Joy Fielding

Poprvé

1

Uvažovala o způsobech, jak zabít svého manžela.

Martha Hartová, které všichni říkali Mattie až na její matku, jež tvrdošíjně trvala na tom, že Martha je docela pěkné jméno - copak si Martha Stewartová, největší odbornice na vedení domácnosti, taky změnila jméno? -, plavala sem a tam v dlouhém obdélníkovém bazénu, který zabíral většinu rozlehlé zahrady za domem. Od počátku května do půlky října, pokud nebyla bouřka nebo v Chicagu nenapadl předčasně sníh, Mattie každé ráno padesát minut plavala dokonale zvládnutým stylem prsa a kraulem sto délek napříč dvanáctimetrovým příjemně vyhřátým prostorem. Obvykle byla ve vodě kolem sedmé, aby skončila dřív, než Jake odejde do práce a Kim do školy, ale dnes zaspala, nebo přesněji řečeno vůbec neusnula, až teprve pár minut předtím, než zazvonil budík. Jakea pochopitelně žádné špatné spaní netrápilo, takže než stačila otevřít oči, byl z postele venku a ve sprše. “Není ti dobře?” zeptal se jí, když ho zahlédla jako hezkou rozmazanou skvrnu už oblečeného a venku ze dveří dřív, než byla s to zformulovat odpověď.

Mohla bych použít řeznický nůž, pomyslela si Mattie, zatímco zaťatými pěstmi rozrážela vodu, prořezávala pomyslnou třiceticentimetrovou čepelí vzduch a s každým zvednutím a klesnutím paží ji zabodávala do manželova srdce. Doplavala na konec bazénu, chodidly se odrazila od betonu a vydala se na druhou stranu. Ten pohyb jí vnukl myšlenku, že dobře načasované postrčení ze schodů by možná byl snadnější způsob jak se Jakea zbavit. Nebo by ho mohla otrávit, přidat špetku arzeniku místo čerstvě nastrouhaného parmezánu do jeho oblíbených těstovin, třeba k těm, co měli včera k večeři, dát ho tam předtím, než se údajně vrátil do kanceláře, aby prý ještě propracoval veledůležitou závěrečnou obhajobu, kterou má dnes přednést před porotou, a ona mu po jeho odchodu našla v kapse saka hotelový účet - právě toho saka, jež měla na jeho prosbu zanést do čistírny -, hlásající jeho nejnovější nevěru tak okatě jako titulek v reklamních novinách supermarketu.

Mohla by ho zastřelit, napadlo ji, a zmáčkla vodu, která jí protekla mezi prsty, jako kdyby stiskla spoušť zbraně, a pozorovala imaginární kulku, jak s cákáním sviští po hladině bazénu k nic netušícímu terči, zatímco její záletný manžel právě vstal, aby oslovil porotu. Sledovala, jak si zapnul tmavomodré sako jen o několik vteřin dřív, než ho protrhla kulka, jak temně rudá krev zvolna prosakuje do elegantních šikmých linek jeho modrozlatě pruhované kravaty, jak jeho nepatrný chlapecký poloúsměv, jenž mu vyzařoval jak z očí, tak ze rtů, tuhne, ztrácí se a pak zcela zmizí, a jak padá obličejem na tvrdou podlahu impozantní starobylé soudní síně.

Dámy a pánové porotci, dospěli jste k výroku?

“Smrt nevěrníkovi!” zakřičela Mattie a kopala do vody, jako by se jí kolem kotníků omotala dotěrná deka, a chodidla jí náhle ztěžkla, jako by právě přilnula k obrovským cementovým kvádrům. Mattie měla na okamžik pocit, jako by její nohy byly cizí předměty, patřící někomu jinému, nahodile spojené s jejím

torzem a sloužící výhradně jako zátěž. Pokoušela se postavit, ale plosky jejích chodidel nemohly najít dno bazénu, přestože hladina vody dosahovala jednoho a půl metru a ona byla bezmála o dvacet centimetrů vyšší. “Krucinál,” zamumlala, ztratila rytmus dýchání a nalokala se chlóru. Hlasitě zalapala po dechu, vrhla se k okraji bazénu a zhroutila se přes jeho hranu, aby si na obrubě z hladkého hnědého pískovce odpočinula, zatímco ji neviditelné ruce vytrvale tahaly za nohy a snažily se ji stáhnout zpátky ke dnu. “Dobře mi tak,” zabručela mezi bolestivými záchvaty kašle. “To mi patří za to, že mám tak ošklivé myšlenky.” Otřela si z úst zbloudilou slinu a pak vybuchla v návalu hysterického smíchu, který se mísil s kašlem, jedno se přiživovalo na druhém, nepříjemné zvuky se odrážely od vody a hlasitě jí zněly v uších jako ozvěna. Proč se směju? divila se, neschopná přestat.

“Co se děje?” Hlas přišel odněkud nad její hlavou “Mami? Mami, je ti něco?” Mattie zvedla ruku k čelu, aby si zastínila oči před ostrými slunečními paprsky, jež se na ni zaměřily jako baterka, a podívala se k velké terase z cedrového dřeva vedoucí z kuchyně za jejich jednopatrovým domem z červených cihel. Na pozadí podzimní oblohy se odrážela silueta její dcery Kim a sluneční záře způsobila, že dívčiny normálně výrazné rysy se zdály podivně nezřetelné.

Nezáleželo na tom. Linie a kontury obličeje i postavy svého jediného dítěte znala Mattie stejně dobře jako vlastní, možná ještě lépe. Veliké modré oči, které byly tmavší než otcovy a větší než matčiny. Dlouhý rovný nos zděděný po tatínkovi. Okrouhlá ústa, která měla po mamince. Pučící prsy, jež přeskočily generaci a přešly z Mattiiny matky přímo na Kim a byly, ač v křehkém věku patnácti let, silou, s níž je nutné již počítat. Kim byla po svých rodičích vysoká a hubená, jako bývala v jejím věku matka, ačkoli měla daleko lepší postavu než Mattie ve svých patnácti a vlastně lepší než nyní. Kim se nemuselo připomínat, aby narovnala ramena nebo nosila hlavu zpříma, a když se opřela o důkladné dřevěné latě zábradlí a ohnula se jako mladý stromek v mírném větru, Mattie obdivovala dceřino nenucené sebevědomí a uvažovala, zda v jeho utváření hrála vůbec nějakou roli.

“Je ti něco?” zeptala se znovu Kim a natahovala dlouhý půvabný krk k bazénu. Přírodně plavé vlasy, dlouhé až k ramenům, měla pevně stažené dozadu a v týle stočené do úhledného drdůlku. Mattie ji někdy škádlila, že vypadá jako paní učitelka Grundyová z komiksů o Archie Andrewsovi. “Je tam s tebou někdo?”

“Nic mi není,” odpověděla Mattie, ačkoli kvůli nepolevujícímu kašli nebylo jejím slovům rozumět a musela je zopakovat. “Nic mi není,” řekla a pak se hlasitě rozesmála.

“Co je ti tak k smíchu?” Kim se uchichtla. Slabý, ostýchavý zvuk pátrající po příčině toho, co její matce připadalo tak zábavné.

“Zdřevěněla mi noha,” vysvětlila Mattie, postupně došlápla oběma chodidly na dno bazénu a ulevilo se jí, když zjistila, že stojí.

“Při plavání?”

“Jo. Legrační, co?”

Kim pokrčila rameny, což naznačovalo “tolik legrační zas ne, na hlasitý řehot už vůbec ne”, a naklonila se ze stínu ještě víc dopředu. “Fakticky ti nic není?” “Nic. Jen jsem si pořádně lokla vody.” Jako by to chtěla zdůraznit, Mattie opět zakašlala. Všimla si, že Kim má na sobě koženou bundu, a poprvé toho rána zaregistrovala chlad pozdního září.

“Odcházím do školy,” oznámila Kim, ale nepohnula se. “Co budeš dneska dělat?” “Odpoledne mám schůzku s klientem, abychom se podívali na nějaké fotografie.” “Co dopoledne?”

“Dneska dopoledne?”

“Táta má závěrečnou řeč před porotou,” podotkla Kim.

Mattie přikývla a neměla tušení, kam tento rozhovor směřuje. Pohlédla na vzrostlý javor, který majestátně vyčníval ze sousedovy zahrady za domem, na sytou červeň, jež se vsakovala do zeleného listoví, které jako by zvolna umíralo na vykrvácení, a čekala, co dalšího dcera řekne.

“Určitě by ho potěšilo, kdybys za ním šla k soudu, abys ho povzbudila. Víš, jako chodíš za mnou, když hraju ve školní hře. Podpořit ho a takový ty hlouposti.”

A takové ty hlouposti, pomyslela si Mattie, ale nepromluvila, místo toho se rozkašlala.

“Tak já už musím jít.”

“Dobře, zlatíčko. Měj se hezky.”

“Ty taky. Dej za mě tátovi pusu pro štěstí.”

“Měj se hezky,” zopakovala Mattie a sledovala, jak Kim zmizela v domě. Když zase osaměla, zavřela oči a dopřála svému tělu, aby se ponořilo pod hladkou vodní hladinu. Vzápětí jí voda zakryla ústa a naplnila uši, čímž umlčela bílý šum přírody a odblokovala běžné ranní zvuky. Psi v sousedních zahradách už

neštěkali, ptáci na okolních stromech nezpívali, auta na ulici nevytrubovala svou netrpělivost. Všechno bylo tiché, pokojné a nehybné. Už neexistovali žádní nevěrní manželé ani zvědavé pubertální hlavičky.

Jak to dělá? divila se Mattie. Co má to dítě za radar? Mattie o svém odhalení Jakeovy nejnovější zrady Kim nic neřekla. Ani nikomu jinému, ani přátelům, ani matce, ani Jakeovi. Málem se zasmála. Kdy se naposledy své matce s něčím svěřila? A pokud jde o Jakea, ještě není připravená se s ním střetnout.

Potřebuje čas, aby si všechno promyslela, aby si shromáždila myšlenky jako veverka na zimu oříšky, aby se ubezpečila, že je dostatečně vybavená na jakoukoli akci, kterou se rozhodne v následujících dlouhých chladných měsících podniknout.

Mattie pod vodou otevřela oči a odhrnula si z tváře polodlouhé tmavě plavé vlasy. Správně, děvče, řekla si. Je načase otevřít oči. Dál už neváhej, slyšela, jak jí kdesi v nitru hlavy kvílí Jim Morrison. Pojď sem, holka, rozpal mě. Na tohle čeká - na někoho, kdo v ní zažehne oheň? Kolik hotelových účtů bude muset ještě najít, než s tím konečně něco udělá? Je načase jednat. Je načase si přiznat jistá nepopiratelná fakta ohledně jejího manželství. Dámy a pánové porotci, nyní bych jako důkaz ráda předložila tento hotelový účet. “Beztak tě vem čert, Jasone Harte,” vyrazila ze sebe a zalapala po dechu, když se její hlava vynořila nad hladinu, a manželovo křestní jméno jí v ústech zaznělo podivně cize. Od jejich prvního setkání před šestnácti lety ho nenazvala jinak než Jake.

Rozpal mě. Rozpal mě. Rozpal mě.

“Mattie, ráda bych ti představila Jakea Harta,” řekla tehdy její kamarádka Lisa. “Je to ten Toddův kamarád, o kterém jsem ti vyprávěla.”

“Jakea,” opakovala Mattie a líbilo se jí, jak to zaznělo. “To je zkráceně Jackson?”

“Vlastně je to zkráceně Jason, ale nikdo mě tak nikdy neoslovil.”

“Těší mě, Jakeu.” Mattie se rozhlédla po hlavní místnosti knihovny Loyolské univerzity a skoro čekala, že někdo z vědychtivějších návštěvníků vyskočí a zasyčí na ně, aby zmlkli.

“A co Mattie? To je zkráceně Matilda?”

“Martha,” přiznala ostýchavě. Jak ji matka mohla zatížit takovým staromódním, odpudivým jménem, které se spíš hodilo na jednoho z jejích psích miláčků než na jedinou dceru? “Ale prosím tě, říkej mi Mattie.”

“Rád bych tě … tak oslovoval.”

Mattie přikývla a soustředila pohled na mladíkova ústa, na široký horní ret, který přečníval přes užší pod ním. Jsou to velmi smyslná ústa, pomyslela si a už dopředu si představovala, jaké by to bylo je políbit a cítit, jak zlehka přejíždějí po jejích. “Promiň,” slyšela, jak se zajíkla. “Co žes to říkal?”

“Že jsem zaslechl, že studuješ jako hlavní obor dějiny umění.”

Opět přikývla a donutila se pohlédnout mu do modrých očí, zhruba stejného odstínu, jaký měly její, až na to, že on měl delší řasy, jak si všimla, což jí tak docela spravedlivé nepřipadalo. Je správné, aby měl jeden člověk tak dlouhé řasy a navíc smyslná ústa?

“A co historikové umění vlastně dělají?”

“To je záhada,” slyšela Mattie sebe samu říkat o trochu hlasitěji, takže tentokrát někdo opravdu zasyčel “pst!”.

“Nezašla bys někam na kafe?” Vzal ji za paži a odváděl z knihovny, aniž počkal na odpověď, jako by vůbec nepochyboval, jaká bude její reakce. A později také neměl pochybnosti, když se jí zeptal, jestli by ten večer nešla do kina, a pak ještě později, kdy ji pozval do bytu, který sdílel s několika kolegy z právnické fakulty, a ještě později, když ji pozval do své postele. A potom už bylo příliš pozdě. Po dvou krátkých měsících od jejich prvního setkání, po dvou měsících, kdy nadšeně podlehla svůdné hustotě jeho řas a nevýslovné jemnosti plných rtů, zjistila, že je těhotná, a to právě v den, kdy usoudil, že to příliš uspěchali, že musí zpomalit, zklidnit se a celou tu záležitost alespoň dočasně zastavit. “Jsem těhotná,” pronesla otupěle, neschopná dodat víc.

Hovořili o potratu, probírali adopci, nakonec přestali diskutovat a vzali se. Nebo se vzali a přestali mluvit, napadlo nyní Mattie, když vylezla z vody na ostrý podzimní vzduch a sáhla po velké tmavočervené osušce, pečlivě složené na bílém plátěném lehátku a hustě zasypané spadaným listím. Jedním koncem ručníku si osušila konce vlasů a zbytkem si pevně obalila tělo jako svěrací kazajkou. Jake se vlastně vůbec nechtěl ženit, pochopila nyní Mattie, jako to pochopila už tehdy, ačkoliv oba předstírali, alespoň zpočátku, že jejich sňatek byl nevyhnutelný. Po krátké přestávce si uvědomil, jak moc ji miluje, a vrátil se k ní.

Jenomže ji nemiloval. Ani tehdy. Ani teď.

A popravdě řečeno, Mattie si nebyla jistá, zda ho i ona vůbec někdy milovala. Že ji tehdy přitahoval, to je bez diskuse. Že ji fascinovala jeho krása a nenucený šarm, o tom nikdy nebylo pochyb. Ale jestli ho skutečně milovala, to

nevěděla. Neměla čas to zjistit. Všechno se zběhlo tak rychle. A pak najednou už žádný čas nezbýval.

Mattie si uvázala osušku na prsou a vyběhla tucet dřevěných schodů vedoucích do kuchyně, roztáhla posuvné dveře, vešla dovnitř a na velkou tmavomodrou podlahu z keramických dlaždic z ní kapala voda. Normálně v ní tato místnost vyvolávala úsměv. Byla celá modrá a zářivě žlutá se spotřebiči z nerez oceli a kulatým stolem s kamenným povrchem, zdobeným ručně malovanými kusy ovoce a obklopeným čtyřmi proutěnými židlemi z tepaného kovu. Mattie snila o takové kuchyni od chvíle, kdy spatřila fotografii jejího návrhu v časopise Architectural Digest, kde představovali kuchyně z Provence. Vloni osobně dohlížela na její renovaci, čtyři roky poté, kdy se přestěhovali do domu se třemi ložnicemi na Walnut Drive. Jake se proti té přestavbě vzpíral, stejně jako proti stěhování na předměstí, přestože je Evanson vzdálen pouze čtvrt hodiny jízdy od centra Chicaga. Chtěl zůstat v jejich bytě na Lakeshore Drive navzdory tomu, že souhlasil se všemi Mattiinými argumenty, že na předměstí je bezpečněji, výběr škol lepší a prostor nesporně větší. Prohlašoval, že má odpor ke stěhování jen kvůli pohodlí, ale Mattie věděla, že je to ve skutečnosti kvůli pocitu stálosti. Na domě. na předměstí je cosi až příliš usedlého, zvláště pro člověka, který má toulavé boty. “Pro Kim to bude lepší,” zdůvodňovala to Mattie a Jake nakonec souhlasil. Kvůli Kim cokoliv. Především z toho důvodu si ji taky vzal.

