Jess se téměř okamžitě vynořil v mysli obraz bezhlavé želvy. „V oddělení občanského práva jsem strávila další rok,“ pokračovala překotně Jess. „Potom mě převedli k odvolacímu soudu pro těžké zločiny. To už bylo mnohem zajímavější.“

„Co na tom bylo tak zajímavého?“

„Znamenalo to skutečnou vyšetřovací práci: vyslýchání svědků a obětí. A úzce jsem spolupracovala s policií. Normální člověk si vůbec neuvědomuje, že policie ve skutečnosti nemá pravomoc někoho obžalovat nebo obvinit. To přísluší jedině zástupcům státu. Policie vyšetřuje, ale státní právní zástupci rozhodují, jestli obvinění potvrdí a postoupí případ soudu.“

„První příchuť skutečné moci.“

Jess se dlouze napila vína. „Můj švagr tvrdí, že když žena jen nepatrně přičichne k moci, ztrácí smysl pro humor.“

„Ale mému vtipu o prezervativech jste se zasmála.“

„Abych nezapomněla – mám pro vás taky jeden,“ řekla Jess a rychle se pokoušela setřídit myšlenky. „Mám ho od jedné sekretářky z práce.“ Odmlčela se a snažila se vzpomenout na přesné znění. „Co vznikne, když ze sta králíků stojících v řadě najednou devětadevadesát udělá krok zpátky?“

„Nemám ponětí. Co vznikne?“

„Rada králíků, kteří vzali do zaječích!“ Jess se rozesmála. Pak se zarazila. „To je příšerný Naprosto příšerný vtip.“ Potřásla nevěřícně hlavou. „Nechápu, proč jsem vám ho říkala.“

„Ale to byl docela prima vtip. Vyprávěla jste ho s opravdovým zaujetím,“ smál se potichu Adam. „Až zase uvidíte svého švagra, vzkažte mu, že vězí – slušně řečeno – až po krk ve fekáliích. Doufám, že jsem ho neurazil.“ Jess se vybavil nejdřív její švagr, pak její auto pokryté výkaly. „Co kdybychom mluvili o něčem jiném?“

„Takže u odvolacího soudu jste strávila další rok,“ nadhodil Adam bez zaváhání. „Sedm měsíců.“

„A pak jste nastoupila u trestního soudu.“

Jess to zaskočilo. „Jak to víte?“

„Nic jiného už nezbývá,“ odpověděl prostě.

„Každá soudní síň má svého soudce a ten má přiděleny tři státní právní zástupce. V té funkci zůstávají rok, někdy i déle.

Nejstarší z nich funguje jako první přísedící. A to jsem já.“

Odmlčela se, aby mohla dopít své víno. „Jak jsme se k tomu vlastně dostali?“

„Myslím, že mě zajímalo, jaké je to v Kanceláři právních zástupců.“

„Takže nemůžete říct, že jsem vám něco zatajila.“ Jess pohlédla do klína. „Promiňte, nechtěla jsem se o tom tak rozpovídat. Asi je to pěkná nuda.“

„Vůbec ne.“ Nalil jí do skleničky červené víno. „Jen povídejte.“

Jess přiložila skleničku ke rtům a nasávala těžkou vůni vína.

Byla vděčná, že má co dělat s rukama. Pokoušela se proniknout za laskavou hněď Adamových očí. Tvářil se, jako by ho podrobnosti její kariéry upřímně zajímaly. Ale jak je to ve skutečnosti? Ráda by věděla, proč tady s ní opravdu je. Ráda by věděla, proč tady je ona. „Takže,“ zaváhala, než pokračovala dál. „Za všechno, co se v soudní síni děje, zodpovídám já. Zastupuji obžalobu v nejzávažnějších případech. Rozhoduji, které případy převezme druhý nebo třetí přísedící. Vlastně jsem pro ně něco jako učitel nebo právní poradce. A když se něco nepovede, tak to schytám samozřejmě taky já. Zkrátka zodpovídám za průšvihy i za úspěchy.“

„V kolika případech ročně zastupujete žalobu?“

„Tak od dvanácti do dvaceti. Tedy za přítomnosti poroty. Většinu případů přebírá soudce nebo obhajoba.“ Zasmála se. „V tuhle roční dobu je největší shon. Soudci se předhánějí v množství případů, které dokáží do vánoc zlikvidovat.“ Konečně se dočkali kouřící voňavé pizzy. Přes okraj hliníkové fólie přetékaly čtyři druhy sýra, množství zeleniny a povrch pizzy byl politý několika různými omáčkami. „To je nádhera,“ poznamenal Adam. Ukrojil pro každého kus horkého koláče. Když se Jess okamžitě chopila svého kousku a vložila si špičku do úst, neubránil se úsměvu. „Připomínáte mi malou holčičku.“

„Je mi líto. Měla jsem vás varovat. Při jídle ztrácím všechny zábrany. Jako čuňátko.“

„Je zážitek vás pozorovat.“

„Nikdy nepochopím, jak lidi můžou jíst pizzu nožem a vidličkou,“ pokračovala a přerušila se jen na tak dlouho, aby mohla ukousnout dlouhé vlákno roztaveného sýra, které zůstalo viset mezi talířem a jejími ústy. „Doufám, že se mi chystáte říct, že jíte pizzu jedině příborem.“

„To by mě ani nenapadlo.“ Adam zvedl svou pizzu a s chutí se do ní zakousl. „Je báječná, viďte?“

„Přímo nedostižná,“ přikývl. Ani na okamžik z ní nespustil oči. „Tak mi ještě něco prozraďte o právní zástupkyni Jess Kosterové.“

„Mám dojem, že jsem toho napovídala až moc. Podle všech příruček slušného chování mají většinu konverzace obstarávat muži. Ženy mají zjistit jejich koníčky a případně předstírat, že je zajímá přesně to samé.“ Zarazila se a ruka s pizzou se zastavila v půli cesty k ústům. „Anebo je to v našem případě naopak?“

„Vy si nepřipadáte jako zajímavý člověk?“

„To, že mě právo uchvacuje, neznamená, že by muselo okouzlit i ostatní.“

„A co vás na právu tak uchvacuje?“

Jess odložila pizzu na talíř. Než odpověděla, zamyslela se nad jeho otázkou a snažila se nalézt nejvhodnější slova. „Snad proto, že je tak složité. Chci říct, že většina lidí se domnívá, že trestní právo se omezuje na boj mezi dobrem a zlem, dobrotou a špatností, mezi absolutní pravdou a špinavou lží a nezná kompromisy. Ale tak to zdaleka není. Právo není černobílé. Naopak. Zná jen různé odstíny šedi. Obě strany podrývají pravdu a snaží se ji zneužít ve vlastní prospěch. Dobrý právník se vždycky snaží pokleslý čin trochu ‚napřímit‘, aby nevyzněl tak docela zkaženě.“

„Právníci coby chiropraktici?“

Jess přikývla. „Je smutnou pravdou, že pravda je před zákonem téměř irelevantní.“ Pokrčila rameny. „Často se právníkům stává, že nerozliší základní morální a etické ohledy.“

„Jaký je v tom rozdíl?“

„Morálka je vnitřní záležitost,“ vysvětlila Jess prostě. „Etika je definovaná profesionálním zákoníkem odpovědnosti. Připadá vám to tak beznadějně okázalé jako mně?“

„Připadá mi to okouzlující.“

„Okouzlující? Co jsem řekla tak okouzlujícího?“ Rozesmála se.

„A vás to překvapuje?“

„Ve spojení se svou osobou neslýchám slovo ‚okouzlující‘ často,“ přiznala se otevřeně. „A jaká slova slýcháte?“

„No… Prudká, vážná, prudká, horlivá, prudká. Prudká slýchám nejčastěji.“

„A to z vás nejspíš dělá tak dobrou žalobkyni.“

„Kdo říká, že jsem dobrá?“

„Zeptejte se té, která byla čtvrtá nejlepší z ročníku.“

Jess se sebevědomě usmála. „Neřekla bych, že všechno spolu tak jednoznačně souvisí. Chci říct, že není těžké zapamatovat si precedens a řízení. Zákoníky můžete znát nazpaměť třeba pozpátku, ale pro právo musíte mít vyvinutý určitý cit. S láskou je to stejné.“ Odvrátila se. „Věc přízraků a stínů.“

„Zajímavé přirovnání,“ poznamenal Adam. „Vsadím se, že jste rozvedená.“

Jess sáhla po své skleničce, zvedla ji k ústům a aniž by v ní smočila rty, postavila ji na stůl. „Zajímavá domněnka.“

„Jsme dva zajímaví lidé,“ řekl na to Adam a ještě jednou si s ní přiťuknul. „Jak dlouho jste byla vdaná?“

„Čtyři roky.“

„A jak dlouho jste rozvedená?“

„Taky čtyři.“

„Dojemná symetrie.“

„A vy?“

„Ženatý šest let, rozvedený tři roky.“

„A děti?“

Dopil víno a dolil si zbytek z láhve. Zavrtěl hlavou.

„Jste si jistý?“ zeptala se Jess a zasmála se. „To zaváhání bylo poněkud významné.“

„Bezdětný,“ opakoval. „A vy?“

„Žádné.“

„Jste příliš zaneprázdněná?“

„Spíš jsem sama dost dětinská.“

„O tom pochybuji,“ ujistil ji. „Připadá mi, že máte velice starou duši.“

Jess zakryla náhlé rozčarování nervózním smíchem. „Chybí mi spánek.“

„Nechybí vám vůbec nic. Jste moc hezká,“ řekl a náhle soustředil veškerou pozornost na svou pizzu. Jess udělala totéž. Na několik tíživých okamžiků zavládlo ticho.

„Nechtěl jsem vás přivést do rozpaků,“ ozval se konečně Adam, aniž zvedl oči od talíře.

„Necítím rozpaky,“ řekla Jess, která vůbec nevěděla, co vlastně cítí.

„Má vaše povolání žalobkyně něco společného s vaším rozvodem?“ zeptal se Adam nečekaně. „Prosím?“

„Řekl bych, že právníci se trochu podobají závodním koním. Jsou trénovaní pro plné nasazení. Uslyší zvonec a vyrazí z boxu. Jste silná osobnost. A zatraceně to potřebujete, protože bez ní byste neobstála. A nejhorší jsou prohry. Když jste uprostřed procesu, je asi těžké se vším praštit a vzdát to. Ve skutečnosti patříte tělem i duší soudní síni, dokud není případ vyřešený. Nemám pravdu?“ Přikývla. „Máte pravdu.“

Adam ukrojil oběma další kousek pizzy. „Co dělal váš manžel?“

Jess se usmála. „Právníka.“

„Končím výslech.“

Jess se rozesmála. „A co vaše exmanželka?“

„Je bytová architektka. Naposledy jsem s ní mluvil, když se podruhé vdávala.“ Adam se zhluboka nadechl a zvedl ruce nad stůl ve znamení, že s tímto tématem skončil. „Takže dost naší minulosti, je čas otočit list.“

„To byl fofr.“

„Nemám toho moc na srdci.“

„Vy o sobě nerad mluvíte, viďte?“

„O nic víc než vy.“

Jess nevěřila svým uším. „Jak to myslíte? Co jsem tady, nemluvíme o nikom jiném.“

„Mluvila jste o právu. Jak se řeč stočila na vás, stáhla jste se jako zaujatý svědek na lavici v soudní síni.“

„Uděláme dohodu,“ řekla Jess, překvapená průhledností svého chování. „Nebudu vám prozrazovat svá tajemství a vy mně nebudete prozrazovat ta svá.“

Adam se usmál, ale jeho hnědé oči zůstaly neproniknutelné.

„Nic mi neprozrazuj a já ti nebudu lhát.“

Rozhostilo se ticho.

„To nezní špatně,“ řekla Jess.

„To bych řekl.“

Pustili se znovu do jídla. Zbytek pizzy dojídali mlčky. „Proč jsi mi dneska zavolal?“ zeptala se Jess a odstrčila prázdný talíř.

„Chtěl jsem tě vidět,“ odpověděl. „Proč jsi to pozvání přijala?“

„Řekla bych, že ze stejného důvodu.“ Usmáli se na sebe přes stůl.

„Co dělá ctižádostivá právniče na večeři s prostinkým prodavačem bot?“ Kývl na servírku.

„Mám pocit, že na tobě není nezajímavý jediný chlup.“

„To je tím, že jsi právniče a hledáš něco, co ve skutečnosti neexistuje.“

Jess se rozesmála. „Proslýchá se, že zítra bude sněžit. Docela by se mi hodily zimní boty.“

„Zrovna mám jedny vzadu v autě. Můžu tě s nimi odvézt až domů?“

Jess zaváhala. Čeho se vlastně bojí?

Přistoupila k nim Carla s účtem. „Všechno v pořádku? Jak vám chutnala pizza?“ zpovídala Adama.

„Děláte rozhodně nejlepší pizzu v celé čtvrti.“

Jess viděla, jak Adam vytahuje z kapsy dvacetidolarovou bankovku a napadlo ji, že by mohli zaplatit večeři napůl.

Pak si to rozmyslela. Rozhodla, že příště pozve ona jeho.

Jestli nějaké příště bude.

Jess spala tvrdým, bezesným spánkem – nádherným spánkem, jenž jí tolik týdnů chyběl. Náhle se probudila, posadila se na posteli a paže jí vystřelily kupředu, jako by se propadala vzduchem do neznáma. Kolem ní se rozřinčely tisíce zvonků.

Uvědomila si, že zvoní telefon. Natáhla se k nočnímu stolku a přiložila si sluchátko k uchu. Zářící číselník na budíku oznamoval tři hodiny ráno. Věděla, že v tuhle dobu nemůže očekávat žádné povzbudivé zprávy. Uprostřed noci budí lidi jen smrt a beznaděj.

„Prosím,“ řekla dokonale přirozeným a bdělým hlasem, jako by na zazvonění telefonu čekala.

Nemůže to být nikdo jiný než policie nebo soudní lékař. Ale sluchátko bylo hluché. „Prosím,“ opakovala. „Haló, kdo je to?“ Ticho. Na druhém konci linky se neozýval ani těžký dech. Zavěsila a s tupým zaduněním nechala spadnout hlavu na polštář. Jen nějaký otrava, pomyslela si. Jiné možnosti odmítala. „Koukej zase usnout,“ zahučela. Ale spánek ji opustil. S doširoka otevřenýma očima hleděla do tmy a pozorovala, jak za oknem ložnice lehce poletují vločky sněhu. Do svítání nezamhouřila oči.

13

„Takže si to shrneme. Jak hodnotíte dnešní den?“ Jess pohlédla přes stůl na Neila Strayhorna a Barbaru Cohenovou. Oba sváděli boj s chřipkovými viry a různým stupněm nachlazení. Neilova nemoc se táhla už tak dlouho, že papírový kapesník třepotající se mezi jeho rukou a orlím nosem se stal neodmyslitelným doplňkem jeho osoby. Barbařiny zarudlé oči připomínaly vejce naměkko a každým okamžikem hrozilo, že stečou po rozpálených tvářích. Jess se natočila i s židlí k oknu a soustředila se na déšť se sněhem, který se šikmo snášel z tmavé oblohy.

„Řekl bych, že to šlo hladce jako po másle,“ řekl Neil vodovým hlasem, jak se pokoušel překonat nosové souhlásky. „Máme několik důležitých skutečností.“

„Například?“ kývla Jess směrem k Barbaře Cohenové. „Ellie Lupinová vypověděla, že slyšela, jak Terry Wales své ženě vyhrožoval smrtí, když se pokusí od něho odejít.“ Barbara si musela odkašlat, protože její hlas začal nebezpečně křapat. „Přísahala, že Nina Walesová žádnou známost neměla.“

„Přísahala podle svého nejlepšího vědomí, že Nina Walesová žádnou známost neměla,“ upřesnila Jess. „Byla to Ninina nejlepší přítelkyně skoro deset let. Nina se jí se vším svěřovala,“ nadhodil Neil. „To určitě bude mít před soudem velkou váhu.“

„Ellie Lupinová taky připustila, že slyšela, jak se při několika příležitostech Nina Walesová vyjádřila pohrdavě o sexuálních schopnostech svého manžela a jak mu vyhrožovala, že mu vezme všechno, co má,“ připomněla jim Jess. „Takže?“ řekla Barbara a poznámka u ní vyvolala drobný záchvat kašle.

„Takže se dotýkáme přímo obnaženého srdce obhajoby.

Když se jim podaří přesvědčit porotu, že Nina Walesová vyprovokovala manžela k neovládnutelné zuřivosti…“

„…pak byla za svou vraždu sama zodpovědná!“ ušklíbla se uraženě Barbara.

„Pak to v nejlepším případě bude vražda jen druhého stupně.“

„Co na tom, že Nina Walesová chování svého muže v posteli zesměšňovala? Co na tom, že mu vyhrožovala odchodem? On ji přece zbil vlastníma rukama! Její jedinou zbraní byla slova!“ Barbara Cohenová přitiskla ruce na prsa a spolkla hrozící záchvat kašle.

„Máme motiv, máme zlý úmysl, máme chladnou promyšlenou úkladnost,“ zdůraznil Neil a hlučným vysmrkáním dodal své větě vážnost.

„Jediný problém je otázka provokace,“ upozornila Jess s obavou před narůstající iracionální teatrálností. „Je známý nedávný případ z Michiganu, kdy porota obvinila manžela z pouhého zabití své odcizené ženy, která byla soudkyní a kterou on zavraždil v její vlastní soudní síni. Porota shledala, že ho k činu vyprovokoval rozchod. A podle jiného případu z města New York dostal jakýsi Američan čínského původu podmínku – podmínku – za to, že svoji ženu ubil k smrti kladivem. Manželka mu byla nevěrná a soudce rozhodl, vzhledem k prostředí, ze kterého manžel pocházel, že nevěra byla dostatečnou provokací.“ Zhluboka se nadechla a snažila se vyhnout téměř viditelným choroboplodným zárodkům vířícím vzduchem. „Jediná otázka, kterou si v těchto případech položili oba soudci, zněla: Jsem za podobných okolností schopný podobného činu?“

„Takže jaké je tvoje stanovisko?“ zeptala se Barbara a z koutku jednoho plovoucího oka jí unikla osamělá slza. „Jsem toho názoru, že všechno bude záviset na chování Terryho Walese na lavici svědků,“ prohlásila Jess. „Tvrdím, že musíme předem znát všechno, co Terry Wales hodlá vyjevit porotě. Neznamená to být jen připraveni ho k tomu vyzvat, ale přímo ho musíme roznést na kopytech. Tvrdím, že nebude vůbec lehké tenhle případ vyhrát. A konečně vás dva vyzývám, abyste se sbalili a šli se léčit do postele.“ Neil třikrát rychle za sebou kýchl. „Pozdrav pámbu,“ řekla Jess automaticky.

„Nemusíš zrovna říkat pozdrav pámbu někomu, kdo má rýmu,“ upozornila ji Barbara. „Takhle mi to věčně říkala máma,“ vysvětlovala schlíple, když zamířila ke dveřím. „Zdálo se mi, že je soudce Harris poslední dobou nějaký nervózní,“ řekl Neil a následoval Barbaru. „Možná se přejedl krocana na Den díkůvzdání,“ poznamenala Jess a zhroutila se na nejbližší židli. V krku ucítila dráždivé škubání. „Ale ne,“ zděsila se. „Teď ti nesmí být špatně. Na to přece nemáš kdy. Koukej přestat,“ poručila a přesunula se na svou židli za stolem. Před ní ležely papíry s poznámkami, které sepsala odpoledne v soudní síni. Hrozivě mrkla po telefonu.

Co na tom, že se Adam ani po týdnu neozval? Copak to od něho vážně očekávala? Jejich společný večer skončil jako strohé obchodní jednání – podal jí boty; ona jemu šek. Vysadil ji před vchodem do domu a ani se nepokusil o přátelský polibek na dobrou noc. Nepozvala ho dál; nežádal o to. Řekli si na shledanou. Žádné „Kdy se uvidíme?“, žádné „Zavolám ti.“ Prostě nic. Proč by měla čekat něco víc? Copak si vážně mohla myslet, že jí zavolá a že stráví Den díkůvzdání společně? Dva skuteční cizinci dělící se o krocana s klikvovou omáčkou! Právní zástupce pro okres Cook a prodavač bot ze Springfieldu! Proč si s tím lámat hlavu? Co ji trápí víc – skutečnost, že prodává boty, nebo že jí nezavolal? Na Den díkůvzdání večeřela s homosexuálním systémovým analytikem ze druhého patra a s jeho osmi přáteli. Celou dobu předstírala, že nenapíná uši, aby jí neuniklo vyzvánění telefonu o patro výš v jejím bytě. Po několika skleničkách vína se ponořila do improvizací Charlieho Parkera a Jerryho Mulligana a přidala se k ostatním, jež si navzájem libovali, jaké je potkalo štěstí, že mohou být spolu a velebili fakt, že zůstali naživu, zatímco pár jejich známých zemřelo. Vypila toho moc a Walter ji musel doprovodit o patro výš. Teď byla vděčná, že aspoň nemusela jet domů autem. Při pomyšlení na svoje auto zabořila hlavu do dlaní. Bylo zpustošené k nepoznání. Dostala ho od rodičů, když úspěšně složila přijímací zkoušky na Severozápadní univerzitu. Přečkalo studium práv, manželství, rozvod a čtyři roky v kanceláři státních právních zástupců. Jen nedokázalo odolat útoku na svou důstojnost. Nedokázalo odolat Rickovi Fergusonovi.

Při prvním pohledu unikly Jess rozřezané pneumatiky, nevšimla si pokáleného čalounění ani brzdového pedálu vytrženého z podlahy. Plný rozsah škody si uvědomila teprve před několika dny. To auto je dočista odepsané. Nemá smysl pokoušet se uvést ho do pojízdného stavu. Je to příliš složité. A příliš nákladné i s pomocí pojistky. Už na to věnovala čtyři sta dolarů.

Nenašly se žádné otisky a žádné stopy, jež by vedly k vrahovi jejího auta – k Rickovi Fergusonovi. Co na tom, že se týž den ukázal v soudní síni? No tak co? V garáži ho nikdo neviděl. Nikdo ho neviděl motat se kolem jejího auta. Nikdo ho nikdy nikde neviděl. Lidé mizí; majetek se ničí; a Rick Ferguson se jen usmívá.

Jess zvedla sluchátko a zavolala kancelář soudního lékaře. „To je dobře, že jste ještě u sebe,“ oddychla si, když poznala hlas Hillary Waughové.

„Zrovna jsem na odchodu,“ řekla lékařka. Jess pochopila, že jí ve skutečnosti říkala: Je pozdě. Tak to rychle vyklopte. „Mám za to, že se neukázal nikdo podobný Connie DeVuonové,“ začala Jess. Jako by doufala, že je Connie DeVuonová naživu. Jako by měla z vlastní vůle vejít do kanceláře hlavní soudní lékařky. „Nikdo.“

„Dostala jste ty otisky zubů, které jsem poslala?“

„Mám je. Jsou u mě a čekají, až je využiju.“

„Mohlo by to věci uspíšit…“

„Jistě. Ale teď už opravdu musím jít, Jess. Nejsem do toho nijak žhavá. Mám dojem, že na mě něco leze.“

„Vítejte do spolku padlých,“ řekla Jess a popřála Hillary Waughové brzké zotavení. Položila sluchátko na místo a téměř vzápětí jej zvedla k uchu. Potřebovala slyšet nějaký přátelský hlas. Ode Dne díkůvzdání nepromluvila se sestrou ani slovo. Že Maureen nezavolala, nebylo normální. Nezapomněla se Jess ozvat ani v tom největším náporu mateřských povinností. Jess doufala, že se její sestra nestala jednou z obětí epidemie chřipky a nachlazení, která řádila ve městě.

„Prosím.“ Úsměv v Maureenině hlase byl slyšet. Jess okamžitě odhodila obavy o její zdraví za hlavu. „Jak se máš?“ ptala se Jess.

„Fajn,“ odpověděla Maureen. Úsměv se z hlasu rychle vytrácel a zůstal jen sterilní chladný tón. „Tylerovi teče z nosu, ale zbytek rodiny je v pořádku. Jak se máš ty?“

„Prima. Jaká byla večeře na Den díkůvzdání?“

„Skvělá. Barryho matka je výtečná kuchařka. Ale tohle tě ve skutečnosti nezajímá.“ Rozhostilo se napjaté ticho. „Jako obyčejně máš spoustu práce, viď?“

„Víš, ten případ mi vážně dává zabrat…“

„Jistě…“

„Zájem veřejnosti a tak. Musela jsi o tom číst v novinách.“ Jess se zarazila, když si uvědomila, že Maureen už nečte titulní stránky.

„Vlastně ano. Sleduju to. Je to bravurní kousek dostat tak velký případ.“

„Jen v případě, že vyhraju.“

Maureen mlčela.

„Dlouho jsem tě neslyšela,“ zaútočila Jess a náhle jí došlo, že to byla pokaždé její sestra, kdo se tak často snažil navazovat kontakt.

„Měla jsem pocit, že ti to tak vyhovuje.“

„Mně že to vyhovuje? Proč máš ten pocit?“

„Vlastně nevím. Snad proto, že máš pořád tolik práce. Příliš zaměstnaná, aby ses sešla s tátovou přítelkyní. Příliš zaměstnaná, abys mohla dorazit do bistra 110. Příliš zaměstnaná, abys přišla na schůzku se Stephanii Banackovou.“

„Na tu schůzku jsem přišla.“

„Technicky ano. To uznávám. Podívej se, Jess o tomhle se dohadovat nehodlám. Věř mi, nebo ne, dokážu pochopit, že máš práce nad hlavu. Dovedu si to živě představit. Ale nesnaž se mi namluvit, že máš tolik povinností, abys kvůli nim zanedbávala svoji rodinu. Tímhle způsobem na moji inteligenci útočit nemusíš. Jestli nechceš být součástí téhle rodiny, je to tvoje věc. A já si na to budu muset zvyknout.“

„To není tím, že bych nechtěla být s tebou, Maureen…“

„Je to tím, že nechceš být ve společnosti mého muže.“

„Prostě nám to spolu neklape. To se stává. Ale neznamená to konec světa.“

„A táta? Jak dlouho ho chceš přehlížet a odmítat ho?“

„Já ho nepřehlížím ani neodmítám.“

„Ne. Tak teda tu ženu, kterou miluje.“

„Nepřipadá ti, že to přehnaně dramatizuješ?“

„Jess, táta si ji chce vzít.“ Ticho. „Říkal to?“

„To nemusel říkat.“

„No, tak až přijde čas, začne mi to dělat starosti.“

„Proč by ti to mělo dělat nějaké starosti?“ vyjela Maureen.

„Proč mu to prostě nepřeješ? Proč za něj nejseš šťastná? Proč se s ní aspoň nesejdeš ze zdvořilosti?“

Jess se zahleděla z okna do pronikavé tmy. Ještě není ani šest hodin, a už taková tma. „Radši tě nebudu zdržovat. Určitě musíš chystat večeři.“

„Jasně. To mi jde přece nejlíp.“

„Maureen…“

„Ahoj, Jess. Dej o sobě vědět.“

Mikrofon oněměl dřív, než se Jess stačila rozloučit. „Výborně. Tak to bychom měli.“ Když vracela sluchátko do vidlice, napadlo ji, že by mohla zavolat otci. Ale nápad zamítla. Snášet může jen určitou porci zklamání. Co to provádí se svojí rodinou? Proč se prostě nesmířit s faktem, že její švagr je osel, její sestra je Dokonalá manželka a její otec se zamiloval? Odkdy je tak netolerantní, tak neoblomná? Musí snad každý vést život podle jejích přání a pokynů? Je snad její vlastní život tak skvěle zorganizovaný, aby se mohla míchat do cizích osudů?

Dveře kanceláře se rozlétly dokořán. Na prahu stanul Greg Oliver. Ostře pronikavá vůně jeho kolínské zaútočila na Jessino chřípí.

Ten mi tady ještě chyběl, pomyslela si Jess. Vydechla tak zhluboka, že ucítila trnutí až ve špičkách prstů u nohou. „Taky mě mohlo napadnout, že tě tady najdu,“ konstatoval samolibě.

„Nebude to tím, žes mě slyšel telefonovat?“

„To jsi kňourala ty?“

Jess znovu prudce vydechla. „To jsem kňourala já.“

„Koukám, že by ti bodla jedna silná whisky.“

„Potřebuju se jen pořádně vyspat.“

„To se dá taky zařídit,“ zamrkal na ni.

Jess obrátila oči v sloup a stoupla si. „Jak pokračuje případ 0’Malley?“

„Je to hotová věc. Do konce týdne to mám v kapse. A proslulý mstitel s kuší?“

„Doufám, že do pátku bude mít porota veškeré podklady.“

„Slyšel jsem, že navrhli kompromis.“

„Vražda druhého stupně a deset let ve vězení? Propuštění na čestné slovo za čtyři roky? Tomu říkám kompromis.“

„A ty si vážně myslíš, že rozhodnutí poroty dopadne jinak?“

„O tom se mi jenom sní,“ sdělila mu Jess.

Úlisná grimasa Grega Olivera přešla v nefalšovaný úsměv.

„Svezu tě domů, co ty na to?“

„Ne, díky.“

„Neblázni, Jess. Tvoje auto je mrtvé a pochované; taxík touhle dobou už nechytíš; když si ho teď objednáš, budeš tady tvrdnout ještě nejmíň hodinu; já tě svezu kamkoli budeš chtít: Las Vegas, Miami, Země zaslíbená?“ Jess váhala. Věděla, že Greg má pravdu – než se sem touhle dobou dostane taxík… Po posledním dobrodružství v nadzemní dráze netoužila ani po tomto dopravním prostředku. Ještě by mohla zavolat Donovi. Ale od té doby, co odmítla jeho návrh strávit Den díkůvzdání s ním a s matkou Terezou, se neozval.

Ne, Donovi zavolat nemůže. To by nebylo správné. Je to přece její bývalý manžel, ne její řidič.

„Tak dobře,“ souhlasila Jess. „Ale rovnou domů.“

„Vaše přání je mi rozkazem. Zavezu dámu kamkoli bude chtít.“

Černý porsche Grega Olivera zastavil před třípatrovým domem z hnědého pískovce. Vypnul motor. Ryčná rocková hudba, která je provázela celou cestu a milosrdně znemožňovala jakoukoli konverzaci, zmlkla jako mávnutím proutku. „Takže tady bydlíš.“

„Přesně tak.“ Jess položila ruku na kliku ode dveří, celá nedočkavá, aby unikla z dosahu jeho kolínské. „Díky, Gregu, je to od tebe moc hezké.“

„Nepozveš mě nahoru?“

„Ne,“ řekla Jess prostě.

„No tak, Jess. Moje pozvání na skleničku jsi odmítla. A nabídnout mi něco na posilněnou před dlouhou cestou domů je to nejmenší, co pro mě můžeš udělat.“

„Gregu, jsem unavená; bolí mě v krku. A mám rande,“ dodala. Lež se jí usadila na jazyku jako hořká pilulka. „Je teprve půl sedmé. Proti nachlazení si vezmi dva aspiriny. A rande jsi neměla celých padesát let. Jdu nahoru.“ V příštím okamžiku za sebou zaklapl dveře od auta. Jess zvrátila hlavu dozadu na černé kožené sedadlo. Co si vlastně představovala? Otevřela dvířka, natočila se bokem k sedadlu, spustila naráz obě nohy na chodník a rukama si pomáhala z nízkého vozu.

„To se ti docela povedlo,“ uznale kývl Greg hlavou. „Spousta žen neví, jak se z tohohle typu aut správně vystupuje. Vystrkují jednu nohu po druhé.“ Zasmál se. „Pro ty na chodníku je to ovšem zábavná podívaná.“

„Gregu,“ spustila Jess, když se mu snažila utéct po chodníku k hlavním dveřím, „nahoru jsem tě nepozvala.“

„To nemyslíš vážně,“ dotíral. „Koukej, Jess, já přece netoužím po ničem, než po jedné skleničce. Čeho se tak bojíš? Co si myslíš, že ti chci provést?“

Jess se zastavila přede dveřmi a lovila v kabelce klíč. Proč si ho už dávno nepřipravila do ruky? „Ty si myslíš, že to na tebe začnu valit? Je to tak, ne?“

„A není?“

„Jdi se vycpat, Jess. Jsem šťastně ženatý člověk. Moje žena mi nedávno koupila porsche. Proč bych se měl vnucovat ženský, která mě očividně nebere?“

„Protože je po ruce?“ zeptala se Jess, zasunula klíč do zámku a odemkla.

„Ty jseš komická,“ pokrčil rameny, zatlačil do dveří a vstoupil do haly. „Proto beru zavděk těma tvýma kecama. Tak už s tím přestaň, Jess. Jsme přece kolegové a mohli bychom být i přáteli. Je na tom něco špatného?“ Náhle se sehnul, shrábl několik dopisů, jež se povalovaly na zemi pod schránkou. Zběžně prohlédl adresy. „Pošta pro tebe.“ Vložil dopisy do její natažené ruky.

„Ale jen na jednu,“ připomněla mu Jess. Neměla sílu se s ním dohadovat.

Tři patra vyšel v jejích patách jako věrný pes. „To jseš celá ty – bydlí v nejvyšším patře,“ zafuněl, když stanuli přede dveřmi do jejího bytu.

Odemkla. Greg Oliver byl vevnitř dřív než ona. „Ty necháváš rádio puštěné celý den?“ zeptal se. Jeho tmavě hnědé oči zběžně hodnotily zařízení obývacího pokoje, a stejně rychle je to omrzelo.

„Kvůli kanárovi.“ Jess hodila kabelku a poštu na pohovku v obývacím pokoji. V duchu se rozmýšlela, jestli si má sundat boty a kabát. Přestože tady byla doma, nechtěla dát Gregovi Oliverovi nejmenší záminku k prodloužení jeho návštěvy.

Greg Oliver obezřetně přistoupil ke kleci a nakukoval skrz mříž. „Samec nebo samička?“

„Samec.“

„Jak to víš? Dívala ses mu pod brka?“

Jess odešla do kuchyně, otevřela lednici a u zadní stěny objevila pár lahví piva. Jedno vyndala, otevřela a odnesla ho do obývacího pokoje. Greg Oliver už se uvelebil na její pohovce. Kabát hodil na jídelní stůl, povolil si kravatu, sundal si boty. „Nechovej se tady jako doma,“ varovala ho Jess, když mu podávala pivo.

„Nebuď mrzoutská,“ oplatil jí a poplácal dlaní místo vedle sebe. „Pojď se posadit.“

Jess pověsila kabát do skříně v předsíni, ale boty si nechala na nohou. Rychle zhodnotila situaci. Dovolila muži, kterému jde očividně o jediné a kterého jen těžko snášela, aby ji odvezl domů. Ten chlap se teď rozvaluje na pohovce v jejím obývacím pokoji a pije pivo, které mu sama přinesla. Jseš to ale mazaná ženská, Jess, pomyslela si útrpně. Jak se jí povedlo dostat se do téhle zapeklité situace? „Poslouchej, Gregu,“ prohlásila, když přešla k pohovce, „aby mezi námi bylo jasno: netoužím po žádných scénách; netoužím po tom, aby se stala pro nás pro oba práce ve stejném oddělení nepřijatelná; nechci si dělat život těžší, než dosud je.“

„Má ten proslov nějakou pointu?“ zajímal se a dlouze se napil piva přímo z láhve.

Jess si až teď uvědomila, že mu nepřinesla skleničku. „Pointou je skutečnost, že mi tvoje přítomnost vadí.“

„Přestane ti vadit, když se posadíš.“ A rukou znovu poplácal místo po svém boku. Jess zaznamenala, jak se dopisy na vedlejším polštáři natřásají.

„Nemám nejmenší úmysl jít s tebou do postele,“ řekla Jess, protože usoudila, že nemá cenu chodit kolem horké kaše.

„Kdo říkal něco o posteli?“ Gregovi Oliverovi se podařilo nasadit překvapený a uražený výraz zároveň. „Jen aby každý věděl, na čem je.“

„Jasně,“ řekl, ale jeho pohled hovořil sám za sebe. Jess se opatrně posadila na lenoch pohovky. „Fajn, protože nemám náladu na něco tak lacině efektního jako násilná soulož. Je mi jasné, že situace tomu jen nahrává, ale jednoduše ti to neprojde. Taky bych tě ráda upozornila, že v zásuvce nočního stolku vedle postele mám nabitou pistoli a jestli se mě třeba jen pokusíš dotknout, ustřelím ti tu tvoji zatracenou lebku.“ Sladce se na něho usmála a zálibně sledovala, jak brada Grega Olivera klesla do výše jeho kolenou. „Nechci, aby došlo k omylu.“

Greg Oliver zůstal několik okamžiků ohromeně sedět. „To má být vtip?“

„Žádný vtip. Chceš tu pistoli vidět?“

„Kriste pane, Jess, není divu, žes neměla rande už celou věčnost.“

„Dopij a vypadni, Gregu. Doma na tebe čeká žena.“ Vstala a přešla ke dveřím.

„Tak proč jsi mě sakra zvala nahoru?“ Z jeho hlasu zaznívalo oprávněné rozhořčení.

Jess jen pokrčila rameny. Překvapilo jí to? „Na tohle jsem už stará,“ zamumlala.

„Tak abys věděla, jseš frustrovaná,“ sdělil jí Greg a hmátl po kabátu. „Frustrovaná a prkenná a jak říkali kluci ve škole, otravná baba.“

„Tak já jsem otravná baba!?“ Jen stěží zakryla zlostný tón v hlase.

„Každému co si zaslouží,“ řekl a netrpělivě si začal obouvat černé polobotky. Napřáhl ruku s pivem směrem k ní. Prudce chňapla po láhvi, až studená tekutina vyšplíchla na její bílou blůzu. „Díky za pohostinnost,“ zavrčel už na chodbě. Práskl dveřmi a byl pryč.

„Jak sladké,“ vzdychla Jess a pozorovala, jak její kanárek poskakuje z bidélka na bidélko. „A upřímné.“ Mnula si čelo a snažila se zjistit přesně, kdy se jí život vymkl z rukou. Jí, která si tak přepečlivě věší do skříně každou část oděvu podle barvy, která úzkostlivě srovnává čistě vyprané kalhotky pod dosud nenošené, která si pro každou životní situaci vytvoří seznam, který přísně dodržuje, od pracovních schůzek po četnost mytí vlasů, a pak důsledně škrtá každou splněnou položku. Jak se jí mohl život vymknout z rukou?

Přešla zpět k pohovce a listovala poštou. Těžká vůně Gregovy kolínské ještě čpěla z polštáře, na kterém seděl. Jess odnesla dopisy k oknu a pustila do místnosti trochu čerstvého nočního vzduchu. Krajkové záclony se nadouvaly v mírném úžasu.

V poště našla většinou účty. A protože se blížily vánoce, byly mezi dopisy i žádosti o příspěvky na různé dobročinné účely. Leták o důchodovém pojištění. Jess obsah každé obálky spěšně pročetla a odložila stranou. Soustředila se na sněhově bílou obálku, kterou si nechávala na konec. Byla bez zpáteční adresy. Její jméno bylo napsané neumělým, jakoby dětským písmem. Možná je to předčasné přání k vánocům od synovce Tylera. Dopis neměl ani známku. Někdo ho musel doručit osobně. Roztrhla obálku a vyndala jeden prázdný list vybledlého papíru. Obracela jej v rukou, opatrně přiblížila k nosu.

Vyčichlý pach moči se smísil s vůní Gregovy kolínské. Jess rychle nacpala papír zpět do obálky. Celou zásilku pustila na zem a sledovala, jak se snáší mírně nadlehčovaná chladným proudícím vzduchem jako neohrabaný tanečník na podlahu. Všimla si, že z obálky vypadla drobná tmavá smítka připomínající popel z hořící cigarety, na hrubé dřevěné podlaze téměř neviditelná.

Pomalu si klekla a smetla do dlaně cosi, co vypadalo jako krátká stočená vlákna. Chlupy, uvědomila si s rostoucím odporem. Ochlupení z genitálií. Nelenila a vrátila je zpět do obálky. Ochlupení a moč. Okouzlující.

Ozvalo se klepání na dveře.

„Ještě lepší,“ zašeptala, zvedla se a zavřela okno. Ochlupení, moč a Greg Oliver. Co by si víc mohla přát? „Běž domů, Gregu,“ křikla ostře.

„Mám jít domů i přesto, že se jmenuju Adam?“

Jess odložila urážlivý dopis na jídelní stůl. Slyšela dobře?

„Adame?“

„Vidím, že nové boty nezahálejí,“ poznamenal, když otevřela dveře. „Mě jsi nečekala?“

„Jak ses dostal do domu?“ zjišťovala zlostně Jess. A topila se v rozpacích, protože ji překvapilo, jak ráda ho vidí. „Dole bylo otevřeno.“

„Otevřeno?“

Pokrčil rameny. „Možná je Greg na útěku pořádně nezavřel.“

Opřel se o dveře. „Vezmi si kabát.“

„Kabát?“

„Napadlo mě, že bychom mohli zajít na večeři, případně do kina.“

„A co když jsem strašně unavená?“

„Tak řekni: Běž domů, Adame.“

Jess se zadívala na Adama Stohna: na jeho hnědé vlasy nedbale spadající přes čelo, na jeho k zbláznění sebevědomý postoj, na jeho neproniknutelný obličej. „Jdu si pro kabát,“ řekla.

14

Vybrali si obnovenou premiéru Casablanky, ačkoli oba viděli film nejméně třikrát v televizi. Seděli v zadní části promítacího sálu a na nátlak Jess hned vedle uličky. Při jízdě do kina skoro nemluvili, mlčky zaujali svá místa v řadě a cestou do nedaleké restaurace si vyměnili jen pár slov. Jeden druhého se nedotkli.

Restaurace na North Lincoln Avenue byla malá, tmavá, hlučná a jako specialitu nabízela rostbíf. Posadili se u malého stolku pro dva u stěny místnosti a až když si objednali jídlo u číšníka se zlatou náušnicí v nose, pokusili se o neslanou nemastnou konverzaci.

„Někde jsem četla,“ řekla Jess, „že když začali točit Casablanku, nebyl ještě hotový scénář a herci vůbec nevěděli, koho mají hrát a co se po nich bude chtít. Chudák Ingrid Bergmanová se denně ptala režiséra, do koho se má vlastně zamilovat.“

Adam se rozesmál. „To se mi ani nechce věřit.“ Ticho. Adamův zrak bloudil po temně vínových stěnách restaurace. Jess hmátla do košíčku s pečivem po teplém rohlíku, rozlomila ho a do jedné části se zakousla. „Ty máš pořád chuť k jídlu,“ poznamenal Adam, přestože se díval na opačnou stranu. „To mám odjakživa.“

„Maminka tě nutila sníst celou porci?“

„To ani nemusela.“ Jess polkla a ulomila další kousek rohlíku.

„Musí ti výborně fungovat metabolismus.“

„Zjistila jsem, že častá hysterie přispívá k hubnutí,“ řekla Jess, hodila si do úst kousek chleba, kterého se zmocnila a přemýšlela, proč mezi nimi vládne takové napětí. Klapalo to mezi nimi líp, když se vůbec neznali. Místo aby si spolu odpočinuli, způsobil každý pokus o navázání kontaktu větší křeč, jako by podlehli citovému rigor mortis způsobenému autoinfekcí.

„Nemám rád slovo ‚hysterie‘,“ řekl Adam po dlouhé pauze. „Co se ti na tom nelíbí?“

„Má poněkud negativní význam,“ vysvětloval. „Lepší je ‚vysoká hladina energie‘.“

„Připadá ti, že mají stejný význam?“

„Dvě strany ekvivalentu.“

Jess se zamyslela. „Nevím. Ale vzpomínám si, že mi už odmalička lidi radili, abych se uklidnila.“

„Což jenom posílilo negativní představu hysterické osoby, za kterou se pokládáš.“ Konečně jí pohlédl přímo do tváře. Jess byla náhlou intenzitou jeho pohledu zaskočená. „Když ti lidi radili, aby ses uklidnila, znamenalo to, že s tvojí vysokou hladinou energie mají problémy oni, a ne ty. V tobě ovšem vyvolali pocit viny. Elegantní, že?“

„Další z tvých zajímavých teorií.“

„Nezapomeň, že jsem zajímavý chlápek.“ Sáhl po slané tyčince a ukousl z ní špičku. „Tak proč prodáváš boty?“

Rozesmál se. „Vadí ti, že jsem prodavač obuvi?“

„Proč by mi to mělo vadit?“

„Ale já mám tu práci opravdu rád,“ řekl, odsunul se i s židlí dozadu a natáhl nohy podél stolu. „Denně chodím do práce na desátou. Končím v šest večer. S výjimkou čtvrtka. To začínám prodávat až v jednu a zavírám krám v devět večer. Nenosím si práci domů. Nemusím se připravovat na druhý den. Nemám žádné potíže. Žádnou zodpovědnost. Přijdu; prodávám boty; odejdu domů. Veni; vidi; vici. Nebo jak chceš.“

„Ale přece tě nemůže uspokojit, když tě někdo zdržuje věčnost a nakonec odejde s jedním párem bot, v horším případě bez bot.“

„To mi nevadí.“

„Copak nepracuješ na provizi?“

„Částečně na provizi, částečně na pevný plat.“

„To musí postihovat tvoje živobytí.“

Pokrčil rameny a napřímil se. „Nejsem špatný prodavač.“ Jess najednou cítila, jak jí její nové zimní boty hřejí. „Tak to mohu jen potvrdit.“ Byla potěšená, když se usmál. „A co po intelektuální stránce?“ Zatvářil se nechápavě. „Co máš na mysli?“

„Nezapřete, že jste velice chytrý člověk, pane Stohne. Vaše práce vám nemůže přinášet intelektuální podněty.“

„Právě naopak. Při své práci se setkávám se spoustou bystrých, zajímavých lidí. Ti mi poskytují právě tolik intelektuálních podnětů, kolik v současném okamžiku potřebuji.“

„Co přesně znamená tvůj současný okamžik?“

Pokrčil rameny. „Těžko říct.“

„Kam jsi chodil do školy?“

„Ve Springfieldu.“

„Myslím na vysokou školu.“

„Kdo tvrdí, že jsem chodil na vysokou?“

„Já.“

Poněkud násilně se usmál. „Loyolská univerzita.“

„Tys absolvoval Loyolskou univerzitu a teď prodáváš boty?“

„Je to snad trestné?“

Jess cítila, jak rudne. „Promiň. Muselo to vyznít strašně domýšlivě.“

„Vyznělo to jako obžaloba.“

„A jéje.“

„Pověz mi něco o vrahovi s kuší,“ změnil náhle téma. „Cože?“

„Minulý týden jsem si přečetl v novinách o tvých hrdinských činech.“

„A co si o tom myslíš?“

„Myslím, že vyhraješ.“

Rozesmála se. Srdečně a šťastně, protože mu byla vděčná za projev důvěry. „Požádáš o trest smrti?“

„Když k tomu budu mít příležitost,“ odpověděla prostě. „A jak se v současné době v tomhle státě zabíjejí vrazi?“ Číšník přispěchal se dvěma sklenkami burgundského červeného.

„Letálními injekcemi.“ Jess rychle zvedla skleničku ke rtům. „Doporučuji nechat to víno pár minut vydýchat,“ upozornil ji číšník.

Jess poslušně postavila víno na stůl. Nechtěnou kombinaci letálních injekcí a vydechujícího vína považovala za neodolatelnou.

„Takže letální injekce. Jehly na jedno použití pro jednou použité lidi. Řekl bych, že v tom je jistá spravedlnost.“

„Rozhodně nebudu ronit slzy nad Terrym Walesem a jemu podobným,“ ujistila ho Jess. „Žádný soucit s nízkými kriminálními živly?“

„Absolutně žádný.“

„Budu hádat – tvoji rodiče byli oddaní republikáni.“

„Máš něco proti trestu smrti?“ zeptala se Jess. Nebyla si právě jistá, jestli má dost síly na dlouhou diskusi o pro a proti absolutnímu trestu.

Mlčel.

„Někteří lidé si snad smrt zaslouží,“ ozval se konečně. „Zní to, jako bys měl na mysli někoho konkrétního.“ Zasmál se, ale jeho smích zněl hluše. „Ne, to nemám.“

„Ve skutečnosti je můj otec registrovaný ve straně demokratů,“ řekla mu Jess po další dlouhé odmlce. Adam zvedl sklenici s vínem k nosu a vdechoval jeho vůni. Zatím se nenapil. „Říkala jsi mi, že tvoje matka zemřela.“

„Nedaleko odtud je park,“ začala Jess potichu, jako by slova byla určená jen jí. „Park Oz. Když jsem byla mimino, matka mě tam vozila v kočárku na procházky.“

„Na co tvoje matka zemřela?“

„Na rakovinu,“ řekla rychle Jess a polkla hlt vína. Adamovo překvapení přešlo v ohromení. „Lžeš. Proč?“ Sklenice v Jessiných rukou se začala chvět a pár kapek červeného vína ukáplo na silný bílý ubrus. Jako pár kapek krve. „Jak to můžeš tvrdit?“

„Máš to vepsané ve tváři. Kdybys byla napojená na detektor lži, ručička by skočila do krajní polohy.“

„Detektor lži bys nikdy neměl pokoušet,“ řekla Jess vděčná za odbočení od tématu. Odložila skleničku na stůl a oběma rukama ji ustálila.

„A proč ne?“

„Není to spolehlivé. Vinný člověk se s ním dokáže vypořádat a nevinný selže. Když jsi nevinný a u testu zklameš, pak tě prohlásí za vinného. Když jsi nevinný a projdeš, stejně tě pořád mají za podezřelého. Takže pokud svolíš k testu, nic tím nezískáš, ale můžeš všechno ztratit – to platí pro případ, že jsi nevinný.“

„A když jsem vinný?“ zeptal se.

„Vychází to skoro nastejno.“ Jess si přiložila ubrousek ke rtům, ačkoli byly suché. „Ovšem my v kanceláři státních zástupců bereme detektory lži naprosto vážně. Takže to, co jsem ti vyprávěla, jsi určitě neslyšel ode mě.“

„A co to mělo být?“ zeptal se Adam a Jess se usmála. „Proč mi nechceš říct, co se stalo s tvou matkou?“ Její úsměv se okamžitě vypařil. „Myslela jsem, že jsme uzavřeli dohodu.“

„Dohodu?“

„Žádné tajnosti, žádné lži. Vzpomínáš?“

„Je něco tajného na smrti tvé matky?“

„Je to dlouhá historie. Nerada bych s tím začínala.“

„Tak s tím začínat nebudeme.“

Číšník jim přinesl večeři. „Pomalu, talíře jsou vařiči,“ varoval je.

„Vypadá to lákavě,“ řekla Jess a zkoumala bezvadný plátek svého rostbífu ponořeného do omáčky z vlastní šťávy. „Přejete si na brambory máslo?“ zeptal se číšník. „A kyselou smetanu,“ přidala Jess. „A hodně, prosím.“

„Mně to samé,“ souhlasil Adam a pozoroval, jak Jess s chutí zakrojila do kusu masa. „Líbí se mi ženy, které rády jí,“ řekl se smíchem.

Několik příštích okamžiků si pochutnávali mlčky.

„Jaká byla tvoje žena?“ zeptala se Jess a rozpůlila pečený brambor.

„Věčně držela dietu.“

„A potřebovala to?“

„Neřekl bych.“ Ukrojil si pořádný kus masa a vložil ho do úst. „Ale moje slovo nikdy nemělo velkou váhu.“

„To nevypadá, že byste spolu dobře vycházeli.“

„To byl jeden z hlavních důvodů k rozvodu.“

„Já a můj exmanžel jsme zůstali přáteli,“ nadhodila Jess.

Adam se zatvářil nevěřícně.

„Je to tak. Jsme opravdu velice dobří přátelé.“

„Není to ten proslulý Greg? Viz replika: ‚Běž domů, Gregu‘?“

Jess se pobaveně rozesmála. „Ne, Greg Oliver je kolega z práce. Svezl mě domů.“

„Ty neřídíš?“

„Můj vůz měl malou nehodu.“ Přes Adamovu tvář přelétl starostlivý stín. „Nebyla jsem uvnitř, když se to stalo.“ Viditelně se mu ulevilo. „To je dobře. Co to bylo za nehodu?“ Jess potřásla hlavou. „Radši o tom nebudeme mluvit.“

„Zdá se, že náměty k rozhovoru nám valem docházejí,“ poznamenal. „Jak to myslíš?“

„No, nechceš mluvit o svém autě, o své matce, o své sestře, ani o svém švagrovi. A teď si zrovna nevzpomínám – není tvůj otec taky tabu?“

„Hm, rozumím.“

„Vlastně tvůj bývalý manžel z toho vychází vítězně. Možná bychom u něho měli zůstat. Jak se jmenuje?“

„Don. Don Shaw.“

„A je právník a jste bezva kámoši.“

„Jsme přátelé.“

„Tak proč ten rozvod?“

„Je to trochu složitější.“

„Takže o tom radši nebudeme mluvit?“

„A proč ses rozvedl ty?“ zeptala se na oplátku Jess.