Poprvé jí byl nevěrný krátce po jejich druhém výročí svatby. Inkriminovaný důkaz náhodou objevila, když mu prohlížela kapsy džínsů, aby je mohla dát do pračky, a vytáhla několik milostných psaníček, v nichž tečky na “i” tvořila srdíčka.

Roztrhala je, spláchla do záchodu, ale kousky světle fialového dopisního papíru tvrdošíjně vyplouvaly na hladinu v míse zpátky a nešlo se jich jen tak snadno zbavit.

Předzvěst toho, co ji čeká, uvažovala nyní, i když v té době jí ta symbolika unikla. Během jejich bezmála šestnáctiletého manželství se vyskytovala celá řada podobných psaníček, neznámých telefonních čísel na útržcích papíru, které se nedbale tu a tam povalovaly, bezejmenné hlasy, jež setrvávaly na záznamníku, nepříliš tiché šuškání přátel a teď tohle, to nejčerstvější, účet za pokoj v Ritz-Carltonu s datem starým několik měsíců, zhruba z doby, kdy zvažovala možnost druhého dítěte, účtenka zapomenutá v kapse saka, které měla na jeho prosbu odnést do čistírny.

Musí to dělat tak okatě? Je odhalení jeho prohřešků nutné, aby se potvrdil jeho sexuální zážitek? Jsou bez ní jeho zálety nějak méně skutečné, i když na ně až dosud odmítala reagovat? A byla odezva na jeho pletky právě tím, k čemu se ji snažil přinutit? Protože věděl, že kdyby ji přiměl, aby reagovala na jeho nevěry, kdyby ji donutil, aby na něj udeřila, znamenalo by to konec jejich manželství. Tohle Jake opravdu chce?

Chce to i ona?

Možná ji ta manželská fraška už přestala bavit stejně jako jejího váhavého muže. “Možná,” řekla nahlas a zadívala se na svůj odraz v kouřovém skle dvířek mikrovlnné trouby. Ne že by nebyla přitažlivá - vysoká, plavá, modrooká, typicky americká dívka - a je jí teprve šestatřicet let, ještě není tak stará, aby ji dali k ledu. Pro muže je stále žádoucí. “Mohla bych mít poměr,” zašeptala na svůj šedý uslzený obraz.

Ten se tvářil překvapeně, zděšeně a užasle. To už jsi jednou zkusila, vzpomínáš? Mattie se odvrátila a rázně se podívala na podlahu. Tehdy to bylo pouze jednou a jen aby mu to oplatila.

Tak mu to oplať znovu.

Mattie zavrtěla hlavou a kapky vody z mokrých vlasů jí u nohou tvořily loužičky. Onen poměr, pokud se tak dá nazvat zástoj na jedinou noc, se odehrál před čtyřmi lety, těsně předtím, než se přestěhovali do Evanstonu. Bylo to rychlé, divoké a naprosto bezvýznamné, jenomže ona na to nedokázala zapomenout, opravdu nemohla, ačkoli detaily obličeje toho muže by si vybavila jen stěží, protože dělala co mohla, aby se vyhnula pohledu na něj, dokonce i když do ní už pronikl. Byl právník stejně jako její manžel, třebaže u jiné firmy a s jinou specializací.

Advokát na obveselení, vzpomněla si na jeho dobrovolné přiznání spolu s informací, že je ženatý a trojnásobný otec. Jeho firma si ji najala, aby jim nakoupila nějaké obrazy na stěny, a on se jí nejdřív pokoušel vysvětlit, co mají na mysli, pak se k ní naklonil blíž a vyložil jí, co má v úmyslu on. Místo aby byla šokovaná a rozzlobená jako tentýž den o něco dřív, kdy náhodou zaslechla, jak si manžel telefonicky domlouvá večeři se svou nejnovější milenkou, dojednala si s ním ještě v témže týdnu schůzku, aby ten samý večer, kdy bude její manžel v

posteli s jinou, byla i ona v posteli s jiným, a přemítala s neradostnou ironií, jestli budou mít ve stejnou chvíli orgasmus.

Toho člověka už nikdy neviděla, ačkoli jí několikrát volal, údajně proto, aby s ní prodiskutoval díla, která pro firmu vybírala. Nakonec jí přestal telefonovat a firma si najala jiného dealera, jehož umělecký vkus byl “více v souladu s tím, co jsme měli na mysli”. Jakeovi o té záležitosti nikdy nic neřekla, ačkoli právě o to jí šlo - kde byla sladkost pomsty, když poškozená strana neměla o újmě ani tušení? Ale nějak se nedokázala donutit, aby se mu svěřila, nikoli proto, že mu nechtěla ublížit, jak se tehdy snažila sebe samu přesvědčit, ale protože se bála, že když mu to poví, poskytne mu záminku, kterou potřeboval, aby ji mohl opustit.

Takže mlčela a život šel dál jako doposud. Pokračovali v předstírání společného života - příjemně rozmlouvali u snídaně, chodili na večeře s přáteli, pomilovali se párkrát do týdne, víckrát, když měl právě milostný poměr, hádali se kvůli všemu možnému vyjma toho, kvůli čemu se přeli ve skutečnosti. Šukáš s jinýma! ječela pod tirádami, že chce renovovat kuchyň. Já tady být nechci! křičel pod protesty, že Mattie utrácí příliš mnoho peněz a musí se omezit. Občas jejich rozčilené hlasy probudily Kim, která k nim přiběhla do ložnice a okamžitě se přidala na matčinu stranu, takže byly dvě proti jednomu. Další neradostná ironie, kterou Jake zřejmě přešel bez povšimnutí, a přitom tam zůstával jen kvůli dceři.

Kim má možná pravdu, pomyslela si nyní Mattie a vrhla rychlý pohled na telefon umístěný na zdi. Třeba jen stačí, aby mu dala najevo, že ho podporuje, že si váží toho, jak těžce pracuje, jak se usilovně snaží - neustále se snažil -, aby se zachoval správně. Sáhla po telefonu, zaváhala a místo toho se rozhodla, že zavolá své přítelkyni Lise. Ta bude znát radu. Lisa vždycky ví, co dělat. A mimoto je lékařka. Copak doktoři nemají na všechno odpověď? Mattie vymačkala prvních pár čísel a pak netrpělivě položila sluchátko na vidlici. Jak může svou kamarádku vyrušovat uprostřed dne, kdy má určitě plno práce? Snad si dokáže své problémy vyřešit sama. Mattie rychle vyťukala patřičný sled čísel a čekala, zatímco Jakeova soukromá linka vyzváněla - jednou, dvakrát, třikrát. Ví, že jsem to já, pomyslela si Mattie a snažila se zbavit nepříjemného brnění, které ji znovu začalo zlobit na pravém chodidle. Jake určitě uvažuje, jestli to má vzít nebo ne.

“Vymoženosti displeje,” zabručela a představila si, jak Jake sedí za těžkým dubovým psacím stolem, který zabíral plnou třetinu jeho nepříliš prostorné kanceláře ve čtyřicátém prvním patře Budovy Johna Hancocka v centru Chicaga. Kancelář, jedna z tří set dvaceti jí podobných, z nichž se skládala právnická firma Richardson, Buckley a Lang, měla okna od stropu až k podlaze s vyhlídkou na Michigan Avenue a stylový berberský koberec, ale byla až moc malá na to, aby pojmula Jakeovu narůstající klientelu, která jako by denně čím dál víc nabývala, zvlášť od té doby, co z něj tisk nedávno udělal jakousi místní celebritu. Její manžel měl podle všeho zvláštní schopnost vybírat si zdánlivě ztracené případy a vyhrávat je. Přesto Mattie pochybovala, že Jakeova neuvěřitelná šikovnost a okouzlující šarm budou stačit na to, aby získal osvobozující rozsudek pro mladíka, jenž se přiznal k vraždě své matky, kterou nesporně spáchal úmyslně, a pak se tím ještě pyšně chlubil před kamarády.

Je možné, že Jake už odešel k soudu? Mattie pohlédla na dvoje digitální hodiny na protější straně místnosti. Na těch na mikrovlnce bylo 8:32 a ty na normální troubě ukazovaly 8:34.

Už chtěla zavěsit, když mezi čtvrtým a pátým zazvoněním telefon někdo zvedl. “Mattie, co se děje?” Jakeův hlas byl silný a uspěchaný. Naznačoval, že na obyčejné hovory má jen málo času.

“Ahoj, Jakeu,” začala Mattie. Její hlas zněl tiše a nejistě. “Dneska ráno jsi tak rychle odešel, že jsem ti ani nestihla popřát, aby ti to dobře dopadlo.” “Promiň. Nemohl jsem čekat, až vstaneš. Musel jsem jít do …”

“Ne, to nevadí. Tohle jsem ti nechtěla říct …” Netelefonuje ani deset vteřin, a už se jí podařilo ho otrávit. “Jen jsem ti chtěla popřát hodně štěstí. Ne že bys ho potřeboval. Určitě budeš vynikající.”

“Člověk nikdy nemá dost štěstí,” prohodil Jake.

Slova jako stvořená pro štěstíčko z pouti, pomyslela si Mattie. “Poslyš, Mattie, už musím opravdu jít. Jsem rád, žes mi zavolala …” “Napadlo mě, že se dopoledne zajdu podívat k soudu.”

“To nedělej, prosím tě,” řekl rychle. Až příliš rychle. “Prostě to není nutné.” “Chápu, co tím myslíš,” pronesla a ani se neobtěžovala zamaskovat zklamání.

Očividně existuje důvod, kvůli kterému ji u soudu nechce. Mattie dumala, jak ten důvod vypadá, a pak tu nepříjemnou myšlenku potlačila. “Jen jsem ti chtěla popřát hodně štěstí.” Kolikrát to řekla? Třikrát? Čtyřikrát? Copak neví, kdy je

načase se rozloučit, se ctí odejít, sbalit si svá přání i hrdost a jít o dům dál?

“Tak zatím ahoj.” V Jakeově hlas zazněl onen falešný, až příliš veselý tón, na vyjádřenou myšlenku až přehnaně nadnesený. “Dej na sebe pozor.”

“Jakeu …,” začala Mattie. Buď ji neslyšel, nebo to jen předstíral, a jediné odpovědi, které se jí dostalo, bylo klapnutí sluchátka položeného na vidlici. Co se mu to právě chystala říct? Že ví o jeho posledním románku všechno, že je načase, aby si přiznali, že v této uměle prodlužované manželské frašce není ani jeden z nich šťastný, že je třeba s ní přestat. Večírek skončil, zaslechla šepot tenkých hlásků, když zavěsila. Mattie se pomalu loudala z kuchyně do prostorné haly uprostřed domu. Ale pravá noha jí zase zdřevěněla a jen těžko udržovala rovnováhu. Klopýtla a pár vteřin poskakovala na levé noze po modrozlatém, ručně vyšívaném koberci, zatímco pravým chodidlem marně tápala, kde je podlaha.

Uvědomila si, že padá, a ještě horší bylo, že tomu nijak nedokázala zabránit, nakonec se té nevyhnutelnosti poddala a tvrdě dopadla na zadek. Několik vteřin seděla v užaslém tichu, na okamžik přemožená pocitem trapnosti. “Do háje s tebou, Jakeu,” vyhrkla konečně a polykala nechtěné slzy. “Proč mě prostě nedokážeš milovat? Copak je to tak těžké?” Možná kdyby si byla jistá vědomím, že ji manžel miluje, dodalo by jí to odvahu, aby ho na oplátku také milovala.

Mattie se vůbec nepokoušela vstát. Místo toho seděla uprostřed haly, smáčela mokrými plavkami jemnou francouzskou výšivku na velkém koberci a smála se tak bouřlivě, až se rozplakala.

*

2

“S dovolením,” řekla Mattie, když se v soudní síni číslo 703 prodírala přes nepoddajná kolena zavalité ženy, oblečené do nejrůznějších odstínů modré, na prázdné sedadlo přímo uprostřed osmé a poslední řady v oddělení pro publikum. “Promiňte. S dovolením,” zopakovala staršímu páru usazenému vedle ženy v modrém a pak znovu atraktivní mladé blondýně, vedle níž bude sedět většinu dopoledne. Je snad ona důvodem, kvůli kterému ji dnes Jake nechtěl mít u soudu?

Mattie si rozepla kabát velbloudí barvy, setřásla ho co nejúspornějším pohybem z ramen, vzápětí ucítila, že se jí zachytil na loktech a nepohodlně jí připoutal paže k bokům, takže byla nucena kroutit se na sedadle v marné snaze se z něho osvobodit. Rušila tím nejen atraktivní blondýnu po své pravici, ale stejně přitažlivou plavovlásku, které si teď všimla po své levici. To v Chicagu nikdy nebude konec atraktivním blondýnkám a musí dnes dopoledne všechny být u manželova procesu? Třeba si spletla místnost. Možná že místo na kauzu Cookův okres versus Douglas Bryant se dostala na nějaký sjezd atraktivních mladých plavovlásek. Copak s jejím mužem všechny spí?

Mattie střelila pohledem do přední části síně, kde u stolu obhajoby objevila svého manžela. Nakláněl hlavu v tichém rozhovoru s klientem, obhrouble vypadajícím devatenáctiletým mladíkem, jenž se v hnědém obleku a kravatě s esíčkovým vzorem cítil zjevně celý nesvůj a očividně se tak vystrojil na něčí radu. V obličeji měl podivně prázdný výraz, jako kdyby stejně jako Mattie zabloudil do nesprávné místnosti a nebyl si tak docela jistý, co tady pohledává. Co tady dělá ona? podivila se náhle Mattie. Copak jí manžel důrazně neřekl, ať sem nechodí? Nedoporučila jí Lisa totéž, když Mattie nakonec podlehla a zavolala jí? Měla se ihned zvednout a odejít, jen vstát a vyklouznout ven, než ji Jake uvidí. Přijít sem byla chyba. Co ji to napadlo? Že jí bude vděčný za podporu, jak Kim tvrdila? Kvůli tomu tady je? Že ho chce podpořit? Nebo přišla v naději, že zahlédne jeho nejnovější milenku?

Milenka, pomyslela si Mattie, když přežvykovala ta slova v ústech a bránila se náhlému nutkání na zvracení, zatímco přes řady diváků natahovala krk, aby si prohlédla dvě mladé brunetky, které se hihňaly na druhém konci první řady.

Příliš mladinké, usoudila Mattie. A nedospělé. Jakeovy typy to rozhodně nejsou, ačkoli popravdě řečeno ani nevěděla, jaký vlastně je manželův typ. Já to určitě nejsem, pomyslela si a vrhla letmý pohled na hlavu s hnědými kudrnami, vykukující z krajního sedadla druhé řady, pak ho přesunula na další, až se zarazila u dokonalého profilu ženy s havraními vlasy, v níž poznala mladší společnici firmy Richardson, Buckley a Lang, která do ní nastoupila přibližně ve stejnou dobu jako Jake. Shannon jak se jen jmenuje? Specializuje se na majetkové právo nebo na něco podobně nekonkrétního. Co tady dělá zrovna ona?

Jako by Shannon ať se jmenuje jak chce vycítila, že ji někdo pozoruje, zvolna se otočila směrem k Mattie, utkvěla na ní pohledem a pomalu roztáhla koutky úst v úsměvu. Snaží se přijít na to, odkud mě zná, vysvětlila si Mattie její výraz a sebejistě jí úsměv oplatila. Mattie Hartová, hlásal ten úsměv, manželka Jakea,

hrdiny dne, člověka, kvůli němuž tady všichni jsme, muže, jehož jsi možná včera večer viděla v daleko intimnějším prostředí.

Shannon jak se jen jmenuje roztáhla ústa od ucha k uchu na znamení toho, že ji poznala. Aha, tahle Mattie Hartová, vyjadřoval škleb. “Jak se máte?” vyslovila nehlasně.

“Báječně,” odpověděla hlasitě Mattie, znovu zatahala za rukáv, který se jí zachytil o loket, a přitom zaslechla, jak se jí páře podšívka. “A vy?” “Skvěle,” přišla okamžitá odpověď.

“Chystám se vám zavolat,” slyšela vlastní hlas a skoro se bála, co ještě vypustí z úst. “Chci změnit poslední vůli.” Vážně? Kde to vzala?

Ze rtů Shannon jak že se jmenuje zmizel úsměv. “Cože?” vyhrkla.