„Rovněž to nebylo jednoduché.“

„Jak se jmenuje?“

„Susan.“

„Je znovu vdaná, je bytová architektka a žije ve Springfieldu.“

„Takže rodinné území máme zmapované.“ Odmlčel se. „Je to tak správně? Nesmíme nahlédnout pod povrch?“

„Máš snad něco proti povrchnosti? Měla jsem dojem, že právě proto prodáváš boty.“

„Takže povrchně. Jess Kosterová, prozraď mi svoje šťastné číslo.“ Jess se rozesmála a ukrojila si kus rostbífu. „Myslím to vážně,“ upozornil ji Adam. „Jestli máme zůstat na povrchu, chci ho projít po celé ploše. Šťastné číslo?“

„Nemám žádné.“

„Vyber si číslo od jedné do deseti.“

„Tak dobře – čtyři,“ řekla impulsívně. „Proč čtyři?“

Jess se smála a připadala si jako malá holčička. „Snad proto, že to je oblíbené číslo mého synovce. Vybral si ho, protože je to oblíbené číslo Velkého ptáka. Velký pták je postava ze seriálu Sezamová ulice.“

„Já znám Velkého ptáka.“

„Prodavač obuvi sleduje Sezamovou ulici?“

„Prodavači obuvi jsou nevyzpytatelná sebranka. Nejmilejší barva?“

„Nikdy jsem o tom moc nepřemýšlela.“

„Tak se o to pokus teď.“

Jess odložila vidličku na talíř a rozhlížela se po tmavé místnosti. „Nevím. Snad šedá.“

„Šedá?!“ Zarazil se. „S šedou je něco v nepořádku?“

„Jess, nikdo nemá šedou jako nejmilejší barvu.“

„Co na tom? Já ano. A tvoje?“

„Červená.“

„Což mě nepřekvapuje.“

„Proč ne? Proč tě to nepřekvapuje?“

„Červená je silná barva. Mocná. Dynamická. Nesobecká.“

„A ty si myslíš, že to odpovídá mé povaze?“

„A není to tak?“

„Myslíš, že šedá odpovídá tvojí?“

„Začíná to být mnohem složitější než můj rozvod,“ řekla Jess a oba se rozesmáli.

„A co takhle nejmilejší písnička?“

„O žádné nevím. Čestně.“

„Nic, při čem bys zesilovala rádio?“

„Líbí se mi árie z Turandot. Víš, ta, kdy je tenorista sám v zahradě…“

„Obávám se, že ve věci opery jsem naprostý ignorant.“

„Zná Sezamovou ulici, ale opera mu nic neříká,“ uvažovala nahlas Jess. „Co máš ještě ráda?“

„Mám ráda svou práci,“ řekla, vědoma si toho, jak úzkostlivě se snaží stočit hovor na ni. „Když mám čas, ráda čtu.“

„Co čteš?“

„Novely.“

„Jaké?“

„Většinou detektivky. Agathu Christie, Ed McBaina a podobně.“

„Co ještě ráda děláš?“

„Ráda skládám puzzle. A ráda chodím na dlouhé procházky podél řeky. A ráda kupuju boty.“

„Za což jsem nekonečně vděčný,“ přiznal se smíchem v očích.

„A ráda chodíš do kina.“

„A ráda chodím do kina.“

„A ráda sedíš na kraji řady.“

„Ano.“

„Proč?“

„Proč?“ opakovala Jess ve snaze zakrýt náhlý pocit nejistoty. „Proč si někdo vybírá krajní sedadlo? Snad je tam víc prostoru.“

„Právě ručička překonala maximální polohu.“

„Cože?“

„Detektor lži. Zklamala jsi.“

„Proč bych proboha v téhle věci lhala?“

„Ráda sedíš na kraji řady – v tom jsi nelhala; ale proč tam ráda sedíš – to dost zaskřípalo. A mně není jasné, proč bys měla lhát. Prozraď mi to.“

„To je nesmysl.“

„Krajní sedadla se zařadila mezi zakázaná témata.“

„Nemám, co dodat.“

„Pověz mi, proč jsi za každou cenu chtěla sedět na kraji řady.“

„Vůbec ne za každou cenu.“ Legračně našpulil ústa. „Ale jo.“

„Ale ne.“

Oba se rozesmáli, ale vloudilo se mezi ně jakési napětí. „Nemám ráda, když mě někdo nazve lhářkou,“ řekla Jess a nervózně si pohrávala s ubrouskem na klíně. Dívala se, jak se svezl na podlahu. „Vážně jsem se tě nechtěl dotknout.“

„Jedinou devizou každého právníka je jeho spolehlivost.“ Jess se sehnula pro ubrousek.

„Jess, tady nejseš v soudní síni,“ upozornil ji Adam. „A nestojíš před porotou. Promiň, jestli jsem tě nějak urazil.“

„Když ti to řeknu,“ vyhrkla najednou Jess – a překvapila svou reakcí oba, „budeš si myslet, že jsem úplně praštěná.“

„Už dávno jsem se o tom přesvědčil,“ řekl Adam. „Koukej, Jess, někdo, kdo má nejraději šedou barvu…“

„Bála jsem se, že mi bude špatně.“

„Špatně? Na zvracení?“

„Vím, že to zní hloupě.“

„Zvedal se ti žaludek?“

„Ne. Bylo mi dobře.“

„Ale přesto ses bála, že budeš zvracet, když nebudeš sedět na kraji řady.“

„Neptej se mě proč.“

„Už jsi někdy zvracela, když jsi neseděla na krajním sedadle?“ zeptal se jí celkem logicky. „Ne,“ přiznala.

„Tak proč sis to myslela dneska?“

Vyčkával. Mlčela.

„To tě tak hrozně znervózňuju?“

„Vůbec mě neznervózňuješ,“ zalhala, ale téměř okamžitě dodala. „No, abych pravdu řekla, trošku mě znervózňuješ, ale rozhodně to nemá nic společného s mými pocity nevolnosti.“

„Tomu nerozumím.“

„Já taky ne. Nemohli bychom se bavit o něčem jiném?“ Provinile sklonila hlavu. Další zakázané téma. „Jen chci říct, že to není moc dobrý námět k rozhovoru, jestli se chceme navečeřet.“

„Řekneš mi, jestli jsem to správně pochopil.“ Očividně ignoroval její žádost. „Dáváš přednost místu na kraji, protože kdybys dejme tomu seděla uprostřed řady, mohla by ses pozvracet. Ale zatím se ti to nestalo. Je to tak?“

„Je to tak.“

„Jak dlouho máš tuhle fóbii?“

„Kdo tvrdí, že mám fóbii?“

„Tak jak bys to nazvala?“

„Upřesni to,“ žádala.

„Iracionální strach,“ navrhl. „Strach, který se nezakládá na realitě.“

Jess poslouchala a hltala každé jeho slovo. „Dobře. Mám fóbii.“

„Máš ještě nějaké další fóbie – klaustro-, agora-, arachna-…“ Zavrtěla hlavou. „Ne.“

„Někdo se bojí výšek, někdo hadů; ty se bojíš, že budeš zvracet, když nebudeš v kině sedět na kraji řady.“

„Vím, že je to nesmysl.“

„To vůbec není nesmysl.“

„Že není?“

„Ale to ještě není všechno.“

„Připadá ti, že něco tajím?“ zeptala se Jess a slyšela, jak se jí hlas chvěje.

„Jess, čeho se opravdu bojíš?“

Jess odstrčila talíř. Na okamžik bojovala s pokušením utéct, ale přinutila se zůstat sedět. Po dlouhé přestávce se ozvala: „Mívám panické záchvaty. Poprvé se dostavily před mnoha lety. Nakonec odezněly. Před několika týdny se vrátily s ještě větší intenzitou.“

„Máš pro ně nějaký důvod?“

„Důvodů může být několik,“ pokračovala Jess a dumala, jestli neúplná pravda posune ručičku na detektoru lži aspoň na poloviční hodnotu. „Rozbuší se mi srdce. Ztěžka dýchám. Dusím se. Je mi špatně od žaludku. Pokouším se proti tomu bojovat…“

„Proč?“

„Proč? Jak to myslíš?“

„Proč s tím bojuješ? Je to k něčemu?“

Jess usoudila, že ne. „Tak co mám teda dělat?“

„Prostě se těm záchvatům poddej.“

„Poddat se jim? Tomu nerozumím.“

„Je to jednoduché. Místo abys plýtvala drahocennou energií proti strachu, poddej se mu. Svez se po proudu, dalo by se říct. Představ si to. Jseš v kině,“ pokračoval, vědom si jejího zmatku, „a najednou cítíš, že tě přepadá jeden z těch záchvatů. Místo toho, abys zadržela dech nebo počítala do deseti, vyskočila ze sedadla nebo dělala cokoli jiného, prostě se tomu pocitu paniky poddej. Co horšího by se mohlo stát?“

„Bude mi špatně.“

„Tak ti bude špatně.“

„Cože?“

„No tak se pozvracíš. Co na tom?“

„Nenávidím zvracení.“

„Ovšem toho se ve skutečnosti nebojíš.“

„Nebojím?“

„Ne.“

Jess se netrpělivě rozhlédla kolem. „Máš pravdu. Ve skutečnosti se bojím, že když tady zůstanu sedět, nestihnu se připravit na zítřek. Bojím se, že když se ještě chvíli zdržím, pořádně se na zítřek ne vyspím. Bojím se, že mě skolí nachlazení, se kterým se potýkám a v soudní síni budu nemožná. Bojím se, že prohraju tenhle případ a chladnokrevný vrah z toho vyvázne jen s pěti lety nepodmíněně. Bojím se, že už opravdu musím jít.“ S přehnaným gestem se podívala na hodinky, napůl se vztyčila na židli. Ubrousek se znovu poroučel k zemi.

„Myslím, že se bojíš smrti,“ řekl Adam. Jess strnula. „Cože?“

„Myslím, že se ve skutečnosti bojíš smrti,“ opakoval, když pomalu zaujala své místo. „Tak končí většina fóbii. Obavami ze smrti.“ Odmlčel se. „A v tvém případě je ta obava docela oprávněná.“

„Jak to myslíš?“ Kolikrát během dnešního večera vypustila z úst tuhle otázku?

„Docela dobře si umím představit, že lidé, které se ti podařilo odsoudit, ti nějakým způsobem vyhrožovali. Možná jsi dostávala dopisy plné nenávisti, častovali tě obscénními telefonáty a podobným svinstvem. Denně máš co dělat se smrtí. S krutostí, vraždami a nelidským chováním člověka k člověku.“

„Ještě častěji s nelidským chováním muže k ženě,“ upřesnila Jess a přemýšlela, jak může vědět něco o ‚podobném svinstvu‘.

„Je úplně normální, že máš strach.“

Jess se ohnula, aby sebrala ubrousek, a hodila ho nedbale na talíř. Jako prostěradlo přes mrtvolu, napadlo ji, když se začala nahnědlá šťáva vpíjet do bělostné látky. „Snad máš pravdu. V podstatě to všechno znamená tohle jediné.“ Adam se usmál. „Tak já tě znervózňuju?“

„Trochu,“ odpověděla. „Vlastně dost.“

„Proč?“

„Protože nevím, co si myslíš,“ přiznala po pravdě. Jeho úsměv byl náhle vážný, obezřelý. „A není to tak mnohem zajímavější?“

Jess neodpověděla. „A teď už vážně musím jít,“ řekla nakonec. „Ještě mám na zítřek spoustu práce. Asi jsem dneska večer neměla nikam chodit.“ Co to zase plácá? „Odvezu tě domů,“ řekl. Ale Jess slyšela jediné: „Myslím, že se ve skutečnosti bojíš smrti.“

15

Následující sobotu se Jess zapsala do kursu sebeobrany. Uplynulý týden byl samá nepříjemnost. V úterý podávala obžaloba souhrnné zprávy v případě Terryho Walese. Zástup svědků – policejní úředníci, lékaři, psychologové, očití svědkové, přátelé a příbuzní zemřelé – všichni ochotně svědčili. Nad důvodnou pochybnost bylo prokázáno, že Terry Wales svou ženu zavraždil. Zůstávala jediná otázka – perzistentní otázka, která vyvstala již v počátku procesu – stupeň vraždy. Dokáže Terry Wales přesvědčit porotu, že to všechno byl tragický omyl?

Dlužno říct, že začal úspěšně. Ve středu dopoledne zaujal Terry Wales místo na lavici svědků a na promyšlené dotazy svého právníka odpovídal pomalu a s rozvahou. Ano, rozčílil se. Ano, on a jeho žena měli občas prudké hádky. Ano, jednou jí zlomil nos a udělal modřinu na oku. Ano, vyhrožoval jí smrtí, jestli se pokusí od něho odejít. Ne, ve skutečnosti to tak nemyslel. Ne, nikdy jí nechtěl ublížit. Ne, není žádný bezcitný a chladnokrevný vrah. Svou ženu miloval, prohlásil a bezelstně upíral své bledě modré oči na soudce. Vždycky ji miloval. 1 po té, co ho slovně napadla v kruhu jejich přátel. I po té, co se na něho vrhla a chystala se mu vyškrábat oči. Donutila ho, aby se bránil. I po té, co mu vyhrožovala, že mu vezme všechno, co měl. I po té, co mu vyhrožovala, že jeho vlastní děti půjdou proti němu.

Když vystřelil ten šíp na rušnou křižovatku, jen se jí snažil pohrozit. Ani ve snu ho nenapadlo, že by jeho čin mohl být smrtelný. Kdyby ji chtěl zabít, použil by pistoli. Pistolí měl několik a byl vynikající střelec. Kuší a šípy střílel naposledy v dětství na skautském táboře.

Terry Wales skončil svědectví v slzách, hlas mu selhával, byl celý pobledlý a na tváři mu vyrazily zarudlé skvrny. Jeho právník ho musel z lavice pro svědky odvést. Jess se svými dvěma kolegy zůstali tu noc vzhůru. Znovu zkoumali ze všech stran svědecké výpovědi, hloubali nad stanoviskem policie – hledali, jestli nezapomněli na nějakou důležitou skutečnost, něco, co by druhý den pomohlo Jess při křížovém výslechu Terryho Walese. Když Neil s Barbarou odešli domů, pokašlávajíce a kýchajíce dlouhou chodbou k výtahům, Jess osaměla a vrátila se kolem šesté ráno do svého bytu jen proto, aby se osprchovala a převlékla. Potom se neprodleně vrátila do kanceláře.

Ve čtvrtek ráno se dostavila do soudní síně, ale shledala, že soudce Harris odročil přelíčení do příštího pondělí. Obhájce se prý necítil dobře a obhajoba žádala na několik dní přerušení soudního jednání. Soudce Harris s žádostí souhlasil a soud rozpustil. Většinu dne Jess strávila v rozhovorech s policejními vyšetřovateli a nabádala je, aby odročení využili k pátrání po dalších důkazech, které by podpořily stanovisko obžaloby.

V pátek přišlo poštou – jako každoročně – vánoční přání z federální věznice. PŘEJI VŠE NEJLEPŠÍ K NADCHÁZEJÍCÍM SVÁTKŮM – zlaté písmo zdobené snítkami cesmíny. Úplně dole na stránce bylo připsáno Myslím na tebe a následoval jednoduchý podpis Jack.

Jack zavraždil svou přítelkyni v opilecké hádce o to, kam dal klíče od auta. Jess ho poslala za mříže na dvanáct let. Jack přísahal, že až vyjde ven, najde si ji a osobně jí poděkuje za takovou velkorysost. Myslím na tebe. Myslím na tebe.

Zbytek pátečního dne Jess věnovala pátrání po kursu sebeobrany. Nakonec objevila jeden na Clybourn Avenue, nedaleko od jejího bydliště a přímo u stanice podzemní dráhy. Dvě hodiny v sobotu odpoledne po dobu tří následujících týdnů – informoval ji jemný ženský hlas s asiatským přízvukem. Sto osmdesát dolarů za celý kurs. Té sebeobraně se říká Wen-Do (nebo tak nějak). Určitě přijdu, sdělila Jess ženě a připomněla si Adamova slova. Že by se opravdu bála smrti? přemítala a nechtěně se jí vybavila matčina tvář a její hlas ji ujišťoval, že bude v pořádku.

Myslím na tebe. Myslím na tebe.

A pak přišla sobota. Obloha bez mráčku a ostrý mráz. Lekce sebeobrany probíhaly ve starém dvoupatrovém domě. WEN-DO hlásila velká černá písmena na poutači nad vchodem.

„Dejte mi, prosím, váš kabát, pak se, prosím, oblékněte do tohoto oděvu a laskavě jděte do tělocvičny,“ instruovala Jess mladá dívka s orientálními rysy za přijímacím stolem, když Jess vyměnila svůj dlouhý zimní kabát za krátký tmavě modrý bavlněný úbor a šerpu v odpovídající barvě. Podle pokynů po telefonu se Jess oblékla do volného trika a kalhot. Do šedivých kalhot, tedy její oblíbené barvy, poznamenala v duchu Jess. „Přišla jste brzo,“ usmála se na ni dívka. Její vysoko vyčesaný koňský ohon jí při pohybu lehce poskakoval nad hlavou. „Ještě tady nikdo není.“ Jess se na ni také usmála a napůl se uklonila, protože si nebyla jistá pozdravem. Dívka ukázala směrem k závěsu po své pravici a Jess – s další úklonou – za ním zmizela. Ocitla se v místnosti, jejíž jedna stěna byla přibližně dvakrát delší než druhá. Nikde nic kromě několika tmavě zelených matrací navršených na sobě v jednom rohu. Podlahu dláždila pravidelná mozaika dřevěných parket. Jess zachytila svůj odraz v zrcadlech, která tvořila jednu delší stěnu, a dodávala místnosti nezvyklou hloubku. Vypadám nemožně, pomyslela si: kulturní hybrid amerického trika a orientálního úboru. Pokrčila rameny a širokou pružnou stuhou si stáhla vlasy do ohonu.

Co tady vůbec pohledává? Co vlastně očekává, že ji tady naučí? Opravdu si myslí, že bude schopná se ubránit… ubránit čemu? Přírodním silám? Nevyhnutelnému? Zaslechla za sebou šramot. Otočila se po zvuku a spatřila, jak zpoza zeleného květovaného závěsu vystupuje jakási žena. Viditelně kulhala. „Ahoj,“ pozdravila. Jess si všimla, že žena je přibližně stejného věku jako ona. „Já jsem Vasiliki. Ale říkej mi Vas, je to jednodušší.“

„Jess Kosterová,“ představila se Jess a postoupila kupředu, aby potřásla nabízenou pravicí. „Vasiliki – to je docela zajímavé jméno.“

„Je řecké,“ vysvětlila krátce žena a zběžně zkontrolovala svůj obraz v zrcadle. Byla vysoká a měla hrubou kostru. Tmavé vlasy rámovaly olivově zbarvenou pleť a končily přesně ve výšce hranaté brady. Kdyby nekulhala, budila by docela impozantní a hrozivý dojem. „Asi před rokem mě napadla tlupa třináctiletých kluků. Třináctiletých! Věřila byste tomu?“ Její hlas naznačoval, že ona tomu rozhodně nevěří. „Šli po mojí peněžence. Tak jsem jim řekla: ‚Do toho, vemte si ji.‘ Skočili po ní a když zjistili, že je v ní jen deset babek, protože u sebe nikdy větší hotovost nenosím, pustili se do mě, srazili mě na zem a kopali do mě takovou silou, že mi zlomili čéšku v koleni. Můžu být ráda, že vůbec chodím. Přísahala jsem, že jakmile skončím rehabilitaci, přihlásím se do kursu sebeobrany. Až si na mě příště někdo bude vyskakovat, budu připravena.“ Hořce se zasmála. „Jistě, něco jako když zamykám stodolu až potom, co kůň vzal do zaječích.“ Na šerpě kolem pasu si uvázala zvláštní uzel.

Jess potřásla hlavou. Kriminalita mládeže rostla v Chicagu jako houby po dešti. Pro mladé delikventy město dokonce postavilo zbrusu novou budovu. Jako by na tom nová polepšovna mohla něco změnit. „A co ty? Co tě sem přivedlo?“ ptala se Vas. Strach z neznámého, strach ze známého, odpověděla v duchu Jess. „Vlastně nevím,“ řekla nahlas. „Jen mě tak napadlo, že by nebylo špatné, kdybych se naučila sebeobraně.“

„No, tos udělala dobře. V téhle době není zrovna lehké být ženská.“

Jess přikývla a zatoužila po místě na sezení.

Závěsy se znovu roztáhly a do tělocvičny vešly dvě černé ženy, jejichž pohledy přejížděly po zařízení místnosti.

„Já jsem Vasiliki. Říkejte mi Vas,“ prohlásila Vas a kývla na ně. „Tohle je Jess.“

„Maryellen,“ řekla ta starší se světlejší pletí. „To je moje dcera Ayisha.“

Jess odhadla Ayishu na sedmnáct, její matce táhlo na čtyřicítku. Obě byly velice hezké. Pod pravým okem starší ženy byla znatelná vybledlá modřina.

„To je docela prima, že jste se do toho kursu přihlásily společně,“ podotkla Vas.

Závěs se zavlnil ještě jednou a vynořila se malá obtloustlejší žena ve středních letech, jejíž vlasy byly protkané šedinami.

„Vasiliki, říkej mi Vas,“ opakovala Vas. „To je Jess, Maryellen a Ayisha.“

„Catarina Santosová,“ představila se žena váhavým hlasem, jako by si tím nebyla jistá.

„Jsme něco jako Spojené národy v malém,“ zavtipkovala Vas. „A chceme se naučit starodávné orientální umění Wen-Do,“ dodala Jess.

„Není na něm vůbec nic starodávného,“ opravila ji Vas. „Wen-Do vyvinula jakási dvojice asi před dvaceti lety v Kanadě v Torontu. Zaráží vás to?“

„Budeme se učit bojové umění původem z Kanady?“ zeptala se Jess nevěřícně.

„Wen-Do je patrně kombinací fyzické techniky převzaté z karate a aikido. Ví někdo, co je aikido?“ zeptala se Vas. Nevěděl to nikdo.

„Vůdčími myšlenkami Wen-Do jsou vědomí, vyvarování se a boj,“ pokračovala Vas a sebevědomě se zasmála. „To jsem si zapamatovala z informačního letáku.“

„Já jsem pro ten boj,“ podotkla potichu Ayisha. Catarina narazila zády do zrcadla.

Závěsy se ještě jednou rozhrnuly a do hloučku žen vstoupil mladý muž s účesem na ježka a zdravě sebevědomou chůzí. Byl nevysoký a svalstvo jeho vypracovaných paží bylo patrné i přes jeho modrý úbor. Ve tváři byl hladce oholený a měl chlapecký pohled. Vedle pravého obočí, po straně nosu, byla viditelná drobná jizva, pravděpodobně po planých neštovicích z dětství. „Dobrý den,“ řekl a silný hlas vycházel až odněkud od bránice. „Já jsem Dominik, váš instruktor.“

„To je divné,“ špitla Vas k Jess, „vůbec nevypadá wen-do-icky.“

„Kolik z vás si myslí, že by odrazilo útočníka?“ zeptal se a založil ruce v bok, bradu bojovně vystrčil kupředu. Ženy se stáhly. Otázka zůstala bez odpovědi. Dominik zvolna přistoupil k Maryellen a její dceři Ayishe. „Tak co, matko? Myslíš, že bys dokázala přerazit chlapovi nos, kdyby šel po tvojí dceři?“

„Měl by štěstí, kdyby mu zůstala hlava na krku,“ řekla Maryellen odhodlaně.

„Zkušeností Wen-Do,“ řekl, „je uvědomění si sama sebe.

Dojdete k poznání, že jste stejně nepostradatelné jako kterékoli z vašich dětí. Nepostradatelné,“ pokračoval po krátké přestávce, „ale nikoli nezranitelné. Aspoň ne tak jako předtím. Můžete být slabší než váš případný protivník,“ řekl, vycouval od Maryellen a postupně oslovil pohledem každou z přítomných žen, „ale ne úplně bezmocné, jako není zcela všemocný útočník. Je velice důležité, abyste o něm neuvažovali jako o mohutném, nepřemožitelném člověku. Uvažujte o něm jako o sbírce zranitelných terčů. A pamatujte si,“ řekl a pohlédl přímo na Jess, „v mnoha případech je účinnější hněv než prosby. Nebraňte se vzteku.“ Jess se roztřásla kolena a byla ráda, když se od ní odvrátil a soustředil svou pozornost jinam. Jess zkoumala tváře jednotlivých žen – Spojené národy v malém, jak trefně poznamenala Vas – a došla k závěru, že dokonale reprezentují změny, kterými prošlo město Chicago během posledních dvaceti let. Tolik se liší od Chicaga jejího dětství, pomyslela si a na okamžik se pohroužila do neposkvrněné čistoty své minulosti. Přítomnost jí připomněl silný Dominikův hlas.

„Musíte se naučit důvěřovat vašemu smyslu pro nebezpečí,“ říkal. „I když si nejste tak docela jisté, z čeho máte strach, i když nevíte, co vás zneklidňuje, i když překvapíte muže, který pro vás nebyl nebezpečný, uděláte nejlíp, když z nejisté situace co nejrychleji vycouváte. Pud sebezáchovy je velmi cenná věc. Věřte svým instinktům,“ radil. „A utečte, jak nejrychleji můžete.“ Pokud můžete, doplnila v duchu Jess.

„Je dokázané, že pro ženy je útěk nejspolehlivější obranou,“ uzavřel Dominik proslov. „O. K. Postavte se do řady.“ Ženy si vyměnily ustrašené pohledy a neochotně utvořily řadu. „A ruce ke zdi, hajzlové,“ pošeptala Vas do ucha Jess a zahihňala se jako děcko.

„Udělejte si kolem sebe místo. Tak je to správně. Mírně se rozestupte. V příštích okamžicích se začneme hodně pohybovat. Zakroužit rameny. Povolit. Dobře. Kroužit pažemi. Uvolněte se.“

Jess rozhoupala paže do stran a nahoru a dolů. Zakroužila rameny dozadu a dopředu. Zakroužila hlavou kolem dokola a cítila, jak jí praská mezi obratli.

„Nezapomínejte dýchat,“ radil Dominik a Jess vděčně zhluboka vydechla. „Dobře. Napřimte se. A teď dávejte dobrý pozor. První krok obrany se nazývá kiyi.“

„Neříkal kiwi?“ prohodila Vas a Jess se musela kousnout do jazyka, aby nevyprskla smíchy.

„Kiyi je mocný pokřik, který vychází z bránice. Hohh!“ zařval a ženy sebou trhly. „Hohh!“ zařval znovu. „Hohh!“ Ho, ho, ho, pomyslela si Jess.

„Účelem kiyi,“ vysvětloval, „je vymazat protivníkovu představu o ženách jako o tichých a zranitelných objektech. Taky se tím ujistíte, že jste neztuhli hrůzou. Hohh!“ zařval ještě jednou a ženy polekaně uskočily. „Je to také prvek překvapení. Překvapení může být velmi užitečná zbraň.“ Usmál se. „Teď to zkuste vy.“

Nikdo se ani nepohnul. Po několika okamžicích se nejdřív Ayisha a vzápětí Vas rozhihňaly. Jess si nebyla jistá, jestli má brečet nebo se smát. Jak má věřit svým instinktům, když ani pořádně neví, jakými instinkty oplývá. „Chci to slyšet!“ povzbuzoval je Dominik. „Hohh!“ Uplynula další přestávka, pak se ozvalo nesmělé „Hohh!“ z Maryelleniných úst.

„Ne ‚Hohh‘, Hohh,“ zdůraznil Dominik. „Tady není místo a čas na zdvořilosti. Chceme zastrašit útočníka, ne ho povzbudit. No tak, chci vás pořádně slyšet. Hohh!“

„Hohh!“ pokusila se chabě Jess a připadala si naprosto nemožná. Stěny místnosti odrazily několik podobných bázlivých zvuků.

„Tak do toho!“ nutil je Dominik a sevřel ruce v pěst. „Teď nejste žádné dámy, jste ženy! Ukažte, jak se umíte naštvat. Ukažte mi, že umíte nadělat pořádný rámus. Vím, že to dokážete. Vyrůstal jsem se čtyřma holkama. Nesnažte se mi namluvit, že neumíte pořádně zařvat.“ Přistoupil k Maryellen. „No tak, matko. Někdo útočí na vaši dceru.“

„Hohh!“ zaječela Maryellen. „To už je lepší.“

„Hohh!“ pokračovala Maryellen. „Hohh! Hohh!“ Usmála se. „Hele, začíná se mi to líbit.“

„Bezvadně se tím samy prosadíte, ne?“ zeptal se Dominik a Maryellen přikývla. „A co vy ostatní? Ukažte, že umíte budoucího útočníka zahnat do úzkých.“

„Hohh!“ ozvaly se hlasy. Zprvu potichu, nesměle, pak hlasitěji a získávaly na síle. „Hohh! Hohh!“

Jess se chtěla přidat k ostatním, ale když otevřela ústa, nevyšla ani hláska. Co je to s ní? Odkdy se neumí prosadit? Odkdy je tak strašně pasivní?

Měj vztek, poručila si. Vzpomeň si na svoje auto. Vzpomeň si na Terryho Walese. Vzpomeň si na Eriku Barnowskou. Vzpomeň si na Grega Olivera. Na svého švagra. Na Connie DeVuonovou. Na Ricka Fergusona. Vzpomeň si na matku.

„Hohh!“ zařvala Jess do nastálého ticha. „Hohh!“

„Skvěle,“ pochválil ji Dominik a zatleskal. „Já věděl, že to máte v sobě.“

„To bylo bezva,“ řekla Vas a stiskla jí ruku. „Když kiyi případného protivníka nezastraší, musíte použít zbraně, které máte momentálně po ruce. Začněte rukama, nohama, lokty, ramena, nehty. Nehty jsou bezvadná zbraň, takže pokud jste některá měla ve zvyku si je okusovat, ihned s tím přestaňte. Terčem budou oči, uši a nos útočníka.“ Dominik rozevřel pěst a hákovitě ohnul prsty, takže připomínaly pařát dravce. „Orlí drápy do očí útočníka,“ řekl a slova doprovázel ukázkou. „Prudká rána do nosu, pěkně přes klouby na prstech… Další rána pěstí.“ Další ukázka. Ženy ho pozorovaly s poněkud přátelským respektem. „Všechno tohle vám ukážu později,“ informoval je. „A věřte mi, není to nic těžkého. Je důležité uvědomit si, že v žádném případě nemůžete se svým protivníkem měřit síly. A to se taky nestane. Místo toho musíte sílu útočníka využít ve vlastní prospěch.“

„Tomu nerozumím,“ ozvala se Jess, překvapená vlastním hlasem.

„Výborně. Když něčemu nerozumíte, mluvte nahlas a srozumitelně. Mluvte nahlas a srozumitelně, i když je vám všechno jasné.“ Usmál se. „A nezapomínejete na dýchání.“ Jess s potěšením mocně vydechla.

„Správně, až od bránice. Na dýchání nezapomínejte, protože kdybyste důkladně neprokrvili mozek a končetiny, brzy by vám došla síla. Jestli některá z vás kouří, ihned s tím přestaňte. Místo toho zhluboka dýchejte. Stejně při kouření neděláte nic jiného. Prostě se to naučíte bez cigarety. Čemu nerozumíte?“ zeptal se náhle Jess, vraceje se tak k jejímu dotazu.

„Říkal jste, že máme sílu útočníka využít ve vlastní prospěch. Nechápu, co jste tím myslel.“

„Fajn, vysvětlím vám to.“ Na okamžik se odmlčel a svraštil čelo. „Představte si kruh,“ začal a ukazovákem nakreslil do vzduchu velkou kružnici. „Když vás k sobě chce někdo přitáhnout, tak místo odporu a vzpírání – což v podobné situaci obvykle chceme udělat – využijte toho, že se útočníkova síla vrátí do jeho těla. Přitáhne vás k sobě a v tom okamžiku zaútočíte.“

Uchopil Jessinu paži a ona se instinktivně odtáhla. „Ne,“ zavrtěl hlavou. „Naprosto špatně.“

„Vždyť jste nám říkal, že máme věřit svým instinktům.“

„Svým instinktům věřte tehdy, když vás varují před nebezpečím. Zapamatujte si, že rozpoznání nebezpečí a co nejrychlejší únik z jeho dosahu je na prvním místě. Ale když už jste se v nebezpečí ocitli, jedná se o něco jiného. Vaše instinkty vás mohou zradit. Své instinkty musíte vychovat. Pojďte sem, budu na vás demonstrovat, co jsem tím myslel.“ Jess k němu váhavě přistoupila.

„Budu vás k sobě přitahovat a chci, abyste se mi bránila jako před chvílí.“ Náhle se Dominik vrhl dopředu, rukou chytil Jess za zápěstí a táhl ji k sobě.

Jess okamžitě stoupla hladina adrenalinu. Snažila se zapřít nohy o dřevěnou podlahu a udržet rovnováhu. Začala se s Dominikem přetahovat. Ona pro něho přece není žádný protivník, napadlo ji a stále citelněji si uvědomovala jeho svírající ruku a bolest, která se jí rozlévala do lokte. Trhla celým tělem; dýchala krátce a povrchně. V příštím okamžiku ležela na zemi na zádech a Dominikova tvář se nad ní vznášela jako přízrak.

„Co se stalo?“ lapala po dechu a nedokázala pochopit, jak se z relativně stabilní pozice ocitla ani ne za vteřinu zády na parketách.

Dominik jí pomohl na nohy. „Teď to zkusíme jinak. Nebraňte se mi. Neklaďte mi žádný odpor. Nechte se mojí silou unášet. Jakmile budete těsně u mě, odstrčte mě.“ Jess zaujala vyčkávací postoj. Dominikova ruka pevně uchopila její zápěstí. Ale místo aby se s ním prala nebo mu kladla odpor, nechala se strhnout k němu. Jakmile ucítila, že se jejich těla dotýkají, vší silou, jaké byla schopna, do něho znenadání vrazila. Dominik ztratil rovnováhu a skončil zády na podlaze. „To je ono, Jess!“ jásala Vas.

„Výborně, tys to dokázala!“ souhlasně vykřikla Maryellen. „Klobouk dolů,“ přikývla Ayisha. Catarina plaše přikyvovala.

Dominik se pomalu zvedal. „Řekl bych, že teď už tomu perfektně rozumíte,“ řekl a oprášil se. Jess se usmála. „Hohh!“ pronesla.

„Hohh, hohh, hohh!“ šeptala si Jess, když vystoupila z podzemní dráhy nedaleko Magnificent Mile. Už týdny, ne-li měsíce, se necítila tak silná. Mocná a plná energie. Měla ze sebe skvělý pocit. „Hohh!“ rozesmála se, přitáhla kabát těsněji k tělu a zamířila na Michigan Avenue. Proč by měla čekat, až jí Adam zavolá? Žijeme přece v devadesátých letech. Dneska už ženy nečekají pasivně, až si na ně muž milostivě vzpomene. Prostě vytočí číslo a zavolají samy. Navíc je sobota a ona nemá na večer nic naplánováno. A Adam bude možná rád, když ona převezme iniciativu. „Hohh!“ řekla o něco hlasitěji, než měla v úmyslu. Zachytila neklidný pohled kolemjdoucího. Ano, ženy musí převzít iniciativu. Správně, dámo, pochválila se Jess v duchu. Tvoje instinkty tě varují před nebezpečím, koukej rychle zmizet. „Hohh!“ opakovala a tentokrát výkřik téměř zazpívala. Stanula před Řájem bot a výkladní skříní nakukovala dovnitř.

„Je tu dneska Adam Stohn?“ zeptala se prodavače s nepadnoucím tupé, který se k ní doslova rozběhl, když vstoupila do obchodu.

Jeho oči se znatelně zúžily a pohasly. Pamatuje si její poslední návštěvu?

„Je se zákaznicí.“ Bradou nasměroval Jess do zadní části obchodu.

Adam stál vedle mladé ženy s rukama plnýma bot. Obličej zákaznice zářil smíchem. Jess se k nim potichu přiblížila, protože ho nechtěla vyrušovat uprostřed prodeje.

„Takže vám se žádné ty boty nelíbí? Co s tím provedeme?

Neměla byste zájem o sklenici vody?“ říkal Adam.

Žena se rozesmála. Při každém pohybu se svezl pramen dlouhých světlých vlasů přes pečlivě nalíčené tváře.

„A co takhle bonbón?“

Jess viděla, jak Adam sáhl do kapsy saka a vytáhl z ní červenobíle pruhovaný mentolový bonbón. Viděla, jak mladá žena nabídku zvažuje, pak s úsměvem zamítavě vrtí hlavou. „A co byste řekla vtipu? Vypadáte, že dobrý vtip nikdy neodmítnete.“

Jess se tlačily do očí slzy. Rychle vycouvala a rozhodla se, že nebude čekat na pointu. Sklopila hlavu a odcházela. K smíchu je tady akorát ona.

„Našla jste ho?“ zajímal se prodavač zpoza pultu, když kolem něho procházela ke dveřím.

„Nechám to na jindy. Děkuju,“ řekla Jess. Za co mu děkuje? Ženy děkují velice snadno a rychle, snadno a rychle se dají nachytat. „Promiňte,“ řekla Jess, když před vchodem vrazila do starší paní, která se okamžitě začala také omlouvat. A za co se to věčně omlouváme?

Zatraceně, zaklela pro sebe. Zaplavily ji rozpaky a zmatek. Proč jen za ním chodila do práce? Proč si myslela, že když se cítila tak skvěle a chtěla se s někým o svůj pocit podělit, bude Adam ochoten sehrát roli nadšeného posluchače? Co je mu do toho, že se cítí silná? Co na tom, že se naučila přeměnit pěst v orlí pařát? Koho zajímá, zda dokáže vrazit někomu pěstí do nosu? Proč by ho mělo uchvátit kiyi? Jeho přece zajímají jen boty a výdělek a zakázky… Jak ji mohlo napadnout, že se liší od stovek jiných žen, o jejichž nohy pečuje týden co týden? Proto snad nemusí být tolik zklamaná? „Hohh!“ řekla, když se ocitla sama před výkladní skříní plnou bot. Ale výkřik nešel od srdce a hlásky se zhroutily na chodník, kde je pošlapaly cizí podrážky.

„Jak se máš, cizinče,“ ozval se v telefonu Donův přátelský hlas plný pohody. „To je milé překvapení. Už jsem si myslel, že na mě máš vztek.“

„Proč bych na tebe měla mít vztek?“ Jess za sebou zavřela dveře telefonní budky.

„To by mě samotného zajímalo. Já jen vím, že od toho malého nedorozumění na policejní stanici jsi na mě stěží promluvila.“

„Nepřeháněj.“

„Tak dobře. Vmetla jsi mi do tváře tak dvě slova, přesněji řečeno, dvojí odmítnutí: poprvé, když jsem tě zval na návštěvu v Den díkůvzdání, podruhé když jsem tě zval na večeři.“

„A právě proto volám,“ spustila Jess, vděčná, že se to stočilo tímhle směrem. „Jsem v centru poblíž Michigan Avenue a pořádný kus jídla jsem neviděla roky. Tak mě napadlo, že jestli nemáš večer nic důležitého na práci…“ Hlas odumřel a rozhostilo se ticho. „Asi máš práci,“ dodala rychle Jess. „Proboha, Jess,“ vyhrkl omluvně Don, „někdy jindy. Hrozně rád bych… Ale…“

„Ale je zrovna sobota a matka Tereza tě očekává.“ Ticho. „Trish odjela na víkend pryč,“ řekl uvolněně Don. „Přijal jsem pozvání na večeři k Johnovi McMasterovi. Určitě si na něj pamatuješ.“

„Jistě.“ John McMaster byl jedním z Donových partnerů. „Pozdravuj ho ode mě.“

„Pozval bych tě…“

„Stejně bych odmítla.“

„Ale ty bys stejně odmítla.“

Jess se rozesmála a náhle cítila, že se začíná dusit. Proč mu volala? Copak si vážně myslí, že pokaždé, když se cítí opuštěná a potřebuje trochu povzbudit, se její exmanžel přetrhne ochotou a přispěchá na pomoc? „Mám bezva nápad,“ řekl.

„Co je to za bezva nápad?“ Jess lapala po dechu. Nedokázala vpravit do plic vůbec žádný vzduch. Zatáhla za rukojeť harmonikových dveří budky, ale odmítaly se otevřít. „Co kdybych k tobě ráno zaskočil s čerstvou vekou a smetanovým sýrem, ty bys mi udělala kafe a prozradila, kdo umřel.“

Jess zápolila s dveřmi telefonní budky. Do konečků prstů se jí vkrádala ztuhlost. Nemohla dýchat. Jestli se jí okamžitě nepodaří z téhle zatracené budky vypadnout, omdlí. Možná se i udusí. Musí pryč. Musí ven na čerstvý vzduch. „Jess? Jsi tam, Jess? To byl jen vtip. Copak už nečteš smuteční oznámení?“

„Done, já už vážně musím končit.“ Jess zběsile bušila pěstí do dveří.

„Hodilo by se deset dopoledne?“

„Bezva.“

„Tak ahoj ráno.“

Jess pustila sluchátko a to narazilo do stěny budky. Pozorovala, jak se houpe sem a tam jako oběť lynčování. Celou dobu nepřestávala strkat a tahat za dveře telefonní budky v bezhlavé touze se osvobodit. „Do prdele! Pusťte mě ven!“ zaječela.

Náhle dveře povolily. Za nimi na druhé straně stála šedovlasá starší paní, ne vyšší než sto padesát centimetrů. Její hubené ruce protkané žílami se opíraly o skleněnou výplň dveří. „Tyhle dveře dají člověku někdy pořádně zabrat,“ pokývala hlavou s chápavým úsměvem a odšourala se ulicí. Jess vystřelila z budky a cítila, jak jí po tvářích stéká pot. Teplota vzduchu se blížila k nule. „To se mi teda náramně povedlo,“ šeptala do ztuhlých dlaní. „Zapomněla jsem na všechno, co jsem se dneska naučila. Jak se můžu někomu ubránit, když se sama nedokážu dostat ani z pitomý telefonní budky?“

Trvalo ještě pár minut, než se její prsty rozhýbaly a dokázala mávnout na kolemjedoucí taxík, který ji odvezl domů.

16

Povečeřela makaróny s masovou omáčkou posypané sýrem, dva kousky mrazeného vanilkového koláče s jahodovou polevou a jídlo zapila z velké láhve Coca-coly. „Není nad dobrou večeři,“ prohodila polohlasem ke svému kanárkovi, když odnášela prázdné talíře do kuchyně. Odložila je do dřezu, příliš pohodlná na to, aby je srovnala do myčky nádobí.

V nohou cítila takovou únavu, že je nedokázala zvednout a v pantoflích se doslova odšourala zpátky do obývacího pokoje. Při pomalých pohybech si vzpomněla na starou paní, která ji odpoledne osvobodila z telefonní budky. „Ta by si s případným útočníkem poradila rozhodně líp než já,“ prohlásila a uvažovala, jestli má pokračovat v dalších dvou lekcích sebeobrany. „Neměla bych to vzdávat. Zaplatila jsem si,“ rozhodla nakonec. Vypnula stereorádio, přehodila deku přes ptačí klec, zhasla světlo a odebrala se do ložnice. Ještě cestou ze sebe stáhla šedé bavlněné tričko a tenké tepláky a obě části oblečení odhodila do koše na špinavé prádlo. Ačkoli koš už přetékal, nevěděla, kdy se k praní dostane. Poslední dobou si zvykla kupovat oblečení s cedulkou hlásající ČISTIT POUZE CHEMICKY. Je to možná dražší, ale zabere to méně času.

Natáhla si růžovobílou flanelovou noční košili a pečlivě si připravila na křeslo oblečení na druhý den: modré džínsy, červený bavlněný rolák, silné červené ponožky a čisté spodní prádlo. Jenjen se do toho obléknout. Na podlaze vedle židle ležely tenisky, jako by čekaly na dotek jejích nohou. Se světem je zatím všechno v pořádku, pomyslela si, když se shrbenými zády odešla do koupelny, aby si vyčistila zuby a opláchla obličej. Nemohla se dočkat, až bude v posteli. Překvapeně si uvědomila, že je něco před devátou, když zhasla lampičku na nočním stolku a zavrtala se do deky, těsně předtím, než zavřela oči, ji napadlo, že by se měla trochu připravit na pondělní přelíčení s Terry Walesem. Ale víčka byla příliš těžká. Měla za sebou dlouhý a vyčerpávající den. Během odpoledne ji zklamaly hned dva muži. Našla v sobě sílu jen proto, aby ji vzápětí ztratila. To by utahalo každého.

„Dobrou noc, měsíčku,“ zašeptala, protože si vzpomněla na dětskou knížku stejného titulu, kterou koupila svému synovci. Z bytu o patro níž k ní doléhaly neurčité zvuky. Walter asi pořádá jeden ze svých večírků, napadlo ji, když upadala do spánku.

Ve snu se ocitla v soudní síni před porotou, na sobě růžovobílou flanelovou košili a své rozedrané růžové pantofle. „Moc se nám líbí vaše noční košile,“ sdělila jí jedna porotkyně a natáhla se ze svého místa, aby pohladila měkký rukáv Jessina nepatřičného obleku. Ale ruka se změnila v orlí pařát a proťala látku lehce jako nůžky papír. Objevila se krev. „Já ti to ošetřím,“ nabídl se Don, který se přehoupl přes lavici obhajoby a sáhl po její krvácející paži.

Jess mu dovolila, aby ji k sobě přitáhl a ucítila dotek jejich těl. Najednou se do něho vší váhou opřela a vrazila do něj tak prudce, že ztratil rovnováhu a poroučel se k zemi. Soudce Harris vyjádřil svou nevoli rozčileným boucháním kladívkem. „Ticho v soudní síni,“ dožadoval se Adamovým hlasem. „Ticho v soudní síni.“ A potom: „Jess? Jsi doma, Jess? Jess?“

Jess se ještě v polospánku posadila v posteli a s povděkem konstatovala, že je ve své ložnici a ne v soudní síni. Věř mi, prosila a v podvědomí skládala svůj sen střípek ke střípku, ale vidiny se nenávratně rozplynuly a odmrštily jediného člověka, který jí chtěl pomoci. „Jess,“ ozýval se hlas ze sna, „Jess, jsi tam?“ Klepání kladívka neutichalo. Ale nebylo to kladívko. Jess si uvědomila, že se někdo dobývá do jejího bytu. Setřásla spánek z víček a natáhl se přes postel k nočnímu stolku. Otevřela zásuvku, sáhla po pistoli a odhodlaně sevřela její rukojeť v dlani. Rozrušilo ji, s jakou samozřejmostí to udělala.

„Kdo je to?“ zavolala, vklouzla do pantofli a cestou od postele ke dveřím ustálila pistoli v ruce. Podlaha pod jejíma nohama vibrovala dunivým rytmem. Večírek u Waltera byl v plném proudu.

„Adam,“ přišla odpověď z chodby.

„Co tady děláš?“ zeptala se Jess, aniž otevřela dveře.

„Chci tě vidět.“

„Neslyšel jsi, že existují telefony?“

„Těch už jsem viděl ažaž,“ řekl a zasmál se. „Chci vidět tebe. Jen tak mě to napadlo.“

„Jak ses dostal do domu?“

„Dveře byly otevřené. O patro níž se rozjíždí pěkná pařba. A teď vážně: nerad na někoho pokřikuju přes dveře. Pustíš mě dovnitř?“

„Je pozdě.“

„Jess, jestli tam někoho máš…“

Otevřela dveře. „Nikdo tady není.“ Jess mu pokynula pistolí, aby vešel.

„Kriste pane, je ta věc pravá?“

Jess přikývla a pomyslela si, že mu to strašně sluší. Dumala, jestli vypadá stejně nemožně, jako se cítí; růžovobílá flanelová košile, potrhané růžové pantofle a revolver značky Smith & Wesson. „Před pozdními nočními návštěvami se mám na pozoru,“ informovala ho. „Pozdními? Je teprve půl jedenácté.“

„Půl jedenácté?“

„Měla by sis pořídit kukátko, nebo aspoň řetěz na dveře.“ Nervózně pokukoval po pistoli. „Myslíš, že bys to mohla odložit?“ Sundal si sako, přehodil ho přes opěradlo pohovky, jako by naznačoval, že když se sem konečně dostal, nehodlá hned tak odejít. Stál před ní ve vytahaném bílém svetru a pomačkaných černých džínsách. Tehdy si poprvé všimla, že drží v jedné ruce láhev červeného vína. „Něco ti povím,“ pokračoval, „ty se zbavíš té pistole a já otevřu víno.“ Jess přikývla, protože ji stejně nenapadalo nic jiného. Pohybovala se jako řízená vysílačkou. Vrátila se do ložnice, vrátila pistoli do zásuvky nočního stolku a ze skříně vyndala růžový prošívaný župan. Když se vrátila do obývacího pokoje, Adam už měl víno otevřené a naléval je do skleniček. „Chateauneuf du Pape,“ poznamenal, vtiskl jí skleničku do pravé ruky a odvedl ji k pohovce. „Na co si připijeme?“ zeptal se, když se posadili. Jak si Jess sedala, její kolena se letmo dotkla jeho, ale okamžitě se odtáhla a skrčila nohy pod sebe.

Jess si připomněla oblíbený přípitek svého švagra. „Na zdraví a blahobyt?“ navrhla. „Nebo na dobré časy?“

„Jsem pro dobré časy.“

Přiťukli si, přiblížili skleničky ke rtům a nadechli se příjemného aroma. Ani jeden se zatím nenapil. „Rád tě zase vidím,“ řekl Adam.

Jess se soustředila na jeho rty a uvědomila si, že v jeho dechu je znatelná stopa alkoholu. Kde byl, než skončil u dveří jejího bytu? Vyrazil si ze zákaznicí, s níž ho viděla dnes odpoledne? Nejspíš jejich schůzka netrvala dlouho a on si z ní odnesl jen láhev vína a spoustu času.

Jess se přistihla, jak se s každou novou myšlenkou stupňuje její vztek. Teď, když byla dokonale probuzená, zlobilo ji spíš jeho drzé chování, než jeho spontánnost. Jak se mohl opovážit dobývat se do jejího bytu v sobotu po desáté večer a vystrašit ji až k smrti? Snad si nemyslí, že nezájem, kterým ji častoval celý týden, vyváží jedna neohlášená návštěva uprostřed noci? Očekává snad, že ho pustí dovnitř, napije se s ním vína a pak ho vděčně pozve do postele? Má štěstí, že ho nezastřelila!

„Co tady děláš?“ vyjela Jess a oba nečekaná otázka překvapila.

Adam se dlouze napil vína a než ho polknul, poválel ho několik vteřin na jazyku. „Proč si myslíš, že jsem tady?“

„Nevím. Proto se tě ptám.“

Znovu se napil a tentokrát hodil rudou tekutinu prudce do úst, jako by se víno změnilo ve whisky. „Chtěl jsem tě vidět,“ řekl. Ale jeho oči se dívaly skrz ni. „Kdy tě to napadlo?“

Adam se nervózně zavrtěl na pohovce, znovu se dlouze napil a dolil víno až po okraj. Nespěchal s odpovědí. „Nerozumím.“

„V kolik hodin ses rozhodl, že mě musíš vidět?“ netrpělivě zkoumala Jess. „Ve dvě odpoledne? Ve čtyři? v Sedm? V deset?“

„Jess, co to má znamenat? Výslech?“

„Proč jsi nejdřív nezavolal?“

„Už jsem řekl. Prostě to byl náhlý impuls.“

„Ty jsi takový impulsivní člověk, co?“

„Řekl bych, že někdy ano.“

„Jseš ženatý?“

„Cože?“

„Jseš ženatý?“ opakovala Jess otázku. Z ničeho nic jí bylo všechno jasné. Proč ji to nenapadlo dřív? „Poměrně jednoduchá otázka, na kterou se ještě jednodušeji odpovídá: ano, či ne.“

„Proč si myslíš, že jsem ženatý?“

„Tak jseš ženatý – ano, nebo ne?“

„Prosím svědka, aby zodpověděl otázku,“ řekl Adam sarkasticky.

„Jseš ženatý,“ dotírala Jess.

„Ne,“ prohlásil hlasitě Adam. „Samozřejmě ženatý nejsem.“

„Jseš rozvedený.“

„Jsem rozvedený.“

„Se Susan.“

„Ano, se Susan.“

„Která žije ve Springfieldu.“

„Která žije pro mě za mě třeba na Marsu.“ Zbytek vína dopil jediným mocným douškem.

„Tak proč mi nikdy nezavoláš? Proč se tady prostě objevíš v kteroukoli možnou nebo nemožnou hodinu?“

„Kriste pane, Jess, je teprve půl jedenácté!“

„Ty už jsi pro dnešek se zakázkami hotov,“ poznamenala s palčivým pocitem, který v ní zanechala scéna, jíž se odpoledne nechtěně stala svědkem. Tváře jí zrudly rozpaky. Co když ten druhý prodavač se o její návštěvě Adamovi zmínil? „Proč jsi sem přišel?“

„Myslíš, že ti chci prodat další boty?“

„Nejsem si jistá, co mi chceš prodat.“

Znovu si nalil víno a obsah skleničky do sebe obrátil dvěma doušky. Dolil si zbytek vína z láhve. „Jess, přísahám ti, že nejsem ženatý.“

Dlouho bylo ticho. Jess zírala do klína s větší úlevou, než hodlala přiznat.

„Měla to být naše první hádka?“ zeptal se.

„Neznám tě natolik, abych se s tebou mohla hádat,“ odpověděla Jess.

„Znáš mě tak akorát.“ Dopil víno a zůstal ohromeně civět do prázdné skleničky, jako by si právě uvědomil, že ani ne za deset minut vypil sám skoro celou láhev vína.

„Tak akorát pro mě nebo pro tebe?“

„Nemám prostě rád, když se věci plánují moc dopředu.“

Jess se rozesmála.

„Co je na tom k smíchu?“ zeptal se. „Já plánuji všechno.“

„A co tím plánováním vyřešíš?“ Pohodlně se rozvalil na pohovce, setřásl boty, zvedl nohy do vzduchu a nedbale je natáhl Jess do klína.

„Třeba mi to dodává pocit, že všechno mám pevně v rukou,“ hlesla Jess a neklidně se zavrtěla. Jeho nohy ji začaly tížit. Nejprve celá ztuhla, ale za okamžik se uvolnila a uvítala nečekaný kontakt s jeho tělem. Celou věčnost nebyla o samotě s mužem, celou věčnost si nedopřála pohlazení mužskou dlaní. Že by nakonec zvítězila jeho taktika? Pustí ho dovnitř, vypije s ním víno a vděčně ho pozve do postele… „Ten pocit je pro tebe hodně významný?“ zajímal se. „Znamená pro mě všechno.“

Adam si položil hlavu na polštář a uhnízdil se v pohodlné, téměř horizontální poloze. „Vypadá to, že jsem to s tím pitím kapku přehnal.“

„Vypadá to, že máš pravdu.“ Dlouhá přestávka. „Adame, proč jsi sem přišel?“

„Nevím,“ řekl a nechal klesnout víčka. Slova mu ztěžkla na rtech. „Koukám, že jsem šlápl vedle.“

Tohle neříkej, varovala ho v duchu Jess. „Radši bys měl odejít,“ řekla nahlas. Ve skutečnosti bojovala s neodbytnou touhou vzít ho do náručí. „Zavolám ti taxík. Sám nemůžeš řídit.“

„Jen si na deset minut zdřímnu.“

„Adame, jdu zavolat taxík.“ Jess se pokoušela nadzvednout mu nohy, ale nedokázala jimi ani pohnout. Byly bezvládné a bez života. „Kdybys aspoň ty nohy kousek…“

Poslechl, skrčil nohy, obrátil se na bok a rázem se ocitl v prenatální poloze. Teď ji tížil mnohem víc.

„Skvěle,“ vzdychla Jess a pošimrala ho na chodidlech s nadějí, že ho donutí se pohnout. Ale její pokus zůstal bez odezvy. „Adame, přece takhle nemůžu sedět celou noc,“ řekla se slzami na krajíčku. „To je teda praštěný!“ vykřikla. „Nehodlám být zajatcem ve vlastním bytě a už vůbec se mi nechce trávit noc vsedě v náručí s nějakým komatózním opilcem. Potřebuju se vyspat. Chci do své postele. Hohh!“ zaječela, ale s Adamem to ani nehnulo. S novým odhodláním začala zápolit s jeho bezvládnýma nohama. Po několika minutách se jí podařilo nadzvednout je právě tak vysoko, aby se zpod nich mohla vysoukat. Adamovy nohy dopadly na pohovku s dutým žuchnutím.

Několik minut nad ním zůstala bezradně stát a dívala se, jak spokojeně oddychuje. „Tady přece nemůžeš zůstat,“ zašeptala a silněji dodala: „Adame, jdu zavolat ten taxík.“ A co jim budu vysvětlovat? Že tady mám chlápka, který mi usnul na pohovce a chci, aby ho někdo snesl ze třetího patra, usadil do taxíka a odvezl domů? Až na to, že nemáš nejmenší tušení, kde bydlí. Výborně. Určitě bych je přesvědčila.

Smiř se s tím, přikázala si Jess a přikryla ho jeho vlastním sakem. Adam Stohn už nikam nepůjde. Aspoň dnes ne. Zkoumala jeho obličej. Za mírumilovnou maskou spánku se skrývaly stopy neklidu. Co před ní tají? Svraštila čelo a odhrnula mu z očí zbloudilý pramen vlasů. Prsty se při dotyku zachvěly rozkoší. Kolik lží jí napovídal? Jess se vzdálila po špičkách z obývacího pokoje a zvažovala, jestli byl zrovna moudrý tah nechat ho přes noc v bytě. Co když se v noci probudí a on se nad ní bude sklánět s její pistolí v ruce? Co když je to psychotický sociopat, který je zaměřený na osamělé žalobkyně?

Byla příliš unavená, aby se nad tím zamýšlela hlouběji. Důvěřuj svým instinktům, připomněla si slova instruktora Wen-Do, když spočinula v měkkém objetí postele. Důvěřuj jen svým instinktům.

Ale pro případ, že by její instinkty selhaly, přemístila pistoli z horní zásuvky nočního stolku a opatrně ji zasunula pod matraci v posteli. Konečně si mohla nerušeně dopřát přepychu spánku.

Druhý den ji probudil Adamův upřený pohled ode dveří ložnice.

„To si pokaždé připravuješ oblečení tak pečlivě?“ ptal se. „Dokonce i v neděli?“

„Jak už tam stojíš dlouho?“ zeptala se na oplátku ona, ignorujíc jeho otázku. Posadila se na posteli a zakryla se přikrývkou až ke krku. „Dlouho ne. Snad pár minut.“ Jess mrkla na budík. „Půl desáté!“ vyjekla. „Neměl jsem tolik pít,“ podotkl se schlíplým úsměvem. „To snad není možné. Spala jsem až do půl desáté!“

„Musela jsi být pořádně unavená.“

„Mám hrozně práce.“

„Všechno má svůj čas,“ poznamenal moudře. „Snídaně je na stole.“

„Ty jsi udělal snídani?“

Opřel se o zárubeň dveří. „Nebylo to tak snadné. Když jsi říkala, že nevaříš, rozhodně jsi nelhala. Musel jsem jít koupit vajíčka a zeleninu…“

„Jak ses dostal zpátky do domu?“

„Půjčil jsem si tvůj klíč,“ odpověděl prostě.

„To ses hrabal v mojí kabelce?“

„Vrátil jsem ho.“ Přistoupil k posteli a napřáhl ruku. „Tak se nezdráhej. Dřel jsem u plotny celé ráno.“ Jess odhrnula deku a nohama se dotkla podlahy. Podanou ruku ignorovala. Vůbec se jí nelíbilo, že slídil v její kabelce. „Hned jsem u stolu. Jen si vyčistím zuby a umyji se.“

„To počká.“ Vzal ji za ruku a odtáhl ji chodbou k jídelnímu stolu. Bylo prostřeno a ve skleničkách byl nalitý pomerančový džus.

„Vidím, žes našel všechno.“ Probíral se i v kredenci, pomyslela si trpce.

„Nemáš dva talířky stejné,“ řekl a zasmál se. „Jsi zvláštní žena, Jess Kosterová. Zajímavá, ale zvláštní.“

„To samé se dá říct o tobě.“

Záhadně se usmál. „Až tak zajímavý nejsem.“

Tentokrát se musela usmát ona. Úplně se uvolnila. Jestli je opravdu nějaký psychotický sociopat, který se ji chystá zabít, patrně se k tomu odhodlá až po snídani. Nic jí nebrání, aby plně vychutnala snídani, kterou pro ni připravil. Důvěřuj svým instinktům. „Co máme na jídelníčku?“ zajímala se a při pomyšlení na teplé jídlo jí začalo kručet v žaludku. „Tu nejlepší západní omeletu ve čtvrti DePaul,“ odpověděl a nechal z pánve sklouznout na její talíř dokonale kulatou omeletu. Druhá byla pro něho. Ještě ozdobil pochoutku snítkou petržele.

„Dokonce petržel. Nestačím se divit.“

„Na tu jsem myslel hned od začátku. Ať ti to nevystydne,“ nabádal ji a nalil do šálků kávu. „S cukrem nebo se smetanou?“

„Černou.“

„A koukej jíst.“

„Vypadá to nádherně. Nechápu, jak jsi to dokázal.“

„To bylo to nejmenší, čím jsem si mohl napravit pošramocenou reputaci ze včerejšího večera.“

„Vždyť jsi včera večer nic neprovedl.“

„Přesně tak. Konečně jsem se dostal k tomu, abych strávil noc s krásnou ženou, a jak to dopadlo? Opil jsem se do němoty a usnul na její pohovce.“ Jess si sebevědomě prohrábla rukou vlasy. „Ne, tohle nedělej,“ naoko se zamračil, vzal ji za ruku a položil na stůl vedle talíře. „Strašně ti to sluší.“ Jess ruku jemně vymanila a rýpla do omelety vidličkou. „Jak zní rozsudek?“ Vyčkával, dokud nerozžvýkala první sousto.

„Výtečná,“ řekla nadšeně Jess. „Rozhodně nejlepší ve čtvrti DePaul.“

Několik okamžiků snídali mlčky.

„Sundal jsem z klece deku,“ upozornil ji Adam, „a donesl jsem ranní noviny. Jsou na pohovce.“ Jessin pohled putoval od ptačí klece přes pohovku a skončil u Adama. „Díky,“ řekla. „Udělal jsi ještě něco, o čem bych měla vědět?“

Naklonil se přes tmavý mahagonový stůl a políbil ji. „Ještě ne.“

Jess se ani nepohnula, když ji Adam znovu políbil. Její rty se chvěly vzrušením; srdce jí tlouklo jako o závod. Připadala si jako teenager. Jako pýřící se nevěsta. Připadala si jako pitomec.

Dala se vážně tak snadno ulovit? Stačila sklenice pomerančového džusu, šálek kávy a západní omeleta, aby někoho vpustila do srdce a do postele?

Líbal ji na rty, na tváře, na šíji, a znovu na rty. Jeho paže se ovinuly kolem jejího těla a přitáhly ji k němu. Jak je to dlouho, co ji takhle líbal nějaký muž? pomyslela si. Jak je to dlouho, co ona takhle někoho líbala? „Neměla bych to dělat,“ zašeptala, když se staly polibky vroucnější a ona odpovídajícím způsobem reagovala. „Mám na zítřek hrozně moc práce.“

„Všechno stihneš,“ ujistil ji a zabořil rty do jejích vlasů. „Většina procesů s vrahy obvykle trvá týden až deset dnů,“ šeptala a pokoušela se náhlé vášni nepodlehnout, „ale obhájce onemocněl…“

Adam jí zakryl ústa svými rty, rukama se dotýkal jejích ňader.

Snažila se protestovat, ale zmohla se jen na slastný vzdech. „Vraždy většinou patří mezi snadnější procesy,“ pokračovala neoblomně a přemýšlela, co je podivnější – její náhlá aktivita nebo nepatřičný slovní doprovod. „Ale pokud se uvažuje trest smrti jako v tomhle případě…“

Znovu její rty umlčel polibkem. Tentokrát se nevzpírala a poddala se téměř nesnesitelně krásnému pocitu kontaktu s jeho ústy a rukama.

Z ničeho nic se ozval bzučák u dveří. Jednou, dvakrát. „Co je?“ ptal se Adam mezi polibky.

„Domácí telefon,“ odpověděla Jess a dumala, kdo by to mohl být. „Někdo je dole.“

„Však on odejde.“

Bzučák zazněl znovu, třikrát rychle za sebou. Kdo je to? přemítala marně Jess. V neděli o desáté! „Pane bože!“ vyhrkla a vymanila se z Adamova objetí. „To je můj exmanžel! Úplně jsem na něho zapomněla! Slíbil, že se dopoledne zastaví…“

„Zřejmě drží slovo,“ prohlásil Adam, když se bzučák znovu rozezněl.

Jess se rychle přemístila k telefonu vedle dveří a promluvila do mikrofonu. „Done?“

„Přijely obložené housky.“ Jeho hlas zaplnil byt.

„To může být zajímavé,“ prohodil Adam. Sebral šálek kávy a plácnul sebou na pohovku v obývacím pokoji. Zřejmě se dobře bavil.

„Bože,“ šeptala Jess, když zaslechla Donovy kroky na schodech. Otevřela dřív, než mohl zaklepat. „Ahoj, Done.“ Měl na sobě silné sako a tmavě zelené manšestrové kalhoty. V náručí třímal tašku s nákupem.

„Venku mrzne,“ poznamenal. „Co tě tak zdrželo? Neříkej, že jsi ještě spala!“ Rázně vstoupil do bytu a vzápětí ztuhl, když spatřil na pohovce Adama. „Promiňte,“ omlouval se a se znatelnými rozpaky napřáhl pravici k pozdravu. „Já jsem Don Shaw, starý známý.“

„Adam Stohn,“ představil se Adam a potřásl Donovi rukou. „Nový.“

Ticho. Jako by všichni zapomněli dýchat. „Tady je káva,“ nabízela Jess.

Don zběžně zhodnotil jídelní stůl. „Vypadá to, že jste po jídle.“

„Jess mi zapomněla říct, že se zastavíte,“ vysvětloval Adam s úsměvem v hlase. „Bude mi potěšením připravit vám jednu omeletu.“

„Díky. Snad někdy jindy.“

„Pověsím ti kabát.“ Jess natáhla k Donovi paže.

Don jí do nich vložil tašku s nákupem. „Ne. Raději půjdu. Jen jsem ti chtěl předat tohle.“ Zamířil ke dveřím. „Měla bys je dát do lednice. Déle vydrží.“

Zazvonil telefon.

„Rušná domácnost,“ podotkl Adam.

„Done, počkej okamžik. Prosím tě,“ naléhala Jess. Don se zastavil přede dveřmi, zatímco Jess šla do kuchyně k telefonu. Když se za okamžik vrátila, byla bledá a chvěla se. Po tvářích jí stékaly slzy. Oba muži se k ní instinktivně rozběhli. „To byla kancelář soudního lékaře,“ oznámila potichu. „Našli Connie DeVuonovou.“

„Cože? Kde? Kdy?“ spustil Don a slova létala z jeho úst jako broky z pušky.

„Našli ji ve Skokie Lagoons. Nějaký rybář o ni včera odpoledne zakopl a vyrozuměl policii. Do Harrison Street ji odvezla sanitka.“

„Je to určitě ona?“

„Otisky zubů nelžou.“ V Jessině hrdle uvízl vzlyk. „Byla zaškrcena kusem drátěného lana takovým způsobem, že byla téměř oddělena hlava od těla. Mrtvola není ve vysokém stupni rozkladu, protože mrzlo.“

„Jess, strašně mě to mrzí,“ řekl Don a přitáhl ji k sobě. Jess se mu rozplakala na rameni. „Musím zajít za Conniinou matkou. Musím jí to říct.“

„Přenech to policii.“

„Ne,“ vyhrkla Jess a všimla si, jak se Adam po špičkách vytrácí z místnosti. Cestou hrábl po svém saku přehozeném přes opěradlo pohovky. „Musím to udělat, Done. Co jí mám říct? Co mám říct tomu dítěti?“

„Určitě tě napadnou ta nejvhodnější slova.“

Jess nereagovala ani když Adam otevřel dveře a poslal jí vzdušný polibek. Dveře se za ním nehlučně zavřely.

„Kde bydlí Conniina matka?“ zeptal se Don. Nedal najevo, zda zaznamenal Adamův odchod.

„V Miller Street. Mám někde zapsanou přesnou adresu.“ Jess si otřela slzy z očí.

„Jdi se osprchovat a oblékni se. Odvezu tě tam.“

„Nemusíš, Done, zvládnu to sama.“

„Nemáš přece auto a v žádném případě tě v tom nenechám samotnou. Aspoň tentokrát se se mnou nehádej.“ Jess se naklonila a pohladila Dona po tváři. „Děkuju.“

17

„Jsi v pořádku?“ ptal se. „Ne.“ Plakala. Plakala od okamžiku, kdy zaslechla hlas soudní lékařky, a od té doby nepřestala. Nemohla. Ani při sprchování se jí nepodařilo potlačit slzy. Plakala, když se oblékala do džínsů a červeného roláku. Plakala, když vklouzla vedle Dona na sedadlo červeného mercedesu, plakala, když zastavili před dvoupodlažním bytem paní Gambalové ve čtvrti Little Italy.

„Musíš přestat plakat,“ mírně na ni naléhal Don, „nebo jí dojde všechno dřív, než otevřeš pusu.“

„Stejně už všechno ví,“ řekla Jess. A byla to pravda. Hlavní vchod se otevřel těsně předtím, než Jess dosáhla posledního schodu ústícího do útulné cihlové verandy. Ve dveřích stála paní Gambalová, malá žena oblečená od hlavy k patě v černém, zpoza jejích rozložitých boků obezřetně vykukoval její vnuk. „Našli ji,“ předběhla paní Gambalová Jess. Pravdu přijala vzdor odmítavému vrtění hlavou ze strany na stranu.

„Ano,“ přiznala Jess. Hlas ji zradil. Nedokázala pokračovat. Steffanovi stačil jediný pohled na Jess a jediný pohled na babičku. Jako o závod vyběhl po schodech do svého pokoje a v bolestném protestu za sebou práskl dveřmi. Vešli dovnitř, kde Jess sdělila paní Gambalové smutné podrobnosti a musela jí slíbit, že ji neprodleně vyrozumí, jakmile dostane zprávu od koronera. Ujistila ji, že pachatel bude okamžitě zatčen a postaven před soud. Teď se dívala Jess na Dona, jako by ho varovala, aby se nesnažil oponovat. „Vydáš zatykač na Ricka Fergusona?“ ptal se Don, když se vraceli k autu.

Jess po ničem tolik netoužila, ale věděla, že dokud nebude znát detaily smrti Connie DeVuonové, bude rozumnější počkat. Potřebovala přesně znát fyzické důkazy – pokud nějaké existovaly – které by spojovaly Ricka Fergusona s Conniinou smrtí. „Zatím ne. Zavoláš mu?“

„Z jakého důvodu bych mu měl volat, když ho nehodláš zatknout?“ otázal se s přemrštěnou nevinností. „A kromě toho je neděle. A já v neděli nepracuju.“

„Díky,“ řekla Jess a znovu se rozplakala. „Jsi v pořádku?“ ptal se.

„Ne,“ řekla a zasunula spodní ret pod horní ve snaze zabránit jejich chvění.

Don se k ní naklonil a vzal její ruce do svých. „Na co myslíš?“

„Myslím na to, jak paní Gambalová má nábytek neustále přikrytý igelitem,“ prozradila mu Jess a zhluboka vydechla. Don se s upřímným překvapením rozesmál. „To už se dneska tak často nevidí,“ přikývl.

„Connie mi to jednou řekla. Tvrdila, že Steffan na ni nerad čeká u babičky, protože je všude na nábytku igelit a nikam se nemůže pohodlně posadit.“ Jess zdusila v hrdle vzlyk. „A teď mu nezbude nic jiného, než v tom domě s igelitovými potahy vyrůstat.“

„V domě plném lásky, Jess,“ připomněl jí Don. „Jeho babička ho má moc ráda. Postará se o něho.“

„Connie se mi svěřila, že její matka je příliš stará na to, aby se mohla o Steffana starat. A umí mizerně anglicky.“

„On ji bude učit anglicky a ona jeho italsky. Jess,“ naléhal Don a stiskl jí ruce, „nemůžeš si všechno tak brát k srdci. Nemůžeš přenášet bolest druhých na sebe. Musíš si vybírat, jinak z toho zešílíš.“

„Odjakživa jsem si myslela, že je lepší všechno vědět,“ svěřovala se Jess po dlouhé přestávce. „Odjakživa jsem si myslela, že je lepší znát pravdu, ať je jakkoli nepříjemná. Teď si tím nejsem tak jistá. Do dnešního dne zbývala aspoň nějaká naděje. Třeba to byla naděje falešná, ale snad je lepší než vůbec žádná.“

„Mluvíš o své matce,“ ozval se potichu Don.

„Celé ty roky jsem věřila, že kdybych tušila, co se jí přihodilo, mohla jsem se s vlastním životem vypořádat mnohem líp…“

„Se svým životem ses vypořádala celkem obstojně.“

„Ne, to není pravda. Ne docela.“ Pohlédla z okénka a poprvé za celou tu dobu si všimla, že míří na východ po dálnice 1-94.

„O čem to mluvíš, Jess? Jen si uvědom, co jsi všechno dokázala.“

„Vím sama, co jsem dokázala. Ale to nemám na mysli,“ řekla. „Pověz mi, co máš na mysli,“ pobídl ji jemně. „Před těmi osmi lety jsem se nějak zasekla. Nezávisle na tom, co jsem dokázala nebo co jsem vykonala, jsem citově v tomtéž stadiu jako v den, kdy zmizela moje matka.“

„Takže ty se domníváš, že kdybys věděla, co se jí stalo, a kdyby ti někdo přišel říct podobnou zprávu, jakou jsi dnes oblažila Conniina syna, byla bys mnohem klidnější?“

„Nevím. Ale aspoň bych se s tím jednou provždy vypořádala. Aspoň bych cítila opravdový zármutek. Dokázala bych pokračovat.“

„Sama sis svou otázku zodpověděla,“ řekl.

„Myslím, že ano.“ Otřela si slzy z očí a z tváří, přejela si nos hřbetem ruky a zírala okýnkem na ubíhající krajinu. „Kam jdeme?“

„Do Union Pier.“

„Do Union Pier?!“ Jess si okamžitě vybavila nevelkou osadu na břehu jezera přibližně sedmdesát mil za Chicagem, kde měl Don víkendovou chatu. „To nejde, Done. Musím se připravit na zítřejší přelíčení.“

„Už jsi tam dlouho nebyla,“ připomněl jí. „Leccos jsem tam předělal a řídil jsem se návrhy, které jsi kdysi chtěla realizovat. Nedej se prosit. Slibuju, že do pěti jseš zpátky. Stejně víš, že nejmíň do té doby nebudeš schopná přemýšlet.“

„Nevím.“

„Potřebuješ si odpočinout, Jess. Oba moc dobře víme, že jsi na zítřek připravená tak, jak by to nikdo jiný nedokázal.“ Pokračovali v jízdě mlčky. Jess pozorovala krajinu a zaznamenala, že řídký déšť se postupně změnil ve sněžení. Stavení vystřídala nekonečná pole. Odbočili směrem na Union Pier a zamířili na východ k Michiganskému jezeru. Ohromný dřevěný štít připevněný vedle silnice na železné konstrukci oznamoval: Ranč Elsinor Dude. Další podobný poutač je oslovil za necelou půl míli: Koňské stezky, výuka jízdy na koni.

Informace na ranči. Golfové hřištč. Na golf není právě nejvhodnější roční období, napadlo Jess a vzpomněla si, jak si její otec dobíral matku, že se nechce naučit hrát tak snadnou hru. Jiná reklamní plocha hlásala: Střelecký klub v Union Pier. Jak ujížděli na východ, sněžení přibývalo na intenzitě. Jess na sedadle celá ztuhla, náhle posedlá jedinou myšlenkou. „Co je s tebou?“ zajímal se Don. „Odkdy je tady střelecký klub?“ zeptala se Jess. „Odjakživa,“ upozornil ji Don. „Proč? Chceš se zbavit nějaké frustrace? Jsem si zatraceně jistý, že by ses měla stát jeho členem,“ dodal, když na jeho dotazy nereagovala. „Je tam i lukostřelecký oddíl?“

„Cože?“

„Lukostřelba,“ opakovala Jess. Zatím si nebyla docela jistá, kudy se její myšlenky ubírají.

„Neřekl bych. Proč ten nečekaný zájem o lučištníky?“ Prudce se zarazil. „Vrah s kuší?“ došlo mu.

„Terry Wales přísahal na lavici svědků, že od pobytu na táboře se luku a šípů nedotkl. Co kdybych dokázala, že lže?“

„Pak bych prohlásil, že jsi trefila vraždu prvního stupně.“

„Můžu si zatelefonovat?“

„Jediným smyslem toho výletu měl být odpočinek.“

„Já takhle odpočívám nejlíp. Prosím.“

Don zvedl sluchátko a podal ho Jess. Vytočila číslo bytu Neila Strayhorna.

„Neile, chci, abys obtelefonoval všechny lukostřelecké kluby do vzdálenosti dvou hodin jízdy od Chicaga,“ přikazovala bez zbytečného úvodu.

„To jsi ty, Jess?“ Neilův hlas z mikrofonu zaplnil vůz. „Chci vědět, jestli je Terry Wales členem některého z nich a jestli se během posledních třiceti let motal kolem lukostřelby. Snad by ti pomohl detektiv Mansfield. Těch klubů nemůže být tolik. Řekni mu, že tu informaci potřebujeme do zítřejšího dopoledne. Ještě ti zavolám.“ Zavěsila dřív, než se zmohl na protest nebo nějaké dotazy. „Jdeš na to zostra,“ usoudil Don a zahnul na Smith Road. „Měla jsem dobrého učitele,“ připomněla mu Jess a nohama se vzepřela proti podlaze, když začal vůz poskakovat na nezpevněné hrbolaté úzké silnici.

Po obou stranách odlehlé cesty se krčily letní chatičky. Ačkoli hodnota staveb se během posledního desetiletí zhruba zčtyřnásobila, jejich obyvatelé přisuzovali opravě příjezdové cesty pramalý význam. Jess se křečovitě držela kliky na dveřích, dokud se auto nedokodrcalo před Donovu dřevěnou chatu. Tou dobou padal sníh tak hustě, že bylo stěží vidět na cestu. „Vypadá to tady dost odpudivě,“ poznamenala Jess, když vystoupili a snesly se na ně velké vločky sněhu. „Zatopím v krbu, otevřu láhev vína – a hned tu bude přívětivěji.“

„Začíná opravdu hustě sněžit.“

„Kdo bude první u dveří?“ vykřikl Don a Jess se okamžitě rozběhla.

„Úplně jsem zapomněla, jak je tady nádherně.“ Jess stála u velkého okna, které tvořilo zadní stěnu chaty, a hleděla do nevelké zahrady, kterou kdysi sama osázela stromy a květinami. Svah za chatou se skláněl přímo k jezeru, ke kterému vedly schody vyhloubené v úbočí. Hranice Donova pozemku tvořily vysoké smrky, které ho oddělovaly z obou stran od sousedů a poskytovaly dostatečné soukromí. Ve velkém cihlovém krbu za jejími zády hučel oheň. Mezi krbem a dvěma starodávnými koloniálními klubovkami seděl na bílé předložce s dlouhým umělým vlasem Don, před sebou narychlo připravený studený oběd. „Chybíš nám,“ promluvil Don tiše. „Zahradě i mně. Vzpomínáš si, kdy jsi sázela ty keře?“

„Jistě. Bylo to těsně po svatbě. Přeli jsme se, který druh poroste nejrychleji a bude nejozdobnější.“

„Nepřeli jsme se.“

„Tak dobře. Diskutovali jsme.“

„A shodli jsme se na kompromisu.“

„Bylo po tvém,“ řekla Jess se smíchem. „Ten výlet byl moc dobrý nápad. Díky, že tě něco takového napadlo.“ Vrátila se k bílé předložce, posadila se na ni a záda opřela o pohovku s hnědými a béžovými pruhy.

„Prožili jsme tady nejednu krásnou chvilku,“ řekl a z jeho hlasu zaznívala nostalgie.

„Máš pravdu,“ souhlasila. „Vzpomínám si, že jsem tady měla nejraději květen. Keře a stromy kvetly a já jsem se těšila, že mám před sebou ještě celé léto. V červnu jsem se začínala děsit, že léto skončí a nastoupí zima.“

„To já jsem měl nejraději zimu. Ať bylo venku sebechladněji a vítr fičel sebeostřeji, věděl jsem, že tady uvnitř bude vždycky teplo a útulno. Mohl jsem rozdělat oheň v krbu a připravit teplou večeři. Co víc potřebuje člověk ke štěstí než teplo a útulno?“

„To zní velice jednoduše.“

„Není na tom nic složitého.“

„Bereš sem Trish často?“

„Často ne.“

„Proč ne?“

„Nevím.“

„Jseš do ní zamilovaný?“ ptala se Jess.

„Nevím,“ řekl znovu Don. „A co ty?“

„Já do ní tedy rozhodně zamilovaná nejsem.“

Don se usmál. „Víš, co mám na mysli. Dneska ráno jsi mě docela překvapila.“

„Nebylo to tak, jak si myslíš,“ vysvětlovala rychle Jess.

„A jak si myslím?“

„Že jsme spolu strávili noc.“

„A nestrávili?“

„No, v jistém směru ano. Adam trochu moc pil a usnul na pohovce.“

„Okouzlující.“

„Je opravdu moc milý.“

„To rád věřím. Jinak by tě nezajímal.“

„Nejsem si jistá, jestli mě zajímá.“ Jess přemýšlela, jestli znějí její slova jako protest. „Jak dlouho se znáte?“

„Dlouho ne. Snad měsíc,“ řekla. Možná i míň, řekla si v duchu.

„Každopádně mu vyhovovalo rozvalit se u tebe na pohovce a zhasnout. A tys mu to bezstarostně dovolila.“

„Neměla jsem jinou možnost.“

„Bez komentáře.“

„Neumím si to vysvětlit.“ Jess pokrčila rameny. „Co dělá?“

Ačkoli se Don snažil hovořit ledabyle, Jess vycítila v jeho hlase podrážděný tón a mírně ji to rozladilo. „Je prodavač.“

„Prodavač?“ Ani se nesnažil zakrýt překvapení. „A co prodává?“

„Boty.“ Jess si odkašlala. „Nebuď přece snob, Done,“ pokračovala rychle. „Na tom není nic špatného. Sám moc dobře víš, že můj otec začínal taky jako prodavač.“

„Adam Stohn mi připadá kapku starý na to, aby začínal,“ řekl Don.

„Má svou práci rád.“

„Tolik, že se potřebuje opít do tuha a usnout u tebe v obýváku.“

„Neřekla bych, že ty dvě okolnosti spolu nějak souvisí.“

„Proč si myslíš ty, že se to stalo?“

„Námitka. Vyžaduje konečné rozhodnutí.“

„Zamítá se. Svědek zodpoví otázku.“

„Nejsem zamilovaná,“ prohlásila Jess pevně. „Svědek může odejít,“ řekl Don a Jess vděčně kývla hlavou.

„A co je nového za dveřmi úspěšné právní firmy Rogers, Donaldson, Baker a Shaw?“ zeptala se a v duchu si představila okamžik, kdy se s ní ráno loučil Adam ode dveří jejího bytu. „Všechno klape.“

„Nezní to příliš nadšeně.“

„Trochu se to tam změnilo.“

„Vážně? Jak?“

„Když jsem tam začínal, bylo nás jen deset,“ vysvětloval. „Teď je nás přes dvě stovky, a to samo o sobě je dost velká změna.“

„Ale tys odjakživa chtěl, aby se firma rozrůstala, stala se největší a nejlepší,“ připomněla mu.

„Nejlepší, to ano. Ale rozhodně ne největší.“

„Takže větší neznamená nutně lepší?“

„Správně. Copak tě Masters a Johnsonová nic nenaučili?“

Rozesmála se. „Víš, že se ti dva rozvedli?“

„Masters s Johnsonovou?“

„Šokující, co?“ Jess hloubala, proč se rozhovor stočil na téma sexu. Pohlédla z okna a zaznamenala sílící sněžení. „Co se ti na tvé firmě kromě velikosti ještě nezamlouvá?“

„Vším hýbou peníze. To dřív nebylo. Ale v současné době je to asi normální,“ začal. „Nikomu na ničem nezáleží kromě vyčerpání pořadu jednání. Řekl bych, že svéráZnost firmy během těch let značně utrpěla. K lepšímu se nezměnilo nic.“ Jess se usmála. Ve skutečnosti poukazoval na to, že v činnosti firmy se už dávno neodráží jeho vlastní silná osobnost, jako v počátcích. Mezi deseti se lépe prosazuje než mezi dvěma sty.

„Co bys změnil ty?“

Don sklonil hlavu na prsa jako vždy, kdy se nad věcí vážně zamýšlel. „Neřekl bych, že se ještě dá něco změnit. Na to je firma příliš velká. V tomhle stadiu se těžko dělají nějaké změny. Jedinou změnou by byl odchod.“

„Chystáš se na to?“

„Už jsem o tom přemýšlel.“

„Co bys dělal?“

„Začal bych znova,“ řekl a hlas mu nadšením roztál. „Vzal bych s sebou pár těch nejlepších, poohlédl bych se i jinde. Vybudoval bych malou firmu rodinného charakteru. Domek z červených cihel, interiér plný zeleně, pár sekretářek, koupelny, kuchyňka. Měla bys zájem?“

„Cože?!“

„Právě jsem sám sebe přemluvil k uskutečnění zajímavé myšlenky. A co ty, Jess? Jak by ti znělo Shaw a Kosterová?“ Jess se smála, ale jen proto, že ji nic lepšího nenapadlo. „Rozmysli si to.“ Don si stoupl a přešel k oknu. „Nevypadá to, že se odtud dneska odpoledne ještě dostaneme.“

„Cože?!“ Jess vyskočila a přeběhla k oknu. „Sněžit nepřestává. Spíš naopak. Ještě ke všemu se zvedá vítr. Nerad bych, aby nás na dálnici zastihla vánice.“

„Ale já se musím vrátit.“

„Odvezu tě zpátky. Ale ne dneska odpoledne. Počkáme do večera.“ Vydal se směrem ke kuchyni obložené borovicí a otevřel mrazák. „Uděláme si biftek, otevřu další láhev vína a zavoláme dálniční hlídku, aby nás informovala, jaká je situace na silnicích. Přestaň se tvářit tak vyděšeně, Jess,“ řekl jí. „A když dojde na nejhorší a nedostaneme se odtud ani večer, přísahám, že se zítra dostavíš k přelíčení včas. I kdybych tě měl odnést na sněžnicích. Platí? Uklidnilo tě to trochu?“

„Moc ne,“ sdělila mu. „Buď hodná holčička.“

Zbytek odpoledne strávila Jess telefonováním. Soudní lékař žádné nové zprávy neměl. Ohledání a pitva těla Connie DeVuonové ještě neskončila; bude trvat ještě pár dní, než budou schopni vydat konečnou zprávu. Neil Strayhorn se spojil s Barbarou Cohenovou a detektivem Mansfieldem. Podařilo se jim najít dva lukostřelecké kluby v Chicagu a další čtyři do vzdálenosti sto mil od centra. Policie se už rozjela vyzpovídat vedení klubů. Naštěstí byly všechny v neděli otevřené, i když kvůli sněhové bouři skončily dva z nich provoz dřív a nebylo možné se s nimi kontaktovat. Policie nechala na jejich záznamnících zprávu, ať ráno neprodleně volají na stanici. Neil slíbil, že jí zavolá, jakmile se něco doví.

Jess si v duchu procházela seznam otázek, které měla přichystané pro Terryho Walese. Musela uznat, že Don měl pravdu. Na zítřek byla připravená jako dosud nikdy. Mrkla do kuchyně a zahlédla, jak Don vyndává z mrazničky dva bifteky. Žádné poznámky nepotřebovala. Otázky si pamatovala do posledního detailu a znala i nejpravděpodobnější odpovědi. Teď už se jen potřebovala dostavit do soudní síně včas.

„Podle zpráv v rozhlase by mělo přestat sněžit kolem půlnoci,“ vyrušil ji z úvah Don a vtiskl jí do ruky sklenici červeného vína dřív, než mohla mít k předpovědi počasí nějaké poznámky. „Zůstaneme tady přes noc, pořádně se vyspíme a kolem šesté vyrazíme. V Chicagu budeme nejpozději v půl osmé a ty budeš mít dost času na to, abys byla u soudu včas.“

„To nejde, Done.“

„Myslím, že nemáme jinou možnost.“

„Ale co když nepřestane sněžit ani do půlnoci? Co když nebudeme moct ráno odjet?“

„Neil požádá o odročení,“ řekl Don prostě. „Za počasí přece neneseš zodpovědnost.“

„A co kdybychom odjeli hned?“

„Tak nejspíš strávíme noc někde v závějích. Ale jestli po tom toužíš, jsem připravený.“

Jess se zadívala oknem na zuřící sněhovou bouři. Musela uznat, že vydat se někam v tomhle počasí by bylo šílenství. „Nenajíme se?“

„To byl detektiv Mansfield,“ oznámila Jess, odstrčila telefon z bílé předložky a nepřítomně se zadívala do krbu. Plameny tančily jako hlavy hadů připravených k útoku. „Terry Wales není členem ani jednoho ze čtyř lukostřeleckých klubů, se kterými se policie spojila.“

„Ukazovali jim jeho fotku?“

Jess přikývla. „Nikdo ho neznal.“

„Ještě zbývá pár míst, ne?“

„Dvě. Ale do rána nikoho neseženeme.“

„Takže nám nezbývá, než se pořádně vyspat.“ Don, který seděl vedle Jess na zemi, sáhl po telefonním kabelu a obtočil si ho kolem prstů. Přístroj vrátil na malý stolek mezi dvěma postelemi.

Jess sledovala pohyb jeho rukou. Pomalý krouživý pohyb ji hypnotizoval. Když promluvila, byl její hlas malátný, jako by se probrala z hlubokého transu. „Říkala jsem ti, že koroner zjistil, že drát kolem hrdla Connie DeVuonové byl stažený tak těsně, že jí téměř odřízl hlavu?“

„Prosím tě, Jess, zapomeň na to aspoň na chvíli,“ řekl Don a objal ji. „Máš v sobě takovou dobrou večeři a výtečné víno. Není zrovna nejvhodnější…“

„Je to moje vina,“ řekla mu a cítila, jak se drát zařezává do Conniina hrdla.

„Tvoje vina?! O čem to zase mluvíš?“

„Kdybych nepřesvědčila Connie, že musí svědčit, zůstala by naživu.“

„Jess, to je nesmysl. To přece nemůžeš tvrdit. Nesmíš se takhle obviňovat.“

„Muselo to být příšerné,“ vedla si Jess svou. Tělem jí projel náhlý třes a ona se přivinula k Donovi těsněji. „Když jí ten drát stahoval a ona věděla, že zemře.“

„Kriste pane, Jess…“

Jess měla rázem oči plné slz, které ji rychle stékaly po tvářích. Don se naklonil a začal je otírat. Nejdřív prsty, potom rty.

„Uklidni se, holčičko,“ konejšil ji. „Všechno bude v pořádku. Všechno bude v pořádku.“

Jeho rty na ni působily jako balzám, chladily rozpálené tváře, když cestovaly po stopách slz až do koutků úst, jemně je následovaly mezi její pootevřené rty, s nimiž splynuly v polibek.

Jess zavřela oči a vybavila si Adama, jak se k ní nakláněl přes jídelní stůl a líbal ji. Cítila, jak se mu poddává, ačkoli ve skutečnosti s ní byl jiný, nesprávný muž, ale nedokázala se ovládat.

Bylo to celou věčnost, pomyslela si a objala Adama kolem pasu, ačkoli to byly Donovy ruce, které zajely pod červený svetr a zatáhly za zip jejích kalhot. Když na ni dolehla Donova váha, vychutnávala Adamovy doteky. A byly to Adamovy dlaně a ústa, které ji vědomě přivedly k vlídnému vrcholu dřív, než do ní pronikl.

„Miluji tě, Jess,“ říkal Adam. Ale když otevřela oči, skláněla se nad ní Donova tvář.

18

Sen začal jako obvykle v čekárně u lékaře. Lékař jí podal telefon a sdělil jí, že volá její matka.

„Hraju ve filmu,“ slyšela matčin hlas. „Ráda bych, aby ses na mě přišla podívat. Nechám ti lístek v pokladně.“

„Přijdu určitě,“ ujistila ji Jess a během příštích sekund se ocitla před pokladnou a ptala se žvýkající dívky na lístek. „Žádné lístky tady pro vás nemám,“ zněla odpověď. „Je vyprodáno.“

„Sháníte lístek?“ ptala se paní Gambalová a natahovala k ní s jedním ruku. „Já nemůžu jít. Moje dcera spolkla želvu a zemřela. Lístek mi zbyl.“

V promítacím sále byla neproniknutelná tma. Film měl začít každou chvíli. Jess zahlédla volné místo na kraji řady a posadila se. „Nahmatala jsem si na prsu bulku,“ oslovila ji matka a Jess vzhlédla k plátnu. Ale ve výhledu jí bránil obrovský polštář. Ať se pokoušela sebeurputněji a zatvrzeleji, stejně přes něj neviděla.

„Je to moje vina,“ šeptala do ucha soudci Harrisovi, který seděl vedle ní. „Kdybych s ní to odpoledne zašla k lékaři, jak jsem slibovala, nezmizela by.“

V příštím okamžiku stála na ulici a chystala se vystoupat po schodech ke dveřím domku svých rodičů, když na rohu bloku zastavilo bílé auto. Vystoupil z něho muž a s napřaženýma rukama se vydal směrem k ní. Tvář mu halil stín. Když vybíhala po schodech, cítila ho v zádech. Otevřela dveře dokořán, ruce zoufale pátraly po závoře. Ale byla zlomená. Cítila tlak na dveřích, z rukou se vytrácela síla, jejich stisk ochaboval. Smrt byla od ní jen pár centimetrů. Jess se posadila na posteli. Tělo bylo zbrocené potem, dýchala bolestivě a přerývaně.

Nějakou dobu jí trvalo, než si uvědomila, kde je. „Bože,“ zasténala, když spatřila vedle sebe na bílé předložce pokojně oddechujícího Dona a za černou krbovou mříží za zády dohasínající uhlíky kdysi velkolepého ohně. „Bože,“ zašeptala znovu, odhodila ze sebe přikrývku, kterou je Don oba přikryl. Posbírala kolem dokola roztroušené oblečení a dumala, jak mohla připustit, co se stalo mezi ní a Donem. „Miluji tě,“ zněla jí v uších ozvěna jeho slov. Já tě také miluji, chtěla mu teď oplatit, ale nedokázala to. Nemilovala ho stejným způsobem jako on ji. Využila ho, zneužila pro sebe jeho city, jeho oddanost, zneužila lásku, kterou k ní choval, lásku, kterou k ní odjakživa choval. Proč? Proto, aby se na pár okamžiků cítila líp? Míň opuštěná? Míň vystrašená? Aby ho mohla znovu ranit? Znovu ho zklamat? Tak jako ranila a zklamala všechny, kteří ji milovali.

Třesoucíma se rukama na sebe oblékla kalhotky a podprsenku. Rozklepala se, těžce se jí dýchalo, jako by její tělo ovinul obrovský had, jehož stisk postupně sílil. Vrávoravě se postavila a natáhla si svetr v zoufalé snaze se zahřát. Těžce dopadla na křeslo, přitáhla kolena k bradě, objala je rukama. Tělem se plíživě rozlévala otupělost. „Ne,“ rozplakala se tiše, protože nechtěla probudit Dona, ačkoli sobecky toužila, aby se probudil sám od sebe, vzal ji do náruče a odehnal zlé duchy.

Dýchej zhluboka, poručila si, když smrtelný hadí stisk nepovoloval. Teď už jí ovinul od krku po špičky nohou a bránil sebemenšímu přístupu vzduchu. Hleděla do chladných hadích očí, viděla, jak se široké čelisti dychtivě otvírají a cítila na hrudníku poslední mocný nápor tlaku. „Ne,“ lapala po dechu a zápasila s nutkáním zvracet, do kterého ji nutil imaginární tyran. „Ne!“ Náhle se před ní vynořila Adamova tvář a slyšela jeho hlas: „Nebraň se tomu,“ radil jí. „Až budeš mít příště záchvat, nech se jím prostě unášet. Poddej se tomu.“ Co měl na mysli?

„Co by se mohlo stát hrozného?“ ptal se. „Budu zvracet,“ odpověděla. „Tak budeš zvracet.“

Toho se právě teď obávám, pomyslela si. „Myslím, že se bojíš smrti.“

Pomoz mi. Prosím tě, pomoz mi.

„Poddej se tomu,“ říkal. „Nebojuj s tím. Nech se unášet.“ Stejná rada, jakou jí vybavil její instruktor v kursu sebeobrany.

Když se střetnete s útočníkem, nebojujte proti němu, nechte se jím strhnout.

Když se dostatečně přiblížíte, zaútočte.

„Nech se tím strhnout,“ opakovala si donekonečna. „Nech se tím strhnout. Nebraň se tomu. Nech se tím strhnout.“

Co by se mohlo stát hrozného?

Tak budeš zvracet.

Tak umřeš.

Bylo jí do smíchu.

Jess přestala zápasit, dovolila nepříteli, aby zachvátil celé její tělo. Zavřela oči před blížící se závratí, která ji obklopila a hrozila jí, že omdlí. Točila se jí hlava a bylo jí zle od žaludku. Každou chvíli ztratí vědomí. Ale vědomí neztratila. Neumřela.

A dokonce se ani nechystala zvracet, uvědomila si s rostoucím ohromením. Současně cítila, jak z prsou ustupuje tlak, jak obří had pomalu ztrácí zájem a plazí se pryč. Za pár minut zmizela otupělost v končetinách a dýchání se normalizovalo. Byla v pořádku. Neumřela. Bylo to pryč. Vůbec nic se jí nestalo.

Nechala se unášet svou panikou, poddala se svému strachu a žádná hrozící nepříjemnost ji neodzbrojila. Nepozvracela se. Nebyla ochromená. Nebyla ani mrtvá. Zvítězila.

Několik okamžiků seděla bez hnutí na pohovce a vychutnávala vítězství. „Je to pryč,“ šeptala si štěstím bez sebe. V náhlém návalu sebevědomí se chystala probudit Dona, aby se s ním podělila o novinu.

Až na to, že ten, s kým se ve skutečnosti chtěla o něco podělit, byl bůh ví kde.

Jess se přinutila vstát a opatrně nadzvedla přikrývku, pod níž tušila svoje ponožky. Našla je, oblékla si je a vklouzla do džínsů. Přešla k oknu a zírala do tmy směrem k jezeru. „Jess?“ Donův hlas byl plný spánku. „Přestalo sněžit,“ sdělila mu.

„Ty už jsi oblečená.“ Vztyčil se na lokti a natáhl se přes předložku pro hodinky na zemi. „Bylo mi zima.“

„Zahřál bych tě.“

„Já vím,“ řekla a do jejího hlasu se vetřela lehce znatelná melancholie. „Done…“

„Nemusíš nic říkat, Jess.“ Navlékl hodinky na zápěstí, zacvakl je a masíroval si zátylek. „Vím, že ke mně necítíš totéž, co já k tobě.“ Pokusil se o úsměv, což se mu téměř zdařilo. „Jestli chceš, můžeme předstírat, že včerejší večer vůbec neexistoval.“

„Nechci ti znovu ublížit. To by byla ta poslední věc na světě.“

„Neublížilas mi. Čestné slovo, Jess. Jsem už dospělý. Se včerejší nocí se dokážu vypořádat.“ Odmlčel se. „Jsou teprve čtyři hodiny. Proč se ještě nepokusíš usnout?“

„Stejně by se mi to nepodařilo.“ Přikývl. „Chceš, abych ti udělal šálek kávy?“

„Co kdybych tě na něj pozvala na oplátku u sebe doma?“

„Chceš tím říct, že okamžitě odjíždíme?“

„Moc by ti to vadilo?“

„Záleželo by na tom?“

Jess si klekla na předložku vedle svého exmanžela a něžně jej pohladila po tváři a pod rukou ucítila ranní strniště. „Já tě taky miluju,“ řekla.

„Já to vím,“ opáčil a přikryl svou rukou její. „Jen čekám, až na to přijdeš.“

Do města dorazili ráno krátce před sedmou hodinou. Jízda byla pomalá a svízelná. Několikrát dostali smyk na zledovatělém povrchu silnice a málem skončili v příkopu, ale Don neztrácel rozvahu. Jen uchopil volant o něco pevněji a nekompromisně pokračoval v jízdě. Jess chvílemi napadlo, že by se do Chicaga dostala rychleji pěšky, ale nahlas neříkala nic.

V okamžiku, kdy překročila práh svého bytu, vrhla se k telefonu.

„Něco nového?“ vybafla na Neila místo pozdravu. „Jess, vždyť je sedm hodin ráno,“ upozornil ji. „Kluby otvírají až kolem desáté.“

Jess položila sluchátko na místo a dívala se, jak Don likviduje zbytky snídaně, kterou jí včera připravil Adam. Bylo to opravdu teprve včera? žasla Jess, protože měla dojem, že od toho okamžiku uplynul aspoň týden. „Nemusíš to uklízet,“ řekla, sebrala mu z ruky talíř, který se zrovna chystal umýt a odložila ho na kuchyňskou linku. „Bohužel musím. V téhle domácnosti není čistý talíř.“ Vzal talíř z linky a pustil na něj proud horké vody. „Ještě zbyla nějaká káva,“ hlásila Jess a potřepala kávovou konvicí. „Mohla bych ohřát v mikrovlnné troubě dvě dávky.“ Don vzal konvici Jess z ruky a vylil její blátivě hnědý obsah do výlevky. „Ty s tou tvojí mikrovlnnou troubou,“ odfrkl. „Koukej odtud zmizet. Já se postarám o kávu a ty se zatím osprchuješ.“

Jess vešla do obývacího pokoje. „Ahoj, Frede,“ vítala se s kanárkem a přitiskla nos na chladnou mříž klece. „Jak se vede? Promiň, že jsem včera nepřišla domů a nepřikryla tě. Chyběla jsem ti?“

Ptáček poskakoval z bidélka na bidélko a očividně ignoroval její zájem.

„Proč si nepořídíš psa nebo kočku?“ volal Don z kuchyně. „Tenhle tvor vůbec nezaregistroval, žes přišla.“

„Mám Freda ráda. Není s ním žádná práce,“ zavolala v odpověď a pomyslela na vinylové kozačky, které si koupila od Adama. Ta investice se rozhodně vyplatila, napadlo ji vděčně. Stály v předsíni na parketách, na špičkách tály poslední zbytky sněhu. Žádné solné mapy. Žádné známky promáčení. Pokud nejste s výrobkem spokojeni, vrátíme vám peníze.

Zaplavily ji myšlenky na Adama. Co právě teď dělá? Kam šel po té, co opustil její byt? Co si myslí o těch ranních zmatcích? Co by říkal, kdyby se dověděl o včerejší noci? Jess potřásla hlavou a snažila se podobné myšlenky zapudit. Zamířila předsíní do své ložnice. Včerejší den začala tím, že se málem pomilovala s jedním mužem a skončila ho milováním s někým úplně jiným. Ten první byl pro ni něco víc než neznámý, muž o kterém ve skutečnosti vůbec nic nevěděla; ten druhý byl její bývalý manžel, o kterém věděla úplně všechno. S jedním je právě teď a vždy byl poblíž, když ho potřebovala; druhý k ní vpadl, když sám cítil potřebu.

Nebo jí přitahovala na Adamovi Stohnovi právě tahle vlastnost? přemítala. Skutečnost, že si nebyla nikdy jistá, že ho ještě někdy uvidí?

Ložnice byla neuklizená, postel neustlaná. Jess nesnášela neustlaně postele stejně jako nesnášela cokoli nedokončeného. Rychle se snažila neutěšený stav napravit. Natřásla polštáře a upravila prostěradlo. Složila přikrývku. Pak se vydala do koupelny a pustila sprchu. Stáhla si svetr a džínsy a pečlivě je složila mezi špinavé prádlo. Ze skříně si vyndala šedou sukni a růžovou halenku, které zvolila pro dnešní přelíčení, a opatrně je přehodila přes opěradlo proutěné židle. Z horní zásuvky prádelníku vylovila světlehnědé punčocháče, růžovou krajkovou podprsenku a kalhotky a stejně opatrně je položila na sukni. Právě se chystala svléknout si spodní prádlo, když si všimla trhliny v rozkroku krajkových kalhotek. „Skvěle. Jak se to mohlo stát?“ dumala a zkoumala díru s roztřepenými okraji, která se táhla od jednoho švu k druhému.

Odhodila je do odpadkového koše a ze zásuvky vyndala jiné. Namátkově je prohlédla a oči okamžitě zakotvily na zubaté trhlině v rozkroku. „Pane bože, co se to tady děje?“ S rostoucím zděšením prohlédla veškeré prádlo a zjistila, že všechny kalhotky jsou stejným způsobem rozřezané. „Bože! Pane bože!“

„Jess?“ ozval se Don z vedlejší místnosti. „Co si to mumláš?“

„Done!“ vykřikla, neschopná slova. „Done! Done!“ Okamžitě stál u ní. „Co je? Co se stalo?“ Mlčky mu podala potrhané prádlo. „To nechápu.“

„Jsou rozřezané! Všechny jsou rozřezané!“ Mačkala jemnou látku kalhotek v třesoucích se prstech. Ve tváři se mu zrcadlil stejný zmatek, jaký naplnil její mysl. „Tvoje kalhotky jsou rozřezané…“

„Všechny moje kalhotky jsou rozřezané,“ upřesnila, když byla konečně schopná promluvit. „Do posledního kousku. Jen se podívej. Vypadá to, že je někdo rozřezal nožem.“

„Jess, to je šílenství. Určitě se poškodily v pračce.“

„Peru je zásadně v ruce,“ odsekla, protože ztrácela trpělivost. „Byl tady Rick Ferguson, Done. Tohle je práce Ricka Fergusona. Byl u mě. Hrabal se mi ve věcech.“

Tentokrát bylo na Donovi, aby ztratil trpělivost. „Jess, dovedu pochopit, že tě to sebralo, ale nepřipadá ti, že jsou tvoje závěry slabě řečeno scestné?“

„Done, kdo jiný by to mohl udělat? Kdo jiný by to mohl být? Musel to být on, Rick Ferguson. Kdo jiný by se sem dostal tak snadno bez klíče?“ Zarazila se. „Co?“ ptal se Don.

Její klíč si půjčil Adam, vzpomněla si. Půjčil si ho, když spala a on šel na nákup do zelinářství. Nechal si zatím udělat kopii? Odemkl si v její nepřítomnosti její byt? „Musel to být Rick Ferguson,“ pokračovala a okamžitě zahnala podobné nepříjemné myšlenky. „Vloupal se do Conniina bytu bez větších potíží. Teď se vloupal ke mně.“

„Nevíme, kdo se vloupal do Conniina bytu,“ upozornil ji Don.

„Jak ho můžeš pořád bránit?“ hartusila Jess.

„Já ho nebráním. Snažím se, abys rozumně uvažovala.“

„Kdysi pracoval v zámečnictví!“

„To byla jen výpomoc. Pane bože, tenkrát mu bylo patnáct!“

„To ovšem vysvětluje, jak se dokáže dostat do cizího bytu, aniž by poškodil zámek nebo dveře.“

„To nic nevysvětluje, Jess,“ trval na svém Don. „Do tohohle bytu se může snadno dostat každý.“

„O čem to mluvíš?“

Odvedl ji ke dveřím. „Jen se podívej na ten zámek. Je k ničemu. Klidně ho otevřu svojí kreditní kartou. Proč si proboha nedáš udělat bezpečnostní zámek? Nebo aspoň řetěz?“

Neříkal jí Adam skoro totéž? Proč nemáš na dveřích kukátko? Nebo řetěz? ptal se, když před ním stála s pistolí v ruce.

Pistole! napadlo Jess a téměř srazila Dona, když se vyřítila z předsíně do ložnice. Co když ten, kdo se vlámal do jejího bytu a zničil její spodní prádlo, také ukradl její pistoli? „Proboha, Jess, co má zase tohle znamenat?“ volal za ní Don. Zatracená pistole, vrčela v duchu, stahovala prostěradlo, které před chvílí úzkostlivě upravila. Ukradl tu pistoli? Byla na stejném místě, kam ji ukryla. Vytáhla ji zpod matrace s úlevným výdechem.

„Kriste pane, Jess! Není náhodou nabitá?“ Přikývla.