Takže majetkové právo možná jejím oborem není, napadlo Mattie a odvrátila pohled, což znamenalo konec rozhovoru, a když se tam za pár sekund znovu podívala, ulevilo se jí, že Shannon ať je kdokoli a spí s jejím mužem opět obrátila svou pozornost do přední části soudní síně.

Nechceš tady být, dospěla k závěru Mattie. Rozhodně tady nechceš být. Okamžitě vstaň. Zvedni se a odejdi, než ze sebe uděláš učiněného hlupáka. Že chci změnit poslední vůli? Jak jsem na tohle přišla?

“Já vám s tím pomůžu,” nabídla se blondýnka po její levici a stáhla jí neposlušný rukáv kabátu, dřív než se Mattie zmohla na protest, a přitom na ni vrhla podobný úsměv jako Mattie na svou matku, tak trochu vynucený, vyjadřující spíš lítost než laskavost.

“Děkuju.” Mattie k ní na oplátku vyslala svůj nejupřímnější úsměv, který naznačoval “takhle se to dělá”, ale mladá žena se už odvrátila s pohledem upřeným na předek impozantní soudní síně a vyčkávavě zadržovala dech. Mattie si narovnala záhyby šedé vlněné sukně a nervózně si pohrávala s límečkem bílé bavlněné blůzy. Plavovláska po její pravici, oblečená do růžového angorského svetru a tmavomodrých dlouhých kalhot, se na ni kradmo podívala, čímž naznačovala “nevydržíte chvilku klidně sedět?”, ale Mattie si toho jakoby nevšímala. Měla si na sebe vzít něco méně usedlého, aby nevypadala jako paní učitelka Grundyová, pomyslela si a usmála se při představě Kim, jež jí vytanula na mysli. Něco jemnějšího jako třeba angorský svetr, přemítala a závistivě pohlédla na svou sousedku. Vždyť ani nemá angoru ráda. Pokaždé ji nutí ke kýchání. A jako naschvál Mattie ucítila, jak ji v horních nosních dutinách zašimralo, a sotva stačila z kabelky vyhrabat kapesník a zabořit do něj nos, místností se rozlehlo hlasité kýchnutí. Slyšel to Jake? “Pozdrav pánbůh,” řekly obě blondýny jednohlasně a kousek si odsedly.

“Nápodobně,” opáčila Mattie, úkradkem se podívala na manžela a s úlevou zjistila, že je stále zabraný do rozhovoru se svým klientem. “Promiňte.” Opět kýchla a opět se omluvila.

Žena v řadě před ní se otočila. Měla vlídné hnědé oči se zlatými tečkami. “Není vám dobře?” Hlas měla hluboký a poněkud chraplavý, starší než kulatý obličej, z něhož vycházel, obličej rámovaný hřívou nepoddajných zrzavých kudrlinek. Nějak to celé neladí, pomyslela si bezděky Mattie a poděkovala ženě za její účast.

Hned nato nastal mírný rozruch, když soudní úředník požádal, aby všichni vstali, a soudkyně, pohledná černoška, jejíž kudrnaté tmavé vlasy byly poseté zrníčky šedi jako popelem, zaujala místo v čele soudní síně. Teprve nyní si Mattie všimla poroty, sedmi porotců a pěti porotkyň a dalších dvou mužů, kteří sloužili jako náhradníci. Většina porotců byla středního věku, ačkoli několik z nich působilo dojmem, že sotva odrostli teenagerskému, a jeden muž se blížil sedmdesátce. Ze čtrnácti jich bylo šest bělochů, čtyři černoši, tři Hispánci a jeden Asiat. Proces trval už téměř tři týdny. Obě strany přednesly své kauzy.

Porotci nepochybně vyslechli vše, co potřebovali slyšet. Nyní se především chtěli vrátit do práce, k rodině a životu, který museli přerušit. Bylo načase dospět k rozhodnutí a pak žít dál.

To musím taky, pomyslela si Mattie, a když soudkyně vybídla obžalobu, aby zahájila jednání, naklonila se ze sedadla dopředu. Je nejvyšší čas, abych se rozhodla a žila dál.

Rozpal mě. Rozpal mě. Rozpal mě.

Jeden z asistentů státního zástupce okamžitě vstal, zapnul si sako šedého obleku, podobně jako to dělají právníci v televizi, a kráčel k porotě. Byl to vysoký muž, asi čtyřicátník, s úzkým obličejem a dlouhým, na konci zahnutým nosem, jenž připomínal svíčku, z níž ukapává vosk. V publiku nastal značný rozruch, když se všichni naráz posunuli o kousek dopředu, a jejich mlčení ztěžklo jako hustá mlha v očekávání právníkova hlasu, který je měl vyvést na světlo. “Dámy a pánové porotci,” začal žalobce, s každým z nich záměrně navázal vizuální kontakt a pak se usmál. “Dobrý den.” Porota mu úsměv poslušně oplatila a jedné ženě se rozplynul do potlačeného zívnutí. “Chci vám poděkovat za vaši

trpělivost, kterou jste v posledních několika týdnech projevili.” Krátce se odmlčel, polkl a nad světle modrý límeček jeho košile se vyhoupl velký ohryzek. “Mým úkolem je, abych vám shrnul prostá fakta této kauzy.”

Mattie se rozkašlala a nenadálý prudký záchvat jí vehnal do očí slzy. “Opravdu vám nic není?” zeptala se blondýna po její levici a nabídla Mattie

další papírový kapesníček, zatímco plavovláska vpravo podrážděně obrátila oči v sloup. Jsi to ty, viď? uvažovala Mattie a otírala si kapesníkem slzy. To ty spíš s mým mužem.

“V noci dvacátého čtvrtého února,” pokračoval žalobce, “se Douglas Bryant vrátil z večerního popíjení s přáteli a byl konfrontován svou matkou Constance Fisherovou. Došlo k hádce a Douglas Bryant celý rozzuřený odešel z domu. Vrátil se do baru, dal si ještě několik skleniček a domů přišel kolem druhé ráno, kdy matka už spala. Vešel do kuchyně, vzal ze zásuvky dlouhý ostrý nůž, vydal se do matčiny ložnice a s naprostým klidem jí vrazil nůž do břicha. Člověk si může jen představovat hrůzu, jakou Constance Fisherová musela prožívat, když si uvědomila, co se s ní děje, a vyvinula značné úsilí, aby odvrátila synovy opakované rány. Douglas Bryant bodl matku celkem čtrnáctkrát. Jedna rána propíchla plíci, druhá šla rovnou do srdce. Jako by to nestačilo, Douglas Bryant poté prořízl matce hrdlo takovou silou, že jí málem oddělil hlavu od těla. Potom se vrátil do kuchyně, kde tentýž nůž použil, aby si udělal sendvič, osprchoval se a šel spát. Příští ráno odešel do školy a chlubil se vraždou před svými spolužáky, z nichž jeden zavolal policii.”

Asistent státního zástupce pokračoval v předkládání takzvaných prostých faktů kauzy, připomněl porotě svědky, kteří potvrdili, že se Constance Fisherová svého syna bála, že vražedná zbraň byla pokrytá otisky prstů Douglase Bryanta, že jeho šaty byly potřísněné matčinou krví, uváděl jeden prostý fakt za druhým, každý sám o sobě nepříznivý, a když se sečetly dohromady, byly přímo zničující. Co asi tak Jake Hart řekne, aby zmírnil hrůzu toho, co Mattie právě vyslechla?

“Zní to celkem jasně,” slyšela Jakeův souhlas, jako by jí četl myšlenky, jako by mluvil přímo k ní. Když její manžel vstal, sako konzervativního modrého obleku už zapnuté, bleskla po něm pohledem. Potěšilo ji, když si všimla, že dal na její radu a zvolil místo modré košile bílou, ačkoli tmavě vínovou kravatu, kterou si uvázal, neznala. Usmál se, přičemž po elvisovsku nepatrně zkroutil horní ret, a oslovil porotu vlídným, konverzačním, dokonce důvěrným tónem, což patřilo k jeho stylu. Vyvolá v člověku pocit, jako by byl jediný v místnosti, žasla Mattie a přitom sledovala, jak každý člen poroty nevědomky podléhá jeho kouzlu, naklání se dopředu a věnuje mu soustředěnou pozornost. Obě ženy sedící vedle Mattie se nedočkavě zavrtěly na svých místech a pěkně tvarovanými zadečky pod sebou nervózně přeleštily tvrdé dřevěné sedadlo.

Musí být tak strašně hezký? uvažovala Mattie, i když věděla, že Jake svůj vzhled vždy považoval spíš za prokletí než požehnání a že se během čtrnáctileté právnické praxe, z níž posledních osm let pracoval u Richardsona, Buckleyho a Langa, usilovně snaží své přirozeně pěkné rysy potlačit. Jake si byl vědom, že mnoho jeho kolegů reptá, že přišel ke všemu příliš snadno: ke kráse, k vysokému uznání i instinktu, jenž mu napovídal, které kauzy přijmout a které odmítnout.

Ale Mattie věděla, že tvrdě pracuje stejně jako ostatní z jeho firmy, možná ještě více, že přichází do práce každé ráno v osm a jen zřídka odchází před osmou večer. Za předpokladu, že je skutečně ve své kanceláři, nikoli v pokoji v hotelu Ritz-Carlton, pomyslela si Mattie a trhla sebou, jako by ji někdo uhodil. “Podle toho, jak to pan Doren líčí, je v této kauze všechno buď bílé, nebo černé,” pronesl Jake a třel si jednu stranu svého orlího nosu. “Constance Fisherová byla obětavou matkou a oddanou přítelkyní, kterou milovali všichni, kdo ji znali. Její syn je cholerik, jenž ve škole propadá a každý večer se chodí opíjet. Ona byla světice, jemu není svaté nic. Ona žila ve smrtelné hrůze, on byl jejím nepřítelem na život a na smrt. Ona snila o lepším životě pro syna, on je nejhorším snem všech matek.” Jake se odmlčel a podíval se na svého klienta, který se neklidně zavrtěl na židli. “Rozhodně to zní velmi prostě,” pokračoval Jake, opět upřel pohled na porotce a bez námahy je lapil do své neviditelné sítě. “Jenomže věci jsou málokdy tak jednoduché, jak se zdají. A všichni to víme.” Několik porotců se souhlasně usmálo. “Stejně jako víme, že pokud smícháme černou a bílou, dostaneme šedou. A navíc různé odstíny šedi.”

Mattie sledovala, jak se manžel otočil k porotě zády a kráčel k místu, kde seděl jeho klient, s přesvědčením, že oči každého porotce se upírají na něho. Viděla, jak natáhl ruku a dotkl se klientova ramene. “Tak tedy obětujme pár minut a prozkoumejme ony rozmanité barvy šedi. Smíme?” zeptal se, jako by je žádal o povolení. Mattie si všimla, jak jedna z porotkyň namísto odpovědi přikývla. “Za prvé se podrobněji podívejme na Constance Fisherovou, obětavou matku a oddanou přítelkyni. Víte, já nevěřím ve svádění viny na oběť,” prohlásil Jake Hart a

Mattie se v duchu zasmála, jelikož tušila, že přesně tohle hodlá udělat. “Myslím si, že Constance Fisherová byla obětavou matkou a oddanou přítelkyní.”

Ale? Mattie vyčkávala.

“Ale také vím, že to byla zklamaná a zahořklá žena, která svého syna téměř každý den jeho života slovně týrala a často se také uchylovala k fyzickému násilí.” Jake se odmlčel, aby se váha jeho slov vstřebala do vědomí přítomných. “Nepokouším se vám tvrdit, že Douglas Bryant byl pro matku snadno zvládnutelné dítě. To nebyl. Hodí se na něj mnohé z toho, co tvrdí obžaloba, a ti z nás, kdo mají děti,” řekl, čímž se šikovně postavil na roven porotě, “chápou, jak musela být jeho matka zoufalá, když se pokoušela poradit si se synem, který ji nechtěl poslouchat a kladl jí za vinu, že od nich otec odešel, když byl ještě malý, a jehož přičiněním se rozpadlo její druhé manželství s Genem Fisherem, jenž jí odmítal prokazovat lásku a úctu, které si podle svého mínění zasluhovala. Ale na chvíli se zastavme,” navrhl Jake a udělal pauzu, zatímco lidé v soudní síni zatajili dech a čekali, až znovu promluví.

Kolikrát si tento okamžik nacvičoval? přemýšlela Mattie, vědoma si toho, že zadržuje dech jako všichni ostatní. Kolik sekund má podle jeho plánu ta pauza trvat?

“Zastavme se a uvažujme o zdroji veškeré té zloby,” pokračoval Jake poté, co uplynulo plných pět vteřin, a opět rázem zaujal své posluchače. “Malí hoši se nerodí zlí. Žádný chlapeček nezačne svou matku od počátku nenávidět.”

Mattie zvedla ruku k ústům. Tak kvůli tomu se toho případu ujal, uvědomila si. A proto ho také vyhraje.

Je to osobní.

Jednou jí řekl, že právníkova praxe je téměř vždy odrazem jeho vlastní osobnosti. Je tudíž soud v širším slova smyslu zákonnou náhražkou pohovky u psychiatra?

Mattie pozorně naslouchala, jak manžel vypočítává hrůzy týrání, které musel Douglas Bryant od matky skoro denně snášet - vyplachování úst mýdlem, když byl malý, neustálé nadávky, že je hloupý a neschopný, ustavičné bití, jež vedlo mnohdy k zdokumentovaným modřinám a občasným zlomeninám -, což mělo za následek, že u Douglase Bryanta docházelo k neovladatelným výbuchům vzteku, když už její trýznění dál nedokázal snášet. Učebnicový příklad “syndromu týraného dítěte”, dodal Jake chmurně a odvolal se na předchozí svědectví několika odborníků psychiatrů.

Bylo to něco podobného jako u tebe? ptala se v duchu Mattie manžela a pochybovala, že někdy obdrží uspokojivou odpověď. Když spolu začali chodit, Jake utrousil několik skrytých narážek na své problematické dětství, na což Mattie okamžitě reagovala, protože sama obtížné dětství zažila. Ale čím více se scházeli, tím méně se jí Jake svěřoval, a kdykoli na něm vymáhala detaily, ihned zmlkl a vyděšený k smrti se na několik dní uzavřel, dokud se nepoučila, že se ho na rodinu nemá vyptávat. Máme tolik společného, přemítala nyní stejně jako dřív během mnoha napjatých období mlčení v jejich společných letech - bláznivé matky, zběhlé otce a naprostý nedostatek opravdové rodičovské lásky.

Mattie sdílela své dětství místo se sourozenci s množstvím matčiných psů, jichž nikdy nebylo méně než šest, občas dokonce jedenáct, všichni bezmezně milovaní a zbožňovaní. Bylo daleko snadnější milovat je než problematické dítě, které se tolik podobalo otci, jenž je opustil. A přestože Jake nebyl jedináček - měl staršího bratra, který zahynul při vyjížďce na loďce, a mladšího, jenž se ztratil v drogovém opojení pár let předtím, než se objevila ona -, Mattie věděla, že manželovo dospívání bylo stejně osamělé a bolestné jako její vlastní. Ne - horší. Mnohem horší.

Proč jsi se mnou o tom nikdy nemluvil? přemýšlela nyní a bezděčně zvedla ruku, jako by tu otázku chtěla vyslovit nahlas. Ten pohyb upoutal Jakeovu pozornost a odvedl ji od jeho závěrečné řeči. Možná bych ti dokázala pomoct, nabídla mu nehlasně a jejich pohledy se střetly. Na jeho hezkém obličeji se odrazilo překvapení, zmatek a strach, to vše v méně než zlomku sekundy a kromě ní nikým neviděné. Tak dobře tě znám, přemítala a ucítila podivné zalechtání vzadu v hrdle. A přesto tě neznám vůbec.

A ty určitě neznáš mě.

A pak lechtání v jejím krku náhle explodovalo a ona se rozesmála, chechtala se tak hlasitě, že se každý otáčel, aby se na ni podíval, řehtala se tak bezuzdně, že soudkyně musela klepat kladívkem přesně, jako to dělají v televizi, napadlo Mattie, a rozesmála se ještě víc, když viděla, jak se k ní blíží uniformovaný dozorce. Než vyskočila a prodrala se z řady ven, přičemž za sebou vláčela po zemi kabát, zachytila na manželově tváři výraz nejhlubšího zděšení. Když dorazila k velkým dřevěným dveřím obloženým mramorem, otočila se a pohledem se krátce střetla s polekanýma očima ženy s kudrnatými zrzavými vlasy, která seděla

v řadě před ní. Vždycky jsem chtěla mít takovéhle kudrlinky, napadlo znenadání Mattie, zatímco ji dozorce odváděl ke dveřím. Pokud jí něco říkal, nemohla ho slyšet přes svůj hurónský smích, který pokračoval s neutuchající intenzitou i přes celých sedm pater dolů, vstupní halu a venkovní schodiště až na ulici.