„Ty spíš s nabitou pistolí pod matrací?! Chceš se zabít? Co když se nějak nezvykle pohneš a ta pitomá hračka spustí? Copak si se zbláznila?!“

„Přestaň na mě laskavě křičet, Done. Nikam to nevede.“

„Jak tě mohla napadnout taková pitomost?“

„Normálně ji mám v zásuvce.“ Kývla hlavou směrem k nočnímu stolku. „Proč?“

„Proč?! To tys mi přece tu idiotskou věc dal. To tys trval na tom, abych něco takového měla.“

„A tys tvrdošíjně opakovala, že ji nikdy nepoužiješ. Nechceš tu věc někam uklidit, než někoho zastřelíš?“ Jess uložila pistoli do horní zásuvky v nočním stolku. „Někdo mi vyhrožoval,“ připomněla mu a zavřela zásuvku. „Moje auto někdo zničil a znectil. Dostala jsem nechutné dopisy…“

„Dopisy? Jaké dopisy?“

„Přesněji řečeno jeden dopis,“ opravila se. „Nasáklý močí a plný ochlupení z genitálií.“

„Propána, Jess? Co to má všechno znamenat? Zavolala jsi policii?“

„Samozřejmě, že jsem ji zavolala. Nemohli nic dělat. Žádným způsobem nedokážou usvědčit toho, kdo ten dopis poslal. Stejně tak nedokážou usvědčit toho, kdo mi rozřezal kalhotky nebo se vloupal ke mně do bytu. Stejně tak nedokážou usvědčit toho, kdo se vloupal ke Connie do bytu a kdo zabil a znetvořil želvu jejího syna.“

„Jess, přece neexistuje žádná souvislost mezi těmi dvěma vloupáními. Ani nevíme, jestli se sem opravdu někdo vloupal,“ upozornil ji.

„Co to má znamenat?“ zaútočila Jess a vzteky se jí zatmělo před očima.

„Kdo je ten slavný Adam Stohn, Jess?“

„Cože?“ Copak se dokáže spojit s jejím podvědomím a přivlastnit si její nejskrytější myšlenky? Nic mi neprozrazuj; já ti nebudu lhát, pomyslela si.

„Adam Stohn,“ opakoval Don. „Ten člověk, který ti usnul předevčírem na pohovce. Člověk, který ti v sobotu ráno udělal snídani. Člověk, který se ti klidně mohl hrabat ve věcech, zatímco jsi spala a dost možná si trochu pohrál s kuchyňským nožem.“

„To je nesmysl,“ protestovala Jess a snažila se nemyslet na to, že se jí hrabal v kabelce a půjčil si její klíče.

„V tomhle příběhu je velká neznámá. Co je to za člověka, Jess?“

„Už jsem ti to řekla. Prostě jsem se s ním seznámila. Prodavač.“

„Ano, prodává boty. Já vím. Kdo vás představil?“

„Nikdo,“ přiznala Jess. „Seznámili jsme se v prodejně obuvi.“

„Ty ses s ním seznámila v prodejně? Chceš říct, žes ho sbalila, když sis kupovala boty?“

„To snad není zakázané, Done. Neudělala jsem nic špatného.“

„Špatného snad ne. Ale rozhodně to byla pěkná pitomost.“

„Nejsem malá holka.“

„Tak se tak přestaň chovat.“

„Díky. Tohle jsem dneska zrovna potřebovala. Lekce seznamování od svého exmanžela.“

„Nechci tě přece poučovat. Sakra, Jess, já se tě snažím chránit!“

„To není tvoje věc!“ upozornila ho. „Ty máš obhajovat lidi jako je Rick Ferguson. Nezapomeň.“

Don klesl na postel. „Tohle nikam nevede.“

„Souhlasím.“ Jess těžce dosedla vedle něj a pohodila na podlahu pár zničených kalhotek. „Je tady vedro,“ řekla a uvědomila si, že je jen ve spodním prádle. „Kriste pane!

Sprcha!“

Spěchala do koupelny, kde se na ni vyvalil oblak horké páry. Proudem vody se probojovala ke kohoutkům a zavřela vodu. Vrátila se do ložnice. Obličej jí plaval v potu, mokré vlasy padaly přes oči a skleslá ramena vypovídala o naprosté beznaději. „Jak se můžu takhle ukázat v soudní síni?“ lamentovala s pláčem na krajíčku.

„Není ani půl osmé,“ upozornil ji jemně Don, „takže máš ještě spoustu času. Ale pěkně po pořádku. Nejdřív zavoláme policii.“

„Ale já teď nemám čas vybavovat se s policií, Done.“

„Můžeš jim všechno vylíčit po telefonu. Když usoudí, že je nezbytné sem přijet a vzít otisky prstů, počká to do odpoledne.“

„Stejně to bude k ničemu.“

„V tom s tebou souhlasím. Ale dobře víš, že tu příhodu stejně musíš ohlásit. Musí to být v záznamech včetně tvého podezření ohledně Ricka Fergusona.“

„Jež ty ovšem nesdílíš.“

„Jež ovšem sdílím.“

„Vážně?“

„Samozřejmě. Nejsem úplný idiot, jak se ty patrně domníváš. Ale podezření je jedna věc, domněnka druhá.“ Podtrhl důležitost svých slov kývnutím hlavou. „Za druhé,“ pokračoval, „chci, aby ses osprchovala a oblékla. Pro tuhle chvíli zapomeň na svoje kalhotky. Zavolám svojí sekretářce. Než odejdeš, zaskočí sem s nějakým spodním prádlem.“

„To vážně nemusíš.“

„Jakmile budeš oblečená, zabalíš si pár věcí. Přestěhuješ se ke mně a zůstaneš tak dlouho, dokud se celá záležitost neobjasní.“

„Done, já se k tobě nemůžu přestěhovat.“

„Proč ne?“

„Protože bydlím tady. Protože tady mám všechny věci. Protože tady mám Freda. Protože… prostě nemůžu.“

„Sbal si všechno. Vezmi s sebou i Freda, cokoli, kohokoli tě napadne. Oddělené ložnice,“ řekl významně. „A když si to budeš přát, nepřiblížím se k tobě ani na krok. Jen chci, abys byla v bezpečí.“

„Já vím, Done. A proto tě mám strašně ráda. Ale vážně to nejde,“ řekla.

„Dobře. Tak aspoň vyměním ten zatracenej zámek,“ sdělil jí. Zřejmě vytušil, že v tomhle dohadování nemá cenu pokračovat. „Chci, aby tady byl bezpečnostní zámek a řetěz.“

„Fajn.“

„Zařídím to během dopoledne.“

„Done, nemusíš přece brát všechno na sebe. Zvládnu to sama.“

„Vážně? A kdy? Když budeš v soudní síni? A co takhle když povedeš křížový výslech Terryho Walese?“

„Potom. Až přijdu domů.“

„Žádné potom. Dneska dopoledne. Nechám tady se zámečníkem svoji sekretářku.“

„Je to ta samá, co se mi má postarat o spodní prádlo?“

„Teď je v kanceláři mrtvá sezóna.“

„Chápu.“

„A poslední bod,“ pokračoval, „už jsi někdy uvažovala o osobním strážci?“

„Cože? Pro koho?“

„Pro dědu Mráze. Pro koho asi, Jess? Pro tebe!“

„Nepotřebuju osobního strážce.“

„Někdo se vloupá do tvého bytu a zdevastuje ti prádlo.

Pravděpodobně týž člověk ti zničil auto a posílá ti dopisy nasáklé močí. Nemyslíš, že by sis zasloužila ochranu?“

„Nemůže mě někdo věčně hlídat nepřetržitě dvacet čtyři hodin. Co by to bylo za život?“

„Nikdo neříká, že věčně. Pár týdnů. Pak se uvidí.“

„To je hloupost. Proč si místo toho nenajmeme detektiva, aby hlídal Ricka Fergusona?“

„Souhlas,“ řekl bez zaváhání. „Dopoledne se o to postarám.“

„Cože?! Tak moment, nějak tomu přestávám rozumět. Copak to můžeš udělat? Je to vůbec etické? Najmout si detektiva, aby slídil za tvým vlastním klientem?“

„Málem jsem to udělal, když ti zničili auto. A neměl jsem váhat. Snad by se tohle všechno vůbec nestalo. Jestli má čisté svědomí, nemusí se ničeho obávat.“

„Moje řeč.“

„Miluju tě, Jess. Nehodlám riskovat, že se ti něco stane.“

„Nebude to trochu drahé? Detektivové nejsou dneska levná záležitost,“ zeptala se, aby mohla odvést hovor od osobních záležitostí.

„Ber to jako můj vánoční dárek. Uděláš to pro mě?“ Zahleděl se jí do očí a Jess musela obdivovat, jakým způsobem nabídku uvedl. Jako by ona pro něho dělala nějakou laskavost, že ji přijala. „Děkuju,“ řekla.

„Něco ti povím,“ zatvářil se vážně. „Jestli tě opravdu týrá Rick Ferguson, klient neklient, vlastnoručně toho parchanta zastřelím.“

19

„Můžete uvést porotě vaše celé jméno?“

„Terrence Matthew Wales.“

Jess se zvedla ze židle za stolem obhajoby a s očima upřenýma na obžalovaného se přesunula před lavici svědků. Terry Wales se na ni díval klidně až uctivě. Ruce měl složené v klíně, tělo mírně nakloněné kupředu, jako by nechtěl přeslechnout nic, co se chystala říct. Ve svém šedém obleku, který nezvykle doplňoval její kostým, budil dojem člověka, jenž se celý život snažil konat dobro a teď stejně jako ostatní litoval, že to všechno dopadlo jinak. „Bydlíte v Kinzie Street číslo 2427 v Chicagu?“

„Ano.“

„Bydlíte tam už šest let?“

„Správně.“

„Předtím jste bydleli ve Vernon Park Place číslo 16?“ Přikývl.

„Pane Walesi, obávám se, že soudní stenografka si přeje jasnou odpověď: ano, či ne.“

„Ano,“ řekl rychle.

„Proč jste se přestěhovali?“

„Prosím?“

„Proč jste se přestěhovali?“

Terry Wales pokrčil rameny. „Proč se lidí stěhují?“

Jess se usmála, snažila se o bezstarostný tón. „Mě nezajímá proč se lidi stěhují, pane Walesi. Mně zajímá, proč jste se přestěhovali vy.“

„Potřebovali jsme větší dům.“

„Potřebovali jste víc místa? Víc ložnic?“

Terry Wales si odkašlal do dlaně. „Když jsme se stěhovali do domu ve Vernon Park Place, měli jsme jen jedno dítě. Než jsme se nastěhovali do Kinzie, měli jsem dvě.“

„Ano, už jste prohlásil, že vaše manželka chtěla děti brzy po sobě. Řekněte mi, Pane Walesi, kolik ložnic měl dům ve Vernon Park Place?“

„Tri.“

„A dům v Kinzie Street?“

„Tři,“ odpověděl potichu. „Promiňte, říkal jste tři?“

„Ano.“

„Aha, stejný počet ložnic. Takže ten dům byl asi celkově prostornější.“

„Ano.“

„Byl prostornější o jeden metr čtvereční,“ věcně mu sdělila Jess.

„Cože?“

„Dům v Kinzie Street byl jen o jeden metr čtvereční větší než dům na Vernon Park Place. To je asi tolik,“ vysvětlila a před lavicemi poroty přešla po obvodu neviditelného čtverečního metru.

„Námitka, ctihodnosti,“ zavolal Hal Bristol z místa obžaloby. „Relevantnost?“

„Dostanu se k tomu, ctihodnosti.“

„Ale rychle,“ popoháněl ji soudce Harris. „Pane Walesi, je pravda, že z domu na Vernon Park Place jste se odstěhovali proto, že si sousedé několikrát stěžovali policii na vaše chování?“ zeptala se Jess ostře. Cítila, jak jí stoupá hladina adrenalinu. „Ne, to není pravda.“

„Je pravda, že vás vaši sousedé několikrát ohlásili na policii, protože se obávali o bezpečnost vaší manželky?“

„Měli jsme jednoho souseda, který si stěžoval pokaždé, když jsem pustil příliš nahlas rádio.“

„Což bylo kupodivu pokaždé, když jste bil svoji manželku,“ konstatovala Jess a pohlédla na porotce. „Námitka!“ Hal Bristol vyskočil ze svého místa. „Námitce se vyhovuje.“

„Do bytu na Vernon Park Place přijela policie v noci 3. dubna 1984,“ začala Jess předčítat ze svých poznámek, ačkoli znala údaje nazpaměť, „pak v noci 7. září 1984, 22. listopadu 1984 a 4. ledna 1985. Je to tak správně?“

„Nevzpomínám si na přesná data.“

„Všechno je ve spisech policie, pane Walesi. Popíráte některý údaj?“

Zavrtěl hlavou, pak se letmo zadíval na soudní stenografku a odpověděl: „Ne.“

„Ve všech těchto případech, kdy se do vašeho bytu dostavila policie, byly na vaší manželce patrné stopy fyzického napadení. Jednou skončila dokonce v nemocnici.“

„Už jsem dosvědčil, že se nám hádky občas vymkly z ruky a že se tím nijak nechlubím.“

„Z ruky?“ zavrtěla Jess hlavou. „Spíš z pěsti. Z vaší pěsti.“

„Námitka.“

„Vyhovuje se.“

Jess přešla k lavici obžaloby a vzala ze stolu další policejní zprávu. „Podle zápisu ze 4. ledna 1985, kdy vaše manželka skončila v nemocnici, měla Nina Walesová na čtyřiceti procentech svého těla pohmožděniny, utrpěla vnitřní krvácení, měla zlomený nos a dvě žebra a na obou očích měla modřiny. Zatímco vy jste z toho vyvázl s několika škrábanci na obličeji a větší pohmožděninou na holeni. To nevypadá na právě rovnocenný zápas, pane Walesi.“

„Námitka, ctihodnosti. Nechybí náhodou otázka?“

„Je pravda, že vaše manželka nedlouho předtím porodila vaše druhé dítě?“

„Ano.“

„Holčičku?“

„Ano, Rebeccu.“

„Jak byla stará v noci 4. ledna 1985?“ Terry Wales zaváhal.

„Jistě si pamatujete datum narození vaší dcery, pane Walesi,“ pobízela ho Jess. „Narodila se 2. prosince.“

„Druhého prosince 1984? Jen čtyři týdny před roztržkou, po které skončila vaše manželka v nemocnici?“

„Správně.“

„To by znamenalo, že všechny ostatní útoky…“

„Námitka!“

„Všechny ostatní nehody,“ opravila se Jess, „tedy 3. srpna 1984, 7. září 1984, 22. listopadu 1984 pocházejí z období těhotenství vaší manželky. Je to tak?“

Terry Wales sklonil hlavu na prsa. „Ano,“ řekl téměř neslyšně. „Ale nebylo to tak jednostranné, jak se snažíte dokázat.“

„Jistě, pane Walesi,“ přikývla Jess. „Kdo z přítomných by mohl zapomenout na modřinu na vaší holeni?!“

Hal Bristol obrátil oči v sloup a znovu vyskočil. „Námitka, ctihodnosti.“

„Beru to zpět,“ řekla Jess, která si z rukou Neila Strayhorna vzala další policejní zprávu a vrátila se před obžalovaného. „Přeneseme se o několik let dál, do 25. února 1988. To skončila vaše manželka také v nemocnici, viďte?“

„Odešla z domu a nechala děti samotné. Když se vrátila, bylo patrné, že je opilá. Něco se ve mně zlomilo.“

„Ne, pane Walesi, něco se zlomilo ve vaší ženě,“ opravila ho okamžitě Jess. „Konkrétně její zápěstí.“

„Nechala děti samotné doma. Bůh ví, co se jim mohlo stát.“

„Pane Walesi, existují svědkové, kteří by potvrdili, že nechala děti doma bez dozoru?“ zeptala se Jess. „Když jsem přišel domů, byly samy.“

„Byl s vámi někdo?“

„Ne.“

„Takže pro tvrzení, že vaše manželka odešla a děti nechala doma samotné, máme jen vaše slovo?“

„Ano.“

„Nevím, proč bychom vám neměli věřit,“ prohlásil Jess a obrnila se proti námitce, o které věděla, že bude následovat.

„Slečno Kosterová,“ varoval ji soudce Harris, „byla byste tak hodná a vynechala sarkastické poznámky a pokračovala ve výslechu?“

„Promiňte, ctihodnosti,“ omlouvala se Jess a uhladila si sukni. Ten bezděčný pohyb jí připomněl spodní prádlo, které jí před odchodem na přelíčení donesla Donova sekretářka. Události toho rána a předešlého dne se jí draly na mysl. Nález Conniina těla, vloupání do jejího bytu, zničené spodní prádlo – všechno jí vířilo v mozku. Popíchlo to její vztek a odpálilo slova z úst. „A co noci 17. října 1990, 14. března 1991, 10. listopadu 1991 a 20. ledna 1992?“

„Námitka, ctihodnosti,“ ozval se Hal Bristol. „Svědek připustil svou účast v těchto domácích neshodách.“

„Zamítá se. Svědek zodpoví otázku.“

„Ve všech těchto případech musela k vám do bytu policie, pane Walesi.“ připomněla mu Jess. „Vzpomínáte si?“

„Nepamatuju si přesná data.“

„Ave dvou případech skončila vaše manželka v nemocnici?“

„Mám dojem, že jsme skončili v nemocnici oba.“

„Ano, vidím, že v noci 10. listopadu 1991 vám ošetřili v Nemocnici svatého Lukáše krvácející nos. Pak vás propustili, zatímco vaše žena zůstala až do rána. Patrně se jen potřebovala pořádně vyspat.“

„Slečno Kosterová…“ varoval ji soudce Harris. „Promiňte, ctihodnosti. Pane Walesi, vypověděl jste před porotou, že důvodem většiny roztržek byla provokace.“

„To je pravda.“

„Nedá to velkou práci vás vyprovokovat, viďte, pane Walesi?“

„Námitka.“

„Řeknu to jinak, ctihodnosti. Dalo by se říct, že máte prudkou povahu, pane Walesi?“

„Posledních pár let byla v maloobchodě složitá situace. Odráželo se to i doma. Někdy jsem se nedokázal ovládat.“

„V mnoha případech jste se nedokázal ovládat a dávno předtím, než jsme vstoupili do svízelné ekonomické situace. Mám na mysli roky 1984 a 1985. To nebyly po obchodní stránce špatné roky, že?“

„Nebyly špatné.“

„Podle všeho jste v těchto letech v prodeji zaznamenal rekord, pane Walesi.“ prohlásila Jess a znovu vyměnila list papíru, který držela v ruce, za jiný. „Intenzívně jsem pracoval.“

„Ráda věřím. Také jste byl za svou práci odměněn. Ale přesto jste podle policejních záznamů bil svou ženu. Vypadá to, že vaše povaha není v žádném poměru s vašimi úspěchy v práci. Souhlasíte?“

Terrymu Walesovi trvalo několik okamžiků, než odpověděl. „Ať jsem se snažil sebevíc, Nině to nikdy nestačilo. Neustále si stěžovala, že vydělávám málo peněz. I před recesí. Posledních několik let to bylo hotové peklo.“

„Váš příjem zaznamenal podstatný pokles?“

„Ano.“

„A vaše manželka poukazovala na to, že jí dáváte míň peněz?“

„Ano, často.“

„Chápu. Pane Walesi, jak přesně ovlivnil pokles vašeho příjmu vaši domácnost?“

„No, řekl bych, stejně jako ostatní domácnosti.“ Terry Wales odpovídal opatrně, chvílemi zakotvil pohledem na svém obhájci. „Museli jsme omezit výdaje na zábavu, na jídlo a na oblečení. Na podobné věci.“

„Na věci, které ovlivnili život vaší ženy?“

„Ovlivnilo to životy nás všech.“

„Jak to ovlivnilo váš život, pane Walesi?“

„Nerozumím.“

„Námitka. Svědek již dotaz zodpověděl.“

„Mluvte k věci, slečno Kosterová,“ usměrnil ji soudce Harris. „Byl jste tedy jedinou finanční oporou rodiny, viďte? Chci říct, že jste před tímto soudem dříve prohlásil, že se vaše žena vzdala své práce.“

„Chtěla zůstat doma s dětmi. Její rozhodnutí jsem respektoval.“

„Takže jediné peníze, ke kterým měla Nina Walesová přístup, byly ty, které jste jí dával?“

„Pokud vím ano.“

„Kolik peněz od vás dostávala na týden, pane Walesi?“

„Tolik, kolik potřebovala.“

„Kolik to mohlo být?“

„Nejsem si jistý. Na jídlo a ostatní základní rodinné potřeby.“

„Padesát dolarů? Sto? Dvě stě?“

„Něco kolem sta dolarů.“

„Sto dolarů na jídlo a ostatní základní rodinné potřeby. Vaše manželka musela umět velice dobře hospodařit.“

„Nic jiného nám nezbývalo. Prostě nezbylo na utrácení.“

„Pane Walesi, jste členem golfového klubu v Eden Rock?“

Krátká přestávka. „Ano.“

„Kolik činí roční členský poplatek?“

„Nevím to přesně.“

„Byl byste tak hodný a sdělil mi to?“

„Myslím, že je to něco přes tisíc dolarů,“ odpověděl rychle. „Je to přesně jedenáct set padesát dolarů. Vzdal jste se toho?“

„Ne.“

„A co střelecký klub v Elmwoodu? Tam jste také členem?“

„Ano.“

„Kolik tam platíte ročně?“

„Asi pět set dolarů.“

„Vzdal jste se toho?“

„Ne. Ale ty peníze na členství jsem platil přednostně. Kdybych nezaplatil, znamenalo by to ztrátu původních investic.“

„Znamenalo by to úsporu přes patnáct set dolarů ročně.“

„Já vím, že to bylo sobecké, ale vydělal jsem si na to tvrdou prací. Potřeboval jsem se někde odreagovat…“

„Jste členem ještě jiných klubů pane Walesi?“ zeptala se Jess a zadržela dech. Ranní zpráva od policie dosud nepřišla. „Ne,“ přišla okamžitá odpověď. „Nejste členem jiných sportovních klubů?“ Jess pátrala v očích Terryho Walese po drobném zaváhání, ale nedočkala se. „Ne,“ řekl jasně.

Jess přikývla a pohlédla do zadní části soudní síně. Kde vězí Barbara Cohenová? Touhle dobou už jistě mají zprávu od policie.

„Vraťme se k noci 20. ledna 1992,“ řekla Jess, „kdy k vám do bytu naposledy přijela policie vyšetřit domácí hádku.“ Počkala několik sekund, než se porota přeorientovala na náhlou změnu v tématu. „Vypověděl jste, že to bylo onu noc, kdy se vám žena poprvé zmínila o svém milenci.“

„Správně.“

„Jak k tomu přesně došlo?“

„Nerozumím.“

„Kdy vám to řekla? Při večeři? Když jste se dívali na televizi? Když jste byli v posteli?“

„Když jsme si šli lehnout.“

„Pokračujte, pane Walesi.“

„Zrovna jsme se domilovali. Naklonil jsem se, abych ji objal.“ Hlas se mu zlomil. „Jen jsem ji chtěl obejmout. Já… Já vím, že jsem vždycky nebyl nejlepší manžel, ale miloval jsem ji. Opravdu jsem ji miloval a toužil jsem, aby mezi námi bylo všechno v pořádku.“ Do očí se mu nahrnuly slzy. „Zkrátka, naklonil jsem se k ní, ale odtáhla se. Řekl jsem jí, že ji miluji, ale ona se rozesmála. Řekla mi, že nevím, co znamená láska, že nevím, co znamená s někým se milovat. Že nevím, jak se s někým milovat. Že jsem směšný. Že netuším, jak uspokojit ženu – jak ji uspokojit. A pak mi řekla, že na tom nezáleží, protože ona našla někoho, kdo ví, jak ji uspokojit. Že má milence, se kterým se stýká už několik měsíců. Že on je opravdový muž, muž, který umí uspokojit ženu. Že prý mě jednu noc nechá, abych se na ně díval a něco se od něho přiučil.“ Hlas mu znovu selhal. „To už jsem nevydržel.“

„A zbil jste ji.“

„A udeřil jsem ji,“ upřesnil Terry Wales. „Ona do mě začala bušit, škrábala mě a opakovala, že jsem k ničemu.“

„Tak jste ji několikrát udeřil,“ řekla Jess a použila jeho slova. „Nijak se tím nechlubím.“

„Ano, to už jste nám řekl. Řekněte mi, pane Walesi, jak se jmenoval milenec vaší ženy?“

„Nevím. Neřekla mi to.“

„Čím se živil?“

„Nevím.“

„Víte, jak byl starý, jak byl vysoký? Byl, nebo nebyl ženatý?“

„Ne.“

„Máte nějaké podezření, kdo by to mohl být? Snad nějaký váš přítel?“

„Nevím, kdo byl její milenec. S podobnými věcmi se mi nikdy nesvěřovala.“

„Ale přesto vám řekla, že milence má. Nepřipadá vám zvláštní, že by se zrovna s tímhle svěřovala manželovi, který k ní býval často hrubý?“

„Námitka, ctihodnosti.“

„Námitce se vyhovuje.“

„Slyšel ještě někdo, jak se vám žena svěřuje, že má milence?“

„Jistěže ne. Byli jsme přece v posteli.“

„Mluvila o něm někdy, když jste byli s přáteli?“

„Ne. Jen když jsme byli sami.“

„A protože i její přátelé vypověděli, že se jim s ničím podobným nesvěřovala, zdá se, že znovu máme pro toto tvrzení jen vaše slovo.“ Terry Wales mlčel.

„Takže vaše žena vám řekla, že má milence; vy jste ji ztloukl a sousedé zavolali policii,“ shrnula Jess a tušila námitku Hala Bristola ještě dřív, než větu dokončila. „Ale tu noc vaše žena skončila v nemocnici, viďte?“ přeformulovala Jess otázku. „Ano.“

„Jak dlouho potom vám vaše manželka řekla, že od vás odchází?“

„Už dlouho mi vyhrožovala, že mě opustí, že mi vezme děti a všechno, co mám.“

„Kdy jste usoudil, že to myslí vážně?“ ptala se Jess. Terry Wales se zhluboka nadechl. „Ke konci května.“

„Vypověděl jste, že vaše žena si najala právníka a že se od vás odstěhovala.“

„Správně.“

„Vypověděl jste, že jste ji prosil a naléhal na ni, aby své rozhodnutí změnila.“

„Správně.“

„Proč?“

„Nerozumím.“

„Řekl jste nám, že vaše žena vám prozradila, že má milence, že opakovaně napadala vaše mužství, řekla vám, že jste mizerný milenec, mizerný manžel, mizerně se o ni staráte a že vám ze života udělala peklo. Proč jste ji prosil a naléhal na ni, aby zůstala?“

Terry Wales potřásl hlavou. „Nevím. Myslím, že i přesto, co jsme si prováděli, jsem pořád věřil v posvátnost manželského svazku.“

„Dokud vás smrt nerozdělí,“ řekla Jess sardonicky. „Podle toho jste se choval?“

„Námitka, ctihodnosti. To už přestává všechno.“ Soudce Harris netrpělivě odmávl námitku rukou. „Nikdy jsem svou ženu neměl v úmyslu zabít.“ Terry Wales nasměroval větu přímo do poroty.

„Ne, vy jste se jen snažil upoutat její zájem,“ řekla Jess a sledovala, jak se dveře do soudní síně otevřely a vešla Barbara Cohenová. Dokonce na vzdálenost deseti metrů viděla Jess vítězný záblesk v jejích očích. „Vaše ctihodnosti, omluvíte mě na okamžik?“ Soudce Harris přikývl a Jess odkráčela k lavici obžaloby.

„Tak co jste zjistili?“ vyzvídala a vzala si s Barbařiných rukou zprávu. Zběžně přelétla řádky.

„Řekla bych, že přesně tohle potřebujeme.“ odtušila Barbara Cohenová a ani se nepokoušela skrýt úsměv. Jess se musela kousnout do spodního rtu, aby se nerozesmála nahlas. Rychle se otočila, ale vzápětí své pohyby zmírnila. Jen pomalu, nabádala se, když se vracela před svědeckou lavici. Chystala se k vražednému útoku. „Takže vy jste byl pološílený oslabený a zoufalý správně?“ zeptala se obžalovaného. „Ano,“ připustil.

„A rozhodl jste se provést něco, co by vaší manželkou otřáslo a přivedlo k rozumu.“

„Ano.“

„Tak jste si koupil kuši.“

„Ano.“

„Zbraň, se kterou jste střílel naposledy jako dítě na skautském táboře, viďte?“

„Ano.“

„Jaký to byl tábor?“

„Prosím?“

„Jak se jmenoval tábor, kde jste se naučil zacházet s lukem a šípy?“

Terry Wales vrhl pohled na svého právníka, ale Hal Bristol jemně kývl, aby otázku zodpověděl. „Myslím, že to byl tábor v New Moon.“

„Jak dlouho jste jezdil do tábora v New Moon?“ ptala se Jess.

„Myslím že tři roky.“

„Tam jste se naučil střílet z luku?“

„Byla to jedna z nabízených dovedností.“

„A získal jste několik medailí, že?“

„To bylo skoro před třiceti lety.“

„Ale vyhrál jste několik medailí?“

Terry Wales se zasmál. „Všechny děti dostaly nějakou cenu.“

„Vaše ctihodnosti, nařídil byste svědkovi, aby odpověděl na mou otázku?“

„Pane Walesi, postačí ano, či ne,“ řekl soudce Harris obžalovanému.

Terry Wales sklonil hlavu. „Ano.“

„Děkuji,“ řekla Jess a usmála se. „Do té doby, kdy jste druhého června tohoto roku tak nešťastně střelil svou manželku přímo do srdce, jste téměř třicet let nevzal do ruky luk a šípy?“

„Dvacet pět až třicet let,“ upřesnil Terry Wales.

Jess mrkla na papíry ve své ruce. „Pane Walesi, slyšel jste někdy o Lukostřelcích okresu Aurora?“

„Promiňte, o čem?“ zeptal se Terry Wales a téměř nepatrný ruměnec mu zalil tváře.

„Lukostřelci okresu Aurora,“ opakovala Jess. „Je to lukostřelecký klub nějakých čtyřicet mil jihozápadně od Chicaga. Znáte ho?“

„Ne.“

„Podle téhle brožury je to nevýdělečná organizace založená v roce 1962 za účelem poskytnutí možnosti provozovat lukostřelbu. ‚Váš zájem můžeme uspokojit v následujících oblastech lukostřelby:‘,“ předčítala Jess z brožury, „‚střelba do terče, honba zvěře, nebo pouze střelba pro zábavu za použití luku nebo kuše. Areál Lučištníků okresu Aurora je otevřený po celý rok.‘“

Hal Bristol už stál na nohou a zamířil k soudcovské stolici. „Námitka, ctihodnosti. Můj klient už jednou prohlásil, že tento klub nezná.“

„To je zajímavé,“ vpadla okamžitě Jess, „protože podle záznamů klubu se Terry Wales stal jeho členem před osmi lety.“ Jess zvedla do výše ruku s faxovou kopií členů klubu. „Ctihodnosti, obžaloba předkládá tento seznam jako předmět doličný pod písmenem F.“

Jess podala svazek soudci Harrisovi, který si ho prohlédl, než putoval do natažené ruky Hala Bristola. Ten důkaz zběžně zkontroloval, navztekaně přikývl a vrátil se na své místo. Upřel oči na obžalovaného.

„Teď už si na ten klub vzpomínáte, pane Walesi?“ zeptala se Jess jedovatě.

„Před osmi lety jsem se do něho zapsal, ale skoro jsem tam nechodil,“ vysvětloval Terry Wales. „Přiznávám, že jsem na to dočista zapomněl.“

„Ale oni nezapomněli na vás, pane Walesi.“ Jess se musela ovládat, aby z jejího hlasu nezaznívala škodolibá radost. „Máme písemné přísežné prohlášení pana Glenna Hallama, jenž má na starost vybavení klubu. Policie mu ukázala dnes ráno vaši fotografii a on si na vás velice dobře pamatuje. Řekl, že jste klub leta pravidelně navštěvoval, ale – a to je obzvlášť zajímavé – že jste se tam od jara neobjevil. Zajímalo by mě proč,“ přemítala Jess a předložila prohlášení jako předmět doličný, písmeno G. „Říká, že máte dobrou mušku, pane Walesi. Prý téměř vždy trefíte přímo do černého.“ Z úst členů poroty unikl kolektivní úžas. Hal Bristol zíral do klína. Terry Wales mlčel. Trefa do černého, pomyslela si Jess.

20

„Říká se, žes to dneska v soudní síni pořádně rozsvítila,“ pozdravil Jess Greg Oliver ze dveří své kanceláře, když kolem ní navečer procházela.

„Byla vynikající,“ jásal Neil Strayhorn za jejími zády. Barbara Cohenová mu triumfálně kráčela po boku. „Nalíčila past, ukryla se, počkala, až obžalovaný vleze dovnitř, a pak spadla klec.“

„Ještě to neskončilo,“ upozornila je Jess, jež se nerada veselila předčasně. Na křížový výslech čeká ještě několik svědků, je nutné uvést konečné důkazy a nikdy se nesmí podcenit nepředvídané rozhodnutí poroty. Není dobré tvářit se předem moc nafoukaně.

„Mně se nejvíc líbil okamžik,“ začal Neil Strayhorn, když se usadili ve své kanceláři, „když ses ho zeptala, jestli někdy slyšel o Lučištnících okresu Aurora.“

„A on ani nemrkl,“ pokračovala Barbara, „ale bylo vidět, jak se mu neznatelně propadly tváře.“

Jess si dovolila hlasitý a nevázaný smích. Tenhle okamžik byl totiž opravdu nejlepší.

„No ne, naše železná dáma taje.“ Ve dveřích se objevil Greg Oliver, rukama se opíral o rám dveří.

„Můžeme ti být v něčem nápomocni, Gregu?“ Jess cítila, jak se její dobrá nálada vytrácí.

Greg Oliver se nenuceně loudal k Jessinu stolu, potřásal pootevřenou pěstí, jako by se chystal k vrhu kostkami. „Mám pro tebe dárek.“

„Dárek pro mě,“ opakovala tupě Jess.

„Něco, co potřebuješ. Nutně.“ V jeho hlase se mísilo všechno možné s výjimkou špičkování.

„Je to větší než krabice na chleba?“ zeptal se Neil Strayhorn.

„Krabici na chleba bych rozhodně využila,“ prohlásila Barbara Cohenová.

Jess se zadívala Gregovi chladně do očí a čekala. Neříkala nic.

„Nemáš žádný nápad?“ ptal se Greg.

„Nemám trpělivost,“ sdělila mu Jess a začala si rovnat stůl. „Koukej, Gregu, ráda bych tady ještě něco udělala a potom jdu domů. Mám za sebou dlouhý den.“

„Chceš svézt?“ Gregovy rty se zvlnily do úsměvu připomínajícího malého hubeného hada.

„Už jsem Jess slíbil, že ji odvezu,“ řekl rychle Neil Strayhorn a Jess se na něho vděčně usmála.

„Ale já mám, co ty potřebuješ,“ trval na svém Greg Oliver, otevřel dlaň a pustil před Jess na stůl svazek klíčů. „Klíče od komnaty dámy.“

Jess sáhla po nových klíčích. Z lesklého kovu stoupala vůně Gregovy kolínské. „Kde jsi k tomu přišel?“

„Nějaká ženská je odpoledne přinesla. Byla docela roztomilá až na to, že měla stehna poněkud Rubensovská.“

„Jseš klasický znalec,“ odfrkla Barbara Cohenová. „Hele, jsem citlivý muž devadesátých let.“ Procházkovým krokem došel ke dveřím, jeho prsty jim zamávaly na rozloučenou a zmizel v chodbě. „Kde mám svou kuši?“ zajímala se Barbara. „Když je potřeba, není po ruce.“ Jess prošla seznam svědků, kteří mají vypovídat následující den, a udělala si pár poznámek. Oči se jí klížily únavou. „Jak pokračuje případ Alvarez?“

„Vyšetřování předložených důkazů začne příští týden,“ hlásila Barbara Cohenová. „Mám v kupě výpovědi před soudem a nezdá se, že by se McCauliff chtěl dohadovat.“

„McCauliff nadevšechno miluje zvuk vlastního hlasu v přeplněné soudní síni. Dejte si pozor. Pokusí se vás zastrašit používáním záplavy chvastounských frází, kterým nikdo nerozumí,“ varovala je Jess. „Máte pocit, že to zvládnete?“

„Budu mít po ruce slovník,“ uklidnil ji Neil s úsměvem. Pokusila se mu úsměv oplatit, ale její ústa byla příliš vyčerpaná. Podařilo se jí jen škubnout koutky. „Pro dnešek toho mám dost. Končím.“

Barbara Cohenová mrkla na hodinky. „Jak se cítíš?“

„Jsem vyčerpaná.“

„Nenaštvi se,“ prosila Barbara. „Vbíháme do cílové rovinky.“

„Nemám čas být naštvaná,“ kývla Jess. „Ale Jess, ještě chvilku vydrž. Slyšela jsi, jak jsem řekl Gregovi, že tě odvezu domů,“ naléhal Neil. „Neblázni, Neile. Bydlíš na opačném konci města.“

„Chceš ze mě udělat lháře?“

„Kdy do toho praštíš a koupíš si nové auto?“ zeptala se Barbara.

Jess si vybavila svého kdysi tak hrdého mustanga, jak je zničený a pohřbený ve výkalech, a řekla: „Jakmile dostanu Ricka Fergusona za mříže.“

Když stanula přede dveřmi bytu, rozřinčel se telefon. „Chviličku,“ zavolala a neúspěšně otáčela v zámku svými novými klíči. „No tak, sakra, už se otoč. Proboha, otoč se.“ Telefon nepřestával vyzvánět a klíče odmítaly poslušnost. Nedal jí náhodou Greg Oliver špatné? napadlo ji a hned se pokoušela přijít na to, zda by takový omyl byl záměrný nebo náhodný. Třeba je chyba v Donově sekretářce. Třeba pomíchala moje klíče s jejími? Nebo se spletl zámečník. Třeba jsou ty klíče vadné. Třeba se nikdy do bytu nedostane. Třeba zestárne a umře přímo tady na chodbě před dveřmi svého bytu, který už nikdy nespatří.

Třeba kdyby se uklidnila a nesnažila se tak úporně.

Klíč se otočil v zámku. Dveře se rozlétly. Telefon přestal zvonit.

„Aspoň jsem se dostala dovnitř,“ řekla Jess a prsty pokynula svému kanárkovi. Gesto jí bezděčně připomnělo Grega Olivera. Odložila aktovku, stáhla si boty a probírala se poštou, kterou si přinesla ze schránky v kapse kabátu. Nic zajímavého, usoudila s povděkem a odhodila oba dopisy na pohovku. „Milý Frede, dneska jsem měla docela fajn den. Nějaká docela neznámá ženská mi koupila spodní kalhotky, mám nové klíče, a koukni se na dveře – nové zámky.“ Vrátila se ke dveřím a několikrát odemkla a zamkla, dokud se klíče neotáčely v zámcích lehce. Pohladila bezpečnostní zámek, jako by to byla nablýskaná nová hračka. „A v soudní síni jsem excelovala,“ pokračovala. „Budu ti vyprávět, jak se moje brilantní předtucha osvědčila.“ Zarazila se.

„Tohle je dojemné,“ řekla nahlas. „Mluvím na pitomýho kanára.“ Odešla do kuchyně a zadívala se na telefon. „Sakra, zazvoň.“

Ale přístroj zarytě mlčel. To je ironie, pomyslela si Jess a netrpělivě hrábla po sluchátku. Telefon fungoval. Kdo tvrdí, že má čekat, až jí někdo zavolá?

Až na to, že nevěděla, komu má volat. Ve skutečnosti neměla mimo kancelář žádné přátele. Protože pod nohama necítila jazzový rytmus, usoudila, že Walter Fraser není doma. Nevěděla, kde zastihnout Adama. Otce se bála zavolat. Její sestra s ní skoro nemluví.

Pak ji napadlo, že by mohla zavolat Donovi. Měla by zavolat a podělit se s ním o novinky dne, poděkovat mu, že ji včera přinutil odjet s ním do Union Pier. Kdyby tam nejela, nikdy by si nevšimla reklamy střeleckého klubu v Union Pier, nikdy by ji nenapadlo pátrat po lukostřeleckých klubech kolem Chicaga a nikdy by tak nezazářila v soudní síni jako dnes. Kromě toho by mu měla poděkovat ještě za jiné věci – za spodní prádlo, za nové klíče, za nové zámky. Jess věděla, že právě proto mu volat nebude. Jako rozmazlené dítě, jež dostalo příliš mnoho věcí a hrozí mu, že ho zavalí, neměla zájem někomu děkovat, unavovalo ji být za něco vděčná. Nedokázala se o dnešní vítězství v soudní síni podělit s Donem, protože by se ho částečně musela vzdát v jeho prospěch. A na to nebyla zatím připravená. „Stáváš se na stará kolena nějak sobecká,“ napomínala se nahlas, ale nakonec usoudila, že není o nic víc sobecká, než kdykoli předtím. „Kteří svědkové z minulosti mohou svědčit proti vám?“ ptala se a dřív, než tomu mohla nějak zabránit, její mysl vyplnil obraz matky, po jejíž tváři stékaly slzy. „K čertu s těmi nesmysly,“ zavrčela a rychle vytočila číslo své sestry v Evanstonu. Telefon začal vyzvánět a trvalo to podezřele dlouho. „Asi ji odvádím od mimin,“ mumlala si pro sebe a váhala, zda má či nemá zavěsit, když se na druhém konci linky ozval divný hlas.

Zněl napůl jako skřehot, napůl jako vrzání a nedalo se určit, zda patří muži nebo ženě. „Haló,“ ozvalo se bolestně.

„Kdo je tam?“ zeptala se Jess. „Jsi to ty, Maureen?“

„Tady Barry,“ zašeptal hlas. „Barry! Co se stalo?“

„Jsem strašně nastydlý,“ řekl Barry, slova se mu soukala z úst se zjevným úsilím. „Mám zánět hrtanu.“

„Bože. Máš hrozný hlas. Je ti opravdu tak špatně?“

„Ještě hůř. Doktor mi dal antibiotika. Maureen právě odešla do lékárny vyzvednout léky.“

„Výborně. Teď aby se starala ne o tři, ale o čtyři děti,“ vypadlo z Jess bez rozmyšlení. Na okamžik se rozhostilo ticho.

„Promiň,“ rychle se omlouvala Jess. Nechtěla ten hovor původně pojmout jako smířlivé gesto? „To jsem říct nechtěla.“

„Ty si zkrátka nemůžeš pomoct. Že je to tak?“ zeptal se Barry chraplavě.

„Vždyť jsem se omluvila.“

Další dlouhá přestávka. Pak se ozval hlas jakoby z jiného světa. Hovořil zvolna. Rozvážně. „Dostala jsi můj dopis?“ Jess ztuhla. Představa dopisu nasáklého močí jí plavala před očima a před nosem. „Jaký dopis?“ ptala se Jess a zaslechla vzdálený pláč dítěte.

„Do prdele, už jsou vzhůru,“ vykřikl Barry, tentokrát jí zněl hlas mnohem povědoměji. „Jess, musím letět. Promluvíme si o tom jindy. Řeknu Maureen, že jsi volala. Bylo mi potěšením.“

Aparát oněměl. Jess rychle zavěsila. Zůstala nehybně sedět. To není možné. Opravdu zplodila takový nesmysl? Copak by její švagr, manžel její sestry – panebože – otec jejího synovce a dvou neteří, vážený účetní, a kdoví co ještě, mohl by opravdu být ten, kdo má na svědomí ten nechutný dopis, který jí přišel poštou?

Jistě, nemá ji rád. Od Maureeniny svatby se skoro nepřetržitě hádali. Ona nemá ráda jeho životní hodnoty; on nemá rád její životní postoj. On si o ní myslí, že je rozmazlená, bez smyslu pro humor a záměrně ho provokuje; ona ho považuje za přízemního, panovačného a pomstychtivého člověka. Obvinila ho, že podrývá svébytnost její sestry; on ji obvinil, že podrývá jeho rodičovskou autoritu. Jednou zajdeš příliš daleko, Jess, řekl jí tenkrát večer. Měla to být výhrůžka, nebo prostě jen konstatování toho, jak se věci mají?

Vzpomněla si, jak se Barry chvástal, že svému bývalému partnerovi a někdejšímu příteli přebral klienta. Nikdy nezapomínám, chlubil se. A vyrovnávám účty. Vyrovnal s ní Barry účty prostřednictvím dopisu vymáchaného v moči? Poslal jí ochlupení z genitálií, aby prokázal nějaký perverzní smysl? Zahnala ho snad svými útoky do tak nízkého rozpoložení mysli?

Kolik mužů v životě už nějakým způsobem ponížila nebo zahnala do úzkých?

Jess si třela kořen nosu. Seznam kandidátů byl nekonečný. Když vyloučila všechny muže, kterým pomohla do vězení, ještě zbývalo nespočet ostatních, proti nimž vedla obžalobu, dále několik obhájců, jejichž útoky odrazila, kolegové z práce, s nimiž se utkala, potenciální nápadníci, jimž se vysmála. Dokonce ani její příbuzní nebyli imunní vůči jejímu zvláštnímu kouzlu. Ten dopis mohl poslat kterýkoli z nich. Nadělala si tolik nepřátel, že by zaměstnala poštu na několik týdnů. Ozval se bzučák. Jess okamžitě zvedla sluchátko, ale jakmile uslyšela oznamovací tón, uvědomila si, že to nebyl telefon, ale že je někdo před domem. Obezřetně přistoupila k domácímu telefonu u dveří. Dumala, kdo to může být a nebyla si jistá, jestli se to touží dovědět. „Kdo je to?“ zeptala se. „Adam,“ obdržela jednoduchou odpověď. Pustila ho dovnitř a za několik okamžiků stál přede dveřmi. „Zkoušel jsem ti volat,“ řekl, jakmile ji spatřil. „Poprvé to nikdo nebral; pak bylo obsazeno. Pozveš mě dál?“

V tomhle příběliu je velká neznámá. Co je to za člověka, jess? slyšela Dona.

„Musel jsi být hodně blízko.“ Jess stála ve dveřích a blokovala vchod. „Tak dlouho jsem netelefonovala.“

„Byl jsem za rohem.“

„Nesl jsi někomu boty?“

„Čekal jsem na tebe. Nepozveš mě dál?“ zeptal se znovu.

V tomhle příběhu je velká neznámá.

V mysli se přenesla do okamžiku, kdy se s Adamem Stohnem seznámila. Její zničené auto, dopis s močí, potrhané spodní prádlo – to všechno se stalo až po jejich první schůzce. Adam Stohn věděl, kde pracuje. Věděl, kde bydlí. Dokonce u ní strávil noc na pohovce.

Dobře, měl k tomu příležitost, připustila v duchu Jess a na okamžik se ztratila v jeho klidných hnědých očích. Ale z jakého důvodu by měl zájem mě takhle terorizovat? Prolétla kartotéku. Je možné, že ho někdy obžalovala? Odsoudila ho? Třeba je příbuzný někoho, koho poslala za mříže. Nebo jeho kamarád. Nebo si ho někdo najal. Nebo je to převtělený AI Capone, ušklíbla se. Taky by mohla strávit zbytek života zvažováním motivů jednotlivých lidí, kteří o ni kdy projevili sebemenší zájem. Proboha, on tě přece nechce zabít, uklidňovala se, ustoupila a pustila Adama dovnitř. Chce tě jen dostat do postele.

„Zajímalo by mě, co se přihodilo včera,“ začal, sundal si sako a hodil je přes její zimník, jako by jejich kabáty byly milenci. Jess mu vyprávěla, jak musela o smrti Connie DeVuonové zpravit její matku a syna a pochlubila se svým dnešním úspěchem v soudní síni. O tom, že mezi těmito dvěma událostmi strávila noc se svým exmanželem, se nezmínila. „On tě pořád miluje,“ řekl Adam a otáčel knoflíkem stereorádia tak dlouho, dokud pokoj nenaplnila country hudba. Garth Brooks vesele zpíval o tom, jak jeho otec zastřelil matku v záchvatu zuřivosti.

„Kdo?“ vyzvídala Jess, ačkoli moc dobře věděla, koho má na mysli.

„Muž s obloženými houskami,“ upřesnil Adam a neklidně přecházel po bytě. V kuchyni zvedl ze stolu tašku s houskami a podržel ji ve vzduchu. „Zapomněla jsi to dát do lednice.“

„A sakra. Budou tvrdé jako cihly.“

Adam vrátil tašku na stůl a pomalu se vrátil k ní. „Jak se cítíš?“

„Já? Jsem trochu unavená.“

„Jak se cítíš ohledně svého manžela?“ upřesnil.

„Řekla jsem ti, že jsme přátelé.“ Jess si nechtěla zatím sedat.

„Řekl bych, že je v tom mnohem víc.“

„Pak jseš vedle.“

„Včera večer jsem ti volal, Jess,“ řekl jí a přistoupil k ní. „Zkoušel jsem to dlouho do noci. Myslím, že někdy kolem třetí ráno jsem to vzdal a šel jsem spát.“

„Netušila jsem, že bych ti musela na všechno odpovídat.“ Adam se zarazil, ustoupil o dva kroky a ruce mu vylétly nad hlavu. „Máš pravdu. Nic mi po tom není.“

„Tak proč to děláš?“

„Nevím.“ Vypadal stejně zmateně, jako se ona cítila. „Jen mě napadlo, že bych si měl ujasnit, na čem jsem. Jestli pořád miluješ svého exmanžela, stačí jediné slovo a vypadnu.“

„Nemiluju ho,“ řekla rychle Jess.

„A muž s houskami?“

„Dovede mě pochopit.“

„Ale doufá, že tě zlomí.“

„Dávno má někoho jiného.“

„Ledaže by tě zlomil.“

„To se mu nepovede.“

Několik okamžiků hleděli mlčky jeden na druhého.

V tomhle příběhu je velká neznámá.

V dalším okamžiku si padli do náruče, on ji hladil po vlasech, ona ho líbala na ústa.

Co je to za člověka?

Jeho ruce klesly dolů a přitáhly ji za boky blíž k jeho tělu, jeho rty putovaly po její šíji.

Kdo je ten slavný Adam Stohn? slyšela znovu Dona. Svého exmanžela cítila dosud v sobě. Jak mohla dopustit, co se stalo předešlé noci? Jak mohla dovolit jednomu muži, aby se s ní jednu noc pomiloval a druhému poskytnout stejné potěšení noc nato? Nejsou náhodou devadesátá léta? Věk AIDS? Nebyla promiskuita přežitek nevinných časů?

Málem se rozesmála nad vzájemným vztahem promiskuity a nevinnosti. Je přece právniče. Dokáže dát faleš čemukoli. „Neměla bych to dělat,“ řekla a jemně se vykroutila z jeho objetí.

„Co nemáš dělat?“ Jeho hlas byl stejně zastřený jako Barryho. „Nejsem na to ještě připravená,“ vymlouvala se a marně pátrala po místnosti po nesouhlasném pohledu. „Vždyť ani nevím, kde bydlíš.“

„Chceš vědět, kde bydlím? V Sheffieldu,“ odpověděl. „Jednopokojový byt. Pět minut chůze od Wrigley Field.“ A pak se z ničeho nic rozesmáli. Bláznivé salvy smíchu jim tryskaly z hrdla. Smáli se jako dva šílenci. Jess cítila, jak z ní spadlo napětí několika uplynulých dní. Smála se proto, že se smála, pro ten krásný, uvolňující pocit. Smála se tak silně, až ji rozbolel žaludek a po tvářích se jí koulely slzy. Adam jí je rychle slíbal.

„Ne,“ řekla a odstrkovala ho od sebe. „Nejde to. Vážně. Musím si to rozmyslet.“

„Kolik času na to potřebuješ?“

„Můžu přemýšlet u večeře,“ vylétlo z ní proti její vůli.

Okamžitě stál u dveří. „Kam chceš jít?“

A znovu se rozesmáli, tentokrát tak usilovně, že stěží stála na nohou. „Co kdybych něco připravila tady?“

„Nevěděl jsem, že vaříš.“

„Pojď za mnou,“ poručila a se smíchem ho vedla do jídelny, vzala tašku s obloženými houskami a odnesla ji do kuchyně. „Jednu nebo dvě?“ zeptala se a otevřela dvířka mikrovlnné trouby.

Vztyčil dva prsty. „A já otevřu víno.“

„Obávám se, že žádné nemám,“ řekla schlíple. „Žádné víno?“

Otevřela lednici. „Ani šampaňské.“

„Žádné víno?“ zeptal se znovu. „Můžeme pít vodu.“

„Chléb a vodu,“ usmál se. „Kde ses naučila kuchařskému umění? Ve federální věznici?“

Jess se přestala smát. „Byl jsi někdy ve vězení?“ zeptala se. Zatvářil se překvapeně, vzápětí pobaveně. „Co je to za otázku?“

„Snažím se rozproudit konverzaci.“

„Tohle je tvoje představa nezávazného rozhovoru.“

„Neodpověděl jsi mi.“

„Nenapadlo mě, že to myslíš vážně.“

„Nemyslím,“ řekla rychle Jess, umístila na talíř čtyři obložené housky a zasunula je do trouby. „Nikdy jsem ve vězení nebyl, Jess,“ řekl jí Adam. Pokrčila rameny, jako by ta záležitost neměla pro ni žádný význam. „Ani na návštěvě za kamarádem?“ Nucený tón ledabylosti řezal do uší.

„Myslíš, že se stýkám s odsouzenci? Proč jsem sem přišel, Jess?“

„Na to se ptám já tebe,“ řekla Jess, ale odpověděl jí jen jeho úsměv.

„Takže ty jsi jedináček,“ přikyvovala Jess. Seděli na podlaze před pohovkou a dojídali večeři. „Strašně zkažený jedináček,“ doplnil.

„Moje sestra říká, že děti nejsou jablka – nemůžou se zkazit.“

„Co jiného říká tvoje sestra?“

„Že dítě nemůžeš zkazit přemírou lásky.“

„Zdá se, že je moc dobrá matka.“

„Myslím, že je.“

„To zní překvapivě.“

„Prostě jsem to od ní nečekala. To je všechno.“

„A co jsi od ní čekala?“

„Nevím. Snad skvělou kariéru.“

„Ona si třeba myslela, že to přenechá tobě.“

„Snad,“ souhlasila Jess a přemítala, proč se hovor pokaždé stočí na ni. „Vy jste s manželkou nikdy nechtěli mít děti?“

„Chtěli,“ řekl, „ale nikdy se to nepovedlo.“ Z polohy jeho hlasu vyrozuměla, že je to téma, o kterém se nechce šířit. Dojedla večeři a zvedla ze země sklenici vody. „Jaká byla tvoje matka?“ zeptal se najednou. „Cože?“ Ruka se jí roztřásla, voda ze sklenice pleskla o podlahu, škrábala se na nohy. „Ach, bože.“ Položil jí ruku na paži a jemně ji tlačil k zemi. „Uklidni se, Jess, je to jen voda.“ Svým kapesníkem vysušil loužičku. „Co se stalo?“

„Nic.“

„Tak proč se tak třeseš?“

„Já se netřesu.“

„Co ti matka provedla?“

„Jak to myslíš – co provedla?“ zeptala se nazlobeně Jess. „Nic neudělala. Na co to narážíš?“

„Proč o ní nechceš mluvit?“

„A proč bych měla?“

„Protože nechceš,“ řekl nedočkavě. „Protože se bojíš.“

„Jedna z mých fobií?“ zaútočila Jess sarkasticky. „To mi pověz sama.“

„Už ti někdo řekl, že bys byl dobrý právník?“

„Co se stalo tvé matce, Jess?“

Jess zavřela oči. Matka před ní stála v kuchyni jejich starého bytu, po tvářích jí stékaly slzy. Tohle si nezasloužím, Jess. Tohle si od tebe nezasloužím. Jess rychle otevřela oči. „Zmizela,“ řekla konečně.

„Zmizela?“

„Objevila v prsu bulku a hrozně ji to vyděsilo. Zavolala k doktorovi a on ji pozval na odpoledne na vyšetření. Ale ona na tu schůzku nepřišla. Od té doby ji nikdo nespatřil.“

„Pak je možné, že je naživu?“

„Ne, není to možné,“ odsekla Jess. „Není to možné.“ Natáhl k ní ruku, ale ona se odtáhla.

„Neopustila by nás jen proto, že měla strach,“ pokračovala Jess dutě, jako by její hlas vycházel odněkud z velké hloubky. „Chci říct, že jenom proto, že se bála – a ona se určitě bála – nebyl důvod, aby od nás odešla. Nepatřila mezi ty, kdo prostě opustí manžela a děti jen proto, že se nedokážou smířit s realitou. I kdyby měla strach sebevětší. I kdyby měla sebevětší zlost.“

„Zlost?“

„Nechtěla jsem říct zlost.“

„Ale řekla jsi to.“

„Nemyslela jsem to tak.“

„Na co měla zlost, Jess?“

„Neměla zlost.“

„Měla zlost na tebe, viď?“

Jess pohlédla k oknu. Skrz krajkové záclony na ni hleděla matčina uslzená tvář. Tohle si nezasloužím, Jess. Tohle si od tebe nezasloužím.

„Sešla jsem dolů a našla jsem ji v kuchyni už oblečenou,“ začala Jess. „Zeptala jsem se, kam jde a ona mi to nejdřív nechtěla říct. Ale nakonec z ní vylezlo, že objevila v prsu bulku a že se odpoledne chystá k lékaři.“ Jess se pokusila zasmát, ale smích jí uvízl v hrdle jako kus housky, kterou nemůže spolknout ani vyplivnout. „To byla celá ona – měla někde být až odpoledne a už ráno byla připravená k odchodu.“

„To mi připomíná někoho, kdo si večer vybírá oblečení na ráno.“

Jess narážku ignorovala. „Zeptala se mě, jestli bych nešla k lékaři s ní a já jí to slíbila. Ale pak jsme se začaly hádat takovým tím způsobem typickým pro matku a dceru. Vyčítala mi, že jsem tvrdohlavá. Já měla dojem, že se o mě přespříliš stará. Řekla jsem jí, aby se mi nepletla do života. A ona na oplátku odsekla, že s ní k tomu doktorovi chodit nemusím. Já jsem zvýšila hlas a řekla jí, ať si dělá, co chce, a práskla jsem za sebou dveřmi. Když jsem se vrátila, už byla pryč.“

„A ty neseš vinu za to, co se stalo.“ Bylo to spíš potvrzení než otázka.

Jess si stoupla a toporně přešla k ptačí kleci. „Ahoj, Frede, jak se ti vede?“

„Fred se má skvěle,“ řekl jí Adam a postavil se jí za záda. „Ale o jeho majitelce si to nemyslím. Po celé ty dlouhé roky v sobě nosíš obrovský díl viny.“

„Kam se poděla naše dohoda?“ ptala se zoufale Jess a prudce si otřela slzy z očí. Veškerou pozornost soustředila na kanárka, protože se odmítala podívat jinam. „Žádná tajemství, žádné lži, jasné?“ Opřela čelo o hustou mříž klece a pokusila se vyloudit nešikovné cvrlikavé zvuky. „Pouštíš ho někdy ven?“ zajímal se Adam. „Kanárkové se nesmějí pouštět z klece,“ vysvětlovala Jess zbytečně hlasitě ve snaze překonat chvění svého těla zvukem hlasu. „Nejsou jako papoušci. Papoušci jsou domácí ptáci. Kanáři jsou divocí. Nechovají se pro to, aby poletovali po bytě.“

„Aspoň se nemusíš bát, že by ti někdy uletěl,“ řekl mírně Adam.

Tentokrát byla narážka příliš nestydatá, aby ji mohla ignorovat. Vztekle se k němu otočila. „Pták je zvíře, ne metafora.“

„Jess…“

„Kdy jsi vyměnil psychiatrii za prodávání bot?“ útočila rozhořčeně. „Kdo vlastně jsi, Adame Stohne?“ Stáli proti sobě jako dva soupeři. Jess se chvěla. Adam byl absolutně klidný. „Chceš, abych šel?“ Ne, myslela si. „Ano,“ řekla. Pomalu se vydal ke dveřím.

„Adame,“ zavolala a on se s rukou na dveřním knoflíku zarazil. „Bude lepší, když už se tady nikdy neukážeš.“ Na okamžik se jí zdálo, že se otočí, vezme ji do náruče a všechno přizná. Ale neudělal to. Odešel a ona zůstala sama v místnosti plné přízraků a stínů.

21

Ke konci týdne byl hotov znalecký posudek soudního lékaře týkající se smrti Connie DeVuonové a případ Terryho Walese byl uzavřen.

Connie DeVuonová byla znásilněna, zbita a uškrcena tenkým magnetickým drátem, který jí prořízl krční žílu a téměř oddělil hlavu od těla. Soudní chemikové zjistili, že drát, který způsobil její smrt, byl totožný s výrobky továrny, ve které pracoval Rick Ferguson. Na Ricka Fergusona byl okamžitě vydán zatykač.

„Co myslíš? Jak dlouho bude porota sněmovat?“ ptala se Barbara Cohenová, když zazvonil na Jessině stole telefon.

„To si asi dovedeš představit,“ sdělila jí Jess a zadívala se na přístroj. „Může to trvat hodiny. Nebo taky dny.“

Barbara mrkla na hodinky. „Už to trvá víc jak čtyřiadvacet hodin.“

Jess pokrčila rameny. Hořela nedočkavostí stejně jako její asistentka, ale nedávala to najevo. Zvedla sluchátko a přiložila si ho k uchu. „Jess Kosterová.“

„Zmizel,“ vybafl Don místo pozdravu.

Jess cítila, jak se jí zvedl žaludek. Nepotřebovala se Dona ptát, o koho se jedná. „Kdy?“

„Nejspíš někdy uprostřed noci. Volal mi právě jeden z mých lidí. Pozoroval jeho dům celou noc a když Ferguson ráno neodešel do práce v obvyklou hodinu, začalo mu to být podezřelé. Chvíli počkal, potom čmuchal kolem domu. Fergusonova matka odpočívala nebo ležela v posteli. Fergusona nikde nezahlédl. Zavolal do skladu továrny, a jak se dalo předpokládat, Ferguson se neukázal. Zdá se, že práskl do bot. Spočítal si, že se ho policie chystá zatknout a v noci vylezl zadním oknem.“

„Ironií je, že policie se ho opravdu chystala zatknout,“ přiznala Jess. „Ráno jsme na něj vydali zatykač.“ Tón Donova hlasu neprodleně přešel do obchodní roviny. Už nebyl starostlivým exmanželem, ale důsledným profesionálem, jenž dohlíží na práva svého klienta. „Co jste zjistili?“ zeptal se.

„Ten drát, jímž byla zaškrcená Connie DeVuonová, byl totožný s tím, který jsme našli ve skladu továrny, kde je Ferguson zaměstnaný.“

„Co dál?“

„Co jiného bych měla mít?“

„To nestačí.“

„Nestačí na co? Aby ho zatkli?“

„Žádné otisky?“

„Ne,“ přiznala Jess.

„Jen pochybný kousek drátu?“

„Dostatečně silného, aby zabil Connie DeVuonovou,“ odsekla Jess. „Dostatečně silného, aby usvědčil tvého klienta.“ Krátká odmlka. „Fajn Jess. Nehodlám to znovu rozebírat. O případu si promluvíme, jakmile ho policie předvede. Zatím jsem požádal svého člověka, aby na tebe dával pozor.“

„Cože?! Done, už jsem ti řekla, že nepotřebuju chůvu.“

„Ale já si to přeju,“ trval na svém Don. „Jess, vyhov mi. Jen na dva na tři dny. To tě přece nezabije.“

„A Rick Ferguson by mohl?“

Jeho vzdech jí rezonoval v uchu. „Ani o tom nebudeš vědět.“

„Ale Rick Ferguson to poznal.“

„Budeš tak hodná a uděláš to pro mě?“

„Napadá tě, kam mohl pláchnout tvůj klient?“

„Ne.“

„Musím končit,“ řekla Jess a už promýšlela, co řekne policii. „Zdá se, že porota sněmuje o Vrahovi s kuší.“

„Už čtyřiadvacet hodin.“

„Po městě se šušká, že tvoje závěrečná argumentace byla tradičně skvělá.“

„Porota obvykle odolává tradici,“ řekla Jess a toužila zavěsit. „Ozvu se později.“

Jess práskla sluchátkem bez rozloučení.

„Právě volal detektiv Mansfield,“ sdělil jí Neil. „Rick Ferguson očividně pláchl. Zařadí ho do pátrací relace a otisknou jeho fotografii v bulletinu pohřešovaných.“ Zazvonil telefon.

„Vypadá to na obzvlášť perný den,“ vzdychla Barbara Cohenová. „Mám to vzít?“

Jess zavrtěla hlavou a ohlásila se. „Jess Kosterová.“

„Jess, tady Maureen. Volám nevhod?“

Jess cítila, jak jí tuhnou ramena. „No, ne zrovna vhod.“ Dokázala si představit zklamaný výraz ve tváři své sestry. Rozplynul se ve vzduchu jako neviditelný jedovatý plyn. „Pár minut vyšetřím.“

„Až dneska ráno mi Barry řekl, žes v pondělí volala,“ omlouvala se Maureen. „Moc mě to mrzí.“

„Proč by ses měla omlouvat za Barryho chybu?“ Ticho.

„Promiň,“ řekla honem Jess. Copak si to aspoň občas nedokáže odpustit?

„Celý týden mu bylo zle. Vůbec mu to nemyslelo, jak ho to vzalo. Doktor se obával, že se z toho vyklube zápal plic, ale ať to bylo cokoli, antibiotika to zabila. Dneska ráno už šel do práce.“

„Jsem ráda, že už je v pořádku.“ Jess si okamžitě vybavila dopis nasáklý močí a přemítala, zda by něčeho takového byl Barry schopen.

„Zkrátka, na tvůj telefon si vzpomněl, když byl na odchodu. Málem jsem ho zabila.“

„U vás doma se poslední dobou nějak moc zabíjí,“ poznamenala roztržitě Jess. „Cože?“

„A jak se máš ty?“

„Já? Nemám čas být nemocná,“ řekla Maureen a znělo to, jako by to vypadlo z úst její mladší sestře. „Vím, že máš spoustu práce, ale nechci, aby sis myslela, že jsem tvůj telefonát nechala plavat. Jsem moc ráda, že ses ozvala…“ Hrozilo, že se její hlas rozplyne v slzách.

„Jak se má táta?“ zeptala se Jess a uvědomila si, že se svým otcem nemluvila týdny. Zaplavil ji pocit viny a zloby. Viny, protože mu nedokázala zavolat, a zloby na svou vinu. „Je moc šťastný.“

„To jsem ráda.“

„Je moc dobře, že ji má. Dokáže ho rozveselit a drží ho při životě. Příští pátek k nám přijdou na večeři. Ozdobíme vánoční stromeček a uděláme výzdobu v bytě.“ Odmlčela se. „Chtěla by ses k nám přidat?“

Jess zavřela oči. Jak dlouho bude ještě ubližovat lidem, kteří pro ni znamenají nejvíc? „Jistě,“ odpověděla.

„Jistě?“

„Zní to báječně.“

„Báječně?“ opakovala Maureen, jako by potřebovala, aby jí to potvrdil její vlastní hlas. „Jo,“ souhlasila, „bude to báječné. Chyběla jsi nám. Tyler ani na den nepustil z ruky to letadlo, co jsi mu dala. A nevěřila bys, jak dvojčata vyrostla.“ Jess se rozesmála. „Ale Maureen, přece to není tak dlouho.“

„Skoro dva měsíce,“ upozornila ji Maureen a Jess strnula. To skutečně uplynuly celé dva měsíce od chvíle, kdy naposled viděla svou rodinu?

„Budu muset končit,“ omlouvala se Jess.

„Samozřejmě. Musíš toho mít až nad hlavu. Slyšela jsem, že nad případem Vraha s kuší už sedí porota od včerejška.

Zatím žádné zprávy?“

„Ne.“

„Tak hodně štěstí.“

„Díky.“

„Tak nashle příští týden,“ loučila se Maureen. „Příští týden,“ potvrdila Jess.

„Děje se něco?“ zajímala se Barbara, když Jess položila sluchátko.

Jess zavrtěla hlavou a předstírala, že je zabraná do spisu na stole. Skoro dva měsíce! zděsila se. Dva měsíce od návštěvy u její sestry. Dva měsíce se nepomazlila se svým synovcem a nepochovala dvojčata. Dva měsíce neviděla svého otce.

Jak něco takového mohla dopustit? Vždyť její rodina je to poslední, co jí zbylo. Copak je tak sobecká, tak zaslepená, že nevidí dál než za hranice svého přísně omezeného území? Je už snad tak zvyklá na jednání s bahnem společnosti, že se nedokáže chovat slušně k slušným lidem, jež jí milují a neprovinili se ničím jiným, než že touží žít své vlastní životy? Nesnaží se odjakživa o totéž – neusiluje o to ona sama?

Není to přesně to, oč bojovala se svou matkou v den, kdy ji viděla naposled?

Jess zaklonila hlavu, protože cítila, jak dostává křeče do ramenou. Proč se nedokáže odpoutat od své matky? Proč je pořád zajatcem dávno minulých událostí? Proč se celý svět a její život točí kolem dne, kdy její matka zmizela beze stopy? Zatracený Adam Stohn, proklínala ho, zatímco se křeč s ramenou pomalu šířila do ostatních zádových svalů. Měl na svědomí její současný neurčitý pocit neklidu. Přiměl ji, aby se mu zpovídala a hovořila s ním o matce. Rozpoutal veškerou její mučivou úzkost, žal a vinu, jež v sobě tak dlouho potlačovala.

Dobře věděla, že to není Adamova vina. Nemohl tušit, že svými jednoduchými dotazy vstupuje na minové pole emocí a obnažuje rozbušky nervů. Rakovina se nevyléčí náplastí. Po letech se ze zanedbaného benigního nádoru náplast sloupne a pod ní zatím vyrašila obludná zhoubná nestvůra, proti níž neexistuje lék.

Není divu, že koukal co nejrychleji vypadnout. „Chceš, abych šel?“ ptal se jí a ona mu řekla: „Bude lepší, když už se tady nikdy neukážeš.“ A bylo to, zalitovala hořce a vzpomněla si, že mu kromě jiného jednou řekla, že jedinou devizou právníka je jeho spolehlivost. Choval se k ní stejně spolehlivě – nezavolal. „Zatraceně, Adame Stohne,“ zašeptala. „Říkala jsi něco?“ zareagovala Barbara a vzhlédla od práce. Jess zavrtěla hlavou a do hrudi se jí začala dobývat chapadla úzkosti, pohrávala si s jejím dechem a napadala její rovnováhu. Bylo jí na omdlení, točila se jí hlava, jako by měla každým okamžikem spadnout ze židle. Tohle ne, prosím, modlila se a automaticky ztuhla. Svět kolem ní se propadal do mlhy úzkosti. Nebojuj s tím, rychle se nabádala. Poddej se tomu. Poddej se tomu. Co horšího se může přihodit? Tak spadneš ze židle. Dopadneš na zadek. Pozvracíš se. No a co? Zvolna se začaly plíce rozšiřovat, zhluboka se nadechla a ponořila se do hustého miasmatického oparu. Téměř okamžitě se oblak začal vytrácet. Mdloby ji opustily a dýchání přešlo do normálu. Svaly v ramenou povolily. Konečně začala vnímat známé zvuky – bzučení faxu, klapání klávesnice u počítače, zvonění telefonu.

Jess se dívala, jak Neil Strayhorn přešel k jejímu stolu a zvedl sluchátko přístroje. Jak dlouho už vyzvání? „Neil Strayhorn,“ ohlásil se zřetelně a pověsil se očima na Jess. „Opravdu? Hned teď?“

Jess se zhluboka nadechla a rychle si stoupla. Nemusela se na nic ptát. Porota byla připravena.

„Dámy a pánové porotci, dospěli jste k rozhodnutí?“ Jess cítila, jak jí tělo zaplavila známá vlna adrenalinu. Zatajila dech. Ten okamžik milovala a nenáviděla zároveň. Milovala pro jeho napětí, dramatičnost, pro vědomí, že vítězství nebo porážka je jen slovo. Nenáviděla ho ze stejných důvodů. Nenáviděla prohru. Nenáviděla ten okamžik, protože konec konců se všechno motá jen kolem výhry nebo porážky. Pravda jednoho právníka proti pravdě druhého, spravedlnost degradovaná na pouhého nešťastného pozorovatele. Nic podobného čisté a všepojímající pravdě. Předseda poroty si odkašlal a než promluvil, zahleděl se do protokolu, který držel v ruce, jako by zapomněl, na jakém rozhodnutí se porota usnesla, nebo jako by chtěl zkontrolovat, co je tam skutečně napsáno. „My, porota,“ začal a znovu si odkašlal, „shledáváme obžalovaného Terryho Walese vinného vraždou prvního stupně.“

Jako by v soudní síni vybuchla bomba. Reportéři vyběhli na chodbu; cvakaly uzávěry diplomatek; přátelé a příbuzní odsouzeného si padali kolem krku v slzavé beznaději. Soudce Harris poděkoval a propustil porotu. Jess objala své kolegy, přijímala jejich gratulace, v pohledu Hala Bristola zahlédla odevzdanost a ve tváři odsouzeného posměšný úšklebek, když ho odváděli z místnosti.

Když vyšla ze soudní síně, obklíčili ji fotoreportéři, strkali jí mikrofony k ústům a mávali před nosem zápisníky. „Překvapil vás rozsudek? Čekala jste, že vyhrajete? Jak se cítíte?“ zaútočili na ni dotazy. Cvakaly fotoaparáty, oslepily jí blesky.

„Neomezeně věříme justičnímu systému v tomto státě,“ odpověděla Jess, když kráčela k výtahům. „O výsledku nezapochybujeme ani na okamžik.“

„Budete žádat trest smrti?“ vykřikoval kdosi.

„To si pište,“ řekla Jess a zmáčkla přivolávač výtahu. Zaslechla, jak Hal Bristol říká jakémusi reportérovi, že se odvolají. „Jaké je vyhrát takový případ?“ pokřikovala jí za zády nějaká žena.

Jess věděla, že by měla reportéry upozornit, že není důležitá výhra, ale pravda, a že v tomto případě byl vinný člověk usvědčen z ohavného zločinu a spravedlnosti bylo učiněno zadost. Široce se usmála. „Je to skvělé,“ řekla.

„To byla tvoje fotka v dnešních novinách?“ Vasiliki pozorovala, jak si před dlouhým zrcadlem v tělocvičně Jess upravuje vlasy do ohonu.

„To jsem byla já,“ přiznala Jess plaše. V hlavě jí ještě hučelo po oslavě v restauraci U Jean, kde vypila příliš mnoho piv. Pro většinu jejích kolegů je restaurace U Jean druhým domovem, ale Jess se tam obvykle po pracovní době nezdržuje. Po přelíčení do ní všichni vytrvale hučeli, že menší oslava je rozhodně na místě, a po pravdě řečeno, sama cítila, že podobné rozptýlení potřebuje jako sůl.

Ihned po návratu do kanceláře zatelefonovala otci, ale nebyl doma. Vytočila číslo své sestry, ale tu zaměstnávala dvojčata a omezila se jen na nejstručnější gratulaci. Zatelefonovala Donovi, pochlubila se svým vítězstvím a vyslechla důvody, jež mu brání vzít ji někam na večeři. Prý přednostní povinnosti. Přednostní povinnosti jménem Trish, pomyslela si Jess a dumala, co od toho muže vlastně očekává.

Pak udělala něco, k čemu se dosud neodhodlala a z čeho si nikdy nedopřála potěšení: odešla do umývárny, zamkla se v kabince, zavřela oči a chvíli tak zůstala stát. „Já jsem vyhrála,“ řekla tiše a na okamžik se nechala ukolébat hrdým objetím ducha své matky.

Oslava U Jean se protáhla až do časných ranních hodin. Domů ji odvezl Tom Olinsky, který ji doprovodil až ke dveřím a ujistil se, že za sebou bezpečně zamkla. Jess nikdy nezahlédla muže, kterého najal Don jako jejího osobního strážce, ale cítila jeho přítomnost a byla za ni vděčná. Upadla do hlubokého spánku a neprobudilo ji ani zvonění budíku. Na hodinu sebeobrany přišla málem pozdě, jen pár okamžiků před ostatními ženami. Ani si nestihla vykartáčovat vlasy.

Teď tam stála s prázdným žaludkem a tepajícími kladívky v hlavě a očekávalo se od ní, že bude předvádět bojový pokřik, orlí spáry a prudké rány pěstí. „Využijte kotníků na prstech!“ slyšela pokřikovat Dominika ještě dřív, než vstoupila do místnosti.

„Neprozradila jsi nám, že jseš okresní právní zástupce extra třída!“ láteřila naoko Vasiliki, když se ostatní ženy shlukly kolem Jess.

„Státní právní zástupce,“ opravila ji automaticky Jess. „Ať jseš cokoli – jseš slavná!“

Jess se rozpačitě usmívala a nevěděla, jestli má být spokojená se svou novou pozicí. Ostatní ženy na ni civěly s neskrývaným zájmem.

„Četla jsem, že budete žádat trest smrti,“ ozvala se Maryellen. „Myslíte, že vám vyhoví?“

„Držím si všechny čtyři palce.“

„Nevěřím na trest smrti,“ zasmušila se Ayisha. „Je ještě mladá,“ sklopila oči její matka. Rozhrnul se závěs a vešel Dominik. „Dobré odpoledne, dámy. Jste připravené vymlátit z protivníka duši?“ Ženy odpověděly souhlasným zabručením a pozvednutými pěstmi.

„Fajn. Teď se rozestupte. Udělejte si kolem sebe dostatek místa. Tak. Co je prvním bodem obrany?“

„Kiyi,“ vykřikla Vasiliki.

„Správně, kiyi. A co je kiyi?“ Dominik se díval přímo na Jess. „Pokřik,“ spustila.

„Ne pokřik. Silný výkřik,“ opravil ji. „Přímo řev.“

„Řev,“ opakovala Jess.

„Ženy snadno křičí, nebo spíš ječí. Zřídkakdy řvou,“ poučoval. „Takže, co je kiyi?“

„Řev,“ odpověděla Jess a slovo jí vibrovalo v mozku. „Takže, Jess, chci slyšet tvůj řev,“ přikazoval Dominik. „Jen můj?“ ptala se Jess.

„Tyhle ženy s tebou pravděpodobně nebudou, až tě někdo přepadne na ulici,“ řekl jí.

„V soudní síni asi nemáš s řevem žádné problémy,“ připomněla jí uličnicky Vasiliki.

„Tak do toho,“ ponoukal ji Dominik. „Jdu po tobě. Jsem velkej a nebezpečnej a chci si to s tebou rozdat.“

„Hohh!“ zaječela Jess.

„Hlasitěji.“

„Hohh!“

„Umíš to ještě líp.“

„Hohh!“ zařvala Jess.

„To už je lepší. Teď už si pořádně rozmyslím, jestli se do tebe mám pustit. Tak další.“ Dominik se obrátil na Catarinu. Jess se usmála a pyšně vypnula ramena. Poslouchala, jak ostatní ženy plní kiyi.

„Fajn. Teď mi ukažte orlí spáry v protivníkových očích,“ nařídil Dominik a znovu začal u Jess. „Správně. Trochu výraznější,“ nabádal ji a vytvaroval její prsty do orlího spáru. „Teď mi zaútoč na oči.“

„To nejde.“

„Jestli to neuděláš, nadělám z tebe fašírku,“ varoval ji. „Tak do toho. Zaútoč na oči.“

Jess vyjela po Dominikově obličeji a s úlevou pozorovala, jak uskočil.

„To nebylo špatné. Ale neboj se zaútočit doopravdy. Já se ubráním, žádný strach. Zkus to znovu.“ Poslechla ho.

„To bylo lepší. Další,“ pokračoval, dokud se nevystřídaly všechny.

Pracovaly na svých orlích pařátech a úderech pěstí, dokud nebyla na jejich pohybech znatelná únava. „Nebojte se zarazit protivníkovi nos až do mozku.“

„V tom případě,“ chytla ho za slovo Vasiliki, „bychom snad měly mířit poněkud pod pás, ne?“ Tělocvičnou se rozlehl hlasitý smích.

„Víte, proč ženy nemají žádný rozum?“ ptala se rozpustile Vasiliki a založila ruce v bok.

„Proč?“ zjišťovala Jess a už předem se otřásala smíchy. „Protože na něj nemáme penisy!“ Ženy řvaly smíchy.

„Mám ještě jeden,“ pokračovala Vasiliki rychle. „Proč muži nikdy nedokážou říct, kdy mají ženy orgasmus?“

„Proč?“ zeptaly se unisono. „Protože u toho nikdy nejsou!“

Sálem duněly salvy smíchu.

„Jauvajs!“ vykřikl Dominik. „Už dost. Vzdávám se. Dostaly jste mě, dámy. Jsem mrtvej muž. Orlí spáry můžete sbalit. Nebudete je potřebovat.“

„Co je ten malý kousek masa na konci penisu?“ zašeptala Vasiliki k Jess, když se ženy znovu seřadily. Jess pokrčila rameny. „Muž!“ vykřikla Vasiliki.

„Dobře, dobře,“ uklidňoval ji Dominik. „Co kdybyste trochu toho nepřátelství a agresivity využily k jiným účelům?“ Odmlčel se, aby se ujistil, že ho všechny pozorně sledují. „Teď vám předvedu pár dalších pohybů, které vám pomohou ubránit se protivníkovi. Představte si, že se vracíte v noci domů parkem a někdo vás zaskočí zezadu. Třeba na vás vylítne nějaký chlap z křoví. Co uděláte jako první?“

„Kiyi!“ odpověděla Maryellen. „Hohh!“ zařvala ve stejném okamžiku její dcera. „Správně,“ pochválil je Dominik. „Začnete křičet! Musíte nějak upoutat pozornost. Nemusí to být zrovna ‚Hohh‘, ale musí to být pořádně nahlas. Tak, a co když vám přitiskne dlaň na pusu nebo přiloží nůž na krk? Pak křičet nebudete. Co uděláte?“

„Omdlíme,“ vyhrkla Catarina.

„Ne, určitě neomdlíte,“ ujistil ji Dominik. „Budete… co?“

„Necháme se jím strhnout,“ prohlásila Jess. „Nebudeme se bránit a využijeme jeho síly proti němu.“

„Správně. O. K., vyzkoušíme některé pohyby.“ Přistoupil k Jess. „Já tě teď chytím a chci, abys předstírala, že mi budeš po vůli.“ Natáhl po Jess ruku a pomalu ji k sobě přitahoval. „Dobře. Nebraň se. Takže jseš u mě a teď se do mě vší silou opři. Využij mojí vlastní váhy. Využij můj tah na to, abys mě srazila. Opři se do mě. Správně.“ Pustil ji. „Jakmile toho chlapa vyvedete z rovnováhy, použijte jakékoli zbraně, kterou budete mít po ruce, včetně vašich nohou. Kopejte, kousejte, vyloupněte mu oko, podražte mu nohy. Už jsme se naučili používat ruce. Teď vám ukážu, co můžete dělat s nohama.“

Jess pozorně sledovala, jak Dominik předvádí několik cviků. „A co ho najednou převrátit na záda?“ zajímala se Vasiliki. „Budeme mít dost síly i na to?“

Naučily se srážet protivníka na záda, naučily se údery ramenem a přenášení váhy. Na konci dvou hodin všechny ženy jen funěly, ale bojovaly mnohem tvrději. „Fajn. Teď spojíme všechno dohromady,“ oznámil Dominik. „Udělejte dvojice. Vas a Maryellen, Ayisha a Catarina a ty,“ ukázal na Jess, „se mnou.“

Jess váhavě popošla směrem k Dominikovi. Najednou se natáhl, hrábl po ní a táhl ji k sobě. „Hohh!“ vykřikla nahlas a slyšela, jak se její hlas odrazil od stěn tělocvičny. Instinktivně se mu snažila vytrhnout. Sakra, myslela si, kolikrát se jí to bude muset vtloukat do hlavy? Nebraň se. Poddej se mu. Nechala se, aby ji k sobě přitáhl, padla na něho a vší silou do něho vrazila. Rychle mu podrazila nohy a ramenem ho srazila k zemi.

Dokázala jsem to, pomyslela si triumfálně. Poddala se svému nepříteli, využila jeho převahy ve svůj prospěch, praštila s ním o zem. Dokázala, že není vůbec tak bezbranná. Zaklonila hlavu a divoce se rozesmála.

Najednou cítila, jak jí něco klepe na čelo. Obrátila se a spatřila Dominikův úsměv. Ukazováček a prostředník pravé ruky jí přiložil ke spánku jako hlaveň pistole. Palec stiskl imaginární spoušť. „Bum,“ řekl nevzrušeně. „Je po tobě.“

22

„Zatraceně, do prdele,“ nepřestávala Jess hartusit, když kráčela rázným tempem po Willow Street. Proč sakra ztrácí čas, proč ztrácí drahocenná sobotní odpoledne, panebože, jeden z mála dní, kdy má volno, panebože, a pokouší se před někým ubránit, namlouvá si, že je nezranitelná, panebože, když ve skutečnosti pro toho, kdo by jí chtěl vážně ublížit, není rovnocenným soupeřem. Správně načasované „Hohh!“ nezmůže nic proti kuši; orlí pařáty zamířené do očí jsou směšnou záležitostí proti kulce do hlavy. Dvě hodiny tady pořvává, má pocit vlastní nepřemožitelnosti, ovládá své pohyby, je všemocná. A k rozmetání veškerých iluzí stačily dva prsty. Neexistuje žádné ovládání. Je stejně zranitelná jako všichni ostatní.

Dominik jim slíbil, že je za týden naučí odzbrojit muže s pistolí nebo s nožem. Skvěle, pomyslela si Jess, když přecházela ulici. Mám se na co těšit.

Spatřila ho, když zahnula za roh na Orchard Street. Pomalu scházel ze schodiště vedoucího ke vchodu do jejího domu, límec kabátu ohrnutý proti chladu. Zastavila se. Nevěděla, zda má pokračovat v chůzi, nebo se otočit na podpatku a co nejrychleji zmizet opačným směrem. Rozlišení nebezpečí a únik před ním je prvním bodem sebeobrany, napadlo ji. Většina žen se zachrání útěkem.

Ale neutekla nikam. Zůstala stát uprostřed chodníku, dokud ji nezahlédl; stála na místě, když se k ní blížil; stála tam, i když k ní přistoupil a vzal ji do náručí. „Musíme si promluvit,“ řekl Adam.

„Vyrůstal jsem ve Springfieldu,“ začal vyprávění. Seděli proti sobě u malého stolku v italské restauraci. Byla to táž restaurace, kam spolu poprvé zašli na večeři. Bylo ještě brzy – skoro všechna místa byla prázdná. Carla něco kutila na servírovacím stole. Zatím si jich nevšímala, jako by věděla, že jsou jisté věci, které musí být vyřčeny, než kohokoli napadne pomyslet na jídlo. „Myslím, že jsem ti už říkal, že jsem jedináček,“ pokračoval Adam. „Moje rodina žije na dost vysoké noze. Otec je psychiatr,“ vysvětloval a tiše se zasmál, „takže jsi nebyla tak daleko od pravdy, když ses mě ptala, kdy jsem vyměnil psychiatrii za prodávání bot. Řekl bych, že některé věci jsou dědičné.

Matka studovala dějiny umění. Vlastní menší poměrně prosperující podnik. Máme velký dům plný cenných starožitností a moderního umění. Vyrůstal jsem v blahobytu, naučil jsem se očekávat od života jen to nejlepší. Měl jsem pocit, že jsem předurčený jen k tomu nejlepšímu.“ Zarazil se. Jess pozorovala, jak se jeho ruce na ubruse neklidně pohybují. „Všechno jsem získával lehce: úspěchy ve škole i holky. Měl jsem všechno, co jsem více či méně chtěl. Dlouho jsem chtěl dívku jménem Susan Cunninghamová. Byla hezká a oblíbená a zkažená stejně jako já. Její otec je slavný H. R. Cunningham, jestli se trochu vyznáš ve stavitelství.“

Jess zavrtěla hlavou. Dívala se mu na ústa. „Zkrátka, chtěl jsem ji. Ani jsem se nemusel moc snažit. Vzali jsme se. Vzhledem k tomu, že jsme rozvedení, není nutné zdůrazňovat, že to manželství za moc nestálo. Neměli jsme jedinou věc společnou s výjimkou shlížení se v zrcadle. Co k tomu mám dodávat? Byli jsme dva lidé zahledění do sebe, kteří se domnívali, že cokoli udělají nebo řeknou bude odměněno potleskem a uznáním. Když se úspěch nekonal, nafoukli jsme se, hádali a vzájemně si ztrpčovali život. Jediná věc, která se nám povedla, byla Beth.“ Jess sklouzla pohledem z jeho úst k jeho očím, ale Adam rychle odvrátil zrak. „Beth?“

„Naše dcera.“

„Ty máš dceru? Říkal jsi…“

„Vím, co jsem říkal. Nebyla to pravda.“

„Pokračuj,“ řekla Jess tiše a neodvažovala se ani dýchat.

„Beth se narodila pár let po svatbě a bylo to nejroztomilejší stvoření na světě. Připomínala porcelánovou panenku.

Opravdu vypadala tak kouzelně a křehce, že se jí člověk málem bál dotknout. Podívej,“ řekl a chvějícíma se rukama vylovil z kapsy náprsní tašku. Vyndal z ní malou fotografii blonďaté usmívající se holčičky v bílých šatech a červené vestičce.

„Je krásná,“ souhlasila Jess a snažila se uklidnit jeho neklidné ruce.

„Je mrtvá,“ řekl Adam a vrátil snímek do náprsní tašky, kterou nacpal do zadní kapsy kalhot. „Cože?! Proboha! Jak se to stalo?“

Adam se díval přes stůl na Jess, ale jeho pohled byl nesoustředěný a zamlžený. Jess věděla, že ji vůbec nevnímá. Když znovu promluvil, měl zastřený hlas, jako by k ní hovořil z velké dálky. „Bylo jí šest let. Naše manželství fakticky skončilo. Susan tvrdila, že jsem se oženil s vlastní prací; já jsem tvrdil totéž o ní. Oba jsme se obviňovali, že se málo věnujeme Beth. Oba jsme měli pravdu. Můj otec věděl, co se u nás děje a navrhl, abychom vyhledali jeho známého v manželské poradně. Nějaký čas jsme se snažili, ale nikam to nevedlo. Její rodiče o naší situaci také věděli, ale jejich přístup byl odlišný. Místo terapie nám zaplatili dovolenou na Bahamách. Měli dojem, že když spolu strávíme pár týdnů o samotě a v jiném prostředí, najdeme k sobě cestu. Nabídli, že se postarají o Beth. Souhlasili jsme, a taky proč ne?

Beth nechtěla, abychom někam odjížděli. Děti cítí, když je něco v nepořádku a ona se zřejmě bála, že když odjedeme, jeden z nás se už nikdy nevrátí. Nevím.“ Na několik sekund se odmlčel a upřeně civěl ke dveřím. „Měla špatnou náladu, bolelo jí bříško a podobné věci. V den našeho odjezdu si stěžovala na ztuhlý krk. Nevěnovali jsme tomu velkou pozornost, protože měla denně nějaké potíže. Mysleli jsme si, že se tak snaží zabránit naší cestě. Změřili jsme jí teplotu, ale neměla ji ani zvýšenou a Susanini rodiče nás ujišťovali, že se o ní dobře postarají a že při sebemenších příznacích nemoci ji odvezou k lékaři. Takže jsme s lehkým srdcem vyrazili na cestu. Tu noc dostala slabou horečku. Susanini rodiče zavolali lékaři a ten jim řekl, že mají dát Beth dětský Tylenol a když se její stav nezlepší, ať s ní přijdou až ráno. Kolem půlnoci dosáhla horečka skoro čtyřicítky a Beth upadla do bezvědomí. Tchán ji zabalil do deky a odvezl ji do nemocnice, Ale už bylo pozdě. Do rána zemřela.“

„Zánět mozkových blan,“ zodpověděl otázku v Jessiných očích.

„To je strašné.“

„Zavolali nám na loď a zařídili návrat domů. Ale nebylo kam se vracet. Žádný domov neexistoval. Jediný člověk, který nás spojoval, zemřel. Pokusili jsme se hledat pomoc v poradně, ale měli jsme jeden na druhého vztek a moc jsme se nesnažili. Vlastně jsme se snažit ani nechtěli. Chtěli jsme svalovat vinu jeden na druhého. Chtěli jsme, aby veškerou odpovědnost za naši situaci nesl ten druhý. Chtěl jsem žalovat toho ošetřujícího lékaře, ale neměli jsme žádné důkazy. Dokonce jsem uvažoval, že zažaluji tchána s tchyní. Ale místo toho jsem požádal o rozvod. Pak jsem utekl. Od práce, od vlastních rodičů, od všeho, co mě spojovalo s minulostí. Nic už pro mě nemělo žádnou cenu, když jsem ztratil to nejcennější, co jsem měl. Tak jsem prostě odjel do velkého města. Sehnal jsem místo u Carsona, Pirie a Scotta. Obchodoval jsem s kravatami. Pak jsem objevil dámskou obuv a zbytek už znáš.“

Pohledem klouzal z Jess ke dveřím, na stůl a zpátky k Jess. „Poznal jsem spoustu žen, ale záměrně jsem nenavazoval vážnější známost. Jen jsem s nimi flirtoval, hrál jsem si. Prodal jsem hodně bot. Ale v žádném případě jsem se nehrnul do nějakého vztahu. Tomu jsem se bránil. Kdo by stál o další srdceboly?

A pak jsi do obchodu vešla ty. Třískala jsi tou botou do dlaně tak urputně, že byla jen otázka času, kdy jedno nebo druhé povolí. Podíval jsem se na tebe, zadíval jsem se ti do očí a napadlo mě, že jsi stejně zraněná jako já.“ Jess cítila, jak se jí do očí hrnou slzy a odvrátila se. „Už jsem ti nechtěl volat,“ pokračoval. Zvuk jeho hlasu přitáhl její pohled zpět. „Nejmíň ze všeho jsem se chtěl zaplést do problémů někoho jiného, ačkoli kdo ví: třeba jsem právě o tohle stál. Aspoň tak by to tvrdil můj otec. Nevím, třeba to přišlo v pravou chvíli. A když ty zatracené boty přišly, věděl jsem, že tě musím vidět. Tak jsem ti zavolal a pozval jsem tě na večeři, i když jsem se zapřísahal, že to bude jednorázová záležitost. V žádném případě jsem neměl v úmyslu ti znovu volat.

Ale pak jsem se ocitl před tvými dveřmi.

A celý minulý týden jsem na tebe myslel. Ten večer, kdy jsi mi řekla, abych se už nevracel, jsem věděl, že tě musím zase vidět. Od té doby jsem neprodal jediný pár mizerných bot…“

Jess plakala a smála se zároveň. „A tvoji rodiče?“ zeptala se. „Neviděl jsem je od té doby, co jsem odjel ze Springfieldu.“

„To pro tebe musí být dost těžké.“

Zatvářil se překvapeně. „Většina lidí by řekla, že je to spíš těžké pro ně. Ale máš pravdu, je to těžké i pro mě,“ přiznal. „Tak proč s tím něco neuděláš?“

„Myslím, že ještě nejsem připravený se s nimi setkat,“ řekl. „Čas od času jim zavolám. Snaží se mi porozumět, poskytnout mi čas a prostor. Ale stejně to už nemá smysl. Vypěstuješ si jen určité návyky. A někdy nebezpečné.“

„Ve Springfieldu jsi neprodával boty, že ne?“ Znala předem odpověď, ale stejně se zeptala. Zavrtěl hlavou. „Co jsi dělal?“

„To asi nechceš vědět.“

„Mám nejasný pocit, že už to stejně vím,“ povzdychla. „Jsi právník.“

Provinile přikývl. „Chtěl jsem ti to říct, ale pořád jsem si říkal, že když už ti stejně nezavolám, nemá smysl, abys to věděla. Co by se změnilo?“

„A já tady pořád dokola omílám právnické otázky, vysvětluju, jak funguje justiční systém…“

„Byl jsem jako na trní. Bylo to jako osvěžující koupel. Díky tomu jsem si uvědomil, jak mi chybí právnická praxe. Tvoje nadšení je nakažlivé. A jsi skvělá učitelka.“

„Připadám si jako idiot.“

„Jediný, kdo je tady idiot, jsem já,“ opravil ji.

„Jaký druh práva jsi dělal?“ Rozesmála se dřív, než promluvil.

„Trestní,“ zněla očekávaná odpověď.

„Samozřejmě.“

Jess si mnula čelo a uvažovala, že by se měla zvednout a zmizet, dokud je ještě čas.

„Nikdy jsem neměl v úmyslu ti lhát,“ zdůrazňoval. „Nikdy by mě nenapadlo, že to zajde tak daleko.“

„Jak to zašlo daleko?“ zajímala se Jess.

„Tak daleko, že jsem si uvědomil, že tě nechci ztratit. Tak daleko, že si zasloužíš znát pravdu. Zašlo to tak daleko, že jsem se zamiloval,“ dodal tiše.

„Pověz mi něco o tvé dceři,“ požádala Jess, natáhla se přes stůl a vzala jeho ruce do svých. „Co ti mám povídat?“ ptal se chvějícím se hlasem. „Něco milého, na co si vzpomínáš.“

Dlouhá přestávka. Blížila se k nim Carla, ale když zahlédla varování v Jessiných očích, vycouvala.

„Když jí byly čtyři roky, byla celá u vytržení z oslav a nemohla se dočkat,“ spustil. „Susan jí koupila nové slavnostní šaty a Beth byla celá žhavá, aby se do nich mohla obléknout. Pozvala si spoustu dětí a my jsme objednali kouzelníka a připravili pohoštění, no zkrátka obvyklé přípravy. Večer jsme si šli lehnout. Usnul jsem tvrdě a najednou cítím lehké poplácávání po paži. Otevřel jsem oči a přede mnou stála Beth a dívala se na mě. Tak jsem se zeptal: ‚Co se děje, kočičko?‘ A ona mi odpověděla rozrušeným tenkým hláskem: ‚Mám přece narozeniny‘ A já na to: ‚Ano, máš, ale jsou teprve tři hodiny ráno. Měla by ses na to pořádně vyspat.‘ Ona mi odpověděla: ‚Já myslela, že je čas vstávat. Už jsem se oblíkla.‘ A taky že ano. Úplně sama si oblékla nové šaty, botičky a bílé krajkové ponožky a ve tři hodiny ráno byla připravená slavit. Vzpomínám si, že jsem si pomyslel, jak je nádherné být z něčeho nadšený a vzrušený. Vstal jsem a odvedl jsem ji zpátky do pokoje. Převlékla se do noční košile, uložil jsem ji do postele a ona okamžitě usnula.“

„To je moc milý příběh,“ řekla Jess.

Adam se usmál, v koutcích očí se mu leskly slzy. „Jednou, když chodila do školky – to jí musely být tak tři roky – si mi postěžovala, že jí jeden chlapeček ve třídě pořád otravuje a nadává jí a že se jí to nelíbí. Zeptal jsem se, jak jí nadává a ona mi tím sladkým nevinným hláskem odpověděla: ‚Říká mi ty parchante a hajzle.‘“ Jess se rozesmála.

„Tak přesně taková byla i moje reakce,“ řekl Adam a přidal se k ní. „Samozřejmě, že jsem jí tím uvedl do rozpaků. Ona se na mě podívala těma svýma velkýma hnědýma očima a řekla: ‚Tati, půjdeš se mnou dneska do školky? Řekneš mu, aby mi už neříkal ty parchante a hajzle?‘“ „A šel jsi?“

„Řekl jsem jí, že věřím, že si s tím malým otravou jistě poradí sama. A asi poradila, protože jsem o tom už nikdy neslyšel.“

„Připadá mi, že jsi musel být dobrý táta.“

„Rád jsem si myslel, že jsem.“

„Byl jsi dobrý právník?“ zeptala se po chvíli.

„Nejlepší ve Springfieldu.“

„Uvažoval jsi někdy, že by ses vrátil?“

„Do Springfieldu už nikdy.“

„K právní praxi.“

Odmlčel se a přivolal Carlu, která k nim váhavě přistoupila.

„Dáme si pizzu speciál a dvě skleničky chianti.“

Carla kývla na znamení, že je objednáno a vzdálila se bez komentáře.

„Neodpověděl jsi mi,“ připomněla mu Jess. „Jestli jsem někdy uvažoval o návratu k právní praxi?“ opakoval, zvažoval pečlivě každé slovo. „Ano, uvažoval jsem o tom.“

„A uděláš to?“

„Nevím. Snad. Je pravda, že boty mě už trochu unavují. Kdyby se objevil nějaký zajímavý případ, dal bych se přesvědčit. Kdo ví?“

Carla jim přinesla víno. Jess okamžitě pozvedla skleničku k přípitku.

„Na sladké vzpomínky,“

„Na sladké vzpomínky,“ přitakal.

Jakmile se ocitli před jejím bytem, věděla, že něco není v pořádku.

Zarazila se přede dveřmi, vyčkávala, naslouchala. „Co se děje?“ ptal se Adam. „Slyšíš to?“

„Slyším tvoje rádio, pokud máš tohle na mysli. Copak ho nenecháváš puštěné pro kanárka?“

„Ne tak hlasitě.“

Jess odemkla a pomalu otvírala dveře. Adam ji mlčky následoval.

„Pane bože, tady je mráz,“ vykřikla Jess a vzápětí spatřila, jak závan vzduchu nadouvá její slonovinově bílé krajkové záclony.

„Tys nechala otevřené okno?“

„Ne,“ řekla Jess, rozběhla se k oknu a rychle je zavřela. Záclony kolem ní splihly a zahalily jí tvář jako rubáš. Uvědomila si, že dosud hraje hudba. Opera, pomyslela si a setřásala ze sebe záclony jako by to byla obrovská pavučina. Vrhla se ke stereorádiu a otočila knoflíkem. Carmen. Pochod toreadorů.

„Možná bychom měli zavolat policii,“ navrhl Adam. Jess se otočila na podpatcích. Kromě otevřeného okna a stereorádia se zdálo, že je všechno v pořádku. „Myslím, že nic nechybí.“ Zamířila do ložnice. „Jess, nechoď tam,“ varoval ji Adam. Jess se zastavila a obrátila se k němu. „Proč?“

„Protože nevíš, kdo nebo co tam na tebe může čekat,“ připomněl jí. „Kriste pane, Jess, kdo jiný než ty by to měl vědět líp? Co ti policie radí jako první, když ohlásíš vloupání do bytu? Řeknou, ať nechodíš dovnitř,“ pokračoval, aniž čekal na odpověď. „A proč to říkají?“

„Protože tam pořád někdo může být schovaný,“ odpověděla Jess tiše.

„Vypadneme odtud a zavoláme policii,“ opakoval.

Jess udělala dva kroky směrem k němu a náhle se zarazila.

„Můj bože!“

Adam se bleskově otočil. „Co je? Co se stalo?“

„Fred,“ řekla nejistým hlasem a ukázala na ptačí klec.

Na okamžik vypadal Adam popleteně a nedokázal zaostřit pohled.

„Je pryč,“ vyjekla Jess a utíkala ke kleci, nakukovala dovnitř mřížkami a přesvědčila se, že se ptáček neschovává pod papírem, který lemoval dno. Ale kanárek dočista zmizel. „Někdo otevřel dvířka a pustil ho ven,“ plakala Jess. „Musel uletět oknem.“

Už během prvních slov si uvědomila, jak je málo pravděpodobné, že by se kanár proklestil mezi rozvlněnými záclonami bez cizí pomoci. Uvědomila si neúprosnou skutečnost: zmrzl někde venku v nevlídné noci. Spadl mrtvý na zem. Slzy se jí znovu draly pod víčka a rozplakala se. „Proč by to někdo dělal? Proč by někdo ubližoval ubohému kanárkovi?“ vzlykala Jess v Adamově náručí a nechtěná představa zmrzačené mrtvolky želvy jí tančila před očima.

Z bytu Waltera Frasera zavolali na stanici a počkali o patro níž, dokud policie neprohledala Jessin byt. „Stejně nikoho nenajdou,“ pokrčila rameny Jess, když jí Walter přinesl šálek čaje a nutil ji, aby ho vypila. „Je dávno pryč.“

„To zní, jako bys věděla, kdo to byl,“ poznamenal Adam. „Vím to,“ přikývla a krátce mu pověděla o Rickovi Fergusonovi. „Slyšel jsi někoho jít nahoru po schodech?“ ptala se Waltera. „Neviděl jsi někoho podezřelého?“

„Jen tvého přítele,“ podotkl Walter, zamrkal na Adama a zavrtal své velké tělo do křesla se zeleným sametovým potahem.

Jess se zadívala na Adama.

„Procházel se kolem domu,“ pokračoval Walter. „Řekl bych, že na tebe čekal.“

„A co ta hudba?“ skočil mu Adam rychle do řeči. „Pamatujete si, kdy zesílila?“

„No, většinu odpoledne jsem byl venku,“ řekl jim Walter a bylo vidět, jak si promítá celý uplynulý den. „Když jsem přišel, hudba už vyřvávala. Napadlo mě, že je to divné, ale pak jsem si uvědomil, že si nemám na koho stěžovat. Kromě toho to byl Placido Domingo, takže to nebylo zase až tak nepříjemné.“

„Neslyšel jsi nikoho na schodišti?“ zeptala se Jess.

„A i kdybych slyšel, myslel bych si, že jseš to ty.“ Chlácholivě jí poklepal na ruku. „Vypij si ten čaj.“

Policie kladla stejné otázky, obdržela stejné odpovědi. V Jessině bytě nikoho nenašli. Ostatní místnosti byly netknuté. „Jste si jistá, že jste to okno nenechala otevřené?“ dotazovala se policistka, mladá žena s krátkými rudými vlasy a nečistou pletí, připravená zapsat každé její slovo do bloku. „Jsem si zcela jistá.“

„A to rádio a ptačí klec – nenechala jste náhodou…“

„Ani náhodou,“ odpověděla příkře Jess. „Pošleme sem někoho, aby vzal otisky prstů,“ nabídl starší policista jménem Frank Metula.

„Netrapte se tím, Franku,“ řekla mu Jess a napadlo jí, že od jejich posledního setkání o poznání zešedivěl. „Nenechal po sobě žádné otisky.“ Jess jim vyprávěla o svém podezření a prozradila jim, že na Ricka Fergusona už je vydaný zatykač.

„Chcete, aby dnes v noci někdo hlídal váš dům?“ ptal se Frank.

„Mě už někdo hlídá,“ řekla jim Jess. „Detektiv, kterého najal můj bývalý manžel.“

„Hlídal dům i odpoledne?“ zeptal se Adam. „Bohužel ne. Sledoval mě, takže si nemohl ničeho všimnout.“

„Budeme projíždět kolem každou půlhodinu,“ nabízel se Frank Metula.

„Už se nevrátí,“ odporovala Jess. „Aspoň pro dnešní noc.“

„Zůstanu s ní,“ řekl Adam hlasem, který nesnesl námitky. „Doufám, že na tu pistoli v zásuvce nočního stolku máte povolení?“ zjišťovala uniformovaná žena. Jess mlčky vyprovodila oba policisty ke dveřím.

Ležela na posteli v Adamově náručí.

Několikrát se nořila do spánku a vstupovala do podivných neklidných snů, v nichž se pohybovali věci a lidé v nadživotní velikosti a nic se nepodobalo skutečnosti. Sny zmizely, jakmile otevřela oči. Při každém svém pohybu cítila, jak ji Adamovy paže pevněji sevřely.

Když policie odešla, vrátili se s Adamem do bytu, dovlekli se do ložnice a padli oblečení na postel. Žádné pokusy o knoflíky či o romantiku se nekonaly. Prostě jen tak leželi v objetí. Jess chvílemi otevřela oči a pokaždé shledala, že se na ni Adam dívá.