*

3

“Klid. Klid v soudní síni.”

Soudkyně bušila kladívkem a nadskakovala na kožené židli s vysokým opěradlem, zatímco na galerii před ní to nervózně bzučelo jako ve včelím úle, který někdo nečekaně narušil. Někteří diváci si šeptali, ústa zakrytá dlaněmi, jiní se otevřeně smáli. Několik členů poroty mezi sebou živě rozmlouvalo. “Co se to pro všechno na světě …? Čemu se asi tak …? Co to mělo znamenat?”

Jake Hart stál v půli cesty mezi klientem a porotou uprostřed starobylé soudní síně s vysokým stropem, velkými postranními okny a tmavým obložením, příliš ohromený na to, aby se pohnul. Šok ho pevně přikoval k prošlapanému hnědému koberci pod jeho černými botami, vztek ho opředl neviditelným ochranným kokonem a hluk i zmatek dorážely na jeho hlavu jako právě probuzení netopýři. Cítil se jako odjištěný granát. Kdyby udělal jediný krok nebo se jen nadechl, vybuchl by. Je důležité, aby stál naprosto klidně. Musí se znovu soustředit a vybojovat ztracenou pozici.

Co se sakra stalo?

Šlo to tak dobře, všechno probíhalo přesně podle plánu. Na své závěrečné řeči pracoval dlouhé týdny - nejen na slovech, která pronese, ale i na způsobu, jak je řekne, na modulaci hlasu, na důrazu, který umístí na určité slabiky, kdy jednou upřednostní tu, jindy onu, na tempu svých vět, kdy se má odmlčet, kdy pokračovat. Učil se ta slova nazpaměť, zdokonaloval rytmus. Měl to být jeho životní projev, závěrečná řeč, kterou se vše propojí, kterou završí nejsledovanější případ své kariéry, kauza, u níž starší společníci vyjádřili vážné námitky proti tomu, aby se jí ujal, kauza, o níž tvrdili, že je beznadějná a nemá ani tu příslovečnou naději, která umírá poslední. Je to rovněž případ, jenž mu téměř jistě, pokud ho vyhraje, zaručí společenství u firmy a vyšvihne ho ve zralém věku osmatřiceti let na samý vrchol jeho profese.

A on to dokázal. Veškerá jeho dřina se vyplatila. Měl porotce na dlani ruky, dychtivě viseli na každé jeho větě. Syndrom týraného dítěte. Co se kčertu předtím, než to uvedl jako obhajobu, stalo? Paralela se syndromem týrané ženy je nezpochybnitelná a nepopiratelná, chystal se promluvit dál. Týrané dítě je však zranitelnější než týraná žena, protože dítě ještě méně zvládá situaci, má daleko menší možnost zvolit si prostředí, sbalit kufry a vypadnout z domova. Ta slova už měl na jazyku, nadechl se a chystal se je vypustit z úst, když mu na solar plexus někdo uštědřil ránu pod pás a vyrazil mu trumf přímo z ruky.

Co se stalo?

Koutkem oka cosi zaregistroval, nějaký neurčitý pohyb, jako by se kdosi snažil upoutat jeho pozornost, otočil se a koho neviděl jako Mattie, svou manželku, kterou výslovně žádal, aby dnes dopoledne k soudu nechodila. Byla tam a smála se, a nebylo to jen nějaké hloupé hihňání, ale příšerný hrdelní řehot, něčemu se chechtala, a on nevěděl čemu, možná tím smíchem dávala najevo své pohrdání soudním řízením, procesem nebo jím samotným a pak soudkyně Bergová začala bušit kladívkem, vybízet ke klidu a Mattie nemotorně zakopávala o klíny lidí sedících vedle ní, a když ji vyváděli z místnosti, vláčela za sebou po zemi kabát, zatímco ji po celou dobu doprovázelo hysterické, šílené hýkání, které Jakeovi dosud praskalo v uších jako zkratující dráty.

Ještě pět minut. Pouze tolik času potřeboval. Dalších pět minut a závěrečnou řeč by ukončil. Tak málo stačilo, aby vyvrátil důkazy žaloby. Pak si Mattie mohla vyvádět podle libosti. Mohla poskakovat nahoru a dolů jako nějaký vyšinutý čertík v krabici, svléknout se donaha, kdyby se jí zachtělo, a smát se, až by se za břicho popadala.

Co se to s ní děje?

Třeba jí není dobře, přemítal Jake ve snaze být shovívavý. Dnes ráno zaspala, což samo o sobě bylo neobvyklé, a pak ten podivný telefonát k němu do kanceláře, ten dívčí hlásek v aparátu, panenský svou zranitelností, kterým navrhla, že by přišla k soudu. Jake věděl, že na Mattie Hartové nic zranitelného není. Je silná a mocná jako větrná vichřice. A patrně stejně tak ničivá. Měla v úmyslu ho schválně znemožnit? Byl to motiv, který ji přivedl dnes dopoledne k soudu, i když si to výslovně nepřál?

“Prosím o klid v soudní síni!” slyšel Jake hlasitě volat soudkyni, ačkoli se žádný klid nedostavil.

“Co se děje?” zeptal se obžalovaný s pohledem lapeného a vyděšeného dítěte.

Ten výraz znám, pomyslel si Jake a vybavilo se mu jeho vlastní dětství. Znám ten strach.

Zahnal nežádoucí vzpomínky a pokusil se o totéž u své ženy. Mattie však stála před ním jako útlý kamenný kvádr, křehký na pohled, ale zbavit se ho bylo nesmírně těžké. Tak to dopadlo pokaždé, už od jejich prvního setkání.

Panebože, dost už těch nesmyslů, zakázal si Jake a donutil se udělat krok, aby se vymanil ze svého ochranného kokonu, teď spíše rakve, a posadil se vedle svého klienta. Uchopil chlapcovy ledové ruce do svých.

“Máte tak studené ruce,” podotkl Douglas Bryant.

“Promiň.” Jake se málem zasmál, jenomže na jedno dopoledne bylo u soudu smíchu až dost.

“Uděláme si půlhodinovou přestávku,” prohlásila soudkyně a rázem se prostor kolem Jakea, celá soudní síň začala vyprazdňovat a lidé byli jako magnetem přitahováni k různým východům. Jake cítil, jak mu z prstů vyklouzly Bryantovy ruce, když ho odváděli. Sledoval, jak v řadě za sebou odchází porota. Co mám udělat, abych si vás znovu získal? lámal si hlavu Jake. Co mám říct, aby to zahladilo pobouření, které má žena v soudní síni vyvolala?

Poznal někdo, že je to jeho manželka? “Jakeu …”

Ten hlas byl povědomý, něžný a neskonale ženský. Vzhlédl. Ach bože, pomyslel si, a náhle se mu udělalo zle od žaludku. Proč tady musí být právě ona?

“Jsi v pořádku?” Přikývl a mlčel.

Shannon Grahamová natáhla ruku, jako by se ho chtěla dotknout, zastavila ji kousek od jeho ramene a bezcílně s ní máchala ve vzduchu. “Můžu ti nějak pomoct?” zeptala se.

Zavrtěl hlavou. Věděl, že tím ve skutečnosti vyzvídá, co se to ksakru stalo, ale jelikož neznal odpověď o nic lépe než ona, mlčel.

“Děje se něco s Mattie?” Pokrčil rameny.

“Dopoledne mi řekla něco zvláštního,” pokračovala Shannon, když Jake neodpovídal. “Z ničeho nic vyhrkla, že chce změnit poslední vůli.” “Cože?” Jake prudce otočil hlavu, jako by mu někdo vyrval hrst vlasů.

Teď byla řada na Shannon, aby pokrčila rameny. “Každopádně pokud ti můžu nějak pomoct …,” nabídla se znovu a hlas jí zanikl.

“Můžeš o tom pomlčet,” požádal Jake, přestože přímo cítil, jak si Shannon Grahamová ještě při odchodu nacvičuje řeč pro ostatní právníky ve firmě. V její chůzi bylo cosi netrpělivého, dokonce dychtivého, jako by se nemohla dočkat, až bude tam, kam má namířeno. Bylo mu to jedno. Než Shannon Grahamová odejde z budovy, nebude extempore jeho ženy žádnou novinkou. V tomto ohledu je právnická profese stejná jako kterákoli jiná. Zbožňuje klepy. Zveličené historky o manželčině chování se už nepochybně sprintem rozběhly posvátnými chodbami spravedlnosti a dál po městě, kam dorazily od zchátralého rohu na California Avenue a Dvacáté páté ulici, kde stojí budova soudu, k luxusnímu centru Miracle Mile na Michigan Avenue, sídla Richardsona, Buckleyho a Langa. “Slyšeli jste, co dneska vyvedla Mattie Hartová u soudu? Co se s tou Jakeovou ženou děje? Bylo to naprosto neuvěřitelné. Prostě se začala řehtat - právě uprostřed jeho závěrečné řeči.”

Občas zatoužil, aby jednoduše zmizela.

Ne že by Mattie přál něco opravdu zlého. Ne že by chtěl, aby umřela nebo něco podobného. Jenom toužil, aby se mu vytratila ze života i z hlavy. Celé týdny uvažoval o způsobu, jak jí oznámit, že je konec, že se zamiloval do jiné, že od ní odchází. Nacvičoval si ta slova, jako by si připravoval závěrečnou řeč pro porotu, která je přesně tím, čím je, jak mu nyní došlo, shrnutím jeho manželství, kdy Mattie je porotou, soudkyní i nejvyšším lordem popravčím zároveň.

Není to ničí vina, začínala pokaždé řeč a potom skončila, protože popravdě řečeno to něčí vina být musela. Je to jeho vina. Ale i její, doplnil tenký hlásek. Hlavně její vina, protože otěhotněla, chtěla si dítě nechat a okamžitě se chytila jeho zdráhavé nabídky k sňatku, přestože věděla, že on právě tohle nechce, že se k sobě nehodí, že to je omyl a že jí to bude mít neustále za zlé. Všemožně jsme se snažili, pokračovala řeč. Ale on se zase tolik nesnažil a oba to věděli. I když Mattie není tak úplně bez viny, trval na svém hlásek o něco důrazněji. Zpočátku se zcela zahalila do pláštíku mateřství, opatrovala Kim ve dne v noci a jeho ze všeho vyloučila. A i když je nutno přiznat, že neměl zájem vyměňovat plenky a kojenci ho znervózňovali, neznamenalo to, že dceru nemiluje nebo že se mu líbí být odkázán v jejím životě do role náhodného pozorovatele.

Záviděl Kim její nenucený vztah s matkou i jejich spojenectví. Kim je zcela určitě dcerou své matky. Už je příliš pozdě na to, aby byla tatínkovou holčičkou.

A najednou v minulém měsíci Mattie vyrukovala s myšlenkou mít další dítě, utrousila to jen tak mimochodem uprostřed běžného rozhovoru a přitom se pokoušela zamaskovat své nadšení lhostejností, jako kdyby to byl pouze nějaký chvilkový nápad, jako cosi, o čem ve dne v noci neuvažovala. Právě tehdy zjistil, že si nemůže dovolit další otálení, jinak ho znovu lapí do pasti. Musí říct Mattie, že od ní chce odejít.

Jenomže jí to neřekl. A teď existuje výrazná možnost, že čekal až příliš dlouho, že je Mattie už těhotná a její dopolední podivné chování u soudu způsobily poblázněné hormony. “Prosím tě, ne,” slyšel sám sebe promluvit nahlas. “Cokoli, jen ne tohle.”

“Cokoli, jen ne co?”

Při zaznění jejího hlasu vzhlédl, vztáhl k ní ruku, kterou uchopila, a když se jejich prsty propletly, pocítil nával vzrušení. No a co? Co záleží na tom, že je někdo uvidí spolu? Kromě toho soudní síň zela prázdnotou. Bylo snadné hrát si na hrdinu.

“To byla tvá žena, viď?” zeptala se hlasem zbarveným pozdními nocemi a příliš mnoha cigaretami. Sedla si na židli obžalovaného a naklonila hlavu k Jakeovi tak blízko, až se mu o tvář otřely její husté zrzavé kudrny jako kočka o holou nohu. Ještě včera v noci nabral její tiziánové kadeře do dlaně a pevně je sevřel, fascinovaný jejich hebkostí. Vzápětí se na něho podívala a věnovala mu svůj nádherně široký úsměv, který málem přesáhl hranice jejího kulatého obličeje, a rozevřené rty odhalily dolní řadu kouzelně křivých bělostných zubů. Co na ní jenom je, že mu připadá tak neuvěřitelně přitažlivá?

Třeba ta drahá hedvábná blůza a vybledlé džínsy z denimu, které tak rafinovaně zkombinovala. Honey Novaková byla celá samý chaos a soulad. Vlasy měla sice zrzavé a kudrnaté, ale obočí samozřejmě černé a rovné. Na hubenou postavu měla naopak příliš velká prsa, na člověka s výškou sotva sto padesát osm centimetrů až moc dlouhé nohy, nos mírně zahnutý a křivý, což jí dodávalo nevyzpytatelný, roztržitý výraz. Nedalo se o ní tvrdit, že je kdovíjaká krasavice, a ve svých čtyřiatřiceti sotva někomu připadala jako mladice. Objektivně řečeno jeho žena byla z nich dvou daleko hezčí. A přesto ho manželčin zářivý půvab typické americké dívky znepokojoval. Cítil se kvůli němu jako podvodník.

“Byla to Mattie,” souhlasil.

Honey mlčela, což pro ni bylo typické. Zřídkakdy mluvila, když neměla co říct. Poznali se před několika měsíci ve fit-ness klubu u něj v budově. Byl na běžeckém pásu a kráčel rychlostí sedm kilometrů v hodině. Ona klusala vedle něho a displej na jejím přístroji ukazoval působivých jedenáct kilometrů. Zapředl s ní nenucený hovor, na nějž zareagovala nejrůznějšími úsměvy a heky. Po pár týdnech ji pozval na kávu a ona přijala navzdory tomu, že věděla, že je ženatý. Koneckonců šlo jen o kávu. Následující týden se káva proměnila na večeři a týden nato posloužila večeře pouze jako předkrm k noci plné vášně v hotelu

Ritz-Carlton. V jednom z mnoha, i když se dějiště rychle přemístilo do jejího roztomile chaotického bytu s jednou ložnicí v Lincoln Parku.

Neměl v úmyslu se zamilovat. Láska byla to poslední, co měl v programu. Nemá v životě už takhle dost komplikací? Zástoj na jednu noc, to je něco jiného.

Náhodný románek, stejně tak bezvýznamný jako krátkodobý, to bylo všechno, na co byl ochoten přistoupit. To samé ona, svěřila se mu později Honey. Byla čerstvě rozvedená, z vlastní vůle bezdětná, pracovala na volné noze jako spisovatelka, pokoušela se napsat román a starala se o dvě mrzuté kočky, které nedávno opustil sousední nájemník u ní v domě. To poslední, co potřebuje, svěřila mu jednou v noci, když se mu v nedbalém nepořádku své ložnice nahá usadila na břiše a kočky si pohrávaly s jejich obnaženými prsty u nohou, je zamilovat se do ženatého muže.

“Myslíš, že to ví?” zeptala se nakonec Honey. “O nás?”

Jake stejně jako předtím pokrčil rameny. Možné je cokoli, uvažoval, což byla představa, která dřív skýtala neomezenou svobodu, ale nyní mu připadala téměř nesnesitelně klaustrofobická.

“Co budeš dělat?” ptala se dál Honey.

“Po tomhle nemůžu jít domů,” odpověděl monotónním hlasem a z očí mu sršel hněv. “Asi bych se na ni nedokázal ani podívat.”

“Vypadala k smrti vyděšená.” “Cože?” Co mu to Honey vykládá?

“Všimla jsem si, jak se tvářila, když odcházela,” vysvětlila Honey. “Vypadala hrozně vystrašeně.”

“Má k tomu pádný důvod.”

“Vymyká se to zdravému rozumu.”

“To rozhodně.” Jake se plácl do stehen a vychutnával, jak to štíplo. “Každopádně obojí.” Uhladil si vínovou hedvábnou kravatu, kterou mu dala Honey včera večer pro štěstí.

“Už ti zobali z ruky,” prohodila Honey a kývla k prázdné lavici poroty. “Zase si je získáš.”