„Co je?“ zeptala se. Posadila se, promnula si ospalé oči a odhrnula si neposlušné vlasy z čela.

„Zrovna jsem obdivoval, jak ti to sluší,“ řekl a Jess se málem rozesmála.

„Nejsem namalovaná,“ stěžovala si, „od rána mám na sobě stejné triko a půl večera jsem probrečela. Jak můžeš říct, že mi to sluší?“

„Jak si můžeš myslet že ne?“ zeptal se a jemně masíroval její záda.

Jess odpovídajícím způsobem reagovala a přitiskla záda k jeho dlaním. „Nemůžu se zbavit těch pochodujících toreadorů. Pořád mi dupou v mozku.“ Měla na mysli hudbu, která na ně zaútočila, když vešli do bytu. „To je divné, Carmen jsem vlastně nikdy ráda neměla.“

„Ne?“

„Další drzá ženská, která se nechová podle představ nějakého muže. Tak ji zabije. Mám toho dost v práci.“ Adamovy zkušené prsty se propracovaly k jejím ztuhlým svalům. „Snaž se na tyhle věci nemyslet. Uvolni se. Snaž se usnout.“

„To je hrozné. Já mám hlad.“ Ozvala se překvapeně Jess. „Ať se děje cokoli, mám vždycky hlad.“

„Chceš, abych ti udělal svou specialitu?“

„To je moc práce. Co kdybych jen dala do trouby zmrazenou pizzu?“

„To není špatný nápad.“

Jess se vyhrabala z postele a odšourala se do kuchyně. Slyšela, jak za ní matka volá, aby pořádně zvedala nohy. Adam jí byl v mžiku v patách, a když otvírala dvířka mrazničky a vyndávala balíček s pizzou, stoupl si jí za záda. „Pro mě jen jednu,“ upozornil ji.

Jess umístila tři malé pizzy na talíř a Adam ji objal v pase. Opřela se o jeho hruď a přenesla na něho celou svou váhu, protože věděla, že ji nepustí. Ucítila jeho rty ve vlasech, na šíji, na tvářích. Pomalu a jen neochotně se od něho odlepila a nesla talíř do mikrovlnné trouby. Otevřela dvířka. Okamžitě jejím tělem proběhla ohromná vlna odporu, zaplnila žaludek a hrozila, že ji srazí k zemi. Přitiskla si ruku na ústa a v němé hrůze zírala do nitra trouby. Ležel tam ztuhlý její malý kanárek, špendlíkovité nožičky vytrčené před sebe, žlutá pírka zuhelnatělá a zčernalá, v očích stopy smrti.

„Můj bože,“ vzlykala Jess, uskočila dozadu a ohnula se v pase. Z náhlé nevolnosti se jí roztočila hlava a podlomily se jí nohy.

„Co se stalo?“ ptal se Adam, ale to už se mu kácela do náruče.

Pokoušela se něco říct, ale slova jí uvízla v hrdle. V příštím okamžiku se pozvracela.

23

Probudila ji vůně čerstvé kávy.

Adam seděl v nohou postele a podával jí hrnek kávy. „Nevěděl jsem, jestli budeš mít chuť na jídlo,“ řekl a omluvně pokrčil rameny, „tak jsem nic nevařil.“

Jess od něho vzala hrnek a dlouze se napila. Převalovala horkou tekutinu v ústech a snažila se zbavit nepříjemné chuti, která stále přetrvávala. Nejasně si vzpomněla, jak ji Adam umyl, svlékl jí vlhké oblečení a oblékl košili a trval na tom, aby si lehla a uložil ji do postele. „Jak je ti?“ zeptal se.

„Jako by mě přejel vlak,“ řekla Jess. „Jako by ze mě někdo vyrazil vnitřnosti.“

„To se někomu dokonale povedlo,“ připomněl jí události předešlé noci.

„Bože,“ zasténala. „Chudák Fred.“ Vzlyk se jí vzpříčil v hrdle a ruce se jí rozklepaly. Adam se natáhl, vzal jí hrnek z prstů a postavil ho na noční stolek. „To ale byla noc,“ poznamenala Jess a unaveně se usmála. „Kdy jsi naposled zažil podobný večer? Vzal jsi mě na večeři a pak ses zpovídal policii a seškrabával pečené kanáry z mikrovlnné trouby.“ Jess spolkla slzy, které se jí draly do očí. „Nemluvě o tom, že tě tvoje partnerka pozvracela.“

„Minula jsi mě. Vážně,“ řekl tiše.

„Opravdu? Pak jsi byl asi jediný předmět, který jsem minula.“

„Asi tak.“

„Panebože, když si představím to uklízení…“

„Už je to dávno uklizené.“

Jess se na něho zadívala s téměř hmatatelnou vděčností. „A co je s Fredem?“ zašeptala. „O toho jsem se taky postaral.“

Nějakou chvíli oba mlčeli. Jediným slyšitelným zvukem ve ztichlém bytě byl její dech. „Jsem já to ale otrava,“ vypadlo z ní konečně, když si utírala slzy hřbetem ruky. „Ale nevzdávej to.“

„To taky nehodlám,“ ujistil ji Adam, naklonil se k ní a něžně ji políbil na rty.

Jess se odtáhla a zakryla si ústa dlaněmi. „Měla bych se osprchovat a vyčistit si zuby.“

Stoupl si. „Podívám se, co bych mohl připravit k snídani.

Máš pocit, že bys něco snědla?“

„Skoro se stydím říct ano.“

Usmál se. „Tak to zase tak strašné nebylo, viď?“

„Co?“

„Zvracení. Věc, které ses bála nejvíc na světě. Přežila jsi to – a já můžu potvrdit, že jsi to zvládla celkem elegantně.“

„Stejně to nenávidím.“

„Ale přežila jsi to.“

„Dočasně.“

„Jdi se osprchovat. Bude ti mnohem líp.“ Políbil ji na špičku nosu a odešel z ložnice.

Jess zůstala sedět několik sekund na posteli a zírala z okna. Představila si, jak mráz tiskne tvář na sklo jako malé dítě, které se chce mermomocí dostat do tepla. Vypadalo to, že bude krásný den, plný slunce a jasu, mírný větřík si pohrával s tenkými větvičkami stromů. Dumala, jaké nové hrůzy pro ni studené slunce chystá. Jako by říkalo: Dívej se do mě ještě chvíli, a oslepneš. Ocitneš-li se v mé blízkosti, spálím tvé tělo na prach. „Hohh!“ vyštěkla, ale slunce neustoupilo ani o píď. Dosud si neuvědomila, jak je její byt tichý bez zpěvu jejího kanárka. Teskně si připomněla jeho trylky a vydala se do koupelny. Pustila sprchu a vyklouzla z noční košile. Byl to tak příjemný zvuk, pomyslela si, zavřela dveře koupelny a všimla si, jak se Adam motá v kuchyni. Vstoupila pod proud vody a zatáhla za sebou impregnovaný závěs. Tak uklidňující, tak nekonečný, tak životadárný. A teď je ticho.

„Zatracený Rick Ferguson,“ uniklo jí ze rtů. Přibližoval se, mazaně nainscenoval svůj každičký pohyb, aby dosáhl co nejpůsobivějšího výsledku, uvědomila si Jess a postavila se přímo pod horký blahodárný proud. Totéž prováděl s Connie DeVuonovou. Nenásilná, nepozorovatelná vniknutí do bytu, rostoucí kampaň násilí, sadistické vraždy nevinných zvířat, vystrašení bezbranné ženy těsně před posledním útokem. Takže trhat křídla motýlům nepřestal, pomyslela si Jess a vzpomněla si na úsměv, který jí způsobil mrazení toho dne, kdy ho poprvé spatřila. Ten úsměv hovořil sám za sebe.

„Hohh!“ vykřikla Jess, bleskově se otočila, prsty zkroutila do ostrých pařátů a sekala do proudu vody. Pata jí uklouzla na mokrých dlaždičkách. Smekla se, ztratila rovnováhu, padala dopředu. Paže vystřelily do prázdna, levá ruka prudce narazila zápěstím do stěny, pravá se zoufale zachytila průsvitného plastikového závěsu. Pověsila se na něj a vzápětí slyšela, jak praská a vytrhává se z kroužků. Kupodivu její váhu vydržel a pomohl jí získat ztracenou rovnováhu. „Sakra,“ zaklela a prudce zaklonila hlavu. Mokré vlasy jí pleskly o záda. Několikrát se zhluboka nadechla, do plic jí vnikl horký vzduch.

Natáhla se pro mýdlo a nazlobeně si začala drhnout tělo a vtírat mýdlo do vlasů. Neměla trpělivost pro šampóny. Mýdlo poslouží stejně dobře, myslela si. Na hlavě se jí vytvořila bohatá pěna a Jess si v tom okamžiku vzpomněla na sprchovou scénu z Psycho Alfréda Hitchcocka. V duchu viděla nešťastnou Janet Leighovou, jak se chystá ke svému rituálnímu omývání, viděla, jak se dveře koupelny pomalu otvírají, objevuje se podivná nejasná postava, velký řeznický nůž stoupá vzduchem a závěsy od sprchy se rozlétnou a nůž se noří do masa ječící ženy. A znovu a znovu a znovu.

„Kriste pane,“ vykřikla nahlas Jess a netrpělivě si spláchla mýdlo z vlasů. „Chceš to dotáhnout do konce za Ricka Fergusona? Co je to s tebou?“

A pak viděla, jak se dveře koupelny otevřely a vešel Rick Ferguson.

Zadržela dech a pokoušela se vyloudit z úst výkřik nebo jakýkoli jiný zvuk. Hohh! zaječela divoce v duchu, ale nevyšla ani hláska. Rick Ferguson ji chvíli pozoroval ode dveří. Jess rukama za zády zatáhla kohoutky sprchy. Na dlaždičky dopadly poslední kapky vody. Náhle se odhodlaně vydal směrem k ní s napřaženýma rukama a užuž sahal po závěsu. Kde je Adam? napadlo Jess a jako šílená se rozhlížela po nějaké zbrani. Uchopila mýdlo, připravená hodit ho Rickovi Fergusonovi na hlavu. Jak se dostal do bytu? Co udělal Adamovi?

Ruce uchopily závěs a roztáhly ho do stran. Jess se vrhla dopředu. „Hohh!“ zařvala hlasitě a mrštila mýdlo na útočníkovu hlavu. Bolestně sebou trhl a uskočil, rukama si kryl obličej. „Pane bože, Jess,“ slyšela ho křičet. „Copak ses zbláznila? Chceš mě zabít?“

Jess civěla na muže, který se před ní krčil. „To jsi ty, Done?“ zeptala se pokorně.

„Jsi v pořádku, Jess?“ volal Adam a vběhl do koupelny. „Nevím,“ odpověděla po pravdě. „Co tady děláš, Done? Vyděsil jsi mě k smrti.“

„Já tebe?“ zarazil se Don. „Málem jsem dostal infarkt.“

„Říkal jsem vám, abyste počkal, až se osprchuje,“ řekl Adam a ne příliš úspěšně se mu dařilo potlačit rostoucí úsměv. „Co tady děláš?“ zeptala se znovu Jess. Don se podíval z Jess na Adama a zpátky na Jess. „Mohl bych s tebou mluvit o samotě?“

Jess odhrnula mokré vlasy z čela a náhle si uvědomila, že stojí úplně nahá před dvěma muži, z nichž jeden byl její bývalý manžel, druhý její budoucí milenec. „Mohl by mi někdo podat ručník?“ zeptala se a snažila se o nenucený tón. Adam ji okamžitě zakryl broskvově oranžovou osuškou a pomohl jí ze sprchového koutu na rohož. Jess stála vmáčknutá mezi dva muže a neměla ani potuchy, jak vybruslit z takové situace. Není to jen další nepříjemný sen? Stísněný prostor koupelny, kde bylo jen tak tak místo pro jednoho, teď praskal ve švech.

„To je v pořádku, Adame,“ ujistila ho Jess.

Adam se zadíval na Dona a úsměv, který si pohrával celou dobu s jeho koutky, se doširoka rozvlnil. „Ve třech se už dál nemůžeme scházet,“ oslovil Dona, než odešel z místnosti.

„Co se děje, Done?“ zeptala se.

„To bys mi měla říct ty.“

„To ty ses vloupal do mojí koupelny,“ upozornila ho. „Nevloupal jsem se nikam. Několikrát jsem tě volal jménem. Měl jsem dojem, že něco říkáš. Domyslel jsem se, že mě zveš dovnitř. Tak jsem vešel. Vzpomínám si, že mi na hlavě přistálo mýdlo.“

„Myslela jsem, že jsi Rick Ferguson.“

„Rick Ferguson?“

„Moje fantazie je poslední dobou trochu podrážděná,“ omlouvala se. „Vadilo by ti, kdybychom šli do ložnice? V tom ručníku si připadám trochu nepatřičně.“

„Jess, kdysi jsem byli manželé. Vzpomínáš si?“

„Pořád jsi mi neřekl, co tady děláš.“

Jess kolem něho přešla do ložnice, natáhla si župan a ručníkem si vysoušela vlasy.

„Měl jsem o tebe starost,“ vysvětloval. „Ten chlapík, který tě hlídá, mi řekl, že tady byl nějaký rozruch s policií.“

„Včera v noci.“

„Dostal jsem se domů až dneska ráno,“ přiznal schlíple. Jess ho pozorovala se škodolibými výčitkami. Po pravdě řečeno pocítila ohromnou úlevu.

„Vypravil jsem se ihned za tebou. Tvůj kamarád,“ řekl se znatelným výsměchem, „mě pustil dovnitř. Řekl, že se sprchuješ, ale…“

„… ale ty ses chtěl přesvědčit na vlastní oči.“

„Co se přihodilo včera v noci?“ chtěl vědět Don. Jess mu vyprávěla o svém návratu, jak před domem potkala Adama, jak našli otevřené okno a Fred byl pryč. Jak se v noci probudila hladová, chystala jídlo, otevřela dvířka mikrovlnné trouby a uvnitř našla svého mrtvého kanárka. „Bože, Jess, to je mi strašně líto.“

Jess si utřela několik zbloudilých slz a překvapilo ji, jak je jejich zásoba bezedná. „Byl to takový milý ptáček. Celý den seděl v kleci a zpíval. Který šílenec…“

„Všude se potuluje spousta šílenců,“ konstatoval pochmurně Don.

„Zvlášť jeden.“

„Musím ti něco říct,“ oznámil Don. „Něco, co tě uklidní, pokud to vůbec jde.“

„O co jde?“

„Dneska v osm hodin ráno přišel Rick Ferguson na policejní stanici a sám se přihlásil.“

„Cože?!“ Jess se okamžitě vrhla ke skříni a lovila oblečení. „Tvrdí, že neměl ani tušení, že ho hledá policie. Byl prý s nějakou ženou, se kterou se seznámil…“

„Samozřejmě. Akorát si nepamatuje její jméno.“

„Myslím, že se jí na něj neptal.“

Jess si oblékla spodní prádlo, džínsy a silný modrý rolák. „Jak dlouho tohle víš?“

Jess si všimla sklíčenosti, která se zrcadlila Donovi v očích. „Když jsem ráno přišel domů, měl jsem na záznamníku dvě zprávy,“ řekl. „Jedna se týkala tebe a toho, co se tady odehrálo včerejší noci; druhá byla od Ricka Fergusona. Hlásil, že byl doma, mluvil s matkou, zjistil, že ho hledá policie a že jde na stanici, aby se sám přihlásil. Já se tam vypravím teď. Myslím, že se mi podaří ho přesvědčit, že bude v jeho zájmu, když bude spolupracovat s Kanceláří právních zástupců.“

„Dobrá. Jdu s tebou.“ Jess si stáhla vlasy do ohonu. „A co šéfkuchař?“

Jess se skrz stěnu ložnice zadívala do kuchyně. „Snídaně bude muset počkat, dokud se nevrátím.“

„Ty toho člověka necháš samotného ve svém bytě?“ ptal se nevěřícně Don. „Jess, copak ti musím připomínat, že když tady byl naposled, našla jsi všechny kalhotky rozsekané na cáry?“

„Nebuď směšný, Done.“

„Myslíš, že to byla jen náhoda, když se tady včera večer objevil?“ ptal se netrpělivě Don. „Copak tě ani na okamžik nenapadlo, že do tvého bytu se vloupal Adam? Ze taky mohl zabít tvého kanárka? Přistihla jsi ho, když opouštěl dům!“

„Nepřistihla jsem ho,“ protestovala Jess dutým hlasem. „Čekal tady na mě. Nahoře nebyl.“

„To tvrdí kdo?“

„On,“ zajíkla se Jess.

„A ty mu věříš všechno, co ti napovídá? Ty vůbec nepřipouštíš možnost, že by ti mohl lhát?“

„Nic mi neprozrazuj a já ti nebudu lhát,“ řekla Jess tiše, spíš pro sebe.

„Cože?“

Jess se vzpamatovala. „To nedává smysl, Done. Proč by to Adam dělal? Jaký by k tomu měl důvod?“

„Nemám tušení. Jen vím, že od té doby, co ses seznámila s tímhle člověkem, dějí se tady divné věci. Divné a nebezpečné.“

„Ale Adam nemá důvod mi ubližovat.“

Přes Donovu tvář plnou starostí přelétl stín smutku. „Jsi do něho zamilovaná?“ zeptal se.

Jess prudce vydechla. „Nevím.“

„Kriste pane, Jess, vždyť prodává boty. Proč se s ním zahazuješ?“

„On není prodavač,“ řekla tiše Jess. „Co?“

„No, teda je,“ opravila se. „Ale na tom nezáleží.“

„Co se mi to pokoušíš říct, Jess?“

„Je právník.“

„Cože?“

„Je právník.“

„Právník,“ opakoval Don.

„Něco se mu přihodilo v životě. Ztratil své ideály, tak toho nechal…“

„A našel naplnění života v prodejně obuvi. To se mi vážně snažíš namluvit?“

„Je to dlouhá historie.“

„A pěkně vylhaná. To jseš tak zaslepená, že nepoznáš, když ti někdo otírá lež o pusu? Laskavě se vzpamatuj.“

„Je to dost složité.“

„Složité jsou jen lži,“ řekl jí Don. „Pravda obvykle bývá prostá.“

Jess bloudila očima od stěny ke stropu, pak k oknu, prostě kamkoli, jen aby se vyhnula pohledu na svého exmanžela, protože odmítala možnost, že by měl pravdu.

„Víš přece, že pro tebe chci jen to nejlepší,“ slyšela Dona.

Jess přikyvovala a do očí se jí znovu nahrnuly slzy. Zlostně je otřela.

„Po ničem jiném netoužím,“ dodal tiše.

Jess přikývla. „Měli bychom vyrazit na stanici,“ připomněla mu. „Chci tvému klientovi položit pár otázek.“

Rick Ferguson seděl sklesle na téže židli, v téže cele a v téměř stejné pozici jako při posledním výslechu. V rohu místnosti postávali dva policejní úředníci v civilu. Jess se v prvním okamžiku zdálo, že odtud nikdy neodešla. Měl na sobě tutéž hnědou koženou bundu, tytéž džínsy, tytéž černé špičaté boty. A z jeho postavy čišel týž nadřazený postoj. Jakmile vešla Jess do místnosti, zpozorněl a její pohyby sledoval svýma přivřenýma kobříma očima. Pomalu rozvinul tělo, jako by se chystal zaútočit. Pak se náhle uvolnil a doširoka roztáhl nohy, jako by vystavoval na odiv svůj naditý klín. „Líbí se mi tvoje vlasy,“ prohodil líně k Jess a nedbale se poškrábal na vnitřní straně stehna. „Vlhké ti sluší. To si musím pamatovat.“

„Zavři klapačku, Ricku,“ okřikl ho Don, který následoval Jess do cely. „A posaď se pořádně.“

Rick Ferguson přinutil své tělo zaujmout polohu, která jen vzdáleně připomínala sed, ale nohy nechal roztažené. Dlouhé vlasy mu tentokrát splývaly na ramena. Roztržitě si je zastrčil za uši. Jess si všimla, že v lalůčku levého ucha má náušnici. „To je nové?“ zeptala se a ukázala na drobný zlatý kroužek. „Ty jseš ale všímavá, Jess,“ pochválil ji Rick Ferguson. „Ano, je nová. A taky mám nový tetování. Justiční jizvy.“ Zasmál se. „Na zadku. Chceš se podívat?“

„Ricku, nech si ty žvásty,“ vyjel na něj stroze Don. Rick Ferguson se zatvářil překvapeně. „Hele, co vás tak vyvádí z míry? Nezapomínejte, že jste můj právník.“

„Pokud s těmi drzostmi okamžitě přestaneš.“

„Hej, co se tady děje?“ Oči mu těkaly z Dona na Jess. „Máte snad něco rozdělanýho s touhle pěknou žalobkyní?“

„Slíbil jsi, že slečně Kosterové zodpovíš pár otázek,“ řekl ostře Don. „Když to bude něco, na co bys neměl odpovídat, upozorním tě.“

„Můj život je otevřená kniha. Tak do toho, právniče.“

„Zabil jste Connie DeVuonovou?“ vypálila okamžitě Jess. „Ne.“

„Kde jste byl v den jejího zmizení?“

„Co to bylo za den?“

Uvedla přesné datum, přibližný čas.

Rick Ferguson pokrčil rameny. „Řek bych, že to odpoledne jsem byl doma s mámou. Nebylo jí moc dobře.“

„Kde pracujete?“

„Dobře víte kde.“

„Odpovězte na otázku.“

„Zeptejte se mě slušnějc.“

Jess pohlédla na Dona.

„Odpověz na ten dotaz, Ricku. Souhlasil jsi, že budeš spolupracovat.“

„Nemusí na mě bejt tak prudká.“ Rick Ferguson se podrbal v rozkroku.

„Pracujete v drátovně Ace Magnetic Wire?“

„Přesná trefa.“

„Mohl byste mi popsat vaši práci, pane Fergusone?“

„Pane Fergusone?“ opakoval a napřímil se. „To jste řekla moc pěkně.“

„Pověz jí, co děláš, Ricku,“ radil mu Don.

„Ona ví, co dělám. Ať mi to poví sama.“

„Obsluhujete vidlicový zdvižný vozík, který přenáší kotouče drátů ze skladu do přístavu. Je to tak?“

„Správně.“

„Předtím jste byl lisař, tedy lisoval jste dráty.“

„Přesně tak. Jess, domácí úkol jsi splnila obstojně. Netušil jsem, že o mě máš takovej zájem.“

„Jaký vyvozujete závěr ze skutečnosti, že stejným drátem, jaký přepravujete denně do přístavu, byla uškrcená Connie DeVuonová.“

„Neodpovídejte,“ vpadl rychle Don.

Rick Ferguson mlčel.

„Kde jste byl několik předešlých dní?“

„Skoro nikde.“

„Můžete být konkrétnější?“

„Spíš ne.“

„Proč jste se vyplížil z domu uprostřed noci?“

„To jsem nikdy neudělal.“

„Váš dům byl pod dohledem. Byl jste viděn, jak do něho vstupujete 9. prosince. Nikdo vás neviděl odcházet a druhý den jste nepřišel do práce.“

„Vzal jsem si na pár dní volno. Na to mám nárok. A vůbec – jestli jste mě neviděli odcházet z domu, je to vaše chyba, ne moje.“

„Tak vy jste neutekl?“

„Kdybych utekl, proč bych se vracel? Proč bych se dobrovolně přihlašoval?“

„To mi vysvětlete vy.“

„Nemám vám co vysvětlovat. Neutekl jsem. Hned, jak jsem se doslechl, že po mně jdete, byl jsem tady jako na koni. Nemám důvod, proč bych utíkal. Nic na mě nemáte.“

„Naopak, pane Fergusone. Máme motiv, máme příležitost a vy jste měl přístup k vražedné zbrani.“ Rick Ferguson pokrčil rameny. „Nemáte nic.“

„Dosud jste neodpověděl na moji otázku: Kde jste byl několik předešlých dní?“

„Ale odpověděl. Akorát, že se vy byste chtěla slyšet něco jinýho.“

„A včera?“

„Co včera?“

„Kde jste byl včera? Na to si jistě vzpomenete.“

„Jo, to si pamatuju. Akorát se mi zdá, že vám do toho nic není.“ Podíval se na svého právníka. „Co mají co dělat s mým zatčením moje včerejší záskoky?“

„Odpověz na tu otázku,“ řekl mu Don a Jess mu téměř neznatelným pokývnutím poděkovala.

„Byl jsem s jednou holkou.“

„Jak se jmenuje?“

„Melanie.“

„Příjmení?“

„Na to jsem se jí neptal.“

„Kde bydlí?“

„Nemám ponětí. Šli jsme do motelu.“

„Do kterého motelu?“

„Do toho, co byl nejblíž.“

Jess podrážděně sklopila oči k červené betonové podlaze a vzápětí je pozvedla k polstrovanému stropu. „Jinými slovy: nemůžete dokázat, kde jste včera byl.“

„Proč bych to měl dokazovat?“ Rick Ferguson se znovu obrátil na Dona, v očích němou otázku. „Co mají moje včerejší záskoky společnýho s vraždou tý DeVuonový?“

„Včera mezi druhou hodinou odpoledne a sedmou hodinou večer se někdo vloupal do bytu slečny Kosterové,“ sdělil mu Don. „Pane jo, to je zlý,“ řekl Rick Ferguson posměšně. „Něco se ztratilo?“

Jess si promítla otevřené okno a prázdnou ptačí klec, která ji po návratu přivítala. „Na to se ptám já vás,“ řekla nevzrušeně. „Co? Vy si myslíte, že jsem to byl já?“

„A nebyl?“ ptala se Jess.

„Už jsem řekl. Byl jsem s dívkou jménem Melanie.“

„Máme svědky, kteří vás mohou identifikovat,“ zalhala Jess a doufala, že Don nevznese námitku. Don bohudíky mlčel.

„Pak jsou vaši svědkové vedle,“ řekl sebejistě Rick. „Proč bych se chtěl vloupat do vašeho bytu? To by nebylo moc chytré.“

„Nikdo netvrdí, že jste nějak zvlášť chytrý,“ odsekla Jess. Rick Ferguson se chytil za srdce. „Au! Ty teda umíš člověka ranit, Jess.“ Zamrkal. „Snad ti jednoho dne tu laskavost oplatím.“

„Ricku,“ vložil se do toho Don dřív, než Jess stačila něco říct, „znáte muže jménem Adam Stohn?“

Jess se prudce obrátila ke svému bývalému manželovi.

„Jakže bylo to jméno?“ ptal se Rick Ferguson.

„Adam Stohn,“ zopakoval Don.

Jess se znovu soustředila na Ricka Fergusona a neochotně čekala na jeho odpověď.

„To je jeden z těch vašich domnělých svědků?“ zajímal se Ferguson a zavrtěl hlavou. „Obávám se, že mi to jméno nic neříká.“ Usmál se. „Ale víte, jak je to se mnou a se jmény.“

„Tohle nikam nevede,“ řekla netrpělivě Jess. „Vy tvrdíte, že o smrti Connie DeVuonové nevíte absolutně nic? Tohle se mi snažíte namluvit?“

„To se vám snažím namluvit.“

„Jen si z nás děláte blázny,“ řekla naštvaně Jess.

„Já vám jen říkám pravdu.“

„V tom případě,“ odsekla Jess, „se považujte za zatčeného pro podezření z vraždy Connie DeVuonové.“ Odvrátila se a bryskně vyšla z místnosti.

Don jí byl vzápětí v patách. „Jess, tak moment. Kriste pane, zvaž, co děláš.“ Úředníci na chodbě je diskrétně ignorovali. „Tady není co zvažovat.“

„Jess, nemáš jediný důkaz.“

„Přestaň mi říkat, že nemám důkaz. Mám motiv. Mám příležitost. Mám vražednou zbraň. Co víc potřebuju?“

„Nějaké ty otisky na vražedné zbrani by nebyly k zahození. Vzorky DNA, které by spojovaly Connie DeVuonovou s mým klientem. A já vím, že je nemáš. Pár svědků, kteří viděli Connie DeVuonovou s Fergusonem v době, kdy zmizela. Ty taky nemáš. Nějakou spojitost mezi mrtvým tělem a Rickem Fergusonem. Jess, aspoň něco, co by ty dva spojovalo.“

„Já už je nějak spojím.“

„Tak ti přeju hodně štěstí.“

„Nashle v soudní síni.“

24

Jess se dohadovala se svým soudním poradcem až do okamžiku, kdy začal předběžný výslech k případu Rick Ferguson. „Stejně mám pořád dojem, že byla chyba, když jsme tenhle případ nedali před velkou porotu,“ říkala Jess Tomu Olinskému, když spolu rázovali chodbami ozdobenými cesmínou. Předvánoční výzdobě na stěnách věnovali jen nepatrnou pozornost.

„A já ti říkám, že na to, abychom to dali velké porotě, nemáme pořádný důkaz.“

Na tak mohutného člověka se Tom Olinsky pohybuje docela čile, pomyslela si Jess a měla co dělat, aby mu stačila. „Tvůj bývalý manžel nám už zasadil ránu návrhem na limit.“

„Zatraceně,“ zahučela Jess, kterou pálil Donův návrh na časový limit k předložení důkazů ze strany žaloby. „On přece dělá jen svoji práci, Jess.“

„A já se snažím dělat tu svou.“

Protlačili se kolem přijímacích kanceláří. Málem narazili do ohromného vánočního stromu ověšeného řetězy a polystyrénovými ozdobami, prošli halou a zamířili k výtahům. „Velká porota by obvinění přiklepla,“ pokračovala Jess. „Touhle dobou bychom znali den hlavního přelíčení.“ A taky bych se nemusela tak brzy utkat v soudní síni se svým exmanželem, přiznala v duchu Jess, protože před velkou porotou není obhajoba přítomna a také není povolen křížový výslech svědků. Žalobce prostě předloží své důkazy třiadvacetičlenné velké porotě a požádá ji, aby žalobu schválila a na jejím základě ponechala obžalovaného soudu. Pokud byly důkazy chatrné – a všichni kromě Jess uznali, že chatrné jsou – kancelář žalobce obvykle přistoupila na předběžný výslech. V takovém případě padlo břemeno rozhodování ne na státního zástupce, ale na soudce, jenž měl posoudit, zda důkazy jsou natolik postačující, aby se obžalovaný ponechal soudu. Jess to považovala za velice taktický tah, díky němuž se případ vyřadil ze systému. Kancelář právních zástupců se zrovna nehrnula do případů, které vypadaly předem beznadějně. Předběžné projednávání na nějaký čas vyřadilo žalobu ze hry a nutilo soudce, aby rozhodl, zda je či není důvod ponechat obžalovaného soudu. Celé řízení zpravidla netrvalo déle než dvacet minut.

Jess si připomněla Donovo staré doporučení, aby brala justiční systém trestního práva jako hru: během předběžného projednávání předloží stát své důkazy v co nejobecnější rovině a ponechá si zbytek důkazního materiálu v záloze právě tak na to, aby bylo vyvoláno zkoumám pravděpodobné příčiny; obhajoba se zatím snaží získat co nejvíc informací o důkazech obžaloby.

Když kancelář žalobce uspěje, tři týdny po předběžném projednávání následuje obvinění, během něhož se obžalovaný dostaví před vrchního soudce oddělení trestního práva pro okres Cook, kde mu bude obvinění přečteno nahlas. Podle nepsaných pravidel hry na tomto právu obhajoba netrvá a obviněný má prohlásit, zda se cítí vinen nebo nevinen. Obžalovaný se samozřejmě vždy cítí nevinen, uznala Jess a následovala Toma Olinského do výtahu. Musela se usmát, když tři cestující naráz o krok ustoupili, aby mu udělali místo.

Za použití počítače určí vrchní soudce, který z řadových soudců bude případ projednávat. Zvolí se den přelíčení a případ se zařadí mezi přibližně tři sta dalších předložených případů. Procesy s vrahy se dostanou před soud během několika měsíců až jednoho roku. A v tomto bodě se stává hra opravdu zajímavou.

Obžaloba již nesmí s důkazním materiálem déle otálet a je povinna odhalit obžalovanému případ v celém rozsahu. To se děje prostřednictvím „zpřístupnění listin“. Jakýkoli důkaz, který by obviněnému byl ku pomoci – policejní záznamy, stanoviska expertů, dokumenty, fotografie, jména a adresy svědků, dřívější obvinění – se předá obhajobě. Na druhé straně musí obhajoba totéž poskytnout obžalobě, včetně vlastního seznamu svědků, jakýchkoli lékařských a jiných odborných posudků, a odhalit hlavní strategii obhajoby: alibi, soudní smír, sebeobhajobu či různé stupně prokázané duševní choroby.

Když obžalovaný odepře kauci, má stát sto dvacet dní na to, aby ho předvedl před soud, pokud o to tímto tahem usiloval. A o to usiluje pokaždé. Pokud je obžalovaný propuštěný na kauci, má na to stát sto šedesát dní. Když to obžalovaný požaduje. A nepožaduje to nikdy.

I když chce obžalovaný před soud okamžitě, jeho zástupce potřebuje jistý čas na to, aby prošel důkazní materiály státu. Každopádně má obhajoba za úkol urychlit přípravy na soud. To znervózní stát, který tlačí obžalobu do soudního procesu dřív, než je na něj připravena. Přece jenom – opožděná spravedlnost je popřená spravedlnost.

Když ani za sto šedesát dní není obžaloba připravena, obhajoba může zahájit okamžitý proces zproštění obžaloby před soudcem a případ vypadne z projednávání. Jess moc dobře věděla, že je to to nejhorší, co může potkat státního zástupce. Výtah zastavil v přízemí a Jess s Tomem Olinskym vystoupili a pustili se dlouhou chodbou spojující správní budovu se soudním dvorem.

Ale tohle všechno ji v nejhorším případě čeká později, uvědomila si Jess a hnala se za Tomem Olinským po žulovém dláždění. Teď se musí úspěšně dostat přes předběžný výslech.

Předběžný výslech probíhal v jedné menší a modernější soudní síni v prvním patře. „Půjdeme po schodech,“ navrhl Tom Olinsky a prošel mezi hnědými štíhlými sloupy v dórském stylu, kolem výtahů a zahnul ke schodišti. Na člověka jeho rozměrů je obdivuhodně čerstvý, pomyslela si Jess. Sama by byla na prahu soudní síně v posledním tažení. Když stoupali po schodech, zasáhla její čichové buňky vůně jídel z několika jídelen v prvním patře a napadlo ji, jestli Don s Rickem Fergusonem popíjejí kávu v místnosti vyhrazené obžalovaným a jejich právníkům. Mezi pracovníky Kanceláře státních zástupců se místnosti říkalo salónek grázlů. Neviděla Dona celý týden a od té doby, co podal návrh na limit. Věděla – a i Adam ji na to upozorňoval – že její exmanžel dělá jen svou práci, ale stejně na něj měla vztek. Copak musí být tak zatraceně dobrý?

Adama taky neviděla celý týden, i když s ním denně telefonovala. Poprvé za tři roky byl ve Springfieldu na návštěvě u rodičů. Zítra se vrátí do Chicaga. Každý den v deset hodin večer jí přál dobrou noc. A ujistil ji, že ji miluje. Jess zatím o svých citech nemluvila. Nebyla si jistá, co k němu vlastně cítí. Přitahoval ji, měla ho nesmírně ráda, rozuměla bolesti, kterou prošel. Ale miluje ho? To nevěděla. Bála se poslechnout své city.

Poddej se tomu, zaslechla vzdálený šepot. Poddej se tomu. Poddej se tomu.

Snad až skončí předběžný výslech. Možná až se jí podaří dostat Ricka Fergusona před soud, odhodí hlodavé pochybnosti o Adamovi, které jí zasel do mozku Don, a nechá věcem a vztahu, který se mezi nimi vyvíjí, volný průběh. Věř svým instinktům, předly jí hlasy do uší. Věř svým instinktům.

„Až po tobě,“ řekl Tom Olinsky, otevřel dveře a nechal Jess vejít jako první. Podivná chvíle na kavalírství, pomyslela si Jess a rozhlížela se po kruhové soudní síni bez oken. Soudní síně v prvním, druhém a třetím patře jí připomínaly malé vesmírné lodě. Když za vámi zapadly dveře, ocitli jste se ve sporém, převážně šedivém prostoru uzavřeném skleněnou přepážkou, za kterou čekali diváci. Soudcovská stolice byla hned vedle dveří, lavice porotců buď po levé, nebo pravé straně. V této soudní síni měla porota vyhrazená místa po soudcově levici, ale během předběžného výslechu zůstanou neobsazeny.

Po čtvrté hodině odpoledne se v těchto síních projednávaly jedině drogové případy a denně bylo v této oblasti co řešit.

Různí zapisovatelé a úředníci byli již na svých místech. Jess se svým nadřízeným přistoupili k lavici obžaloby, kde už byl pohodlně usazený Neil Strayhorn. Jess odložila aktovku na zem a pátrala po místnosti po svých svědcích. „Ještě nikdo nepřišel,“ sdělil jí Neil.

„Ověřila sis u policie, jestli dostali vyrozumění včas?“ zeptal se jí Tom Olinsky, který dosedl vedle Neila a jeho mohutné pozadí přetékalo přes okraje židle.

„Dneska ráno v 7:45,“ potvrdila Jess a dumala, proč se jí ptá na tak základní věc. Vždycky se o tom na policii ujišťovala. Kromě toho volala do kriminální laboratoře a prošla si analýzu fyzických důkazů a probrala s Hilary Waughovou otázky, které jí položí jako svědkyni. K předběžnému projednávání se dostaví jako svědek i paní Gambalová, Conniina matka, jedna z Conniiných spolupracovnic a Conniina nejbližší přítelkyně. Měly podepřít tvrzení, že Connie k smrti vyděsil Rick Ferguson, když jí vyhrožoval smrtí, bude-li u soudu svědčit proti němu. Potvrzením tohoto stanoviska by stát získal motiv k vraždě.

„Tome, nemusíš tady celou dobu sedět,“ řekla Jess svému nadřízenému. „My to s Neilem zvládneme.“

„Jsem na to docela zvědavý,“ odpověděl a opřel se o opěradlo židle, až dřevo zasténalo a přední nohy se zvedly z podlahy. Jess se usmála. Za takto projevenou podporu mu byla vděčná. Celý minulý týden jí dával pořádně zabrat a otevřeně označil kauzu za příliš závislou na okolnostech, ale nakonec se podvolil její urputné touze v případu pokračovat. „Mám dojem, že támhle tě někdo shání,“ upozornil Tom Jess, když se dveře soudní síně pootevřely a starší žena oblečená v černém nesměle nakoukla dovnitř.

„Paní Gambalová,“ pozdravila ji srdečně Jess. Přistoupila k ní a uchopila její obě ruce do svých. „Jste hodná, že jste přišla.“

„Toho netvora zlikvidujeme?“ Její konstatování vyznělo spíš jako otázka.

„Zlikvidujeme,“ ujistila ji Jess. „Pamatujete si na mého asistenta Neila Strayhorna, viďte? A tohle je Tom Olinsky, můj nadřízený poradce. Tome, to je paní Gambalová, Conniina matka.“

„Zdravím vás, paní Gambalová,“ řekl a pomalu se vztyčil.

„Doufám, že vás odsud brzy dostaneme.“

„Dohlédněte, aby to bylo spravedlivé,“ nabádala je paní Gambalová.

„Musíte počkat venku, dokud vás nezavolají ke svědecké výpovědi,“ vysvětlovala jí Jess, když ji vedla zpět na chodbu. „Tady se posaďte.“ Jess ukázala na lavici u stěny. Ale žena zůstala stát. „Rozumíte všemu, na co se vás budu ptát? Vyhovují vám všechny moje otázky?“ Paní Gambalová přikyvovala. „Řeknu vám po pravdě – Connie se toho člověka strašně bála. Vyhrožoval jí smrtí.“

„Ano. Ničeho se nebojte. Když nebudete rozumět otázce nebo čemukoli, co se bude v soudní síni dít, čemukoli, na co se vás zeptá obhájce, prostě to řekněte. Na všechno máte dost času.“

„Toho netvora zlikvidujeme,“ řekla znovu paní Gambalová a přešla k oknu na konci chodby a zahleděla se ven do chladného šedivého dne.

Ostatní svědkové se dostavili chvíli nato. Jess krátce pohovořila s policií a soudním chemikem, poděkovala Conniině kolegyni a přítelkyni za ochotu. Nasměrovala je k lavici a informovala je, že je zanedlouho zavolají k výpovědi. Pak se vrátila do soudní síně.

Prostor pro diváky se pomalu plnil. Jess poznala několik právníků se svými klienty, kteří čekali na přelíčení. Don s Rickem Fergusonem se dosud neobjevili. Je možné, že Don chystá na poslední chvíli nějakou ránu pod pás? Tajemník si hlasitě odkašlal, vyzval k pořádku v soudní síni a představil soudkyni Carolinu McMahonovou. Carolině McMahonové bylo málo přes čtyřicet a její kulatý obličej odporoval hranaté postavě. Měla tmavé krátké vlasy a bledou pleť, která se barvila temně do červena pokaždé, když ztrácela trpělivost. Což se stávalo poměrně často. Don se protáhl dveřmi soudní síně s příhodnou dramatickou okázalostí právě v okamžiku, kdy tajemník vyvolával jméno Ricka Fergusona.

„Zde, vaše ctihodnosti,“ ozval se hlasitě Don a odváděl svého klienta k místu obhajoby.

„Je obhajoba připravena?“ zeptala se Carolina McMahonová s přídechem sarkasmu v hlase, když pohlédla skrz brýle na nedochvilného právníka. „Ano, vaše ctihodnosti.“

„A stát?“

„Stát je připraven, vaše ctihodnosti,“ odpověděla odhodlaně Jess.

„Pane Shawe, své vyjádření k vašemu návrhu vyjevím,“ okamžitě oznámila Carolina McMahonová, „až zjistím, kam směřuje obžaloba. Slečno Kosterová, můžete začít.“

„Děkuji, ctihodnosti,“ prohlásila Jess a zamířila k prázdnému místu pro svědky. „Stát povolává svědka detektiva George Farquharsona.“

Detektiv Farquharson byl vysoký, měl světlou pleť a prořídlé vlasy. Prošel vnějšími dveřmi soudní síně, mezi řadami zaplněnými diváky, skleněnými dveřmi, které dělily místnost na dvě poloviny, a stanul na místě pro svědky. Povinně složil přísahu, posadil se a jasně a nahlas uvedl své jméno a hodnost. Na první pohled člověk navýsost spokojený s povinností, ke které se chystal.

„Pátého prosince odpoledne,“ zahájila Jess, „jste vyšetřoval smrt Connie DeVuonové?“

„Ano.“

„Můžete nám k tomu něco říct?“

„Do Skokie Lagoons jsme s kolegou odjeli na telefonický podnět pana Henryho Sullivana, který tam byl na rybách a narazil na tělo Connie DeVuonové. Na první pohled bylo zřejmé, že byla zavražděná.“

„Podle čeho to bylo zřejmé?“

„Měla kolem krku omotaný kus drátu,“ odpověděl detektiv Farquharson.

„Co jste udělal po spatření těla, pane Farquharsone?“

„Prohledali jsme okolí a zatelefonovali do kanceláře soudního lékaře. Tělo bylo naloženo do sanitky a odvezeno do Harrison Street.“

„Děkuji, detektive Farquharsone.“

Don se rychle zvedl. „Našel jste na místě nějaké jiné stopy kromě drátu omotaného kolem krku paní DeVuonové, pane Farquharsone?“

„Ne.“

„Žádné otisky prstů? Nedopalky od cigaret? Oděv?“

„Ne, pane.“

„Takže nic, co by spojovalo mého klienta se zemřelou?“

„Ne, pane.“

„Děkuji.“ Don se vrátil na své místo.

„Můžete odejít, detektive Farquharsone,“ sdělila mu soudkyně McMahonová.

„Stát povolává doktorku Hilary Waughovou.“ Hilary Waughová měla na sobě tmavě modrý kalhotový kostým a kolem krku perlový náhrdelník. Tmavé vlasy upravené do tradičního francouzského copu. „Doktorko Waughová,“ oslovila ji Jess, když se Hilary Waughová usadila na místě pro svědky, „jaké byly výsledky posmrtného ohledání Connie DeVuonové?“

„Zjistili jsme, že Connie DeVuonová zemřela na následky zadušení způsobené škrcením kusem magnetického drátu. Drát jí rovněž prořízl krční tepnu, ale to se stalo až po smrti.“

„Našli jste nějaké stopy po jiném fyzickém násilí?“

„Ano. Měla zlomené levé zápěstí a několik žeber a vykloubenou čelist.“

„Našli jste stopy po sexuálním útoku?“

„Ano. Tělo bylo nahé a vagína jevila známky traumatu.“

„Jak dlouho byla paní DeVuonová mrtvá, než byla nalezena?“

„Přibližně šest týdnů. Identifikovali jsme ji pomocí otisků zubů.“

„Děkuji.“

„Našlo se ve vagíně sperma?“ zeptal se Don a rychle vyskočil ze židle.

„Žádné stopy jsme nezjistili.“

„A stopy po kousnutí?“

„Pouze zvířecího původu.“

„Nějaké stopy krve, jiné než Connie DeVuonové?“

„Ne.“

„Stopy slin?“

„Zatím jsme žádné neobjevili. Paní DeVuonová byla mrtvá přibližně šest týdnů a její tělo bylo ve stadiu pokročilého rozkladu.“

„Ale vzhledem k chladnému počasí nepokračoval rozklad tak rychle jako je obvyklé. Je to tak?“

„Ano.“

„A přesto jste nenašli stopy cizí krve, stopy po zubech jiných než zvířecích, žádné sliny, nic skutečně obviňujícího. Zřejmě nic, co by vám umožnilo identifikaci pachatele tohoto zločinu.“

„Ne,“ připustila doktorka. „Děkuji vám.“

„Stát povolává doktora Rudyho Wanga,“ řekla Jess okamžitě po odchodu Hilary Waughové.

Soudní znalec doktor Wang byl šedovlasý, sporé postavy, a vzdor orientálně znějícímu jménu byl původem Polák. Měl na sobě hnědý oblek s uzoučkými proužky a ve tváři ustaraný výraz, jako by někde zapomněl brýle na čtení.

„Doktore Wangu, měl jste možnost prozkoumat drát, kterým byla uškrcená Connie DeVuonová?“ zeptala se Jess a přistoupila ke svědkovi. „Ano, měl.“

„Mohl byste ho popsat?“

„Byl to magnetický drát v barvě ocelové šedi, čtyřicet centimetrů dlouhý a měl přibližně půl centimetru v průměru. Velice silný a velice pevný.“

„Prozkoumal jste rovněž podobný kousek drátu z drátovny Ace Magnetic Wire, ve které je obžalovaný zaměstnaný?“

„Ano. Jsou identické.“

„Děkuji, doktore Wangu.“

Než se Jess stačila vrátit na své místo, byl Don na nohou a bleskurychle se přemístil před doktora Wanga. „Pane doktore, našly se na kusu drátu, který měla omotán kolem krku Connie DeVuonová, nějaké otisky prstů?“

„Ne.“

„Částečné otisky?“

„Ne.“

„Řekl byste, že tento typ drátu patří spíš k běžným typům?“ Rudy Wang pokrčil rameny. „Řekl bych, že spíš k těm běžným.“

„Dá se koupit v kterémkoli železářství?“

„Ano, myslím, že se dá koupit v kterémkoli železářství.“

„Děkuji.“

„Můžete odejít,“ řekla soudkyně. Než se Don vrátil na místo, vyslal k Jess úsměv. „Nesnáším, když se obhájci tváří tak bezstarostně,“ prohodil Tom Olinsky k Jess.

„Stát povolává svědkyni paní Rosarii Gambalovou,“ zavolala hlasitě Jess. Vztek jí zachvátil konečky prstů a musela sevřít ruce v pěst.

Paní Gambalová v černém svetru s dlouhými rukávy a dlouhé černé sukni zvolna přicházela ze zadní části soudní síně směrem k místu pro svědky. Při chůzi se kymácela ze strany na stranu, jako by měla každým okamžikem upadnout. Uklidnila se až před soudcovskou stolicí, složila přísahu, při které očima divoce těkala po soudní síni a mírně je vytřeštila, když její pohled padl na obžalovaného. Ze rtů jí unikl dušený sten.

„Jste v pořádku, paní Gambalová?“ zjišťovala Jess. „Nechcete sklenici vody?“

„Jsem v pořádku,“ odpověděla žena překvapivě pevným hlasem.

„Můžete nám říct, v jakém jste vztahu k zemřelé?“ zeptala se Jess.

„Jsem její matka,“ odpověděla žena. O své dceři hovořila v přítomném čase.

„Kdy jste poprvé oznámila, že svoji dceru postrádáte, paní Gambalová?“

„Dvacátého devátého října 1992, když po práci nevyzvedla Steffana.“

„Steffan je její syn?“

„Ano. A můj vnuk. Po škole chodí ke mně domů a čeká, až přijde Connie. Než odchází z práce, pokaždé mi zatelefonuje.“

„A odpoledne dvacátého devátého října vám dcera zavolala a řekla, že je na odchodu. Ale už jste ji nikdy nespatřila. Je to tak?“

„Zavolala jsem na policii. Řekli mi, že musím počkat dvacet čtyři hodin. Zavolala jsem tedy vám a vy jste nebyla doma.“

„Proč jste volala mně, paní Gambalová?“

„Protože jste byla její právník. Čekala jsem, že jí pomůžete. Věděla jste, že jí hrozí nebezpečí. Věděla jste o jeho výhrůžkách.“ Ukázala obviňujícím prstem na Ricka Fergusona. „Námitka!“ vykřikl Don. „Svědectví z druhé ruky.“

„Tohle je předběžný výslech,“ upozornila Jess svého exmanžela. „Svědectví z druhé ruky se připouští.“

„Povoluji,“ rozhodla soudkyně. „Pokračujte, slečno Kosterová.“

Jess obrátila svou pozornost na paní Gambalovou. „Rick Ferguson vyhrožoval vaší dceři smrtí?“

„Ano. Měla z něho hrozný strach. Tvrdil, že ji zabije.“

„Námitka,“ vykřikl znovu Don. „Vaše ctihodnosti, můžeme před vás předstoupit?“

Oba právníci stanuli před soudcovskou stolicí. „Vaše ctihodnosti, myslím, že teď nastal čas rozhodnout o mém návrhu na omezení důkazů podaných v tomto případě. Téměř veškeré důkazy proti mému klientovi vycházejí ze svědectví z druhé ruky a jsou značně předpojaté,“ spustil Don a převzal iniciativu.

„Což je při předběžném výslechu dovoleno,“ opakovala znovu Jess.

„Ctihodnosti, neexistuje přímý důkaz, že by můj klient někdy vyhrožoval Connie DeVuonové.“

„Stát povolá další dva svědky, kteří odpřísáhnou, že obžalovaný vystrašil Connie k smrti, když jí vyhrožoval fyzickou likvidací, pokud se rozhodne svědčit proti němu před porotou.“

„Vaše ctihodnosti, takové svědectví z druhé ruky není jen předpojaté, ale dokonce irelevantní.“

„Irelevantní?“ vyjela Jess a slyšela, jak se její hlas odrazil od skleněné stěny. „Vaše ctihodnosti, vždyť vede k motivu. Connie DeVuonová obvinila Ricka Fergusona ze znásilnění a ublížení na zdraví…“

„Což nebylo před soudem nikdy dokázáno,“ upozornil ji Don. „Protože Connie DeVuonová už to k soudu nestihla. Byla zavražděna dřív, než mohla svědčit.“

„Ctihodnosti,“ namítal Don, „můj klient vždy tvrdil, že paní Connie DeVuonovou nikdy nenapadl. Kromě toho má pro dobu údajného útoku dokonalé alibi.“

„Povolám několik policistů, aby dosvědčili, že Connie DeVuonová jednoznačně poznala v Rickovi Fergusonovi muže, který ji ztloukl a znásilnil,“ navrhla Jess. „Svědectví z druhé ruky, vaše ctihodnosti,“ vpadl stroze Don. „A protože Connie DeVuonová se zmínila policii o útoku Ricka Fergusona na její osobu až za tři dny, nelze její prohlášení klasifikovat jako ‚výrok z rozrušení‘, a proto není výjimkou z pravidla o svědectví z druhé ruky. Vaše ctihodnosti, jediná osoba, která by mohla identifikovat mého klienta jako útočníka a mohla by dosvědčit, že jí vyhrožoval smrtí, je mrtvá. A protože nebylo nikdy dokázáno, že můj klient má něco společného s útokem na paní DeVuonovou, musím požádat, aby podobný vysoce rozněcující a předpojatý důkazní materiál proti mému klientovi byl zamítnut.“

„Vaše ctihodnosti,“ prohlásila Jess rychle, „stát tvrdí, že tyto důkazy, ačkoli jsou nepochybně svědectvím z druhé ruky, jsou definitivně průkazné. Míří přímo k jádru věci v procesu stát versus Rick Ferguson.“

„Faktem zůstává, že stát nemá nic, co by mého klienta spojovalo s mrtvou ženou. Předkládá pouze řadu neopodstatněných tvrzení z druhé ruky.“

„Soudkyně McMahonová,“ řekla Jess a všimla si, že tváře soudkyně jsou poznamenané temně rudými skvrnami, „stát má v úmyslu povolat jako svědkyně Conniinu nejlepší přítelkyni a spolupracovnici. Obě ženy odpřísáhnou, že Connie DeVuonová byla z Ricka Fergusona hrůzou bez sebe a že se svěřila s jeho výhrůžkami…“

„Vaše ctihodnosti,“ přerušil ji Don a vyčerpaně zvedl paže do vzduchu, „takhle se k ničemu nedostaneme.“

„Co se děje?“ volala paní Gambalová z místa pro svědky. „Nerozumím tomu.“

Carolina McMahonová se s chápavým pohledem obrátila ke starší ženě, jež rozrušeně povstala z křesla pro svědky.

„Můžete sestoupit, paní Gambalová,“ řekla jí mírně a barva ve tvářích ještě o poznání potemněla.

„Nerozumím tomu,“ protestovala paní Gambalová.

„To je v pořádku,“ uklidňovala ji Jess a natáhla k ní paži.

„Vedla jste si velice dobře, paní Gambalová.“

„Vy už se mě na nic ptát nepotřebujete?“

„Zatím ne.“

„Ten člověk se mě taky nebude na nic ptát?“ Namířila třesoucí se ukazováček na Dona.

„Ne,“ řekla Jess tiše a zahlédla ve tváři Toma Olinského porážku. Neil Strayhorn odváděl paní Gambalovou ze soudní síně.

„Pane Shawe, jsem připravená reagovat na váš návrh,“ prohlásila soudkyně.

Don a Jess před ní znovu předstoupili.

„V tomto případě se přikláním na stranu obhajoby, slečno Kosterová.“

„Ale vaše ctihodnosti…“

„Předpojatost důkazního materiálu prostě převažuje nad jeho průkazností a uložím státu, aby jej neuváděl před porotou.“

„Ale vaše ctihodnosti, bez těchto důkazů máme svázané ruce. Nemůžeme dokázat motiv. Prostě nám jiné argumenty chybí.“

„S tím musím bohužel souhlasit,“ řekla soudkyně. „Jste připravena přijmout návrh na zamítnutí?“

Jess pohlédla ze soudkyně na svého exmanžela a musela přičíst k jeho dobru, že se zdržel projevů triumfu. „Teď je to na tobě,“ řekl jí.

V příštím okamžiku byla všechna obvinění proti Rickovi Fergusonovi zamítnuta.

„Jak jsi to mohl udělat?“ zaútočila vztekle Jess na Dona, když osaměli na chodbě před soudní síní. Tom Olinsky se vrátil do kanceláře; Neil Strayhorn stál na opačném konci dlouhé chodby s paní Gambalovou a dvěma svědkyněmi a pokoušel se jim co nejpodrobněji vysvětlit, co se stalo a proč nebude Rick Ferguson obviněn z vraždy. „Jak jsi mohl toho vraha nechat jen tak odejít?“

„Nemáš jediný argument, Jess.“

„Ty víš, že ji zabil. Víš, že je vinen!“

„Odkdy mají osobní pocity před soudem nějakou váhu?“ chtěl vědět Don, ale vzápětí změkl. „Podívej, Jess, já vím, jak moc si přeješ, aby byl Rick Ferguson vinen. Vím, jak moc si přeješ vidět ho za mřížema. A upřímně řečeno, sám bych byl klidnější, kdyby byl zadržený aspoň do té doby, než zjistíme, kdo ti ztrpčuje život. Nejsem tak docela přesvědčený, že ti hrozí nebezpečí právě od Ricka Fergusona a jenom proto, že tě miluju, nemůžu zradit svou profesionální povinnost vůči svému klientovi.“ Odmlčel se a hledal v jejích očích jiskřičku porozumění. Jess zatvrzele zůstávala bez výrazu. „Mám návrh. Uzavřeme příměří a půjdeme někam na oběd,“ navrhoval.

„Neřekla bych, že je to za daných okolností ten nejlepší nápad.“

„No tak, Jess,“ naléhal, „nesmíš to brát tak osobně.“

„Jsem už taková. Je mi líto, jestli jsem tě zklamala.“

„Ty mě nikdy nezklameš.“

Jess cítila, jak příliv jejího vzteku opadává. Jaký mělo smysl zlobit se na Dona, když ve skutečnosti má zlost na sebe? „Dneska nemůžu, Done. Už jsem něco slíbila,“ řekla. „Adamovi?“

„Sestře,“ vysvětlovala. „A švagrovi. A svému otci a jeho nové lásce. Skvělé zakončení ještě skvělejšího dne. Ozvu se ti co nejdřív.“ Otočila se a hleděla do tváře Ricka Fergusona.

„Kriste pane!“

„Ale ne,“ řekl. „To jsem jen já.“ Usmál se. „Napadlo mě, že bysme to mohli jít někam oslavit,“ oslovil Dona přes její hlavu.

„Obávám se, že to nepůjde,“ uzemnil ho chladně Don. „To je ale smůla,“ řekl Rick s neupřímným úsměvem. „A co ty, Jess? Mohli bysme to roztočit spolu. Se mnou by ses nenudila.“

„Ona už nespatří ani tvůj stín. Nikdy,“ zdůraznil Don. „Je to jasné?“

Rick Ferguson ustoupil a chytil se za srdce, jako by byl smrtelně raněn. „Vy jste ale tvrdej chlápek, pane Shaw,“ poznamenal a napřímil se. „Ale jestli je to vaše zbožný přání, bude po vašem. Prostě se teď cítím tak skvěle po těle, že jsem se o to chtěl s někým podělit.“

„Bež domů, Ricku,“ řekl Don. Nekompromisně uchopil Ricka za loket a odváděl ho k výtahům. Právě se před nimi vyzývavě otevřely jedny dveře. Ale těsně předtím, než nastoupili dovnitř, Rick Ferguson se Donovi vytrhl a vyrazil k Jess.

Když k ní přistoupil, zadržela dech, odhodlaná neustoupit ani o krok. Samozřejmě, že se v téhle chvíli o nic nepokusí. Jsme přece na půdě justice. A rázuje k nám jeho právní zástupce.

„Chceš vědět, jak se cítím?“ ptal se jí a pohled jí upíral přímo do očí. Hovořil tak tiše, že ho mohla slyšet jen ona. „Jako kočka, která právě sežrala kanára.“

Na okamžik Jess ztratila hlas a zalapala po dechu. „Ty parchante,“ zašeptala.

„No jasně,“ řekl jí Rick Ferguson. „A neměj strach,“ dodal chvíli před tím, než ho jeho právník srazil k zemi, „už nikdy nespatříš ani můj stín.“

25

Jess odjela v pronajatém automobilu do Evanstonu a za pět minut šest zaparkovala před domem své sestry. Modrý otcův buick už stál u příjezdové cesty. „Skvělé,“ zašeptala a litovala, že nemá čas aspoň na jednu skleničku, která by jí umožnila vidět nový rodinný přírůstek ve vlídnějším světle. „Jen klid. Usmívej se. Tvař se spokojeně.“

Opakovala si tyto jednoduché věty tak dlouho, až ztratily význam a musela si vymyslet jiné. „Buď milá. Buď velkorysá. Neodporuj.“

„Neodporuj,“ nabádala se, a aby si dodala odvahu, pokyvovala hlavou tak vehementně, až hrozilo, že jí upadne. „Buď milá.“ Otevřely se dveře a Barry, jenž se v nich objevil, na ni mocně mával rukama a zval ji dál. Byl by její švagr schopen poslat jí podobný dopis?

Nebuď směšná, plísnila se a dbala, aby přitom nehýbala rty. Ten dopis ti neposlal Barry, ale Rick Ferguson. Teď to ale přestává všechno, zlobil se jakýsi vnitřní hlas. Rick Ferguson přece nic neprovedl. Je nevinný, zapomnělas? Neexistuje žádný pádný důkaz, který by ho z čehokoli usvědčil. Jeho vinu jsi nedokázala. Proto je nevinný. Nevinný a někde na mě číhá, pomyslela si, otevřela dvířka, vystoupila a prudce jimi třískla. Nechtěla připustit možnost, že by se nechala zastrašit. Zítra jde na poslední hodinu sebeobrany, kde se naučí, jak odzbrojit případného útočníka. Pochybovala, že by se do té doby Rick Ferguson o něco pokusil. I pro něho by to bylo příliš unáhlené. Kdyby se jí něco stalo, on by byl první podezřelý.

Výborně, pomyslela si Jess a uvědomila si, že nekoupila ani láhev vína, ani dárky dětem. Rick Ferguson je jediný a první podezřelý z vraždy Connie DeVuonové. To je naprosto zřejmé. A zatím stát nemá natolik průkazné argumenty, aby ho postavil před soud. Nepochybně bude natolik mazaný, že se zatím nepokusí ji sprovodit ze světa. Teď, když byla veškerá obvinění zamítnuta, nemá k tomu žádný důvod. Až na to, že by to pro něho bylo čiré potěšení, vzdychla v duchu Jess. Věděla, že Rick Ferguson je odhodlaný jít po ní. Dává si jen trochu na čas, pohrává si s ní jako kočka s myší a z ničeho nic zaútočí. Beze svědků. Bez důkazů. Nikdo mu to nikdy nedokáže. Jednoho dne Jess Kosterová zmizí a nikdo už o ní neuslyší.

Jak skončila matka, skončí i dcera, napadlo ji a v oné situaci nacházela podivné uspokojení, jako by její osud vyčerpal svou nabídku.

Za Barryho zády se vynořil její otec a snad poprvé byla Jess ráda, že si našel přítelkyni. Když dojde k nevyhnutelnému, pomůže mu ztrátu lépe snášet.

„Kriste pane, Jess,“ zavolal na ni Barry. „Pomaleji by to nešlo? Pojď honem dovnitř. Vždyť mrzne.“ A jako by jeho slova žádala potvrzení, zvedl se vítr a přihnal zvlášt ledový vzduch od vody a rozhoupal holé větve stromů. Jess si všimla modrých žárovek, kterými byly ozdobené dva jehličnaté stromky před hlavním vchodem a přemítala, jestli žárovky zmodraly mrazem. Vypadaly ponuře a nevesele. Nad dveřmi byl zavěšený kruhový věnec ze zeleného krepového papíru a s velkou červenou stuhou. „To dělal Tyler ve školce,“ oznámil pyšně Barry, když Jess klopýtala po nedbale odklizených schodech. Jako bych měla na nohou závaží, pomyslela si. „Kde jsi vzala to auto?“

„Odpoledne jsem si ho pronajala,“ vysvětlovala Jess, vešla do haly a vzápětí se ocitla v otcově náručí. „Ahoj, tati.“

„Ahoj, zlatíčko. Nech mě, ať si tě prohlídnu.“ Odstrčil ji od sebe na délku paží a aniž spustil ruce z jejích ramenou, se zalíbením ji pozoroval. Nakonec ji k sobě znovu přivinul. „Vypadáš báječně.“

„Co je to za auto?“ zajímal se Barry.

„Toyota,“ odpověděla Jess a byla vděčná i za tak nicotné téma hovoru, jakým bylo její čerstvě najaté, malé červené auto.

„Nemělo by se jezdit v japonských vozech,“ zašpičkoval Barry, když jí pomáhal z kabátu a věšel ho do skříně. Jess zahlédla černý norkový kožich, o kterém věděla, že nepatří její sestře, a nejasně si položila otázku, jak jdou k sobě norkové kožichy a sandály. „Americký automobilový průmysl potřebuje veškerou podporu.“

„Což vysvětluje tvého jaguára,“ řekla Jess a upustila kabelku na zem.

„Moje další auto bude americká značka,“ ujistil ji Barry. „Uvažuju o cadillacu.“

„Cadillac je dobrý vůz,“ vložil se do toho Art Koster a pohledem naznačoval Jess, aby už dané téma dál nerozváděla. Jess přikývla. „Mrzí mě to, ale poslední dobou jsem měla moc práce, tati,“ omlouvala se a odkládala vstup do obývacího pokoje.

„Já to chápu, zlatíčko,“ ujišťoval ji otec a Jess spatřila v jeho měkkých hnědých očích opravdové pochopení.

„Promiň, jestli jsem ti nějak ublížila,“ zašeptala. „Víš, že je to ta poslední věc na světě, které bych byla schopná.“

„Já vím. Ale nic se nestalo. Nikomu jsi neublížila a teď jseš mezi námi.“

„Úplně jsem zapomněla na dárky a víno,“ omlouvala se znovu Jess a spatřila Maureen, která se objevila v hale s jedním z dvojčat v náručí. Tyler se držel jako klíště matčiných nohou. Jess zaznamenala, že celý Pepplerův klan je oblečený do slavnostní červené a zelené. Maureen s miminkem měly na sobě velice podobné šaty z červeného sametu; Tyler s Barrym měli tmavě zelené kalhoty a červená manšestrová saka, kolem krku široké tmavě zelené kravaty. Vypadali, jako by právě vystoupili z vánoční pohlednice. Jess si ve svém bílém angorském svetru a jednoduchých černých kalhotech připadala jako z jiného světa.

„Jsem hrozně ráda, žes přišla,“ řekla Maureen se slzami v koutcích očí. „Měla jsem strach, že se na poslední chvíli omluvíš, protože…“ Odmlčela se. „Pojď dál.“ Art Koster vzal svou mladší dceru kolem ramen a odvedl ji do obývacího pokoje. První věc, které si Jess všimla, byla ohromná skotská borovice, která se tyčila před klavírem a čekala na ozdobení. Hned vedle vánočního stromu spatřila na růžové pohovce postavu sedící madony s dítětem v červených sametových šatičkách.

„Sherry,“ řekl její otec a zamířil s Jess k pohovce, „to je moje mladší dcera Jess. Jess, to je Sherry Haseková.“

„Těší mě, Jess,“ řekla žena a odevzdala miminko Jessinu otci. Stoupla si, aby Jess potřásla rukou. Odpovídala popisu Arta Kostera: byla hubená a o něco menší, než si Jess představovala. Její černé vlasy vypadaly překvapivě přirozeně a na šíji byly sepjaté ozdobnou sponou do krátkého ohonu. Kolem krku měla dlouhý zlatý řetěz s černým onyxovým srdcem. Byla oblečená do jednoduché bílé hedvábné blůzy a šedých kalhot. Na nohou pevné černé kožené boty. Po sandálech ani stopy. Její ruka měla pevný stisk, ale Jess ucítila v dlani chlad, přestože v krbu hučel oheň.

Je stejně nervózní jako já, pomyslelal si Jess a poručila si, že se nesmí rozplakat. „Mrzí mě, že trvalo tak dlouho, než jsem se s vámi mohla sejít,“ řekla jí Jess upřímně. „To se stává,“ pokrčila rameny Sherry Haseková a usmála se. „Co si dáš k pití?“ zjišťoval Barry. „Víno? Pivo? Nebo snad colu?“ dodal významně.

„Můžu si dát colu?“ zeptal se okamžitě Tyler. „Ty si můžeš dát mlíko,“ uzemnila ho Maureen. „Já si dám víno,“ řekla Jess a vzala z náručí své sestry miminko. Maureen měla pravdu – dvojčata během posledních dvou měsíců pěkně povyrostla. „Ahoj, mazlíčku. Jak se máš?“

Mimino na ni civělo, jako by byla tvor z jiné planety a námahou zašilhalo, jak se snažilo zaostřit pohled na Jessin nos. „Jsou nádherná, že?“ ozval se hrdě Barry a natahoval k Jess skleničku s bílým vínem. „Já Chloe podržím,“ nabídl se a vyměnil sklenici vína za svou malou dceru. „Odjakživa jsem si přála dvojčata,“ řekla Sherry Haseková. „Holčičky. Místo toho mám tři kluky. A pěkně jednoho po druhém.“

„Naši přátelé tvrdí, že s klukama jsou větší potíže v dětství,“ řekla Maureen a posadila se s jedním miminem v náručí. Tyler se jí přisál k nohám. „Ale s holkama je víc starostí v dospívání.“

„Co ty na to, Arte?“ zeptal se Barry. „Jak si vedly tvoje dcery v pubertě?“

Art Koster se rozesmál. „Moje dcery si vedly vždycky skvěle,“ řekl vlídně a Jess si vybavila uslzenou tvář své matky. Tohle si nezasloužím, jess. Tohle si od tebe nezasloužím. „Neřekla bych, že jsme byly tak skvělé,“ utrousila Jess a rychle pozvedla skleničku s vínem ke rtům. „Na zdraví.“ Dlouze se napila, pak ještě jednou. „Na zdraví a blahobyt,“ připil Barry.

Jess se soustředila na oválný obličej Sherry Hasekové. Její oči byly široké a posazené daleko od sebe, ale ostatní rysy obličeje byly podivně namačkané na sebe, jako by v její tváři nebylo pro nic jiného místo. Když se při rozhovoru vzrušila, ústa poskakovala ze strany na stranu. Při řeči si pomáhala dlouhými pečlivě pěstěnými prsty a budila dojem živé, jakoby zmatené mysli.

Vůbec se nepodobá matce, usoudila Jess a místo tváře Sherry Hasekové si představila matčin široký obličej, její modrozelené oči, jemnou pleť, pravidelné tvary úst a nosu, vysedlé a vysoko posazené lícní kosti. Její tvář vyzařovala klid a lidé v jejím okolí se cítili bezpeční a bezstarostní. V jemné vyváženosti rysů jejího obličeje bylo něco uklidňujícího, jako by čistota, jíž byl prostoupený, byla odrazem hlubokého vnitřního míru.

Její matka byla vždycky mírná, uvědomila si Jess, vždycky působila uklidňujícím dojmem a bez sebevětší námahy dokázala svou pohodu přenést na ostatní. Málokdy ztrácela nervy a téměř nikdy nekřičela. A nikdy se jí nikdo nemusel ptát, co si myslí. Nebyla zdrženlivá a ostýchavá, neměla trpělivost na hádanky. Otevřeně dávala najevo svůj názor a čekala, že i ostatní budou upřímní. Ke každému se chovala s úctou, i když ostatní si často žádnou úctu nezasloužili, uvědomovala si nyní Jess a před očima se jí vynořila matčina uslzená tvář.

„Jess, zpátky do reálu,“ zaslechla Barryho. Jess cítila, jak jí sklenička klouže mezi prsty a než mohla spadnout na zem, pevně ji sevřela. Křehké sklo zapraskalo a sklenička se jí rozpadla v prstech. Ruka byla mokrá a lepkavá. Pohlédla na ni a viděla, jak se její krev mísí s bílým vínem a barví dlaň do růžová. K uším jí náhle pronikly hlasité výkřiky a pláč, které naplnily pokoj. „Mami!“ křičel Tyler. „Proboha, Jess, tvoje ruka!“

„Jak se ti tohle skara povedlo?“ přiřítil se k ní Barry a podržel pod rukou ubrousek, aby krev nepotřísnila koberec. Jedno z dvojčat se rozplakalo.

„Jsem v pořádku,“ slyšela sama sebe říkat, i když po pravdě řečeno vůbec nevěděla, co se stalo, a proto nemohla rozhodnout, jestli je nebo není v pořádku.

„Ty máš ale sílu, děvče,“ říkal její otec, pomalu rozevřel pěst své dcery a zkoumal zranění. Opatrně odstranil z rány dva drobné úlomky skla a jemně otíral krev svým bílým lněným kapesníkem.

„To můj orlí spár,“ řekla Jess.

„Tvůj co?“ zeptal se Barry a vtíral do koberce trochu sodové vody.

„Chodím do kursu sebeobrany,“ zamumlala Jess a zděsila se, že se podobný rozhovor opravdu odehrává. „A tam ses naučila, jak se bránit proti skleničce s bílým vínem?“ zajímal se Barry.

„Přinesu antiseptický krém,“ nabídla se Maureen a posadila obě mimina do hopsadel umístěných na kovové konstrukci vedle dveří. Dvojčata začala okamžitě poskakovat. Tyler s pláčem následoval svou matku. „Moc mě to mrzí,“ řekla Jess.

„Proč?“ zeptala se Sherry. „Copak jste to udělala schválně?“ Jess se vděčně usmála. „Bolí to jako čert.“

„To věřím.“ Sherry zkoumala drobné rány pomíchané s čárami na Jessině dlani. „Máte dlouhou a silnou čáru života,“ poznamenala jen tak mimochodem.

„Na co jsi to ksakru myslela?“ láteřil Barry a postavil se. Maureen se vracela s krémem.

„Myslela jsem, že je u vás zakázáno klít,“ připomněla mu Jess.

„Ukaž, já ti to namažu.“ Maureen vetřela trochu hojivé masti do Jessiny dlaně dřív, než se Jess zmohla na protest. „A skočím pro obvaz.“

„Nepotřebuju obvaz.“

„Drž ruku nad hlavou,“ radil Barry.

„Vážně, Barry, ty rány nejsou hluboké.“

„Měli bychom zavolat doktora,“ řekla Maureen. „Pro jistotu.“

Při slově ‚doktor‘ začal Tyler kňourat.

„Uklidni se, Tylere,“ konejšila ho Maureen a sehnula se, aby mohla postrašené dítě sevřít v náručí. „Doktor není pro tebe.“ Obrátila se k Jess. „Doktory nenávidí od té doby, co byl naposled nemocný. Pamatuješ si na to, ne? A doktor mu vsunul dřevěnou lžící tak hluboko do krku, že se Tyler začal dávit. Nesnáší zvracení.“

Jess se rozesmála a Tyler se rozplakal. „Promiň, miláčku,“ řekla Jess a sklonila se ke svému synovci, zatímco jí Sherry ovazovala zvednutou ruku. „Nesmála jsem se tobě. Umím si dokonale představit, jak ti bylo. Já taky nerada zvracím.“

„A kdo zvrací rád?“ poznamenal Barry a natáhl se k telefonu na stolku vedle pohovky. „Tak co s tebou bude, Jess? Přeješ si lékařský zákrok?“

„Já ne.“ Dovolila, aby jí její otec odvedl k pohovce a opatrně ji usadil mezi sebe a svou novou lásku. „Já jsem tvrdá, vzpomínáš si?“ Ale i když si Barry možná připomněl jejich poslední hádku, nedal to najevo.

„Zjistilo se, kdo ti zdemoloval auto?“ zeptala se Maureen. Jess zavrtěla hlavou a ucítila v místnosti přítomnost Ricka Fergusona jako neblahého přízraku vánoční noci. Zahnala ho vlastním hlasem. „Takže vy jste prý šikovná malířka,“ obrátila se na ženu po svém boku.

Sherry se rozesmála. Byl to okouzlující smích. Zněl jako rolničky ve vlahém vánku. K uším Jess dolehl vzdálený a o něco nevázanější smích její matky. „Ve skutečnosti to není žádná sláva, i když jsem odjakživa umění milovala,“ vysvětovala Sherry a přes Jess si pohledem vynucovala souhlas Arta Kostera. To by její matka nikdy neudělala, napadlo Jess.

„Umění, nebo Arta?“ zažertoval Barry. Sherry se znovu rozesmála. „Asi obojí.“

„Máte raději olej nebo křídy?“ zeptala se Jess. Nezajímala ji odpověď, spíš se snažila odvést řeč od tématu lásky. „Jde mi to líp s křídami. Váš otec dává přednost oleji.“ Jess sebou trhla. Její matka by si nikdy nedovolila mluvit za svého manžela. A opravdu tahle žena považuje za nutné ji informovat o zálibách jejího vlastního otce? „Sherry je přehnaně skromná,“ vložil se do toho Art Koster a tentokrát mluvil zase on za Sherry. Dopouštějí se všichni zamilovaní takové troufalosti? napadlo Jess. „Je poměrně nadaná malířka.“

„No,“ přiznala ostýchavě Sherry, „zátiší mi nejdou nejhůř.“

„Třeba ty její broskve jsou dokonalé,“ prohlásil Art Koster a lišácky na ni zamrkal.

„Arte!“ zasmála se Sherry a natáhla se přes Jess, aby škádlivě plácla Arta Kostera přes ruku. Jess se udělalo mírně nevolno. „Váš otec je dobrý na akty.“

„Na postavy,“ poznamenal Barry.

„Věčně jí nabízím, že ji namaluju,“ řekl Art a usmíval se na Sherry, jako by mezi nimi Jess vůbec neseděla. „Ale ona tvrdí, že čeká na Jeffreyho Koonse.“

Vzduch rozvířil zvuk rolniček. Jess usoudila, že by měla vědět, kdo je Jeffrey Koons, ale nic ji nenapadalo. Přesto se smála spolu s ostatními, jako by věděla, o koho jde. Jess přemýšlela, co by si asi o téhle malé rodinné sešlosti pomyslela její matka: Maureen vedle Barryho, jeho ruka kolem jejích ramenou, její ruce kolem Tylerova krku; Jess choulící se na pohovce vedle ženy, jíž se její otec chystá namalovat nahou; dvojčata poskakující v hopsadlech, jejich kulaté oči neustále upřené na matku. Tak je to správné, pomyslela si Jess a pozorovala, jak se měkce komíhají nahoru a dolů jako lidská joja a jejich nohy v dupačkách se neznatelně dotýkají země. Jen si svou matku hlídejte, nabádala je v duchu. Hlídejte ji, aby vám někam nezmizela. „Jess do reálu,“ zalétlo k ní znovu, „Jess do reálu. Vítáme tě, Jess.“

„Promiňte,“ omlouvala se rychle a zachytila v Barryho očích rozmrzelost, jako by její nepozornost nějakým způsobem odrážela jeho hostitelské schopnosti. „Říkali jste něco?“

„Sherry se tě ptala, jestli ráda maluješ.“

„Aha. Promiňte. Neposlouchala jsem.“

„To jsme si všimli,“ řekl Barry a Jess si všimla, jak přes Maureeninu tvář přelétl starostlivý mráček.

„To nebylo důležité,“ okamžitě se do toho vložila Sherry.

„Jen jsem se pokoušela navázat konverzaci.“

„Já vlastně nevím, jestli maluju ráda nebo ne,“ odpověděla Jess. „Naposledy jsem to zkoušela v dětství.“

„Jen si vzpomeň, jak ses zmocnila voskovek a pomalovala jsi stěny obávacího pokoje,“ řekla Maureen. „Máma se šíleně naštvala, protože bylo právě čerstvě vymalováno.“

„Na to si nepamatuju.“

„Zato já na to do smrti nezapomenu,“ usmála se Maureen. „Tehdy máma křičela snad nejhlasitěji v životě.“

„Nikdy nekřičela.“

„Ale tenkrát ano. Bylo jí slyšet v celé ulici.“

„Nikdy nekřičela,“ trvala na svém Jess.

„Myslel jsem, že si na tu příhodu nepamatuješ,“ připomněl jí Barry.

„Myslím, že na vlastní matku si pamatuju dobře.“

„Vzpomínám si, že křičela častokrát,“ poznamenala Maureen.

Jess pokrčila rameny a pokoušela se skrýt rostoucí vztek.

„Na mě nikdy.“

„Pokaždé to bylo kvůli tobě.“

Jess vstala a s chvějícíma se rukama přešla k vánočnímu stromu. „Kdy ho ozdobíme?“

„Chystáme se na to hned po večeři,“ informoval ji Barry. „Tys nikdy nevěděla, kdy přestat,“ pokračovala Maureen nerušeně. „Vždycky jsi musela mít poslední slovo.“ Rozesmála se. „Vzpomínám si, jak máma říkala, že je ráda, když jseš s ní. Prý je moc příjemné bydlet s někým, kdo všechno ví a zná.“ Všichni se rozesmáli. Jess začínala nenávidět zvuk rolniček. „Moji kluci byli stejní,“ souhlasila Sherry. „Každý si myslel, že zná na všechno odpověď. Když jim bylo sedmnáct, měli dojem, že jsem to nejhloupější stvoření pod sluncem. Když jim táhlo na jednadvacátý rok, nedokázali pochopit, jak jsem za tu dobu zmoudřela.“ Znovu se všichni rozesmáli.

„Po pravdě řečeno, máme za sebou pár bouřlivých let,“ přiznala Sherry. „Nejhorší to bylo po manželově smrti. Ne že by je jeho výchova příliš poznamenala. Ale jeho odchodem se obrátilo všechno vzhůru nohama a kluci si doslova dělali, co chtěli. Chovali se hrubě a vzpurně, a ať jsem řekla cokoli, všechno bylo špatně. Věčně jsme se o něco hádali. Jen jsem se otočila, něco provedli a já jsem se rovnýma nohama ocitla v nějaké rozepři. A obvykle jsem ani nevěděla jak. Tvrdili, že jsem moc přísná, moc staromódní, příliš naivní. Prostě ať si vzpomněli na jakoukoli vlastnost, bylo jí na mně ‚příliš‘ nebo ‚moc‘. Tenkrát to vypadalo, že se věčně držíme vzájemně pod krkem. A pak najednou postupně dospěli a já jsem zjistila, že jsem zůstala sama. Odešli do škol a nakonec si našli i vlastní byty. Tak jsem si pořídila psa. Nekriticky mě zbožňuje. Když odcházím, sedne si ke dveřím a čeká. Když se vrátím, zahrne mě polibky, protože je rád, že jsem zpátky. Nehádá se se mnou; neodmlouvá; má dojem, že jsem ten nejušlechtilejší tvor na světě. Jako dítě, po kterém jsem odjakživa toužila.“

Art Koster spokojeně přizvukoval.

„Možná bychom si taky měli koupit psa,“ navrhl Barry a zamrkal na manželku.

„Myslím, že každá matka prochází obdobím, kdy má dojem, že se zbytečně namáhá,“ usoudila Maureen. Jess se znovu vybavila tvář její matky. Tohle si nezasloužím, jess. Tohle si od tebe nezasloužím.

„Chci říct, že své děti miluju,“ pokračovala Maureen, „ale jsou chvíle…“

„Kdy se toužíš vrátit do práce?“ nadhodila Jess a všimla si, jak Barrymu ztuhla ramena.

„Kdy si přeju, aby to všechno bylo o něco klidnější,“ zdůraznila Maureen.

„Třeba bychom si měli pořídit psa,“ opakoval Barry. „Výborně,“ odfrkla Jess. „Aby se Maureen měla o koho starat.“

„Jess…“ napomenula ji Maureen.

„Sherryin pes je hrozně roztomilý,“ vmísil se do hovoru Art Koster. „Trpasličí pudl. Tmavě červená srst – na pudla dost nezvyklé zbarvení. Když se mi poprvé svěřila, že má pudla, řekl jsem si: ‚Ne, nemůžu se přece zahazovat se ženskou, která má ze všeho na světě nejradši svýho psa.‘ Chci říct, že pudlové jsou poměrně častá rasa.“

„A pak se s Casey seznámil,“ přerušila ho Sherry. „A pak jsem se s Casey seznámil.“

„A byla to láska na první pohled.“

„No, spíš láska při první procházce,“ upřesnil Art Koster. „Jednou odpoledne jsem toho pejska vzal na procházku a nevěřil jsem vlastním očím. Skoro každý, koho jsme potkali, se k té potvůrce sehnul a pohladil ji. V životě jsem neviděl tolik usměvavých tváří jako to odpoledne. Byl jsem šťastný, že se na tom taky nějak podílím. A dlužno říct, že pudli jsou moc bystří. Sherry tvrdí, že co se týče inteligence, jsou pudlové na prvním místě.“

Jess nevěřila svým uším. Její otec se účastní živé debaty o trpasličích pudlech!

„Jess odjakživa milovala zvířata,“ tvrdil její otec. „Vážně? Máte nějaké?“ zajímala se Sherry. „Ne,“ řekla Jess.

„Má kanárka,“ prozradila Maureen ve stejném okamžiku.

„Ne,“ řekla znovu Jess.

„Co se stalo s Fredem?“ ptala se Maureen.

„Umřel. Minulý týden.“

„Fred umřel?“ opakovala Maureen. „To je mi líto. Byl nemocný?“

„Jak poznáš, že je kanár nemocný?“ posmíval se Barry. „Nemluv s ní tímhle tónem,“ řekla Jess ostře. „Prosím?“ V Barryho hlase bylo víc překvapení než zlosti. „Jakým tónem?“ ptala se Maureen.

„Přijedou chlapci domů na vánoce?“ zeptal se náhle Art Koster. Na okamžik se zdálo, že nikdo neví, na co se ptal. „Ano,“ odpověděla Sherry. Mluvila trochu afektovaně a zbytečně nahlas. „Aspoň to zatím slibují. Ale člověk nikdy neví, pro co se na poslední chvíli rozhodnou.“

„Kde jsou vaši chlapci?“ zeptala se Jess a nechala se vtáhnout do hovoru. Úsměv, poručila si, ale rty zůstaly pevně sevřené. Buď milá. Buď velkorysá. Neodporuj.

„Warren je profesorem tělocviku na střední škole v Rockfordu. Colin studuje na filmové škole v New Yorku; chce být režisérem. A Michael je ve Warthonu. Dělá obchodního manažera.“

„Jsou to velice bystří mladí muži,“ poznamenal Jessin otec hrdě.

„Maureen má diplom z Harvardu,“ řekla Jess. Její pevné předsevzetí učiněné před několika okamžiky se zhroutilo. „Už ses s nimi setkal, tati?“ zeptala se Maureen, jako by Jess nic neříkala.

„Ještě ne,“ odpověděl jí otec.

„Doufám, že vás všechny přemluvím a přijdete ke mně letos na vánoce na večeři,“ navrhla Sherry. „Aspoň se s nimi seznámíte.“

„To zní skvěle,“ řekla okamžitě Maureen.

„S námi můžete počítat,“ řekl významně Barry. „A co ty, Jess?“

„To není špatný nápad,“ souhlasila Jess a snažila se, aby to znělo upřímně. Usmívej se. Buď milá. Neodporuj. Nenech se vytočit. „Mluvíte o večeři…?“

„Kdykoli se vám to bude hodit,“ řekla Maureen.

Jess zírala na ženu, která se chystala zaujmout místo po její matce. „Bude nebo nebude,“ řekla.

26

„Ten biftek je výtečný,“ pochvalovala si Sherry Haseková a delikátně si osušila ústa růžovým ubrouskem. „Poslední dobou jím krvavé maso jen zřídka. Docela jsem zapomněla, jaká je to pochoutka.“

„Pokoušel jsem se Maureen zviklat, aby ho nezařazovala do jídelníčku,“ řekl Barry, „ale tvrdí, že byla odkojená mateřským mlékem a starým dobrým chicagským rostbífem. Tak co s ní mám dělat?“

„Vychutnávej to,“ poradil mu Art Koster. „Myslím, že když se nic nepřehání, nic se neděje,“ řekla Sherry. „Všeho s mírou, jak se říká. Aspoň tak radí odborníci.“

„Radí toho spoustu,“ pokračovala Maureen. „Už se v tom přestávám orientovat. Jednou se máme nedopečenému masu vyhýbat; za chvíli řeknou, že to není nic špatného. Věčně člověka varují před nebezpečím alkoholu, pak zjistí, že dvě deci vína denně chrání před infarktem. Jeden den je něco správně, druhý den je všechno špatně. Letos je na pořadu dne vláknina a nedoporučují se tuky. Za rok to bude patrně naopak.“

„Tak na tu míru,“ poznamenal Art Koster a pozvedl svou sklenici s červeným vínem. „Na zdraví a blahobyt,“ přidal se Barry. „Jednou jsem narazil v čekárně u doktora na nějaký článek,“ spustil Art Koster. „Byl to starý časopis a ten redaktor zpovídal jakousi filmovou hvězdu. Už si nevzpomínám, o koho šlo. Zkrátka, chtěl, aby mu řekla svůj oblíbený nápoj a tři důvody, pro které ho má nejradši. Je to taková hra. Nezkusíme to taky?“

„Můj oblíbený nápoj?“ zamyslel se Barry. „Asi to bude červené víno. Je chutné; nádherně voní; a není jedovaté.“

„Já mám ráda pomerančový džus.“ Teď byla na řadě Maureen. „Je zdravý; je osvěžující; a dodává sílu.“

„Sherry?“ ptal se Art Koster.

„Nejraději mám šampaňské,“ odpověděla. „Je to legrace; připomíná slavnostní okamžiky; mám ráda bublinky.“

„Jess?“ zeptal se Barry. „Cože?“

„Jseš na řadě.“

„Říkal jsi, žes byl u doktora,“ obrátila se Jess na otce.

„Copak jsi neposlouchala?“ zaútočil Barry.

Jess svého švagra ignorovala. „Co je s tebou, tati? Necítil ses dobře?“

„Cítím se skvěle,“ prohlásil. „To byla jen pravidelná prohlídka.“

Kam jdeš? zeptala se Jess matky. Nikam, zněla odpověď.

Odkdy se tak parádíš, když se nikam nechystáš? „Tak jak zní tvoje odpověď?“ dotíral Barry. „Odpověď na co?“

Bary potřásl hlavou. „Vážně, Jess, nechápu, proč si děláš násilí a chodíš k nám na večeři, když se nehodláš ani zapojit do konverzace.“

„Prosím tě, Barry,“ mírně žadonila Maureen.

„Jaký je tvůj oblíbený nápoj,“ zopakoval Art Koster. „A tři důvody proč.“

„To je téma konverzace?“ zeptala se nevěřícně Jess.

„Je to jen hra,“ řekla Sherry pobaveně.

„Já nevím,“ řekla konečně Jess. „Snad černá káva.“ Všimla si, že všichni dychtivě čekají, co řekne dál. „Proč? Protože mě probouzí; je mírně nahořklá; a chutná až do poslední kapky.“

Pokrčila rameny a zadouíala, že splnila očekávání.

„Jak jsi odpověděl ty, tati?“ zeptala se Maureen.

„Pivo,“ sdělil všem. „Je čiré; upřímné; a cítím se po něm dobře.“

„Tak nám řekni, co to mělo znamenat,“ pobízela ho Maureen.

„Ten nápoj představuje sex,“ řekl Art Koster s patřičným pobavením v hlase. „V mém případě ho mám rád, protože je čirý, upřímný a cítím se po něm dobře.“

Každý se snažil vzpomenout si na tři důvody, pro které si vybrali svůj nápoj. Se smíchem si uvědomili své odpovědi.

„Tak ty máš pocit, že sex je chutný, nádherně voní a není jedovatý,“ dobírala si Maureen svého manžela. „To mi teda lichotíš.“

„To mám teda štěstí,“ odpověděl Barry a pohlédl na Jess. „Tak mírně nahořklý, jo?“ škádlil ji.

Jess mlčela. Buď milá. Usmívej se. Buď velkorysá. Neodporuj. „A ty máš ráda bublinky,“ řekl Art a přitulil se k Sherry Hasekové.

Jess přemýšlela, co by odpověděla matka. Snad bílé víno, protože je průzračné, přímé a jde přímo k věci. Nebo smetanu, protože je sladká, nadýchaná a zahalená nostalgií. Nebo dokoce mléko, ze stejných důvodů, jako má otec rád pivo. „Jess do reálu,“ říkal zase Barry. „Jess do reálu. Vítáme tě, Jess.“

„Poprvé to bylo k popukání, Barry,“ řekla Jess poněkud ostřeji, než zamýšlela. „Teď už je to poněkud nudné.“

„Jako tvoje chování. Jen se pokouším přijít na to, jestli jseš tak přepracovaná nebo jestli jseš tak neomaleně hrubá.“

„Barry…“ varovala ho Maureen.

„Pro všechno na světě, proč bych měla být hrubá?“ dožadovala se Jess.

„Na to se ptám já tebe. Netajím se tím, že pro tvoje chování nemám pochopení.“

„Tak takhle je to?“

„Jess…“ ozval se její otec.

„Řekla bych, že my dva si rozumíme perfektně, Barry,“ odsekla Jess a ztratila i poslední zbytek trpělivosti. „Navzájem se nenávidíme. To je snad jasné, ne?“

Barry vypadal ohromeně, jako by právě dostal políček. „Jess, to není pravda.“

„Vážně? A co ten okouzlující dopis, cos mi poslal? Byl to projev tvé náklonnosti?“

„Dopis?“ zpozorněla Maureen. „Jaký dopis?“

Jess se kousla do rtu. Snažila se zabrzdit vodopád slov, který se jí dral na jazyk. Ale už bylo pozdě. Slova jí nekontrolované tryskala z úst. „Tvůj manžel mi poslal dopis nasáklý močí a ústřižky ochlupení z genitálií.“

„Cože?! O čem to mluvíš?!“ pokřikovali všichni najednou. „Ty ses dočista pomátla?“ ječel Barry. „Co to plácáš, prokristapána?“

Co to plácá? napadlo náhle Jess a uvědomila si, že ten povyk rozplakal dvojčata. Vážně věří, že by Barry byl něčeho takového schopen? „Ty tvrdíš, žes to nebyl?“

„Tvrdím, že nemám ani nejmenší tušení, o čem to sakra mluvíš!“

„Už zase kleješ,“ připomněla mu Jess. Barry cosi procedil skrz zuby.

„Minulý měsíc mi přišel poštou anonymní dopis,“ vyletěla Jess. „Byl plný ústřižků ochlupení z genitálií a nasáklý močí. Když jsem s tebou za pár dní mluvila po telefonu, ptal ses mě, jestli jsem dostala tvůj dopis. Popíráš to?“

„Samozřejmě, že to popírám! Jedinou věc, kterou jsem ti kdy poslal poštou, byla informace o důchodovém pojištění.“ Jess si matně připomněla, jak z jedné obálky vyndala plán registrovaného důchodového pojištění, ale nevěnovala mu žádnou pozornost. Pane bože, tak o tom s ním tenkrát mluvila? „Tak to jsi mi poslal?“

„Proboha, vždyť jsem účetní,“ děsil se Barry. „Co jiného bych ti měl posílat?“

S Jess se roztočil svět. Co je to s ní? Jak mohla obvinit vlastního švagra z tak zvráceného činu? A i kdyby tomu věřila, jak to mohla vypustit z úst? V jeho vlastním domě? U večeře? Před jeho rodinou?

Její sestra zřejmě sdílela stejné pocity. „Nemůžu uvěřit, žes mohla něco takového vypustit z úst!“ Plakala a objímala Tylera „Nechápu, jak tě něco takového mohlo vůbec napadnout!“

„Promiň,“ řekla bezmocně Jess. Při pohledu na matčiny slzy se Tyler rozvzlykal. Dvojčata vřeštěla v hopsadlech. „Děti, nemohli byste se ovládat,“ naléhal Art Koster na dospělé. „To bylo tím, jak jsme se tady s Barrym naposled pohádali,“ pokoušela se Jess o vysvětlení. „Byl na mě strašně naštvaný, chtěl se mi pomstít, a pak jsem dostala ten dopis a krátce nato jsem s ním mluvila a on se mě ptal, jestli jsem dostala ten jeho dopis…“

„Tak jsi došla k závěru, že to udělal on! Ze by byl schopen takové ujeté a perverzní věci. Že jsem si mohla vzít tak odporného člověka!“

„Ty s tím nemáš nic společného, Maureen, to se tě netýká!“

„Že ne?“ vyletěla Maureen. „Když napadáš mého manžela, napadáš i mě.“

„Nebuď směšná,“ odporovala Jess.

Dvojčata vřískala hlasitěji; Tyler se vykroutil Maureen z náruče a utekl do pokoje.

„Od okamžiku, kdy jsme se vzali, jsi mu ani nedala příležitost,“ ječela Maureen a zběsile mávala rukama ve vzduchu. „To není pravda,“ odporovala Jess. „Měla jsem ho ráda, dokud z tebe neudělal Donnu Reedovou.“

„Donnu Reedovou!“ zalapala Maureen po dechu. „Jak jsi mu to mohla dovolit?“ dotírala Jess a rozhodla se, že když už se do toho dala, může klidně pokračovat. „Jak jsi mohla všeho nechat a dovolit mu, aby z tebe udělal supermanželku?“

„Neměla bych odnést dvojčata do postele?“ nabídla se Sherry. Obratně vyprostila holčičky z hopsadel, každou si dala pod jednu paži a odešla s nimi nahoru. „Děti, přestaňte s tím. Ještě si řeknete něco, čeho budete litovat,“ řekl Art Koster a povzdychl si, protože si uvědomil, že už je na to pozdě.

„Můžeš mi říct, čeho konkrétně jsem nechala?“ dožadovala se Maureen. „Svojí práce? Kdykoli si můžu najít jinou. Vzdělání? To už dávno mám. Copak v tom svým zatraceným mozku nemůžeš pochopit, že dělám jen a jen to, co chci sama? Ze to bylo moje rozhodnutí, ne Barryho, moje, zůstat doma s dětmi, dokud mě potřebují. Já tvůj život respektuju, Jess, i když někdy mám k lecčemu taky výhrady. Tak, prosím, respektuj ten můj. Co je tak špatného na tom, co dělám?“

„Co je na tom špatného?!“ vykřikla Jess. „Copak si neuvědomuješ, že svým chováním popíráš všechno, čemu nás naučila naše matka?!“

„Cože?“ Maureen ztuhla, jako by vedle ní udeřil blesk. „Proboha, Jess,“ slyšela otce, „o čem to mluvíš?“

„Matka z nás vychovala nezávislé osobnosti s vlastním životem,“ namítala Jess. „Být uvězněná v manželství, které neposkytuje prostor k vlastnímu rozvoji, to bylo to poslední, co by si pro Maureen přála.“

Maureeniny oči zaplály hněvem. „Jak se opovažuješ mě soudit. Jak se opovažuješ osobovat si právo rozhodovat o mém manželství? Jak se opovažuješ do toho zatahovat matku? To ty, ne já, se věčně dohadovala s mámou o těchhle záležitostech. To ty, ne já, jsi trvala na tom, že se vdáš dřív, než dokončíš školu, přestože tě matka od toho zrazovala a prosila tě, abys počkala. To ty ses s ní ustavičně o něčem přela, kvůli tobě plakala, tys jí působila bolest. ‚Počkej, až doděláš práva, Don je hodný člověk, ale nenechá ti žádný prostor. Počkej, až dokončíš školu,‘ prosila tě. Ale tys jí neposlechla. Už tenkrát jsi měla svou hlavu a věděla jsi všechno líp než ostatní. Tak laskavě přestaň skrývat vlastní vinu za rady ostatním, jak mají uspořádat svůj život.“

„Co tím chceš říct – vlastní vinu?“ zeptala se Jess a dusila se vzteky.

„Víš dobře, co myslím.“

„O čem to sakra mluvíš?“

„Mluvím o té hádce, kterou jsi měla s mámou toho dne, kdy zmizela!“ Odsekla Maureen. „Mluvím o tom, jak jsem dopoledne zavolala domů z knihovny – chvíli potom, co jsi vyběhla z domu – a ona plakala. Zeptala jsem se jí, co se stalo a ona se mi snažila namluvit, že nic. Ale nakonec přiznala, že vy dvě jste se pohádaly. Zeptala jsem se jí, jestli nemám radši přijít domů, ale ona odmítla, že prý je v pořádku a že si stejně potřebuje někam zajít. Tenkrát jsem s ní mluvila naposled.“ Maureenina tvář se topila v slzách, její oči, nos a ústa jí stékaly po obličeji a rozpouštěly se v přívalu bezmocných slz. Jess, která někdy během té výměny názorů vyskočila z místa, klesla zpátky na pohovku. Slyšela něčí křik. Rozhlédla se a místo obývacího pokoje své sestry spatřila kuchyni v domě rodičů na Burlington Street. Neviděla sestřiny slzy, ale uplakanou tvář své matky.

„Jseš oblečená,“ poznamenala Jess, když vešla do kuchyně a všimla si matčiných nažehlených bílých šatů. „Kam jdeš?“

„Nikam.“

„Odkdy se takhle parádíš, když se nikam nechystáš?“

„Prostě jsem měla chuť obléknout se do něčeho hezkého,“ odpověděla a nedbale dodala: „Odpoledne mám být u doktora. Co máš v plánu?“

„Co je to za schůzku s doktorem?“

„Nic výjimečného.“

„Ale, mami. Přece víš, že vždycky poznám, když nemluvíš pravdu.“

„Což je jeden z důvodů, proč z tebe bude dobrá právniče.“

„Právo nemá s pravdou nic společeného,“ upozornila ji Jess. „Jako bych slyšela Dona.“

Jess cítila, jak jí ztuhla ramena. „Už zase začínáš?“

„Nic nezačínám, jess. To byl jen takový postřeh.“

„Nevím, jestli jsem z tvých postřehů právě nadšená.“ Laura Kosterová pokrčila rameny a mlčela. „Tak co je to za schůzku?“

„Raději bych se o tom nezmiňovala, dokud si nebudu jistá, že je to něco vážnějšílw.“

„Stejně už se trápíš. Vidím ti to na očích. O co jde?“

„Objevila jsem malou bulku.“

„Bulku?“ jess zadržela dech.

„Nechci, aby sis s tím dělala starosti. Asi to nic nebude, jako většina podobných věcí.“

„Kde máš tu bulku?“

„V pravém prsu.“

„Bože,“ vydechla Jess.

„Neměj strach.“

„Kdys ji objevila?“

„Dneska ráno, když jsem se sprchovala. Zavolala jsem doktorovi a on mě ujistil, že to nic nebude. Ale pro jistotu chce, abych za ním zašla.“

„A co když to bude…?“

„Pak se s tím taky nějak vypořádáme.“

„Bojíš se?“

Několik dlouhých okamžiků její matka neodpovídala. Jen těkala očima po místnosti. „Pravdu, mami.“

„Ano, bojím se.“

„Chceš, abych šla k doktorovi s tebou?“

„Ano,“ řekla bez rozmýšlení. „Byla bych ráda.“ Jess si vzpomíná, že v tomto bodě se rozhovor stočil úplně jiným směrem. Matka stála u sporáku, připravovala si snídani a nabízela Jess čerstvé borůvkové koláče, které ráno koupila u pekaře.

„Schůzku mám až ve čtyři hodiny,“ řekla. „Nenabourá ti to program?“

„Ne,“ řekla Jess. „Zavolám Donovi a řeknu mu, že náš program bude muset počkat.“

„To bude báječné,“ prohlásila její matka a Jess okamžitě napadlo, že nepoukazuje jen na zrušené plány, které si dělaly na odpoledne. „Co máš proti Donovi, mami?“ zeptala se. „Vůbec nic proti němu nemám.“

„Tak proč tě tak rozčiluje, že si ho chci vzít?“

„Já netvrdím, že by sis ho neměla brát, Jess,“ vysvětlovala jí matka.

„Don je milý člověk. Je chytrý. Spolehlivý. A bezpochyby tě miluje.“

„Tak v čem je problém?“ dotírala Jess.

„Problém je v tom, že je o jedenáct let starší než ty. Má už za sebou všechno, co tebe teprve čeká.“

„Jedenáct let není žádný velký rozdíl,“ odporovala Jess.

„Ale pořád je to jedenáct let. Za jedenáct let se rozhodl, co může od života chtít.“

„Chce mě.“

„A co chceš ty?“

„Já chci jeho!“

„A co tvoje kariéra?“

„Já si ji pohlídám. Donovi záleží na tom, aby ze mě byla dobrá právnička. Může mi pomoct. Je to skvělý učitel.“

„Ale ty přece potřebuješ partnera. Žádného učitele. Neposkytne ti žádný prostor.“

„Jak to můžeš tvrdit?“

„Zlatíčko, neříkám, že by sis ho neměla brát,“ opakovala matka. „Ale říkáš. Přesně to říkáš.“

„Já jen chci, abys pár let počkala. Jseš teprve v prvním ročníku. Aspoň počkej, až složíš advokátské zkoušky. Počkej do té doby, dokud nezjistíš, kdo jsi a co od života chceš.“

„Vím, kdo jsem a vím, co chci. Chci Dona. A hodlám si ho vzít, ať se ti to líbí, nebo ne.“

Matka vzdychla a nalila si šálek čerstvé kávy. „Chceš taky?“

„Od tebe nechci nic,“ řekla zatvrzele jess. „O. K., tak toho necháme.“

„Já toho nechci nechat. Myslíš si, že jen tak nakousneš tyhlety problémy a pak řekneš, že toho necháme, protože se ti o tom nechce mluvit?“

„Neměla jsem nic říkat.“

„Máš pravdu. Tos neměla.“

„Někdy zapomínám, že ty všechno víš.“

„No, to jsou dost silná slova, mami.“

„Promiň, miláčku. Nechtěla jsem to říct. Asi jsem dneska nějaká podrážděná a všechno si beru víc k srdci než obvykle.“

„Tak s tímhle na mě nechoď,“ řekla Jess nelítostně. „Nesnaž se na mě svalovat nějakou vinu.“

„Žádnou vinu na tebe nesvaluju.“ Oči její matky plavaly v slzách. „A nebreč mi tady,“ varovala ji jess. „já nejsem ta špatná.“

„Nikdy jsem neřekla, že bys byla špatná.“

„Přestaň se mi plést do života.“

„To je to poslední, co bych dělala, jess,“ řekla matka a po tvářích jí stékaly slzy. „Chci, abys svůj život žila ty sama.“

„Tak se do něho nepleť!“

Její matka potřásla hlavou a z očí se jí nepřestávaly řinout slzy. „To si nezasloužím, Jess,“ řekla, „Tohle si od tebe nezasloužím.“

A co bylo dál? přemítala Jess a připadala si jako hračka na klíček, která se otáčí tak dlouho, dokud se nevybije baterie.

Další bezohledná slova. Další zlostný odpor.

„A k tomu doktorovi se mnou chodit nemusíš. Dostanu se tam i sama.“

„Dělej si, co chceš.“ A vypadla z domu.

To bylo naposled, kdy viděla svou matku živou. Jess vyskočila, rozběhla se do haly, cestou narazila na hopsadla. Málem je převrhla a v běhu se je pokoušela narovnat. „Nezlob se, Jess,“ volala za ní Maureen. „Neodcházej, prosím tě. Nemyslela jsem to tak.“

„A proč ne?“ zeptala se Jess, prudce se zastavila a obrátila se k sestře. Místo Maureen se k ní blížila její matka. „To přece nebyla tvoje vina,“ přesvědčovala ji Maureen. „Ať se naší matce stalo cokoli, tvoje vina to nebyla.“ Jess nevěřícně potřásla hlavou. „Jak to můžeš tvrdit? Kdybych ji odvezla k doktorovi, jak jsem slíbila, nikdy by se to nestalo.“

„To nemůžeš vědět.“

„Jistě že to vím. A ty to víš taky. Kdybych s ní šla k doktorovi, mohla tady dneska sedět s námi.“

„Jestli ji někdo sledoval…“ ozval se její otec, který vstoupil po Barryho boku do haly. „Jestli byl někdo odhodlaný, že jí ublíží, udělal to. Ty sama víš nejlíp, že když se někdo rozhodne někoho napadnout, je téměř nemožné mu v tom zabránit.“

Jess okamžitě pomyslela na Ricka Fergusona. Zazvonil telefon.

„Já to vezmu,“ řekl Barry a odebral se do obývacího pokoje. Jinak se nikdo nepohnul.