Jake přikývl a hlavou mu uháněly myšlenky k okamžiku, až soud znovu zasedne. Co řekne? Mattie přerušila nejdůležitější proces jeho kariéry, když se uprostřed jeho závěrečné řeči hlasitě rozesmála. Vystavila ho tím posměchu a jeho klienta možná zmatečnímu soudnímu řízení. Porota a zcela jistě i ostatní v soudní síni budou zvědaví, jak si s tím poradí. Nemůže jen tak ignorovat to, co se stalo.

Musí to využít. A to ve svůj prospěch.

Aby se to podařilo, musí zabalit vztek na Mattiin šokující výbuch do úhledného balíčku, zastrčit ho do nejspodnější zásuvky své mysli a otevřít až později.

Bude to těžké, ale nikoli nemožné. Téměř od malička se Jake učil, že holé přežití záleží na jeho schopnosti věci rozškatulkovat, a nyní na tom závisí i přežití někoho jiného. Osud Douglase Bryanta, doslova jeho život, je v Jakeových rukou a Jake ho zachrání, protože ho chápe, protože zakusil tentýž vztek a frustraci, které toho chlapce dohnaly k vraždě. Hle, kam bez milosti Boží kráčím, pomyslel si Jake, ale když se dveře do soudní síně otevřely a lidé spěchali, aby zaujali svá místa, náhle strnul a ruku své přítelkyně pustil. “Miluju tě, Jasone Harte,” řekla mu Honey.

Jake se usmál. Honey je jediná osoba na světě, která ho smí oslovovat Jasone, jménem, jež mu dala jeho matka, jménem, které vykřikovala, když ho bila - Zlobivý kluk Jason! Zlobivý kluk Jason! - dokud ta slova nesplynula dohromady a v hlavě se mu nespojila v jedno. Zlobivýklukdžejsn, zlobivýklukdžejsn, zlobivýklukdžejsn. Jedině na jejích rtech se ta slova oddělila, stala se něčím jiným než nadávkou, něčím jiným než všeobsažnou formulací. Pouze s Honey dokázal Jake na neposlušného kloučka zapomenout a stát se mužem, kterým chtěl vždycky být.

“Potřebuješ být pár minut sám,” konstatovala prostě Honey, která mezitím vstala ze židle. Mattie by zakončila větu otazníkem a nutila ho, aby to rozhodl on, aby se cítil provinile, že ji vyšachoval a poslal pryč. Ale Honey vždy poznala, kdy se má přiblížit a kdy vzdálit.

“Nechoď daleko,” požádal ji téměř šeptem. “Sedmá řada uprostřed,” upřesnila.

Jake se usmál a sledoval, jak rafinovaně kroutí boky - rafinovaně, protože věděla, že se za ní dívá -, když se vracela do části vyhrazené pro návštěvníky. Hned nato do místnosti vcházeli jeden za druhým porotci a Douglas Bryant zaujal místo u stolu obhajoby.

“Židle je ještě teplá,” poznamenal Douglas Bryant.

Jake se povzbudivě usmál a poplácal obžalovaného po ruce, zatímco soudní úředník vyzval přítomné ke klidu a místnost okamžitě ztichla. Soudkyně se vrátila na místo a tmavýma očima ostražitě pátrala v soudní síni po eventuálních rušivých zdrojích. “Pokud dojde k dalším excesům,” upozornila, “diváci budou muset tuto místnost vyklidit.”

Jake považoval varování za zbytečné. Nikdy nezažil soudní síň tak ztichlou. Všichni vyčkávají, napadlo ho. Čekají na to, jak si s tím poradím, čekají, s čím přijdu.

“Je obhajoba připravená pokračovat v závěrečné řeči?” otázala se soudkyně Bergová.

Jake Hart vstal. “Ano, Vaše Ctihodnosti.”

Ať tak či onak, pomyslel si Jake, zhluboka se nadechl, podíval se na porotu, znovu se zhluboka nadechl a pak pohlédl přímo na místo, kde předtím seděla Mattie. “Právě jste slyšeli, jak se nějaká žena smála,” začal a poukázal tak na samotný incident, ne však na ženinu totožnost. “Nevíme, proč se smála. Není to důležité, i když to bylo jistě znepokojivé.” Tiše se zasmál a dovolil, aby se všichni přítomní zasmáli s ním, aby se zbavili stále ještě přetrvávajícího napětí. “Ale pravda může být stejně tak znepokojivá,” pokračoval Jake a pozvolna upoutával kolektivní pozornost poroty, “a pravdou v této kauze je to, že Douglas Bryant se soudí o svůj život.” Odmlčel se, utkvěl tmavomodrýma očima na každém členu poroty, dovolil, aby se ty oči naplnily slzami hněvu, protože věděl, že porota bude považovat jeho zlost na Mattie za soucit k obžalovanému. “Douglas Bryant se soudí o svůj život,” opakoval Jake. “A to není k smíchu.”

Porota vzdychla jako milenka reagující na dotek ve správné erotické zóně. Dokázal to, uvědomil si Jake, když viděl, jak několik porotkyň uronilo vlastní soucitné slzy. Mattie mu nevědomky nahrála k největšímu vítězství jeho kariéry. Získá zprošťující výrok o nevině, velkou publicitu a nabídku k partnerství ve

firmě.

A za to všechno vděčí Mattie. Jako obvykle je za vše zavázán své ženě.

*

4

Mattie stála na venkovních schodech chicagského Institutu umění a cítila, jak jí obličej bičuje studený vítr. “Ještě víc,” zamumlala potichu a nastavila tvář, jako by vyzývala vichr, aby se do ní co nejprudčeji opřel. Dělej, poval mě.

Odfoukni mě. Zesměšni mě před těmi zazobanými milovníky umění. Nic jiného si nezasloužím. Nastal čas odplaty za to, jak jsem dnes dopoledne u soudu potupila svého manžela. “Tak dělej,” zašeptala a neustále se pokoušela porozumět tomu, co se stalo. “Nepárej se s tím.”

“Mattie?”

Mattie se při zaznění svého jména otočila jako na obrtlíku a ústa roztáhla do přehnaného úsměvu, když spatřila Roye Crawforda, muže s ošlehanou tváří boxera a pružnou postavou tanečníka, jehož šedé oči se blýskaly pod hustou šedivou kšticí. Jako by chodil rameny, všimla si Mattie a pozorovala, jak si k ní sebevědomě - pravé rameno, levé rameno, pravé rameno - vykračuje. Prostě střihoun v ležérních černých kalhotách, krémovém roláku a i přes vzrůstající ochlazení bez kabátu. Roy Crawford vydělal první milion ještě před svou třicítkou a nedávno oslavil padesátiny tím, že se zbavil manželky číslo tři a nastěhoval se k nejbližší přítelkyni své nejmladší dcery.

“Royi,” oslovila ho a nadšeně si s ním potřásla rukou. “Jsem moc ráda, že se ti podařilo utéct tak brzy.”

“Já ten podnik vlastním,” prohodil nenucené. “Já si určuju pravidla. Ty máš teda stisk.”

“Je mi to moc líto.” Mattie okamžitě uvolnila jeho prsty ze svého sevření. “Nemáš čeho litovat.”

Nemáš čeho litovat, opakovala si v duchu Mattie a její myšlenky přitom uháněly zpátky do soudní síně číslo 703, zatímco jí před očima probleskovala vzpomínka na to, co provedla, jako by ji zachytilo světlo stroboskopu, a odhalilo tak obrazy ztuhlé v čase a navždy vypálené uvnitř jejího mozku. Nemáš čeho litovat. Jo, jenže právě v tom jste se spletl, pane Crawforde. Všeho musí litovat.

Počínaje dnešním neuváženým příchodem k soudu přes scénu, kterou tam vyvolala, a nejen tak ledajakou, ale scénu všech scén, scénu přímo pekelnou. Scény z manželského života, smutně si pomyslela Mattie, protože věděla, že jí manžel nikdy neodpustí, že její manželství skončilo, ta chabá náhražka za manželství, jež vlastně nikdy neexistovalo bez ohledu na oněch šestnáct let a dceru, která z něho vzešla, jediná věc v jejím životě, které nemusí litovat.

“Je mi to opravdu moc líto,” znovu se omluvila Mattie a vzápětí se rozplakala. “Mattie?” Roy Crawford obezřetně zatěkal šedýma očima sem a tam, vyšpulil rty, uvolnil je a znovu vyšpulil, potom vztáhl ruce k Mattie a vzal její chvějící se tělo do náruče. “Co je ti? Co se stalo?”

“Je mi to strašně líto,” opět zopakovala Mattie, neschopná dodat cokoli dalšího. Co se to s ní děje? Nejdřív ten smích v soudní síni a teď zase pláč na schodech slavného chicagského Institutu umění. Možná to způsobilo životní prostředí, nějaká zákeřná forma otravy olovem. Třeba je alergická na impozantní starobylé budovy. Ať to bylo cokoli, nechtělo se jí opustit útulnost a bezpečí Crawfordova náručí. Už hodně dlouho ji nikdo tak něžně neobjímal, dokonce ani když se s Jakem milovali. Jejich milování během let zůstalo kupodivu stále vášnivé, ale právě tuhle něžnost postrádalo. Až teprve teď si uvědomila, jak moc jí chybí. A o co všechno přišla. “Je mi to tak líto.”

Roy Crawford se odtáhl, ale jen o kousek, zatímco silné ruce nechal na jejích ramenou a širokými prsty jí hnětl kůži pod kabátem. “Jak ti můžu pomoct?” Chudáček, pomyslela si Mattie. Nic neprovedl, a přesto se tváří tak provinile, jako by byl zvyklý na to, že ženu rozpláče, a připravený převzít za to veškerou zodpovědnost bez ohledu na svou nevinu. Mattie se na okamžik zamyslela, zda se takhle cítí všichni muži a jestli celý život prožijí ve strachu z moci ženských slz. “Počkej chvilku. Hned se srovnám.” Mattie obdařila Roye Crawforda, svým - aspoň jak doufala - obzvlášť uklidňujícím úsměvem. Ale cítila, jak se jí roztřásly rty i brada, a chuť slaných slz, které se jí vpíjely mezi pevně stisknuté zuby. A Roy Crawford vypadal všelijak, jen ne klidně. Ba co hůř, tvářil se zděšeně.

Kdo by mu to taky vyčítal? Domníval se, že má schůzku s odbornicí přes výtvarné umění, aby si prohlédli výstavu fotografií, a s kým se místo toho setká? S nejhorším snem každého muže - s hysterkou, která vyvádí na veřejnosti! Není divu, že Roy Crawford vypadá, jako by si přál, aby se na místě propadl do země.

Přesto nebyl rozpačitý výraz v Crawfordově obličeji ničím v porovnání s výrazem naprostého zděšení, jež se zmocnilo manželovy celé bytosti během jejího dopoledního výstupu u soudu. Co si jen musel myslet?! Co si musí myslet teď?

Nikdy jí neodpustí, aspoň to je jisté. S jejím manželstvím je amen a neskončilo ani výčitkami, ani vzájemným obviňováním, ale výbuchem smíchu.

Mattie utekla z budovy soudu, ale řehtala se na celé kolo dál, i když už běžela po California Avenue mezi Dvacátou pátou a Dvacátou šestou ulicí, což zrovna nebyla nejlepší část města, jak zjistila, když si všimla nějakého opilce, který se jí vrávoravým krokem snažil vyhnout. Dokonce i notorici se mě straní, pomyslela si, rozchechtala se ještě hlasitěji a vzápětí za sebou zaslechla kroky. Ohlédla se v naději, že uvidí Jakea, ale místo něho spatřila dva černochy s pletenými vlněnými čepicemi staženými přes uši, kteří ji kvapně minuli a přitom se odvrátili.

Dva bloky od soudní budovy měla u parkovacího automatu postavené auto - bílý intrepid. Mattie zašátrala v kabelce, našla klíček, upustila ho na chodník, sebrala a znovu upustila. Pevně ho sevřela v prstech a opakovaně se pokoušela odemknout dveře vozu. Ale klíč se jí neustále protáčel v ruce a dveře zůstávaly tvrdošíjně zavřené. “Asi mám záchvat mrtvice,” oznámila řadě zchátralých domků nedaleko ní. “To je ono. Mám mrtvici.”

Nebo to spíš bude nervové zhroucení, usoudila Mattie. Jak jinak si vysvětlit tak ostudné chování? Jak jinak vysvětlit naprostou a úplnou ztrátu sebeovládání?

Náhle klíček vklouzl do dveří auta. Mattie se zhluboka nadechla, pak znovu, zatřepala prsty a zakroutila v černých semišových lodičkách prsty u nohou. Zdálo se, že všechno funguje dobře. A také se přestala smát, uvědomila si s povděkem, pak vklouzla za volant a podívala se na sebe do zpětného zrcátka. Zavolala z mobilu Royi Crawfordovi a požádala ho, zda je možné změnit čas jejich schůzky, prohlédnout si výstavu o něco dřív a pak u oběda, na který ho zve ona, projednat eventuální koupi.

Pěkné pozvání, pomyslela si nyní Mattie, setřela poslední slzu a usilovala alespoň o zdání sebekontroly. Proč za ní Jake nešel? Musel přece poznat, že se něco děje. Musel určitě pochopit, že ho tím výstupem neměla v úmyslu znemožnit. I když jak to mohl poznat, když se v tom nevyzná ani ona sama?

“Myslíš, že je ti už dobře?” ptal se Roy Crawford a pohledem žadonil o prosté “ano”.

“Jsem v pořádku,” ujistila ho Mattie ochotně. “Děkuju.” “Můžeme to nechat na jindy.”

“Ne, vážně, jsem v pohodě.”

“Chceš si o tom promluvit?” Tentokrát Crawfordovy oči prosily o pouhé “ne”. “Snad ani ne.” Mattie se zhluboka nadechla a viděla, jak Roy Crawford udělal totéž. Má strašně velikou hlavu, napadlo ji bezděčně. “Půjdeme dovnitř?”

Pár minut nato už stáli před nahou ženou rafinovaně skloněnou nad staromódním umyvadlem, takže zvědavému oku fotoaparátu zůstal odhalený pouze její zadek a křivka levého prsu.

“Willy Ronis je členem slavné trojice francouzských fotografů,” vysvětlovala Mattie svým co možná nejprofesionálnějším hlasem, zatímco se snažila soustředit myšlenky na přítomnost a své vycvičené oko na fantastickou přehlídku černobílých fotografií, které lemovaly stěny jedné z přízemních a také intimnějších místností Institutu.

Pokud smícháme černou a bílou, slyšela, jak ji Jake přerušil, dostaneme šedou. A navíc různé odstíny šedi.

Jdi pryč, Jakeu, nařídila mu v duchu Mattie. Uvidíme se u soudu, pomyslela si a málem se rozesmála. Aby zachovala klid, musela se silně kousnout do spodního rtu. “Zbývajícími dvěma členy skupiny jsou samozřejmě Henri Cartier-Bresson a Robert Doisneau,” pokračovala Mattie, když usoudila, že je to bezpečné. “Právě tento snímek s názvem Nu provenqal je patrně Ronisova nejznámější a hojně vystavovaná fotografie.”

Tak tedy obětujme pár minut a prozkoumejme ony rozmanité barvy šedi.

Raději ne, usoudila Mattie. “Zájem o ženské akty je charakteristickým rysem Ronisova díla,” poznamenala.

“Proč tak křičíš?” přerušil ji Roy Crawford. “Já jsem křičela?”

“Jen trochu. Nevzrušuj se tím,” dodal rychle.

Mattie potřásla hlavou ve snaze zbavit se manželova hlasu jednou provždy. “Promiň.”

“Prosím tě, neomlouvej se,” naléhal Roy očividně ze strachu, že se Mattie znovu rozbrečí. Potom roztáhl ústa do širokého, křivého úsměvu, který se dokonale hodil k jeho velké hlavě, a v tom okamžiku Mattie pochopila, proč připadá ženám všeho věku tak přitažlivý. Napůl rošťák, napůl malý kluk - smrtící kombinace.

“Vždycky jsem chtěla jet do Francie,” řekla Mattie, ztišila hlas, opět se soustředila na fotografie a zároveň se pokoušela samu sebe přesvědčit, že je schopna vést normální konverzaci s dospělými, navzdory tomu, že bezpochyby právě prožívá totální nervové zhroucení.

“Nikdy jsi tam nebyla?” “Ještě ne.”

“Myslel bych, že někdo s takovým vzděláním a zájmy jako ty už byl ve Francii dávno.”

“Jednou pojedu,” ujistila ho Mattie a vzpomínala, kolikrát se pokoušela Jakea přemluvit k dovolené v Paříži, a na jeho vytrvalé odmítání. Vymlouval se na nedostatek času, čímž ve skutečnosti myslel, že ho má až moc. Až příliš mnoho času stráveného společně s ní. Spíš nedostatek lásky. Mattie si v duchu umínila, že až dorazí domů, zavolá do cestovní kanceláře. Do Paříže nejeli ani na líbánky. Možná tam pojede na svůj rozvod. “Takže,” pokračovala a to slovo se zabodlo do vzduchu, až se oba lekli, “na tomto snímku je Ronisova žena v jejich letním domku.”

“Je to hodně erotické,” poznamenal Roy. “Nemyslíš?”

“Jistě,” souhlasila Mattie, “a tu smyslnost vytváří téměř hmatatelné zobrazení atmosféry - člověk doslova cítí teplo od slunce, které dovnitř proniká otevřeným oknem, vůni vzduchu a povrch staré kamenné podlahy. Nahota je součástí erotiky, ale pouze částečně.”

“Člověk má chuť se svléknout a skočit k ní na tu fotku.”

“Zajímavý nápad,” prohodila Mattie a pokoušela se zahnat představu nahého Roye Crawforda, zatímco ho vedla k další skupině fotografií - dva muži spící na lavičce v parku, stávkující dělníci odpočívající na pařížské ulici a tesaři při práci na francouzském venkově. “Tyhle rané snímky v sobě mají určitou nevinnost,” vysvětlovala Mattie, když jí náhle napadla zneklidňující myšlenka, že s ní Roy Crawford možná flirtuje, “která na většině pozdějších fotografiích chybí. I když charakterickým rysem jeho díla zůstává soucit s dělnickou třídou, na snímcích, které Ronis dělal po druhé světové válce, je víc napětí. Jako na tomhle,” dodala a zavedla Roye Crawforda k pozdější fotografii s názvem Vánoce, na níž nějaký muž s uštvaným výrazem na vážné tváři stojí uprostřed davu lidí před pařížským obchodním domem. “Tady nejsou lidi v takovém kontaktu,” objasňovala Mattie, “a podobná izolovanost se často stává tématem jeho děl.

Vyznal ses v tom trochu?”

“Prostě lidi mezi sebou mají odstup,” upřesnil Roy. “Tomu rozumím.”

Mattie přikývla. Já taky, přitakala v duchu, když si fotografie několik minut mlčky prohlíželi. Cítila, jak se Royova paže otřela o její, čekala, až ji odtáhne, a když to neudělal, kupodivu ji to potěšilo. Možná že zas tak velký odstup nemají, pomyslela si.

“Tyhle se mi líbí víc.”

Mattie zaregistrovala, že se od ní Roy Crawford odtáhl, jako když se pomalu odlepí náplast z dosud čerstvé rány. Vrátil se k předchozím aktům a upřeně se zadíval na tělo mladé ženy, která se vyzývavě krčila na židli, hlavu a krk měla mimo zorné pole fotoaparátu, jedno ňadro odhalené, výrazný trojúhelník ochlupení jako ústřední bod snímku a dlouhé nahé nohy natažené k aparátu. V levém rohu se rafinovaně objevila obutá mužská noha.

“Kompozice tohoto snímku je obzvlášť zajímavá,” začala Mattie. “A samozřejmě i to, jak jsou vedle sebe umístěny různé materiály - dřevo, kámen …”

“Nahé tělo.”

“Nahé tělo,” opakovala Mattie. Copak s ní vážně flirtuje? “Prosté věci života,” prohlásil Roy Crawford.

Věci jsou málokdy tak jednoduché, jak se zdají, slyšela Mattie říkat svého manžela. A všichni to víme.

“Podíváme se sem.” Mattie zavedla Roye do druhé sekce propojených místností. “Copak je tady?”

“Danny Lyon,” odpověděla Mattie co nejprofesionálnějším hlasem. “Patrně jeden z nejvýznamnějších fotografů dnešní Ameriky. Jak vidíš, fotí úplně jinak než Willy Ronis, i když s ním sdílí jeho zájem o obyčejné lidi a všední události. Tohle jsou snímky z počátků hnutí za občanská práva, které dělal mezi lety 1962 a 1964, poté co opustil právě naši Chicagskou univerzitu, aby odjel stopem na jih a stal se vedoucím fotografem pro SNKV, což znamená, jak si možná pamatuješ …” “Studentský nenásilný koordinační výbor. Ano, dobře se na to pamatuju. Tehdy mi bylo čtrnáct. A tys ještě ani nebyla na světě.”

Zato táta do světa za pár let odešel, pomyslela si Mattie. “Já se vlastně v roce 1962 narodila,” řekla. Určitě s ní flirtuje.

“Takže ti je …”

“Jsem asi dvakrát tak stará jako tvá nynější přítelkyně.” Mattie rychle přešla k

prvnímu seskupení fotografií, kam ji pronásledoval Crawfordův nenucený smích. “Tak co ty na to? Zaujalo tě něco?”

“Spousta věcí,” přisvědčil Roy Crawford, ale fotografií si vůbec nevšímal a díval se přímo na Mattie.

“Ty se mnou flirtuješ?” zeptala se Mattie s upřímností, která oba dva zaskočila. “Myslím, že ano.” Roy Crawford se usmál tím svým širokým, zkřiveným úsměvem. “Jsem vdaná.” Mattie poklepala na tenký zlatý kroužek na prostředníku levé ruky. “Což znamená …?”

Mattie se usmála a uvědomila si, že se baví daleko víc, než je zdrávo. “Royi,” začala a hrozilo, že ten protivný úsměv pokazí zamýšlenou vážnost jejího tónu, “mým klientem jsi už … no, kolik let … pět šest?”

“Déle než moje dvě poslední manželství dohromady,” souhlasil. “A za ty roky jsem ti zařídila několik domovů i kanceláří.”

“Do mé křupanské existence jsi vnesla kulturu a dobrý vkus,” připustil Roy Crawford galantně.

“A za celou tu dobu jsi to na mě nezkusil.” “Zřejmě máš pravdu.”

“Tak proč až teď?”

Roy Crawford se zatvářil zmateně. Jeho obočí, černé v kontrastu se šedou, se nad vrcholkem nosu spojilo a vytvořilo jedinou dlouhou huňatou čáru.

“Co se změnilo?” naléhala Mattie. “Ty ses změnila.”

“Já se změnila?”

“Jsi nějaká jiná,” pokračoval Roy.

“Máš dojem, že jen kvůli tomu, že jsem se před chvilkou sesypala, bych mohla být snadná kořist?”

“V to jsem doufal.”

Mattie si uvědomila, že se hlasitě směje. Vystrašilo ji to, přinutilo zadusit ten zvuk v hrdle dřív, než ho zase uslyší. Takže teď se bojím vlastního smíchu, uvažovala Mattie a těžce polkla. “Na jeden den jsme asi těch fotografií viděli až dost.”

“Je čas na oběd?”

Mattie kroutila snubním prstýnkem tak dlouho, až si pod ním odřela kůži. Bude to tak snadné, přemítala a představovala si Crawfordovu velkou hlavu mezi svými štíhlými stehny. Čeho se bojí? Manžel ji podvádí, ne? A její manželství končí, je to tak?

Je to tak!

“Vadilo by ti hodně, kdybychom ten náš oběd nechali na jindy?” slyšela, jak se ho ptá, a spustila ruce k bokům.

Roy Crawford zareagoval tím, že okamžitě zvedl paže do vzduchu, jako by jeden úkon odvozoval od druhého. “Jak si přeješ,” odpověděl nenuceně.

“Vynahradím ti to,” dodala o pár minut později Mattie a zamávala mu z venkovních schodů na rozloučenou.

“S tím počítám!” volal za ní.

To bylo vážně chytré, pomyslela si Mattie, když našla na parkovišti své auto a nastoupila do něj. A profesionální. Velice profesionální. Roy Crawford se jí patrně už nikdy neozve, přesto jakmile jí ta myšlenka bleskla hlavou, vystřídalo ji vzápětí něco jiného. Pohled na vlastní nahé tělo vyzývavě přikrčené na židli a v koutku její představivosti rafinovaně vyčnívala Royova bota. “Bože, ty jsi ale zvrácená,” peskovala se Mattie a energicky potřásla hlavou, aby zahnala svou znepokojivou představu.

Mattie odevzdala lístek hlídači parkoviště, který ji mávnutím propustil, aniž by jí něco vrátil na její zálohu. Vyjela ven, na prvním rohu zabočila vpravo, na dalším vlevo, a přitom příliš nevěnovala pozornost tomu, kam jede, zatímco uvažovala, co si počne se zbytkem dne. Žena bez plánu, přemítala a pokoušela se vymyslet, co poví Jakeovi, až přijde domů, pokud vůbec přijde. Nejspíš by měla zajít k psychiatrovi, rozhodla se, k někomu, kdo jí pomůže vyrovnat se s jejími frustracemi a veškerým potlačovaným nepřátelstvím, a to dřív, než bude příliš pozdě, i když to už je, uvědomila si. Její manželství skončilo. “S mým manželstvím je konec,” řekla prostě.

Nic není nikdy tak jednoduché, jak se zdá. O několik bloků vpředu viděla Mattie semafor, zaregistrovala červenou a přendala nohu z plynu na brzdu. Ale brzda jako by náhle zmizela. Mattie zběsile dupala podpatkem na podlahu auta, ale nic necítila. Noha jí strnula, kopala do prázdna a vůz se rozjížděl stále rychleji. V žádném případě nedokáže zpomalit, natož zastavit, a na přechodu stojí lidé, muž a dvě malé děti, kristepane, a ona je porazí, najede autem na dvě nevinné malé děti a nemůže udělat nic, aby tomu zabránila. Buď zešílela, nebo má nějaký záchvat, ale ať tak či onak, pokud nezačne okamžitě jednat, muž a dvě malé děti

zemřou. Musí něco podniknout.

V příštím okamžiku stočila volant prudce doleva, což ji vyneslo do jízdního pruhu v protisměru přímo do cesty přijíždějícího vozidla. Řidič černého mercedesu rychle změnil směr, aby se vyhnul čelní srážce. Mattie uslyšela kvílení pneumatik, řinčení plechu a tříštění skla. Ozvala se hlasitá rána podobná explozi, když se jí nafoukl airbag, jako obří pěst ji udeřil do hrudi, přitiskl na sedadlo a tlačil se jí na obličej jako nevítaný nápadník, jenž jí zabírá prostor na dýchání. Srážka černé a bílé, napadlo ji, zatímco se snažila zachovat si vědomí a vzpomenout, co Jake říkal v závěrečné řeči o věcech, které jsou černé a bílé, a že jsou to jen rozmanité odstíny šedé. Ucítila chuť krve, viděla, jak z druhého auta vystoupil řidič, jak křičí a divoce gestikuluje.

Vybavila si Kim, půvabnou, sladkou, báječnou Kim, a napadlo ji, jak si její dcera poradí bez ní.

A potom všechno milosrdně zmizelo v různých odstínech šedi a Mattie už neviděla vůbec nic.

*

5

Nejranější vzpomínka Kim byla na to, jak se rodiče hádají.

Seděla vzadu ve třídě, čmárala si na obal sešitu na angličtinu modrou propisovací tužkou řadu propojených srdíček a hlavu přitom nakláněla k učiteli u zelené tabule vpředu, ačkoli téměř nevnímala jeho přítomnost a celou dobu neslyšela ani slovo z toho, co říkal. Poposedla si a podívala se z okna, které zabíralo celou stěnu třídy druhého ročníku střední školy. Ne že by venku bylo něco k vidění. To, co kdysi bývalo travnatým dvorem, během uplynulých let vydláždili a zastavěli montovanými domky. Byly to celkem tři ošklivé prefabrikované šedé stavby s malinkými okny umístěnými tak vysoko, že nebylo vidět ven ani do místností, v nichž bylo buď příliš horko, nebo příliš chladno. Kim zavřela oči, opřela se o židli a uvažovala, jak ve třídách bude v době, až tam budou mít hodiny matematiky. Co vlastně v téhle pitomé škole dělá? Copak se nepřestěhovali na předměstí hlavně proto, aby se dostala z přeplněných tříd a do prostředí, které je pro studium vhodnější?

Nenadělali právě kvůli tomu tolik křiku?

Ne že by na sebe její rodiče doopravdy křičeli. To ne, jejich vztek byl tišší a hůře zvládnutelný. Spíše takový, co leží stočený a ospalý jako had v košíku, dokud někdo z neopatrnosti nenadzvedne ochranné víko a přitom zapomene, že klíčové slovo je v tomto případě stočený, nikoli ospalý, že ten hněv je stále přítomný, připravený a ve střehu a nemůže se dočkat, až zaútočí. Kolikrát se v noci vzbudila, když ji vyburcoval podrážděný šepot deroucí se skrze pevně sevřené zuby, a přiběhla do ložnice rodičů, kde zastihla otce, jak přechází po pokoji, a matku, jak pláče? “Co se stalo?” naléhala pokaždé na otce. “Proč máma brečí? Cos jí provedl?”

Kim se pamatovala, jak byla vyděšená, když se stala svědkem takové scény poprvé. Kolik jí tehdy bylo? Tři, možná čtyři? Právě měla odpolední klid, spala v modré mosazné postýlce přitulená k velkému plyšovému Ptáku Bukovi a pod paží pevně svírala mírně ošuntělého bručouna Oskara. Možná se jí něco zdálo, možná že ne.

Ale najednou byla vzhůru a bála se, ačkoli nevěděla proč. A teprve tehdy zaregistrovala tlumené zvuky z ložnice, jak si máma s tátou šeptali, ale jinak než si lidi obvykle špitají. Tohle byl opravdu hodně hlasitý šepot, ledový a rezavý jako zimní vítr, který ji dohnal k tomu, že ještě předtím, než se vydala na výzvědy, zakryla Ptáku Bukovi uši a schovala ho pod přikrývku vedle Oskara. Kim se nahrbila a pravou rukou se bezděky dotkla malého drdůlku v týle, aby si ověřila, že jí nikde na krku netrčí vlasy, že jsou všechny pevně stažené a na správném místě tak, jak to má ráda. Celá paní učitelka Grundyová, škádlívala ji někdy matka se smíchem v hlase.

Kim se líbilo, když se maminka smála. Dodávalo jí to pocit bezpečí. Když se máma smála, znamenalo to, že je šťastná, a pokud je šťastná, pak je všechno v pořádku a rodiče zůstanou spolu. Kim se nehodlá stát nějakou ubohou, směšnou položkou ve statistice, dítětem z rozvrácené rodiny a produktem rozvodu jako spousta jejích přátel a spolužáků.

Když se maminka směje, tak je se světem všechno oukej, ujišťovala se Kim a snažila se zapomenout na podivný tón matčina smíchu dnes ráno, na uši trhající zvuk, který nebyl zrovna radostný - spíš šílený stejně jako neutišitelný, blížící se hysterii než opravdovému veselí a moc hlasitý podobně jako rozčilené šeptání v jejích prvních vzpomínkách na dětství. Až příliš, příliš hlasitý.

Bylo to kvůli tomu? Že se rodiče zase pohádali? Táta včera po večeři opět odešel, údajně zpátky do kanceláře, aby se připravil na dnešní proces. Ale

nepřestěhovali se na předměstí právě proto, aby měl větší prostor pro domácí kancelář, jež byla kompletně vybavená počítačem, tiskárnou a faxem? Musel se opravdu vracet do města? Nebo k tomu měl jiný důvod? Důvod, který je mladý, hezký, o polovinu mladší než on, tentýž, jaký si našel otec Andyho Reese a opustil kvůli němu rodinu? Nebo otec Pam Bakerové, o němž se vykládá, že odešel od rodiny, protože měl těch důvodů víc.

Nebo ten důvod, který jednoho slunečného odpoledne táta líbal přímo na rty na rohu ulice, kde ho Kim viděla, zhruba v době, kdy se přestěhovali do Evanstonu, důvod, který byl baculatý, tmavovlasý a mamince se ani trochu nepodobal.

Byl to právě tento důvod, proč dnes ráno, když sešla dolů na snídani, zastihla matku, jak stojí sama uprostřed bazénu v zahradě za domem a chechtá se jako blázen?

Kim mamince nikdy neřekla, že otce viděla s jinou ženou. Místo toho se pokoušela samu sebe přesvědčit, že ta žena byla pouhá přítelkyně, ne, ani to ne, jen známá, možná dokonce kolegyně či snad vděčná klientka, ačkoli odkdy se takhle na rty líbají klientky, ať jsou sebevděčnější? Přímo na ústa, přemýšlela, stejně jako ji v sobotu večer políbil Teddy Cranston a přitom jí dráždil špičku jazyka svým.