„Co kdybychom se vrátili a posadili se?“ navrhla Maureen. „Myslím, že bych měla radši jít,“ řekla jí Jess. „Nikdy jsme o tom spolu nemluvili,“ řekla Maureen. „Tím chci říct, že jsme jen konstatovali fakta a probírali detaily, ale nikdy jsme si navzájem nesvěřili, jaké jsou naše pocity. Myslím, že si máme o čem popovídat.“

„Ráda bych,“ řekal Jess hlasem malé holčičky. „Jen nevím, jestli to dokážu. Dneska už určitě ne. Snad jindy, jsem hrozně unavená. Chci jít domů a zavrtat se do postele.“ Na prahu se objevil Barry. „To je pro tebe, Jess.“

„Pro mě? Nikdo neví, že jsem k vám šla.“

„Ví to tvůj exmanžel.“

„Don?“ Jess si jen matně vzpomněla, jak se Donovi zmínila, že jde na večeři k sestře. „Tvrdí, že je to strašně důležité.“

„Počkáme na tebe v jídelně,“ řekla Maureen a ponechala tak Jess soukromí k rozhovoru.

„Stalo se něco?“ zeptala se místo pozdravu. „Že by se Rick Ferguson přiznal?“

„Rick Ferguson je na cestě do Los Angeles. Osobně jsem mu koupil lístek a večer v sedm jsem ho posadil do letadla. Mám obavy z něčeho jiného.“

„A z čeho?“ zeptala se Jess.

„Máte se s Adamem večer sejít?“

„S Adamem? Ne, je pryč.“

„Jseš si jistá?“

„Co tím chceš říct – jseš si jistá?“

„Chci, abys přes noc zůstala u sestry.“

„Cože?! Proč? O čem to mluvíš?“

„Jess, nechal jsem si toho chlápka prověřit. Podívali se i do registru státních advokátů. O právníkovi jménem Adam Stohn nikdo nikdy neslyšel.“

„Cože?“

„Slyšelas mě dobře, Jess. O tom chlapíkovi nikdo nic neví. A jestli ti lhal o tom, kdo je a co dělá, není důvod, proč by nelhal, když tvrdil, že odjel z Chicaga. Buď tak hodná a poslechni mě a aspoň dneska v noci přespi u sestry.“

„To nemůžu,“ zašeptala Jess a v mysli se přehrál celý dnešní večer.

„Proboha, proč ne?“

„Prostě němůžu. Prosím tě, Done, nechtěj po mně vysvětlení.“

„Tak pro tebe přijedu.“

„Ne! Nejsem malá. Dovedu se o sebe postarat sama.“

„Až budeme vědět, že ti nehrozí nebezpečí, můžeš se o sebe začít starat.“

„Žádné nebezpečí mi nehrozí,“ ujistila ho Jess a cítila, jak jí celé tělo od špiček až po hlavu znecitlivělo jako po příliš silné injekci novokainu. „Adam mi neublíží,“ zamumlala někam vedle sluchátka. „Říkala jsi něco?“

„Řekla jsem, abys neměl starost,“ řekla mu Jess. „Ráno ti zavolám.“

„Jess…“

„Nashle zítra.“ Zavěsila.

Několik okamžiků postála u telefonu a pokoušela se najít v Donových slovech nějaký smysl. Že by právník jménem Adam Stohn neexistoval? Ve státě Illinois neprovozoval právní praxi nikdo toho jména? Ale proč by jí lhal? A znamená to, že i všechno ostatní byly jen lži? Copak je v jejím životě všechno postavené na hlavu? Nenajde se jediná skutečnost, která by dávala smysl?

Jess nepřítomně hleděla na vánoční strom, který trpělivě čekal na ozdobení. Z obývacího pokoje k ní doléhaly tlumené hlasy. ‚Myslím, že si máme o čem popovídat,‘ říkala Maureen. Měla pravdu. Musejí si vysvětlit spoustu věcí a s mnohými se vypořádat. Společně, i každá zvlášť. Možná by v pondělí ráno měla zavolat Stephanii Banackovou a požádat ji, jestli by pro ni nevyšetřila trochu času. Nejvyšší čas, aby se k sobě přestala chovat jako soudce a porota zároveň, uvědomila si a po špičkách se vyplížila do haly. Nejvyšší čas setřást ze sebe tíživou vinu, která ji dusí dlouhých osm let a otravuje jí život jako jedovatý had.

Ani se nezdržovala hledáním kabátu ve skříni. Sebrala kabelku, otevřela dveře a tiše vyklouzla do ostré mrazivé noci. V příštím okamžiku seděla za volantem a řítila se po Sheridan Road. Po tvářích jí tekly slzy a vzlyky přehlušovala hlasitá hudba z autorádia. Toužila zalézt do postele, přetáhnout si deku přes hlavu a až do rána zůstat nezvěstná.

27

Nepřestala plakat, ani když zastavila před svým domem. „Přestaň,“ napomínala se. Vypnula motor a mysogynské vychloubání Micka Jaggera. Když utíkala mrazivým vzduchem k hlavním dveřím, ještě jí znělo v uších jeho kvílení. Under my thumb… „Proč pořád brečíš?“ plísnila se, když zasouvala klíč do zámku. Dveře povolily a Jess je za sebou bezpečně zamkla. „Jen proto, že ses dneska večer chovala jako dokonalý idiot. Nebo protože jsi řekla své sestře, že je jako Donna Reedová a švagrovi, že je pervert? Protože jsi udělala naprosto příšerný dojem na známost svého otce nebo proto, že ses vykradla z domu jako nějaký zloděj? Proto, že Adam Stohn je ve skutečnosti někdo úplně jiný? Proto, že Rick Ferguson se povaluje v Kalifornni místo aby seděl na elektrickém křesle?… Ne,“ uvědomila si a brala schody po dvou, „ve státě Illinois se popravuje letálními injekcemi. Prostě se uspí. Jako psi,“ dodala a vzpomněla si na poslední větu Kafkova Procesu. Rozplakala se ještě usilovněji. Do třetího patra jí nedoprovázel jako obvykle zvuk trubek a saxofonů. Za dveřmi Waltra Frasera bylo ticho. Asi někam odjel na víkend, pomyslela si a napadlo ji, že až přijde domů, mohla by zavolat Donovi a navrhnout mu několikadenní výlet do Union Pier. Na Adama Stohna zapomeň. Nebo jak se ve skutečnosti jmenuje…

Odemkla dveře svého bytu a překročila práh. Ticho a tma ji přivítaly a přijaly jako staří přátelé, kteří vděčně ocenili její pozdní příchod na večírek. Už není potřeba nechávat celý den puštěné rádio nebo rozsvícené světlo. Už ji nevítají sladké, nevinné melodie. Smutně si vzdychla a zamkla za sebou všechny zámky.

Krajkovými záclonami pronikalo do místnosti světlo z ulice a vrhalo do prázdné ptačí klece strašidelné stíny. Dosud nenašla odvahu se klece zbavit, vůli schovat ji hluboko do šatníku, ani sílu pohodit ji vedle popelnice na ulici nebo věnovat armádě spásy. Chudák Fred, pomyslela si a za víčky cítila nový příval slz.

„Já jsem chudák,“ zašeptala, nechala spadnout kabelku na zem a vydala se do ložnice. Napadl ji zezadu.

Neviděla ho, neslyšela ho. Jeho přítomnost si uvědomila, až když ucítila na krku drát a cosi ji hrubě strhávalo do zapomnění. Její ruce automaticky vystřelily ke krku a snažily se přerušit styk drátu s hrdlem. Drát se jí zařízl do poraněné ruky a vzápětí ucítila na zápěstí teplý proud čerstvé krve. Slyšela, jak někdo – a tupě si uvědomila, že je to ona – lapá po dechu a dáví se. Nemohla dýchat. Drát ji odřezával přívod kyslíku a pomalu se nořil do masa. Podlomily se jí nohy a cítila, jak ji nějaká síla zvedá. Vší silou a vůlí se snažila neklesnout k zemi a odtrhnout se od útočníka. A pak náhle, z hlubin mysli, k ní vzlétla slova: nebraň se; poddej se tomu. Představ si uzavřený kruh. Když tě někdo strhne k sobě, nevzpírej se, nech se přitáhnout a využij proti němu jeho vlastní síly. Zaútoč, až se k němu dostatečně přiblížíš.

Přestala bojovat. Přestala odporovat, ačkoli to bylo proti věškerým jejím přirozeným instinktům. Místo toho nechala své tělo ochabnout, záda ponořila do hrudi útočníka a celou svou váhou na něho dolehla. Krk nesnesitelně bolel a prudce tepal. Na jediný příšerný okamžik ji napadlo, že by mohlo být pozdě a že každou chvíli ztratí vědomí. Ta myšlenka jí připadala neodolatelně svůdná a byla v momentálním pokušení se jí podat. Proč oddalovat nevyhnutelné? Obestřela ji temnota. Proč se do ní nepropadnout a zapomenout? Bylo by tak jednoduché v ní navždy zmizet…

Najednou se bránila ze všech sil, probojovávala se z temnoty, využila útočníkovy váhy proti němu a váhou svého těla ho srazila na zem. Jak padala, rukama bláznivě tápala do prázdna. Vrazila do ptačí klece, která se s rachotem zřítila na podlahu. Slyšela vzteklý výkřik, když útočník ztratil rovnováhu. Rychle kolem sebe začala kopat, škrábat ho do paží a lokty mu vrážela do žeber.

Ucítila, jak smyčka kolem jejího krku povolila. Využila toho okamžiku a osvobodila se. Postavila se na nohy a lapala po dechu. Celé tělo měla v jednom ohni a zoufale se snažila nasát do plic vzduch. Tou námahou se jí zatmělo před očima. Pořád cítila, jak se jí do hrdla zakusuje drát a proniká hlouběji do masa, jako by se stával součástí jejího těla. Připadala si, jako by visela na oprátce a jako by jí každou vteřinou měl prasknout krk.

Slyšela něčí sténání. Vzpamatovala se, otočila a pohlédla na zem. Spatřila mužskou postavu. Spěšně zaznamenala černé špičaté boty, upnuté džínsy, tmavé tričko, hnědé rukavice na obrovských rukou, dlouhé mastné vlasy, které zakrývaly obličej. Ale pokřivený úšklebek zakrýt nedokázaly. Jsem Smrt, naznačovaly rty, přišla jsem si pro tebe. Byl to Rick Ferguson.

Z hrdla se jí vydral přidušený výkřik. Jak mohla být tak naivní a doufat, že opravdu nasedl do letadla a zmizel z jejího života? Nebyla tato noc předem hotová věc, zpečetěná prvním okamžikem jejich setkání před sedmi měsíci? Když sledovala, jak se pokouší vydrápat na nohy, hlavou jí prolétly tisíce nápadů – orlí spáry, tvrdé pěsti a prudké údery. Pak ji napadlo: nejdřív ze všeho utéct. Zapomenout na hrdinství a utéct. Útěk většině žen pomůže nejčastěji. Ale Rick Ferguson už byl na nohou a pomalu se k ní blížil. Únikovou cestu ke dveřím měla zablokovanou. Křič, poroučel jí vnitřní hlas. Zatraceně, křič! Zařvi! „Hohh!“ vykřikla a všimla si, jak zaváhal, na okamžik zaskočený nečekaným zvukem. „Hohh!“ zařvala znovu a o něco silněji. V mysli se vynořila pistole schovaná v zásuvce nočního stolku. Mohla by se k ní nějak dostat? Očima těkala po ztemnělé místnosti a pátrala po jakékoli dostupné zbrani.

Její výkřiky docílily jedině toho, že vdechly Rickovi Fergusonovi nové síly. Jeho ďábelský škleb přešel v nepokrytý úsměv. „Mám rád, když se ženský brání,“ řekl. „Nepřibližuj se ke mně,“ varovala ho Jess. „Connie nebyla nic moc. Jen se tak nějak zhroutila a bylo po ní. Ty jseš jiná,“ řekl. „Zabít tě bude pro mě ryzí potěšení.“

„Nápodobně,“ řekla Jess, bleskurychle se sehnula, uchopila ptačí klec a vší silou jí mrštila na hlavu Ricka Fergusona. Zaslechla řinčivý zvuk a vzápětí viděla, jak z velké trhliny na jeho čele prýští krev. Obrátila se a utíkala z místnosti.

Usilovně se snažila usměrnit své myšlenky.

Kam běží? A co bude dělat, až tam doběhne?

Nikdy jí nepřipadalo, že je do ložnice tak daleko. Prolétla chodbou. Těsně za zády duněly jeho kroky. Musí se dostat k pistoli. Musí se dostat k pistoli dřív, než se jí Rick Ferguson dotkne. Musí ji nějak použít.

Vrhla se k malému stolku po straně postele, trhnutím vysunula zásuvku a zoufale hmatala po pistoli. Nebyla tam. „Do prdele, kde je?“ křičela a odhodila zásuvku na zem. Matrace! napadlo ji. Padla na kolena, vrazila ruce pod matraci, ačkoli si vzdáleně vzpomínala, jak ji Don nabádal, aby ji tam nevracela. Ale co když se mýlí? Co když ji tam přece jen nechala?

Nebyla tam. Zatraceně, nebyla nikde!

„Hledáš tohle?“ Rick Ferguson stál ve dveřích. Z jedné ruky mu visela pistole. Její pistole.

Jess si zvolna stoupla. Bolestivě srazila kolena k sobě, když jí zamířil přímo na hlavu. Srdce jí divoce poskakovalo; v uších jí zvonilo; po tvářích jí stékaly slzy. Slzy bezmocnosti nebo hrůzy… Kdyby se jen dokázala trochu soustředit. Uspořádat myšlenky zmateně vířící mozkem a narážející do stěn lebky, jako by se chystaly nadobro uniknout; kdyby se jí aspoň tak netřásly nohy…

„To je od tebe pěkný, žes mě pozvala do ložnice,“ řekl a pomalu se k ní blížil. „Kam si dáváš kalhotky, už vím.“

„Vypadni odtud,“ zaječela Jess a vzpomněla si na své roztrhané spodní prádlo. Spatřila, jak jí z krku stéká krev na bílou prošívanou deku na posteli.

Rozesmál se. „Ty jseš ale pěkně divoká potvora, co? Jo, to teda musím uznat, nervy máš jako špagáty – říkat chlapovi s nabitou pistolí, aby vypadl. To je fakt kouzelný. Předpokládám, že mi teď řekneš, že mi to nikdy neprojde.“

„To si piš.“

„Jasně, že projde. Nezapomeň – mám dost dobrýho právníka.“

Jess pohlédla k oknu. Záclony byly roztažené a světlo z ulice naplnilo místnost stíny a přízraky. Třeba se jí někdo dívá do oken. Třeba je právě teď někdo pozoruje. Kdyby nějak Ricka Fergusona vyprovokovala k samomluvě, kdyby ho mohla nějak zdržet a dostat se k oknu… A co pak? Skočit? Začít křičet? Křik je proti nabité pistoli ta nejlepší zbraň. Málem se rozesmála – zítra se měla naučit, jak odzbrojit případného útočníka. Velká šance dožít se zítřka jí nezbývá. Na čele jí vyrašily kapičky potu. Stékaly jí do očí a mísily se se slzami. Světlo z pouličních lamp bylo rozmazané, vystřelovalo všemi směry jako reflektor a oslepovalo ji jako slunce. Zdálo se jí, že k ní doléhají z ulice hlasy, ale zněly zkresleně jako deska puštěná špatnou rychlostí. Zpomaleně. Všechno bylo zpomalené. Jako scéna z filmu natočená zpomaleně. Jako by se jí to vůbec netýkalo. Tak takhle se asi cítila Connie, pomyslela si Jess. Takhle nějak se prožívá smrt. „Myslela, jsem, že tě Don posadil do letadla do Kalifornie,“ slyšela svůj hlas. Zněl cize, jako by byla herečka a někdo ji daboval.

„Jo. To bylo od něj moc hezký. Ale rozhodl jsem se, že Kalifornie pár dní počká. Věděl jsem, jak hrozně po mně toužíš. Sundej si ten svetr.“

Řekl to tak lhostejně, že jeho slova skoro nezaregistrovala. „Cože?“

„Sundej si svetr,“ opakoval. „A kalhoty taky, když už jseš v tom. Pravá zábava nás teprve čeká.“

Jess zavrtěla hlavou. Hrdlem se dralo slovo, těžce vyklouzlo z úst a dotklo se téměř neslyšně vzduchu. „Ne.“

„Ne? Říkáš ne?“ Zasmál se. „To je zlý, Jess.“ Měla pocit, jako by už před ním stála nahá a při té představě se zachvěla chladem. Představila si jeho ruce na svém těle, jeho lačná ústa na jejích prsou, jak do ní jeho tělo prudce naráží. Věděla, že jí chce ublížit, že chce, aby ještě před smrtí trpěla. „Neudělám to.“ Slyšela svůj hlas z nesmírné dálky. „Tak to tě budu muset zastřelit.“ Pokrčil rameny, jako by to bylo jediné logické východisko.

Srdce jí bušilo tak zběsile, až hrozilo, že jí vyskočí z hrudi. Jako ve Vetřelci, pomyslela si a zarazilo ji, že se v takové situaci soustředí na podobné nesmysly. Měla pocit, že ji každou chvílí stráví nesmírný vnitřní žár. Jak jen může být tak chladnokrevný? Co se skrývá za jeho neproniknutelnýma hnědýma očima? „Stejně mě zastřelíš,“ řekla. „No, původně jsem tě chtěl oddělat vlastníma rukama. Ale jestli to bude nutné, zastřelím tě.“ Zašklebil se a očima lačně přejížděl po jejím těle jako armáda drobných hadů. „Střelím tě do ramene. Nebo možná do kolena. Nebo taky do nějaký měkký části těla. Jo, to by se mi líbilo. Určitě to bude stačit, abys začala trochu spolupracovat.“

Jess ucítila, jak jí stehnem proniká kulka, ačkoli on zatím nevystřelil. Nohy se jí třásly a svíral se jí žaludek. Co kdybych ho nějak přiměla, aby se rozpovídal? Takhle to vždycky probíhá ve filmech. Povídají si a pokaždé se na poslední chvíli objeví někdo, kdo oběť zachrání. Nutila se do klidu a vypravila ze sebe: „Vystřelíš a zburcuješ sousedy.“ Ani to s ním nehnulo. „Myslíš? Když jsem přicházel, nezdálo se, že by někdo byl doma. Koukej se svlíknout, nebo mě to přestane bavit. A když mě to přestane bavit, bejvám při milování kapánek hrubší.“ Bože, pomyslela si Jess. Bože, bože, bože. „Jak ses sem dostal?“ zeptala se a pokoušela se přijít na to, odkud její hlas přichází. Zněl cize a odrážel se od stěn jako gumový míček.

„Zatím nevyrobili zámek, kterej bych nedokázal překonat.“ Znovu se rozesmál a bylo vidět, jak je sám se sebou spokojený. „Řek bych, že to samý platí o ženskejch.“ Pohrával si s kohoutkem pistole. „Máš třicet sekund na to, aby ses svlíkla a lehla si na postel.“

Mlčela. Ústa měla tak vyschlá, že nedokázala vytvořit ani hlásku. Kdesi v dálce za ní hlasitě odtikával její budík vteřiny jako časovaná nálož. Tak takhle nějak to končí, pomyslela si, neschopná polknout slinu, neschopná se nadechnout. Jen cítila, jak se jí strach zahryzává do útrob jako hladová krysa.

Jaké to asi bude, přemýšlela. Popluje dlouhým světlým tunelem, naplněná dokonalým pocitem míru a štěstí, jak často popisovali ti, kteří tvrdili, že zemřeli a znovu se vrátili do života? Nebo se octne v temnotě? Bude kolem ní prázdnota? Prostě přestane existovat? Až to skončí, bude sama, nebo ji přivítají její drazí? Pomyslela na matku. Že by se s ní konečně setkala a dověděla se, jaký osud ji potkal? Musela zažít něco podobného. Pane bože, napadlo Jess a bolestně ji píchlo v prsou, jako by se mělo její tělo rozpadnout. Musela její matka prožít stejnou hrůzu a bolest, než zemřela? Musela protrpět stejné zážitky, jaké teď čekají ji?

A jak to ponese její otec a sestra?

Když se jim neozve a oni se k ní nebudou moct dovolat, Barry je nejspíš ujistí, že cítila takové rozpaky, že se neodvážila zavolat a že na pár dní někam odjela, že je příliš sobecká, aby si uvědomila bolest, kterou všem působí a že dokonce kdesi v podvědomí je tak chce potrestat. Bude trvat dlouho, než se začnou nad jejím zmizením pozastavovat, než zavolají policii, která prohledá její byt. Objeví stopy po zápase. Krev na povlečení pošlou k analýze a zjistí se, že patřila jí. Nikde ani stopy po násilném vniknutí, žádné usvědčující otisky prstů. Don zamíří podezřívavý prst na Adama a než se všechno vysvětlí, bude Rick Ferguson dávno pryč. „Nechtěj, abych to říkal dvakrát,“ slyšela Ricka Fergusona. Jess se zhluboka nadechla a přetáhla si svetr přes hlavu. Chloupky na pažích se v protestu naježily. Celý povrch těla začal bláznivě pulsovat, jako by si se svetrem svlékla i kousky pokožky, jako by ji někdo zaživa stahoval z kůže. Svetr dopadl na zem.

„Nádhera,“ řekl. „Černou krajku mám moc rád.“ Zamířil hlavní pistole pod její pás. „Ještě to ostatní.“ Jess celý výjev sledovala z velké dálky. Znovu si připomněla zážitky těch, kteří prohlašovali, že zemřeli. Netvrdili snad, že opustili tělo, vznesli se ke stropu a sledovali události ze vzduchu? Třeba se jí přihodilo totéž. Třeba se jí vůbec nepodařilo vyprostit se mu a uniknout z obývacího pokoje. Třeba jí drát prořízl hrdlo a uškrtil ji. Třeba už je dávno mrtvá.

Nebo má ještě šanci se zachránit, napadlo ji a čerstvá dávka adrenalinu přerušila její snění a přesvědčila ji, že je pořád naživu a že by se snad měla pokusit něco udělat. Použij cokoli, co máš po ruce, vzpomněla si na Dominikovy pokyny, když se prsty dotkla gumy v pase svých vlněných kalhot. Ale jak? Přemítala tak usilovně, až jí rozbolely spánky a hlava se jí málem rozskočila napětím. Podprsenka. Dokázala by toho člověka uškrtit krajkovou podprsenkou?

A co boty? napadlo ji a pomalu spustila ruce z boků. Rick Ferguson netrpělivě zamával pistolí. „Musím si zout boty,“ vypravila ze sebe. „Nemůžu si sundat kalhoty, když jsem obutá.“

„No jo,“ uklidnil se. „Čím víc nahýho masa, tím líp. Ale koukej sebou hodit.“

Sehnula se a zajímalo ji pro všechno na světě co vlastně chce podniknout. Pomalu si zula levou botu a odložila ji stranou. Nejspíš se zbláznila. Nemá žádnou šanci, jistojistě ji zastřelí. Začala s druhou botou. Věděla, že jí zbývá jen okamžik. Neochotně zula i pravou botu, naznačila rukou, jako by i ji chtěla odhodit stranou, ale místo toho ji pevně uchopila a vší silou ji hodila ve směru paže s pistolí. Dokonale ji minula. „Pane bože,“ zasténala. „Pane bože.“

Ale její nečekané chování Ricka Fergusona překvapilo a poplašeně uskočil. Zatraceně, a co má dělat teď? Dokázala by kolem něho proběhnout ke dveřím? Přežila by skok ze třetího patra? Nemohla by se pokusit ho odzbrojit? Na všechno bylo pozdě. Okamžitě se vzpamatoval a hlaveň pistole znovu neochvějně mířil na její hruď. „Mám dojem, že tě zabiju s větším potěšením, než jsem upekl toho zatracenýho kanára,“ řekl a pistolí sledoval ve vzduchu neviditelnou linii vedoucí od jejích prsou, přes žaludek a břicho a končící v rozkroku jejích kalhot.

Nezbýval žádný čas, neměla tu nejmenší šanci. Zastřelí ji. Ale nejdřív ji znásilní. Pak ji surově zbije. A vlastnoručně ji uškrtí. Bože, modlila se Jess a v duchu spatřila mrtvolku svého kanárka. Toužila omdlít, ale věděla, že on by ji přinutil nabýt vědomí a pásl by se na každém okamžiku utrpení jejích posledních vteřin života. A náhle, bez rozmýšlení, aniž by si uvědomila, co dělá, klopýtavě se vrhla k oknu a přitom ječela z plných plic.

Vzduch kolem ní se otřásl výbuchem výstřelu a ona věděla, že je nadobro mrtvá. Byl tak hlasitý, napadlo ji, mnohem hřmotnější, než si vůbec dokázala představit. Jako by jí vedle hlavy zahřmělo. Obrysy předmětů v místnosti zalilo zlověstné světlo, jako by dovnitř vnikl blesk. Barvy ožily. Pastelové broskve zářily jasnou oranžovou, šeď a odstíny modři byly jako by zelektrizované. Cítila se lehká, jako by se atomy jejího těla mísily se vzduchem. Přemítala, kam ji zasáhla kulka a jak bude trvat dlouho, než se zhroutí na zem. On počká, až se nebude moct vůbec bránit, pak strhá z jejího téměř bezvládného těla zbylý oděv, hrubě se jí zmocní, zavalí ji svým tělem, zaplaví ji svým pachem. Už cítila jeho zahnuté prsty ve svých bocích, slyšela, jak lačným jazykem olizuje její krev. Ve smrtelné křeči nad ní bude viset jeho tvář, jeho zlý pokřivený úsměv bude poslední vjem, který s sebou vezme do hrobu.

A náhle ustupovala dozadu a Rick Ferguson se k ní blížil s napřaženýma rukama, tvář bílou vzteky, věčný úsměv zmizel ze rtů. Pak o něco zakopl, zavrávoral a Jess si uvědomila, že ona je v pořádku a že ten, kdo padl na zem, je Rick Ferguson. To on tam ležel s roztaženýma rukama u jejích nohou. To on byl mrtev.

Když vyděšeně zírala na zející otvor v jeho zádech, její smysly obestřela temnota a jako by ji něco vtahovalo do víru uprostřed nedozírné vodní plochy. Z rány proudila krev jako ropa z vrtu, rozlévala se po jeho černém tričku, stékala na koberec. Jess se zatočila hlava. Bylo jí na omdlení. Musela se zachytit prádelníku, aby nespadla.

A pak ho spatřila ve dveřích, z ruky mu visela pistole. „Done!“ vyjekla.

„Říkal jsem ti, že jestli ten parchant na tebe vztáhne ruku, vlastnoručně ho zabiju,“ řekl tiše. Pistole mu vyklouzla z ruky a dopadla na zem.

Jess se mu vrhla do náručí. Okamžitě ji objaly jeho silné ruce a přitáhly k sobě. Zabořila mu hlavu do ramene, vdechovala jeho svěží vůni, tiskla se k jeho příjemně teplému tělu. Bylo jí dobře. Byla v bezpečí.

„Už ti nic nehrozí,“ uklidňoval ji, jako by četl její myšlenky a znovu a znovu ji líbal na tváře. „Jsi v bezpečí. Jsem tady. Nikdy tě neopustím.“

„Čekal tady na mě,“ začala vyprávět po několika minutách a pokoušela se vzpomenout na každý uplynulý okamžik. „Měl drát, stejný drát, jakým zabil Connie. Chtěl mě uškrtit. Ale podařilo se mi utéct. Chtěla jsem se dostat ke své pistoli, ale nikde jsem ji nenašla. Měl ji on. Musel prohledat byt, než jsem přišla. Říkal, že zatím nevyrobili zámek, který by nedokázal překonat.“

„Už je to v pořádku,“ konejšil ji Don. Jeho slova na ni působila jako balzám. „Je to za tebou. Jsi v bezpečí. Už ti neublíží.“

„Měla jsem hrozný strach. Věděla jsem, že mě chce zabít.“

„Je mrtvý, Jess.“

„Musela jsem myslet na matku.“

„To nedělej, miláčku.“

„A jak by se s tím vyrovnal můj otec a sestra.“

„Je to pryč. Už se ti nemůže nic stát.“

„Díky bohu, žes přišel.“

„Přece jsem tě nemohl opustit.“

„On nikam neodletěl,“ řekla, pak se rozesmála. Točila se jí hlava. „A asi už nikam neodletí.“

„Jsem rád, že jsem se sem dostal včas.“ Don ji k sobě přitiskl. „Nepochopím, jak jsi to dokázal. Jseš můj princ zachránce,“ řekla Jess a opravdu si to myslela. Jak mu mohla tak ublížit? Jak ho mohla opustit? Jak bez něho vůbec dokázala přežít? „To je přesně jako ve filmu.“ Nervózně se rozesmála a vzpomněla si, jak v některých filmech se ďábelský vrah, nepochybně mrtvý, zvedl a znovu zaútočil. Zalétla pohledem k tělu na podlaze. „Je určitě mrtvý?“

„Je mrtvý, Jess,“ řekl Don s pochopením. „Jestli chceš, zastřelím ho ještě jednou.“

Jess se rozesmála. Překvapilo ji to. Stala se obětí prudkého útoku, někdo ji škrtil drátem, málem ji znásilnil, o vlásek unikla smrti a ona se směje. Asi to bude nervová reakce. Nějak se musí vypořádat s tím, co prožila. Přejížděla pohledem tělo Ricka Fergusona a uvědomila si, jak málo chybělo a ležela by tady místo něho. Kdyby měl Rick Ferguson trochu víc času… Kdyby se neobjevil Don jako hrdina z němého filmu, kdyby nepřijel v posledních metrech filmu na koni a nezachránil nešťastnou hrdinku před neodvratným osudem…

Bylo k nevíře, jak dobře ji Don znal, pomyslela si Jess a zavrtala se těsněji do jeho objetí. Jak to, že vždycky věděl, kdy ho bude potřebovat, navzdory jejím protestům? Přece mu řekla, že je v pořádku a že mu zítra zavolá. Že jí dneska v noci nic nehrozí. A přesto přišel. Přesto na ni chtěl dohlédnout a zkontrolovat ji. Zachránil ji před příšernou smrtí. Zachránil ji před její vlastní umíněnou hloupostí. Opravdu ji to tak překvapilo? Copak se nechoval stejně po celé jejich manželství, ignoroval její přání a stejně udělal, co pokládal za nejlepší? Měla na něho zlost, nadávala mu, bojovala za vlastní svobodné chybné rozhodnutí, dožadovala se svého práva omylu. Snažil se ji pochopit, povzbuzoval ji, ale nakonec stejně všechno dopadlo podle jeho původního záměru. A skoro ve všech případech se ukázalo, že rozhodl správně. Jako dnešní noci.

Jako by sledovala reprízu televizního filmu, viděla, jak otvírá vchod do domu, zamyká jej za sebou, vybíhá po schodišti ke svému bytu, vchází dovnitř, zamyká za sebou, udělá několik kroků, ucítí ostrý drát kolem hrdla, zápasí s útočníkem, na okamžik se osvobozuje, vidí dveře, přemýšlí, jestli je stihne otevřít, než se Rick Ferguson vzpamatuje. Myšlenky se soustředily na zamčené dveře jejího bytu, jako by otáčela kaleidoskopem. Co je s tím obrázkem? zahlodal tichý hlas v jejím podvědomí a rychle ji přenesl do přítomnosti. Nervózně polkla a uvědomila si, že dveře do bytu za sebou zamkla. Zamykala i dveře od domu. Jak se dostal Don dovnitř? „Jak ses dostal dovnitř?“ vykoktala ze sebe. „Cože?“

Jess se mírně odtáhla. „Jak ses dostal do domu?“

„Dole bylo otevřeno,“ řekl.

„Nebylo,“ trvala na svém. „Ty dveře jsem osobně zamykala.“

„Když jsem přišel, byly odemčené,“ řekl jí.

„A dveře od bytu?“ zeptala se. „Jakmile jsem vešla, zamkla jsem oba zámky.“

„Co to má znamenat, Jess?“

„Jednoduchou otázku.“ Ustoupila o několik kroků a zastavil ji až dotyk bezvládných nohou Ricka Fergusona. „Jak ses dostal do mého bytu?“

Chvíli bylo ticho. Odevzdaně se jí zahleděl do očí. „Odemkl jsem si svými klíči.“

„Tvými klíči? Jak to myslíš? Jakými klíči?“

Polkl a sklonil hlavu. „Když sis dala vyměnit zámek, nechal jsem si udělat náhradní klíče.“

Jess zavrtěla nevěřícně hlavou. „Ty sis nechal udělat náhradní? A proč?“

„Proč? Protože jsem měl o tebe strach. Protože jsem se bál, že by se mohlo něco podobného stát. Protože ty potřebuješ, abych se o tebe staral. Proto.“

Jess sklopila oči, uviděla nehybné tělo Ricka Fergusona, v jeho rozevřené ruce stále ležela její pistole. Don jí přece zachránil život. Proč má na něho najednou takový vztek?

Co na tom, že si nechal udělat náhradní klíče? Kdyby ho to nenapadlo, byla by už dávno mrtvá. To se na něho vážně zlobí proto, že jí zachránil život?

Pocítila v hrdle nepříjemný pocit a nejasně ho přičítala vedlejším následkům svého zranění na krku. Málem se jí to podařilo, ale pocit se rozlézal do prsou jako nohy velkého pavouka. S nečekanou rychlostí a silou se rozšířil do rukou a do nohou, vypustil svůj jed a postižená místa znecitlivěla. Že by ji zrovna teď přepadl panický záchvat? dumala nevěřícně. Když má všechno za sebou? Když je v bezpečí? Když k tomu není vůbec žádný důvod?

A najednou zaslechla Adamův hlas: Nebraň se, fikal. Podej se tomu. Nebraň se.

Adam, napadlo ji. Adam, jemuž Don nevěřil a varoval ji před ním. Adam, jehož si Don prověřoval a jenž je ve skutečnosti někým jiným. Co má Adam s tím vším společného? „Tomu nerozumím,“ řekla nahlas, zadívala se na Dona a přemýšlela, jestli jí zatajil ještě něco jiného.

„Teď si s ničím nelam hlavu, Jess. Hlavně, že jsi v pořádku. Rick Ferguson je mrtvý. Už ti neublíží.“

„Ale ty ses neobával Ricka Fergusona,“ nedala si říct Jess a vzpomněla si na telefonický rozhovor, který s ním vedla na návštěvě u své sestry, a pokoušela se najít nějaký smysl v uplynulých událostech. „Tys přece tvrdil, že Adam je nebezpečný. Říkal jsi, žes ho dal prověřit; že o něm ve státním registru není ani zmínka.“

„Jess, co to má s tímhle společného?“

„Adam pro mě nikdy neznamenal hrozbu. Celou tu dobu to byl Rick Ferguson. Tak proč by Adam lhal?“ Kaleidoskop v její mysli se ještě jednou pootočil a vytvořil další obrázek. „Ledaže nelhal. Ledaže jsi mi lhal ty,“ řekla a stěží uvěřila vlastním uším. Říká to vážně ona? „Tys do státního registru nikdy nevolal, viď? A pokud ano, tak jsi zjistil, že Adam Stohn je tím, za koho se vydává. Je to tak?“ Rozhostilo se dlouhé tíživé ticho. „Jess, on se pro tebe nehodí,“ řekl Don konečně.

Co se to tady děje? Co to Don říká? „O tom bych snad měla rozhodnout sama.“

„Ne, pokud to je špatné rozhodnutí. Ne, pokud se to dotýká mě – dotýká se to nás – a naší společné budoucnosti,“ řekl jí.

„A nás dva čeká společná budoucnost, jen kdyby ses tomu přestala bránit. Ty mě potřebuješ, Jess. Odjakživa jsi mě potřebovala. A dnešní noc to jen potvrdila.“ Jess pohlédla ze svého exmanžela, na tělo ležící na podlaze, pak zpátky na Dona. V její zjitřené mysli se nepřestával divoce otáčet kaleidoskop. Jasně barevné kousky skla se bláznivě přeskupovaly, tvořily pitoreskní obrazce, které nebraly ohled na to, co je dole, co nahoře, co vlevo, či napravo. Kaleidoskop praskl a jemné úlomky její reality se rozprskly do vzduchu. „Proč jsi sem dneska večer přišel?“ zeptala se. „Tys přece věděl, že Adam není v Chicagu a myslel sis, že Rick Ferguson je v Kalifornii. Tak proč jsi sem vlastně chodil? Jak tě napadlo vzít s sebou pistoli? Jak jsi mohl vědět, že jsem v nebezpečí…? Ledaže bys to celé navlékl.“ Jess ztuhla, její slova poletovala vzduchem, jako by s ní neměla nic společného. Náhle si uvědomila, co vlastně říká a dopad oné myšlenky se jí snadno a bolestně zařízl do těla jako kus drátu. „Je to tak? Tys to celé připravil!“

„Jess…“

„Ty sis ho najal, poradil mu, co má říkat, prozradil jsi mu, jak na mě má jít.“

„Použil jsem ho na to, aby nás sblížil,“ řekl Don prostě. „Co je na tom špatného?“

„Proboha, vždyť mě málem zabil!“

„To bych nikdy nedopustil.“

Jess zavrtěla hlavou. „Tak tys všechno zorganizoval. 1 to, jak na mě poprvé čekal, když jsem šla do práce, jak šel za mnou po schodech. Vystoupil přímo z mých snů, z mých nočních můr, které jsi znal zpaměti. To nebyla náhoda, když používal slovo ‚zmizet‘. Tys mu vyprávěl, co se stalo s mojí matkou, je to tak? Tys přesně věděl, jak to na mě zapůsobí, jaký strach to ve mně vyvolá.“

„Já tě miluju, Jess,“ řekl Don. „Odjakživa jsem chtěl jedno: abychom byli spolu.“

„Pověz mi to,“ řekla tupě Jess.

„Co ti mám povědět?“

„Všechno.“

„Jess, copak záleží na podrobnostech? Důležité je, že jsme zase spolu.“

„Tohle všechno jsi udělal jen proto, abychom mohli být spolu?“

„Všechno, co jsem udělal ode dne, kdy jsme se poznali, nemělo jiný důvod.“

„Pověz mi všechno,“ opakovala.

Zhluboka se nadechl a zvolna vydechl do prostoru mezi jejich těly. „Co chceš vědět?“

„Jaký přesně byl vztah mezi tebou a Rickem Fergusonem?“

„Víš, jaký jsem k němu měl vztah. Byl to můj klient; já jsem byl jeho právník.“

„Věděl jsi, že zabil Connie DeVuonovou?“

„Nikdy jsem se ho na to neptal.“

„Ale věděl jsi to.“

„Měl jsem podezření.“

„A nabídl jsi mu, že ho z toho vysekáš, když ti prokáže jistou službu.“

„Když jsem přebíral jeho případ, byla Connie ještě naživu.

Tehdy jsem nevěděl nic o tom, že měl v úmyslu ji zabít.“

„Ale věděl jsi, že se vlámal do jejího bytu, že ji znásilnil, věděl jsi, že ji surově zbil a že jí vyhrožoval.“

„Věděl jsem, z čeho je obviněný.“

„Done, nehraj to na mě.“

„Tušil jsem, že je vinen.“

„Tak jsi mu navrhl kompromis.“

„Napadlo mě, že bychom si mohli vzájemně nějak pomoct.“

„Všechno jsi mu o mně pověděl. Navedl jsi ho, co má říkat a dělat.“ Její hlas zněl monotónně, její otázky nevýrazně, jako by už byly jednou zodpovězeny. „Tak nějak.“

„Ale proč? Proč?“

Don potřásl hlavou. „Už jsem na to myslel dlouho. Chtěl jsem ti nějak dokázat, jak moc mě potřebuješ. A najednou se objevil on. To byla skvělá příležitost. A ten nápad se mi z ničeho nic zrodil v mysli. A navíc mi nahrávala jistá symetrie – však víš, čtyři roky spolu, čtyři roky zvlášť. Věděl jsem, že si nemůžu dovolit déle čekat. A pak se objevil Adam Stohn a věděl jsem, že už nesmím promarnit ani den.“

„Co jsi přesně řekl Rickovi Fergusonovi, aby udělal?“

„Řekl jsem mu, ať dělá, co umí. Dal jsem mu volnou ruku, ale vymínil jsem si, že ti nesmí ublížit.“

„Ublížit?! Málem mě zabil!“

„Byl jsem nablízku, Jess. Nikdy ti nehrozilo vážné nebezpečí.“

Jess si třela hrdlo. Bylo ještě vlhké od krve. „Tys mu poradil, aby se mi vlámal do bytu a poškodil moje spodní prádlo! Tys mu poradil, aby zničil moje auto!“

„Řekl jsem mu, aby tě vystrašil. Detaily jsem nechal na něm.“

„Zabil Freda!“

„Proboha, to byl jen kanár. Koupím ti deset kanárů, když si to budeš přát.“

Jess ucítila, jak se pavoučí nohy stěhují z jejích končetin do mozku. Je tohle všechno opravdové? Probíhá ten rozhovor i ve skutečnosti? Říkají si navzájem tyhle věci? Slyší dobře? „A dneska v noci?“ pokračovala. „Co měl dělat dneska v noci?“

„Protože jsem znal tvou neústupnost a vytrvalost, řekl jsem mu, že mu nedáš pokoj, dokud ho neodsoudí za Conniinu vraždu. Věděl jsem, že neodolá a půjde po tobě, jen jsem se chtěl ujistit, že to provede tady a dneska. Prostě jsem mu poradil, aby to udělal co nejrychleji.“

„Tys ho poslal, aby mě zabil.“

„Poslal jsem ho sem, aby byl zabit on!“ Řekl Don a rozesmál se. „Dokonce jsem mu dal klíče.“ Znovu se rozesmál. „Využil jsem ho k tomu, co si oba přejeme.“

„Co si oba přejeme?“

„Ruku na srdce, Jess. Copak jsi pro něj nežádala trest smrti? Stát by to neudělal. Tak jsem ti tu službu prokázal já. Kvůli tobě. Kvůli nám,“ dodal už s vážnou tváří. „Tak jsi ho vyřídil.“

„Ten člověk byl netvor. Vyvrhel společnosti. Sama jsi to říkala, pamatuješ? Zabil Connie DeVuonovou. Měl v úmyslu zabít i tebe.“

„Ale když jsi mi volal k sestře, přemlouval jsi mě, abych u ní zůstala přes noc. Prosil jsi mě, abych nechodila domů.“ Znovu se po Donově tváří rozlil úsměv. „Věděl jsem, že se zachováš právě naopak. Věděl jsem, že tvoje hrdost tě požene domů, jak nejrychleji to půjde. Bůh ti zabránil, abys poslouchala, co ti tvůj manžel radil.“

„Můj exmanžel,“ opravila ho Jess rychle.

„Jistě,“ připustil. „Tvůj exmanžel. Muž, jenž tě miluje, jenž tě vždycky miloval a ani na okamžik milovat nepřestal.“ Jess zvedla ruce k hlavě, chtěje tak zabránit náhlé závrati. To nemůže být pravda, myslela si. Nic z toho se ve skutečnosti nestalo. Vždyť je to Don, proboha, Don! Člověk, jenž celou tu dobu dýchal pro ni, byl jejím učitelem, milencem, manželem, přítelem. Člověk, jenž se o ni staral po smrti její matky a pomohl jí překonat roky ochromujících panických záchvatů. A teď jí tady tvrdí, že záměrně zosnoval jejich znovusblížení. S úsměvem jí svěřuje, že stál v pozadí prodlužované teroristické kampaně Ricka Fergusona. Řekl jí, že sem dnes večer přišel spáchat zločin. A to všechno ve jménu lásky. Můj bože, čeho všeho je ještě schopen?

Jessiny vzpomínky prolétly uplynulými osmi roky. Její záchvaty začaly po matčině zmizení. Trvaly celé manželství s Donem a ustaly těsně po rozvodu. Pokoušely se jí něco naznačit?

Neposkytne ti prostor pro vlastní život, slyšela slova své matky. Její nádherná a skvělá matka, pomyslela si, zvolna přistoupila k tělu Ricka Fergusona a klekla si vedle něj. Luplo jí v kolenou. Pohledem minula zející ránu uprostřed jeho zad a pokoušela se nevnímat odporný nasládlý pach smrti, který útočil na její smysly jako maska nasáklá éterem, kterou se jí někdo snaží zakrýt nos.

„Miluju tě, Jess,“ prohlásil Don. „Nikdo na světě by tě po všechny ty roky nedokázal milovat jako já. Nikdy nepřipustím, aby nás někdo rozdělil.“

Kaleidoskop v Jessině mysli začal znovu pracovat, do obrázku zapadly poslední kousky skla, usadily se jí před očima s překvapující jistotou a náhle přesně věděla, čeho všeho byl Don schopen.

Obrátila se a zahleděla se na svého exmanžela. Jeho hnědé oči odrážely jen oddanou lásku k ní. „To jsi byl ty,“ řekla. Nutila jí do řeči jakási vnitřní cizí síla, jež ovládla její mysl i tělo a díky níž z ní vypadla slova, která by jinak nevyslovila. „Zabil jsi moji matku.“ Jakmile jí věta vyklouzla z úst, věděla s naprostou jistotou, že to je pravda. Pomalu se vztyčila. „Vyprávěj mi to,“ poručila mu hlubokým cizím, téměř neslyšným hlasem. „Nepochopíš to,“ řekl.

„Tak mi to vysvětli,“ naléhala a nutila se do přívětivého tónu. „Prosím tě, Done. Vím, jak mě miluješ. Chci tomu porozumět.“

„Chtěla nás rozdělit,“ začal Don, jako by právě tohle bylo postačující vysvětlení. „A bylo by se jí to podařilo. Tys to netušila, ale já ano. Neustále poukazovala na to, že jsem mnohem starší než ty a že mám mnohem víc zkušeností. Tys na ní byla tak závislá, že by si tě nakonec omotala kolem prstu a přesvědčila tě, abys počkala do promoce. Ale já jsem věděl, že kdybychom svatbu odložili, vystavím se nebezpečí, že tě ztratím. To jsem nemohl připustit.“

„Protože jsi mě strašně miloval,“ ozvala se Jess. „Protože jsem tě miloval jako nic na světě,“ upřesnil. „Nechtěl jsem se dostat do takové situace. Nechtěl jsem ji zabít, Jess. Věř tomu, nebo ne, ale měl jsem ji svým způsobem rád. Doufal jsem, že se s tím smíří. Ale protože tomu nic nenasvědčovalo, postupně jsem došel k závěru, že svůj názor nikdy nezmění.“

„A tak ses rozhodl ji zabít.“

„Věděl jsem, že to musím udělat,“ pokračoval, „ale čekal jsem na vhodnou příležitost.“ Pokrčil rameny. Bylo to gesto plné ironické nevinnosti, jako by nenesl odpovědnost za nic, co se stalo. „Jako v případě Ricka Fergusona.“ Znovu pokrčil rameny a nevinnost ze sebe setřásl. „Až jsi jednou ráno zavolala a řekla jsi mi, že jste se vy dvě pohádaly, žes řekla matce, aby se k doktorovi dostala, jak umí, a vypadla jsi z domu. Z tvého hlasu zaznívala vina. Bylo znát, že té hádky lituješ a jestli bude bulka v jejím prsu zhoubná, přistoupíš na odložení svatby. Usoudil jsem, že jestli se k něčemu nerozhoupu, bude pozdě.

Vypravil jsem se k vám, řekl jsem matce, žes mi volala, vysvětlil jsem jí, že toho lituješ a ujistil jsem ji, že nechci být překážkou ve vašem vztahu, že počkám a přemluvím tě, abychom se vzali až po promoci.“

Usmál se. Zřejmě se nechal unést vzpomínkami. „Ulevilo se jí. Vážně vypadala, jako by jí tíhu celého lidského pokolení někdo sňal z ramenou. Poděkovala mi. Dokonce mě políbila. Řekla, že proti mé osobě samozřejmě nikdy neměla žádné námitky, ale že, no však víš…“

„Tak jsi jí nabídl, že ji odvezeš k doktorovi.“

„Trval jsem na tom, že ji tam odvezu,“ opravil ji Don. „Pochvaloval jsem si, jak je krásně a navrhl jsem, abychom si předtím někam vyjeli. Považovala to za dobrý nápad.“ Jeho úsměv se rozšířil na celou tvář. „Vyrazili jsme do Union Pier.“

„Cože?“

„Všechno jsem měl promyšlené. Když seděla v autě, nemohlo mi v tom nic zabránit. Řekl jsem, že by mě zajímal její názor na nějaké stavební úpravy chaty. Zdálo se, že ji to těší, dokonce vypadala polichoceně. Prošli jsme se kolem chaty, ona mi řekla, jak by se jí to líbilo. Zašli jsme za chatu a dívali se k jezeru.“

„Můj bože.“

„Vůbec nic netušila. Stačil jeden výstřel do týla a bylo po všem.“

Jess se zapotácela, ztratila rovnováhu, pokoušela se ustálit na špičkách. „Tys ji zabil,“ zašeptala.

„Umírala, Jess. Okolnosti nasvědčovaly tomu, že by během pěti let zemřela na rakovinu. Představ si, jakou bolest jsem jí ušetřil, představ si roky agónie pro ty, kterým na ní záleželo. Místo toho zemřela v nádherný slunný den, dívala se na jezero a poprvé za dlouhé měsíce hodila za hlavu starost o svou dceru. Chápu, že to pro tebe musí být těžké, Jess, ale ona byla šťastná. Copak to nechápeš? Zemřela šťastná.“ Jess otevřela ústa, ale trvalo několik okamžiků, než promluvila. „Cos udělal… potom?“

„Řádně jsem ji pochoval,“ řekl. „Kousek od chaty. Před několika týdny ses dívala na její hrob.“

Jess si vzpomněla, jak stála u zadního okna Donovy chaty a přes sněhové vločky se dívala k jezeru. „Už tenkrát jsem ti chtěl všechno říct,“ pokračoval, „abych tě konečně uklidnil, abych tě ujistil, že neneseš za její zmizení žádnou vinu, že tvá hádka neměla s její smrtí nic společného. Její smrt byla hotová věc od chvíle, kdy se pokoušela plést se do našich životů a plánů. Ale nebyl to vhodný okamžik.“ Jess si připomněla Donovo objetí, dotek jeho rtů na jejích, když se milovali před krbem, falešný pocit bezpečí, který jí poskytoval. Který jí poskytoval odjakživa. Že by v jejím nejskrytějším podvědomí klíčilo už dávno podezření? Tohle se její panické záchvaty pokoušely po celé ty roky naznačit. „A co otec? Ten byl také proti našemu sňatku.“

„Tvůj otec byl neviňátko. Věděl jsem, že jakmile tvoje matka zmizí ze scény, nebudou s ním žádné potíže.“

„A ta pistole?“ zeptala se. „Cos udělal s tou pistolí?“

A znovu se Don usmál. Usmál se mnohem strašidelněji, než dokázal Rick Ferguson. „Dal jsem ti ji jako dárek, když jsi ode mě odcházela.“

Jess se chytila za žaludek. Zírala na malý revolver v natažené ruce Ricka Fergusona, na zbraň, kterou jí téměř násilím vnutil Don po rozvodu. Stejnou zbraň, kterou zabil její matku. „Ta ironie se mi zamlouvala,“ řekl Don, jako by komentoval nějaký paragraf a ne přiznání k vraždě její matky. Kdy jeho posedlost překročila hranice zdravého rozumu? Jak to, že jí trvalo tak dlouho, než na to přišla?

Proboha, spala s vrahem své matky. Je v tomto příběhu šílencem on, nebo ona? Pocítila závrať, zaklonila hlavu, jako by každou chvíli měla omdlít.

„Teď konečně chápeš, jak strašně tě miluju,“ řekl, „že jsem si nikdy nepřál nic jiného, než se o tebe postarat.“ Jess se zakymácela ze strany na stranu, místnost se rozplynula v mlze. Chystá se ji taky zabít? „A co dál?“ zeptala se. „Zavoláme policii a řekneme po pravdě, co se stalo. Že tady na tebe Rick čekal, že se tě pokoušel zabít, ale že jsem přišel právě včas a musel jsem ho zastřelit, abych tě zachránil.“ Jess se protočily oči, hlava jí klesla na rameno. „A bude po všem,“ pokračoval Don konejšivým hlasem. „Půjdeš se mnou domů, tam, kam dávno patříš. Kam odjakživa patříš. A zůstaneme spolu. O to jsme přece oba usilovali.“

Nevolnost zaplavila Jessino tělo jako ohromná vlna. Převalila se přes ní, podrazila jí nohy, srazila ji na kolena, vlekla ji do moře, hrozila jí utonutím. Instinktivně natáhla ruku a hledala nějakou oporu, něco, čeho by se zachytila, co by ji udrželo nad vodou. Její prsty se dotkly větve, pevně ji uchopily a křečovitě se kolem ní ovinuly. Pistole, uvědomila si. Stiskla její rukojeť v dlani a vynořila se u břehu. Napřímila ramena, jak zápasila se smrtelným proudem. V jediném bleskurychlém okamžiku Jess pozvedla pistoli, namířila ji přímo do srdce svého exmanžela a stiskla spoušť. Don na ni překvapeně civěl, když se mu kulka zaryla do prsou. Zavrávoral a padl na podlahu.

Jess si pomalu stoupla a stanula nad jeho bezvládným tělem. „Trefa do černého,“ řekla chladně.

Nevěděla, jak dlouho takhle stála a shlížela na něj s pistolí namířenou na jeho hlavu, připravená znovu vystřelit při sebemenší známce pohybu. Nevěděla, kdy začala vnímat zvuky, hluk z ulice, smích lidí na chodníku, zvonění telefonu.

Pohlédla na hodinky. Deset. To bude Adam. Volá, aby se zeptal, jak se má, jaký měla den a aby jí popřál dobrou noc. Málem se rozesmála. Věděla, že dnešní noc nezamhouří oči. Musí jednat s policií, spojit se s rodinou. Povědět jim o Rickovi Fergusonovi, o Donovi, vylíčit jim, co se tady v noci stalo. A co se stalo před osmi lety. Říct jim celou pravdu. Uvěří jí?

A ona – má tomu také uvěřit?

Jess přešla k telefonu a zvedla sluchátko. „Adame?“ oslovila ho.

„Miluji tě,“ odpověděl.

„Můžeš přijet?“ Mluvila tiše, ale ovládala se. Neměla vůbec strach. „Myslím, že budu potřebovat dobrého právníka.“