Kim si sáhla na rty a ještě cítila, jak jí trnou, když si znovu vybavila Teddyho něžný dotek, zcela jiný než polibky od chlapců jejího věku. Teddy byl samozřejmě o pár let starší než ostatní kluci, s kterými chodila. Bylo mu sedmnáct, byl už čvrťák a příští podzim se chystal jít na vysokou, buď na Kolumbijskou univerzitu, nebo na Newyorskou, svěřil se jí, ale to závisí na tom, jestli se rozhodne studovat medicínu, nebo film. Ale v sobotu večer se zřejmě víc zajímal o to, jak dostat ruku pod její svetr, než o to, jak se dostat na lékařskou nebo filmovou fakultu, a ona byla v pokušení, opravdu ve velkém pokušení, mu to dovolit. Tohle i mnohem víc. Spousta dívek jejího věku už zkusila úplně všechno. Slyšela, jak se tomu na školních záchodech hihňají, když se skláněly nad zásobníkem kondomů. Kluci kondomy nesnášejí, poslouchala jejich nářky, takže se je většinou ani nenamáhaly použít, zvlášť potom, co už to dělaly několikrát a věděly, že je jejich partner zdravý. “Měla bys to zkusit, Kimčo,” popichovala ji jedna z dívek a trefila ji balíčkem kondomů do hlavy.

“Jasně,” přidalo se dalších pár spolužaček a začaly ji bombardovat kondomy. “Zkus to. Bude se ti to líbit.”

Vážně? Kim se zamyslela a ucítila Teddyho neviditelnou ruku na svém ňadru.

Moje prsa, žasla Kim, když pozorovala, jak jí s každým nadechnutím a vydechnutím stoupá a klesá vypouklá, už dávno ne dětská hruď. Vloni touhle dobou její prsa prakticky neexistovala a znenadání, asi před půlrokem, tady byla. Bez upozornění, bez varování, bez nějakého snad aby ses na to raději připravila. V podstatě přes noc přešla z jedniček na trojky a svět náhle vyskočil do pozoru.

Jak se zdálo, člověk dával přednost trojce asi jenom u velikosti prsou.

Kim si vzpomněla, jak na ni kluci pokřikovali a volali, když si vloni na jaře poprvé do školy oblékla nové přiléhavé bílé tričko, na závistivé pohledy dívek a nepříliš skrývané pokukování učitelů. Všechno se přes noc změnilo. Z ničeho nic byla populární a stal se z ní předmět velkých dohadů a klepů. Připadalo jí, že kdekdo má na její nové postavení vlastní názor - jednou je děvka, jindy netýkavka nebo provokuje kluky -, jako kdyby poprsí úplně pohltilo její původní já a bylo plně zodpovědné za její chování. Ke svému překvapení Kim zjistila, že už od ní nikdo nevyžaduje žádné názory. Stačilo, že má prsa. Dokonce i učitelé se skoro divili, že je vůbec schopná souvisle myslet.

Ba i rodiče se tímto náhlým a nečekaným vývojem nechali ovlivnit. Matka ji udiveně a zároveň starostlivě pozorovala, zatímco otec se pohledu na ni zcela vyhýbal, a když se tak stalo, soustředil se na její obličej tak úporně, že Kim měla pokaždé dojem, že snad upadne.

Telefon jí začal zvonit ve dne v noci. Dívky, které se s ní dřív odmítaly bavit, se najednou chtěly přátelit. Kluci z její třídy, kteří s ní nikdy nepromluvili, šprti i frajeři, jí po škole volali, aby ji pozvali na rande: Gerry McDougal, kapitán fotbalového týmu, Mary Peshkinová, vyhlášená diskutérka, Teddy Cranston s uhrančivýma čokoládově hnědýma očima.

Při vzpomínce na Teddyho něžný dotek jí rty opět zabrněly. Znovu ucítila, jak se dotkl jejího prsu, tak jemně, jako by to bylo náhodou, jako by to ani neměl v úmyslu udělat. Ale pochopitelně že to v úmyslu měl. Proč by s ní jinak byl? “Ne,” řekla tiše a on předstíral, že ji neslyší, takže to zopakovala hlasitěji, kdy už ji poslechl, ačkoli to později zkusil znovu, a Kim byla nucena napomenout ho ještě jednou. “Nech toho,” zašeptala a myslela přitom na matku. “Prosím tě, ne.”

“Moc s tím nespěchej,” poučovala ji matka během jejich předchozích hovorů o sexu. “Máš ještě tolik času. A stejně se může stát nějaká nehoda, i přes

veškerou možnou ochranu.” Tváře jí najednou lehce znachověly.

“Jako vám se mnou?” zeptala se Kim, která už dávno přišla na to, že miminko vážící přes čtyři kila by se sotva mohlo narodit předčasně.

“Byla to ta nejlepší nehoda, jaká se mi kdy přihodila,” řekla tehdy matka, a neurazila tak její inteligenci popíráním skutečnosti, pak ji objala a políbila na čelo.

“Vzali byste se s tátou i bez toho?” naléhala Kim.

“Samozřejmě,” ujistila ji matka, a tím jí dala odpověď, kterou Kim chtěla slyšet.

Nejspíš ne, pomyslela si teď Kim. Nemohla přejít bez povšimnutí to, jak se na sebe rodiče dívají, jak na sebe v nestřeženém okamžiku vrhají kradmé pohledy, kterými své skutečné pocity vykřikují ještě hlasitěji než rozčileným šepotem, jenž vycházel zpoza zavřených dveří ložnice s rostoucí pravidelností. Její rodiče by spolu v žádném případě nebyli, kdyby se do toho nečekaně nepřipletla ona. Polapila je do manželské pasti, do společné existence. Ale past zestárla a není dost pevná, aby je udržela. Je jen otázkou času, kdy jeden z nich nastřádá sílu a odvahu se osvobodit. A co potom bude s malou Kimčou?

Jedna věc je jistá: Nikdy nedovolí, aby ji hormony vehnaly do manželství bez lásky. Vybere si moudře a správně. Ačkoli má vůbec na vybranou? Copak obě její babičky manželé neopustili? Kim se nervózně zavrtěla na židli. Jsou ženy v jejím rodě odsouzeny k tomu, aby si vybíraly nevěrné muže, kteří od nich jednoho dne odejdou? Možná to je nevyhnutelné, dokonce snad v genech. Třeba je to nějaká dávná rodinná kletba.

Kim pokrčila rameny, jako kdyby se fyzicky pokoušela zbavit nepříjemných myšlenek, ale tím nenadálým pohybem shodila na zem sešit, a nechtěně tak upoutala učitelovu pozornost. Pan učitel Bill Loewi, jehož široký nos byl vůči zbývající části protáhlého obličeje příliš široký, a brunátná pleť prozrazovala zálibu v pití, se odvrátil od tabule, na niž psal, a zadíval se dozadu do třídy. “Nějaký problém?” zeptal se, když se Kim sehnula, aby zvedla sešit, a zároveň shodila výtisk Romea a Julie.

“Ne, pane učiteli,” rychle odpověděla Kim a sáhla po knize.

Caroline Smithová, která seděla vedle ní v řadě a jejíž prostořekost byla nepřímo úměrná velikosti jejího mozku, se naklonila a současně s Kim se hbitě natáhla po útlé brožurce. “Myslíš na Teddyho?” vyzvídala. Ukazováček pravé ruky přitom strčila do otvoru vytvořeného ukazovákem a palcem levičky a lascivně ho do něj vsunovala a zase vysunovala.

“Jdi se bodnout,” utrousila Kim.

“Nech se přefiknout,” přišla okamžitě jízlivá odpověď. “Chcete se o to podělit s ostatními?” zeptal se učitel. Caroline Smithová se uchichtla. “Ne, pane učiteli.”

“Ne, pane učiteli,” přizvukovala Kim, knihu vrátila na lavici a pohled k tabuli. “Co abychom si přečetli pár veršů z textu?” navrhl učitel. “Strana třicet čtyři. Romeo vyznává lásku Julii. Kim,” oslovil její poprsí, “ty budeš Julie.”

Teddy na ni čekal po hodině. Shrbeně postával u její skříňky, když si z ní šla vyzvednout oběd. “Napadlo mě, že se můžeme najíst venku,” vybídl ji, narovnal svou vyčouhlou postavu a vytáhl se do plné výšky téměř sto devadesáti centimetrů. Vzal Kim za ruku a vedl ji po chodbě lemované skříňkami, zatímco předstíral, že si nevšímá pohledů a šeptání ostatních spolužáků. Na pozornost si už zvykl. Souvisela s tím, že je sportovec, bohatý a “tak nádherný, že by člověk umřel”, jak hlásal text pod jeho fotografií v nejnovější školní ročence. “Venku je fakt hezky,” dodal.

“Tak si ho nech taky venku,” ozvala se odněkud za nimi Caroline Smithová. Vedle ní propukly v hurónský smích Annie Turofská a Jodi Batesová.

Tři muškadírky, jízlivě si pomyslela Kim. Oblékaly se stejně do vypasovaných džínsů a ještě vypasovanějších triček s hlubokým kulatým výstřihem, dlouhé hnědé vlasy měly rovné, s pěšinkou na stejné straně, a nosy upravené stejným plastickým chirurgem, i když Caroline tvrdila, že ona musela na plastiku kvůli křivé nosní přepážce.

“Teda holky, vy jste čísla,” prohodil Teddy. “Vyzkoušej nás …,” začala Annie Turofská. “Budeš spokojenej,” dokončila Jodi.

“To sotva,” řekl Teddy potichu, zrychlil krok a odváděl Kim k východu.

“V sobotu večer je mejdan!” volala za nimi Caroline. “U Sabriny Hollanderový. Rodiče jedou o víkendu pryč. Přiveď si, koho chceš.”

“Mejdan plnej zfetovanejch patnáctek,” utrousil Teddy hlasem překypujícím sarkasmem, když otvíral těžké dveře do venkovního světa. “Už se nemůžu dočkat.” “Mně je taky patnáct,” připomněla mu Kim a vzápětí jí do tváře udeřil prudký

závan studeného větru.

“Ty nejsi jako ostatní,” poznamenal Teddy. “Že nejsem?”

“Jsi vyspělejší.”

To ty trojky, napadlo Kim, ale neřekla to. Nechtěla Teddyho odradit tím, že bude moc chytrá, příliš vtipná a příliš vyspělá.

“Co třeba tamhle?” Teddy ukázal k parkovišti studentů. “Co je tam?” zeptala se Kim.

“Můj auťák.”

“Aha.” Upustila sáček s obědem, zaslechla, jak plechovka kokakoly, kterou si ráno přibalila, zasyčela, a blesklo jí hlavou, jestli nevybouchne. “Já myslela, že se chceš najíst venku.”

“Je větší zima, než jsem si myslel.” Bezstarostně sebral z chodníku její sáček s obědem, vzal ji za loket a odvedl do nejzazšího kouta parkoviště k poslednímu modelu tmavozeleného chevroletu.

To takhle zaparkoval schválně? uvažovala Kim a ucítila, jak se jí zrychlil tep, a začala přerývaně, skoro bolestivě dýchat.

Teddy napřáhl dálkový ovladač k autu, které vykviklo jako polekané prase a naznačilo tím, že jsou dveře otevřené. “Sednem si dozadu,” vyzval ji nenuceně. “Je tam víc místa.”

Kim si vlezla na zadní sedadlo a ihned se vrhla na sáček se sendvičem. “S tuňákem,” řekla rozpačitě a napřáhla k Teddymu ruku, aby se přesvědčil. “Dělala jsem si ho sama.” Začala sendvič rozbalovat, ale vzápětí toho nechala, když na tváři ucítila Teddyho dech. Otočila se k němu a jejich nosy se zlehka srazily. “Promiň, já netušila, že jsi tak blízko …,” omlouvala se, ale jeho rty ji zarazily. Uslyšela něčí zasténání a vzápětí se prudce odtáhla, když zjistila, že pochází od ní.

“Co se stalo?”

“Nic,” odpověděla a zadívala se přímo před sebe, jako by seděla v autokině, a pak se o překot rozpovídala, což dělala vždycky, když byla nervózní a potřebovala se vzpamatovat. Neznamenalo to, že ho nechce políbit. Naopak si ho přála políbit tak strašně, že ani nedokázala jasně uvažovat. “Myslím, že bysme se měli najíst. Mám vyučování celý odpoledne a pak jsem něco slíbila babičce, mámě mý mámy, babičce Viv,” upřesnila, i když věděla, že Teddymu, který jí právě třel zátylek, je její babička úplně volná. “Řekla jsem jí, že se u ní po škole zastavím. Včera musela nechat uspat jednoho svýho psa. Byl už dost nemocnej a povídala mi, že na ni kouká těma svýma očima, chápeš, kterýma jí naznačuje, že už je čas, ale stejně je z toho fakt špatná, takže jsem jí slíbila, že k ní zaskočím. Za pár dní se dá nejspíš do kupy, až zase bude mít její další fena štěňata. To pak díky tomu zapomene na Dukea. Tak se ten pes jmenoval. Byla to napůl kolie, napůl kokršpaněl. Fakt chytrej. Babička tvrdí, že voříšci jsou daleko chytřejší než čistokrevný psi. Máte psa?”

“Žlutýho labradora,” odpověděl Teddy s uličnickým úsměvem, který se mu šířil od rtů k očím, vzal Kim z ruky rybí sendvič a vrátil ho do sáčku. “Čistokrevnýho.” Kim vyvalila oči a pak je zavřela. “Určitě je to chytrej pes.”

“Je úplně vymakanej.” Teddy přejel prsty přes její rty. “Babička má pravdu.” “Já psa nemám,” přiznala Kim a otevřela oči, když konečky Teddyho prstů zmizely v její puse, takže skoro nemohla mluvit. “Máma psy nesnáší,” trvala na svém a mluvila i přes ně. “Že prý je alergická, ale podle mě není. Prostě je jen nemá ráda.”

“A co ty?” ptal se Teddy zastřeným hlasem a přitom se naklonil, aby Kim políbil z boku na ústa. “Co máš ráda ty?”

“Co mám ráda?”

“Máš ráda tohleto?” Začal ji líbat ze strany na krk.

Ach ano, odpověděla Kim v duchu a zadržela dech, když si uvědomila, jak jí celým tělem probíhá zvláštní mravenčení.

“A co tohle?” Jeho rty se přesunuly na její oči a zlehka se jí otíraly o řasy zavřených víček. “Nebo tohle?” Zakryl jí ústa svými. Cítila, jak jí jemně rozevírá jazykem rty, zatímco ji jednou rukou hladil po šíji a druhou pomalu sklouzával přes předek jejího svetru. Existuje snad něco nádhernějšího? přemýšlela a celé tělo se jí roztřáslo. Až na to, že ty záchvěvy neprobíhaly uvnitř. Přicházely odněkud zvnějšku.

“Proboha,” vyhrkla a plácla se do kapsy. “To je můj pejdžr.”

“Vykašli se na něj,” radil jí Teddy a pokoušel se ji znovu dostat do své náruče. “To nejde. Mám sklon k nutkavýmu jednání. Musím vědět, kdo to je.” Kim vyndala pager a stiskla tlačítko, aby zjistila, kdo volá, a uviděla, jak na něm bliká neznámé číslo a za ním číslice 911, označující mimořádnou událost. “Něco se děje,” řekla. “Musím se dostat k telefonu.”

*

6

“Panebože, vyndejte mě. Vyndejte mě.”

“Zkuste se uklidnit, Mattie. Je strašně důležité, abyste se nehýbala.” “Vyndejte mě. Nemůžu dýchat. Nemůžu dýchat.”

“Dýcháte dobře, Mattie. Jen zůstaňte v klidu. Teď vás vytáhnu.”

Mattie ucítila, jak se úzký stůl, na němž ležela, pohnul a vysouvá ji nohama napřed z obrovského přístroje. Pokusila se nasát okolní vzduch, ale zdálo se, jako by jí na hrudi kdosi stál na jehlových podpatcích. Zabodávaly se do modré nemocniční košile, pronikaly jí do masa a propichovaly plíce, takže i nepatrné nadechnutí pro ni bylo bolestivé, ba téměř nemožné.

“Teď už můžete otevřít oči, Mattie.”

Mattie poslechla a cítila, jak jí do nich ihned vhrkly slzy. “Nezlobte se,” řekla ženě obsluhující přístroj. Byla drobná, snědá a znepokojivě mladá. “Tohle asi nezvládnu.”

“Opravdu to nahání strach,” souhlasila žena a zlehka se dotkla Mattiina odřeného předloktí. “Ale pan doktor je moc zvědavý na výsledky.”

“Volal někdo mému manželovi?” “Ano, myslím, že ho informovali.”

“A co Lisa Katzmanová?” Mattie se nadzvedla na loktech a omylem posunula polštářky umístěné po obou stranách její hlavy. Do všech údů jí jako tisíce malých dýk pronikla bolest. Nezbyl na ní ani kousíček těla, který by ji nebolel. Ten zatracený airbag mě málem zabil, uvažovala Mattie a sáhla si na bolavou čelist.

“Až tady skončíme, paní doktorka Katzmanová na vás bude čekat.” Žena, jejíž jmenovka hlásala, že je Noreen Aliwalliová, se zmohla na nepatrný úsměv a narovnala polštáře.

“Jak dlouho to potrvá?” “Asi tři čtvrtě hodiny.” “Tři čtvrtě hodiny?!”

“Vím, že se to zdá dlouho …”

“To je dlouho. Víte, jaké to vevnitř je? Jako by člověka pohřbili zaživa.” Proč jí to tak ztěžuju? divila se Mattie a zatoužila po konejšivém hlase své přítelkyně Lisy, po tom klidném a rozumném tónu, který ji utěšoval už od dětství.

“Měla jste dopravní nehodu,” připomněla jí Noreen Aliwalliová. “Ztratila jste vědomí. Utrpěla jste silný otřes mozku. Pomocí MR zjistíme, jestli nemáte nějaké skryté hematomy.”

Mattie přikývla a usilovně se rozpomínala, co vlastně iniciály MR znamenají. Nějakou magnetickou rezonanci nebo tak něco. Divný název pro rentgen. Neurolog jí to prve vysvětlil, když na pohotovosti nabyla vědomí, ale sotva tomu věnovala pozornost, protože se rozumově snažila vypořádat s tím, co se vlastně přihodilo. V hlavě jí bušilo, v ústech cítila pachuť zaschlé krve a jen obtížně si pamatovala přesný sled událostí. Všechno ji bolelo, přestože jí sdělili, že si jako zázrakem nezlomila žádné kosti. A pak se z ničeho nic octla na vozíku a odvezli ji do suterénu nemocnice, ani nevěděla jaké - sice jí to řekli, ale ona si nedokázala vzpomenout -, a tahle mladá žena, obsluhující přístroj, se zvukomalebným jménem Noreen Aliwalliová, jež vypadala, jako by právě vyšla střední školu, ji požádala, aby se položila na tenhle neskutečně úzký stůl, a strčila jí hlavu do válce připomínajícího rakev.

Přístroj pro magnetickou rezonanci vypadal jako obrovský ocelový tunel. Zabíral většinu malé místnosti bez oken, na jejíž fádních bílých stěnách nebyly žádné ozdoby. U ústí tunelu byla obdélníková bedna s kruhovým otvorem. Mattie dostala ucpávky do uší - uvnitř je trochu hlučno, bylo jí řečeno -, a z obou stran jí dali k hlavě polštářky, aby s ní nehýbala. Do ruky jí vtiskli bzučák, aby ho použila v případě, kdyby se jí chtělo kýchnout, zakašlat nebo udělat cokoli, co by narušilo chod přístroje. Pokud se kdykoli během vyšetření pohne, vysvětlovala jí Noreen, magnetické impulsy se naruší a budou to muset znovu celé zopakovat.

Zavřete oči, radila jí Noreen. Myslete na něco příjemného.

Panika ji zachvátila téměř ihned, jakmile jí strčili hlavu do bedny, jejíž vrchní část se táhla těsně nad jejím obličejem až k hrudi, takže i se zavřenýma očima měla pocit, jako by ležela v hrobě a dusila se. Stůl, na kterém spočívala, se začal zvolna zasunovat do dlouhého úzkého tunelu, a Mattie se cítila jako jedna z těch ruských matrjošek, které se vkládají jedna do druhé, a uvědomila si, že z toho prokletého přístroje, jenž je horší než celá její nehoda, horší než úder airbagem, horší než cokoli, co za celý život zažila, musí okamžitě

pryč. Musí ven, jinak umře, proto na ženu obsluhující přístroj zakřičela, aby jí pomohla, přičemž zapomněla na bzučák, prostě na všechno, s výjimkou své panické hrůzy, dokud jí Noreen neřekla, že může otevřít oči, a pak se rozplakala, protože ji všechno bolelo, chovala se jako malá a nikdy v životě se necítila tak osamělá.

A Noreen Aliwalliová po ní teď zase chce, aby se veškerého strachu i opuštěnosti zbavila a podstoupila to znovu, ale Mattie se zapřela, ne, to raději riskne vnitřní krvácení do mozku nebo cokoli jiného, co tam na ni číhá, než to celé zažít ještě jednou. Odjakživa ji pronásledoval tajný strach z udušení a pohřbení zaživa. Nedokáže to. Neudělá to.

“Vyndáte mě, když se začnu bát?” slyšela vlastní hlas. Co se to s ní děje? Zbláznila se?

“Stačí stisknout bzučák. A já vás hned vytáhnu.” Noreen jí překvapivě silnými pažemi položila ramena zpět na stůl. “Jen se zkuste uklidnit. Třeba dokonce usnete.”

Ach bože, ach bože, ach bože, opakovala si v duchu Mattie s pevně zavřenýma očima a s levou rukou na bušícím srdci pevně sevřela bzučák, když jí hlavu opět umístili do bedny, jejíž vršek se vysunul přes její obličej až k hrudníku a uvrhl ji do naprosté tmy i nejhlubšího zoufalství. Nemůžu dýchat, pomyslela si Mattie. Dusím se.

“Tak jak dlouho znáte paní doktorku Katzmanovou?” zeptala se Noreen se zjevnou snahou Mattie rozptýlit.

“Odjakživa,” odpověděla Mattie skrze pevně stisknuté zuby a představila si doktorku Lisu Katzmanovou jako pihovatou holčičku. “Od našich tří let jsme nejlepší kamarádky.”

“To je úžasné,” podotkla Noreen a její slova se ztratila současně s tím, když její prsty pustily Mattiinu nohu. “Teď zapnu přístroj, Mattie. Jak se cítíte?” Nijak zvlášť, pomyslela si Mattie, když se s ní stůl pohnul a zajel s jejím tělem dovnitř. Zůstaň klidná. Buď v klidu. Za chvilku bude po všem. Tři čtvrtě hodiny. To je skoro hodina, kristepane. Já to nezvládnu. Musím ven. Nemůžu dýchat. Dusím se.

“Teď proběhne první série impulsů,” řekla Noreen. “Bude to znít trochu jako dusot koňských kopyt a potrvá to asi pět minut.”

“A co pak?” Dýchej! přikázala si Mattie. Zůstaň klidná. Mysli na něco příjemného.

“Potom nastane několikaminutová přestávka a pak zase další impulsy. Celkem pětkrát. Jste připravená?”

Ne, nejsem! překřikovala Mattie v duchu klusot koní přicházející zdálky. To je zajímavé, pomyslela si náhle Mattie, jejíž strach dočasně rozptýlilo hlasité dupity-dup, dupity-dup, když se k ní za pevně zavřenýma očima řítilo stádo černých a bílých hřebců. Černých a bílých, přemítala. Věci jsou málokdy černé nebo bílé, jsou pouze různé odstíny šedi. Kde tohle slyšela?

Při té nehodě, napadlo ji, když se náhle znovu octla v autě a bezmocně sledovala, jak se stočilo do protisměru. Kolize černé a bílé. Rozmanité odstíny šedé. O čem to proboha přemýšlela?

“V pořádku, Mattie?”

Mattie zabručela a snažila se předstírat, že horní část boxu není jen kousek od jejího nosu. Mám spoustu místa, namlouvala si. Ležím na prázdné, bílé písčité pláži na Bahamách, mám zavřené oči a moře mi omývá prsty u nohou. A cválá ke mně stovka koní, uvažovala, když se ozvala druhá řada impulsů, aby mě pod tím pískem pohřbili zaživa. Zůstaň klidná. Zůstaň klidná. V ruce máš bzučák. Můžeš ho kdykoli stisknout. Mysli pozitivně. Uvažuj s rozvahou. Jsi na bahamské pláži.

Ne, tohle nefunguje. Nejsi na pláži na Bahamách. Jsi na stole v nemocnici v centru Chicaga. Snímají ti vnitřek hlavy. Co řeknou, až zjistí, že je prázdná? Nemůžu dýchat. Dusím se. Musím odsud pryč! Mysli pozitivně. Mysli na to, jak ležíš v posteli. Ne, to není ono. Kdy ses v ní naposledy cítila v bezpečí a jistotě? Tak se v ní necítím už odmalička, napadlo Mattie a okamžitě si představila samu sebe jako dívenku s vážnou tvářičkou, která leží pod modrobílou přikrývkou, tatínek jí sedí u hlavy, opírá se zády o pelest a čte jí jednu z oblíbených pohádek na dobrou noc. “Tak to je pro dnešek všechno, Mattie,” slyšela ho říkat, pak ji políbil na čelo a o jemnou pokožku se jí otřely měkké vousy jeho kníru.

“Budeš u mě sedět, dokud neusnu?” pokládala mu každý večer stejnou otázku.

A on každý večer odpovídal: “Jsi už velká holka, není třeba, abych u tebe seděl.” Ale navzdory tomu se pokaždé usadil v nohách postele, dokonce i když na něho matka volala, dokonce i když už stála přímo za dveřmi, ruce netrpělivě složené na hrudi, přesto u ní seděl tak dlouho, dokud neusnula.

“Jdeme na třetí sérii,” oznámila jí Noreen.

Kolik času uběhlo? přemítala Mattie a už chtěla tu otázku vyslovit nahlas, když ji zarazil další dusot koní. A ještě jiný zvuk. Něco jako bouchání, jako kdyby někdo tloukl na vršek přístroje. Jak má v tom rámusu usnout?

Ten hluk jí připomněl období, kdy se renovovala kuchyně, dělníci vybourávali stávající skříňky a místo nich dávali modernější zařízení, kdy jí Jake nechtěl dovolit, aby nechala vyměnit jejich starý elektrický sporák za plynový, po kterém toužila, kdy si stěžoval na nepořádek, že nemůže nic najít a není s to kvůli tomu ustavičnému randálu přemýšlet.

Ach bože - Jake. Dnes dopoledne v soudní síni. Jeho závěrečná řeč. Její smích, tak náhlý, tak nevhodný. Výraz na Jakeově tváři. Soudkyně ťukající kladívkem, nepříjemný zvuk předznamenávající bušení přístroje na magnetickou rezonanci. Tak hlasitý. Musí být tak hlučný? A ty vibrace v jejích uších jako roj dotěrných včel, jenomže tohle je horší, protože měla pocit, jako by ty včely byly přímo v ní, jako by vztekle bzučely v její lebce a zoufale hledaly cestu ven.

“Už bude konec?” zeptala se Mattie, když koně kdesi zmizeli a vibrace ustaly. “Už máte tři. Zbývají dvě. Vedete si výborně.”

Ještě pár minut, Mattie, slyšela otce říkat. Vedeš si výborně.

Kdy se můžu kouknout, tati? ptal se její dětský hlásek netrpělivě.

Teď … hned. Otec poodstoupil od provizorního stojanu, zatímco se k němu Mattie rozběhla, a pyšně zůstal stát uprostřed nedodělaného suterénu.

Dlouho a upřeně se dívala na portrét, na němž otec celé týdny pracoval, a zoufale se snažila nedat najevo své zklamání. Obrázek se jí vůbec nepodobal. Co tomu říkáš?

Že bys měl zůstat u prodávání pojistek, ozval se odkudsi matčin hlas. Mattie ji ani neslyšela sejít dolů.

Myslím, že je překrásný, vyhrkla Mattie, a ihned tak přispěchala otci na pomoc. Co se asi s tím obrazem stalo? přemýšlela nyní Mattie. Vzal si ho otec s sebou, když dal tehdy v práci nečekaně výpověď a odjel z města? Málem až vykřikla, ale včas se zarazila, aby nenarušila impulsy a nemusely začínat zase znovu. Přesně tohle bych ráda udělala se svým životem, napadlo ji. Začít znovu. Od začátku.

Udělat to tentokrát správně. Najít otce, který by neodešel. Najít matku, která má raději lidi než zvířata. Vybrat si manžela, který bude dávat přednost jí před jinými ženami. Objevit v sobě něco, co může milovat i někdo jiný.

“A jdeme na to. Číslo čtyři.”

Už to skoro bude, ujišťovala se Mattie, když začaly vibrace čtvrté série impulsů, které byly čím dál agresivnější. Měla pocit, jako by pod vodou zadržovala dech a měly jí každou chvilku prasknout plíce. Představila si, jak je zaklesnutá za okraj bazénu a čeká, až jí přestane brnět noha. Takový divný den, pomyslela si, když si vybavila, jak sebou žuchla na koberec, protože zmrtvělou nohou nedokázala došlápnout na podlahu. Den začala úvahami o tom, že zabije manžela, a skončila tím, že málem zabila sebe. Nemluvě o té drobné epizodě mezitím v soudní síni.

Mattie byla zvědavá, jestli na ni bude Jake čekat, až ji propustí, nebo zda si už sbalil kufry a odešel. Jako její otec, který se vydal za lepším. Do neznámých končin. Vždyť je to fajn chlapík. Bože, pomoz mi! Musím odtud pryč, pomyslela si Mattie, než se dočista zblázním.

“Poslední.”

Mattie se zhluboka nadechla, ale její tělo zůstalo nehybné. Předčasný rigor mortis, pomyslela si, přímo stvořený na pohřbení zaživa. Sebrala veškeré síly, aby se přichystala na další nápor cválajícího stáda, jelikož už předvídala, že jí bude bušit nad hlavou i vedle ní, a předem se děsila blížících se vibrací. Je tady Jake? ptala se v duchu. Podařilo se jim ho zastihnout? Jak asi reagoval na zprávu o její nehodě? Zajímá ho to vůbec? Ulevilo se mu, nebo byl zklamaný, když zjistil, že Mattie ještě žije?

Vibrace jí zaplnily ústa a pronikaly až do zubů jako zubní vrtačka. Co nevidět jí odvrtá zuby, zaútočí na jejich kořeny a provrtá se jí dásněmi přímo do mozku. Ať si mluví o nějakých skrytých hematomech. Ona tohle nedovolí. Musí se dostat ven. Co na tom, že její muka jsou téměř u konce a že se naruší jakési impulsy.

Musí se z té zatracené mašiny dostat. A to hned.

“Hotovo. Skončily jsme,” oznámila jí Noreen Aliwalliová a Mattie cítila, jak ji přístroj vyplivl ven a nad hlavou se jí odklopilo víko rakve. Jako čerstvě narozené dítě u matčina prsu vdechovala Mattie dravě a dychtivě vzduch. “Zvládla jste to skvěle,” pochválila ji Noreen Aliwalliová.

“Takže, pověz mi, co se vlastně stalo,” žádala ji Lisa Katzmanová hlubokým a silným hlasem, jenž překvapivě kontrastoval s její drobnou, křehkou postavou. Úzký oválný obličej pokropený pihami rámovaly krátké hnědé vlasy, útlá špička nosu byla ohrnutá vzhůru, ústa do podkovy připomínala zamračenou vrásku, takže

když se Lisa usmívala, prozradily to pouze její oči. Seděla na kraji Mattiina nemocničního lůžka, přes černý svetr i kalhoty měla oblečený bílý plášť a nohavice zastrčené do černých kožených kotníčkových bot. Nasadila svůj nejpřívětivější doktorský výraz, ale Mattie si přesto všimla znepokojení, jež kalilo klidné hnědé oči.

“To kdybych věděla.” Mattie si pod zády narovnala hubený polštář a zadívala se za Lisinu hlavu na ozdobný květinový potisk na světle zelené zdi.

“Řekla jsi neurologovi, že ti zmrtvěla noha?”

“Jo. Bylo to příšerné. Necítila jsem brzdu. Pořád jsem šlapala tam, kde měla být, ale vůbec nic jsem necítila. Byla to hrůza.”

“Už se ti to někdy stalo?”

“Dneska ráno. Necítila jsem podlahu a upadla jsem. Je tu Jake?” “Byl tady. Musel se vrátit do práce.”

“Jak se tvářil?”

“Jake? Normálně. Samozřejmě že si o tebe dělal starosti.” Samozřejmě, pomyslela si Mattie.

“Takže dnes odpoledne a ráno, jinak se ti to nikdy nestalo?”

“To ne. Stalo se mi to už dřív. Víš, jak někdy člověku zdřevění noha?” Hlas jí utichl. Proč jí Lisa klade všechny tyhle otázky? “Kam tím míříš?”

“Jak často?” vyptávala se Lisa a ignorovala tak její otázku. Rty měla zakřivené dolů, ale oči se jí stále usmívaly, jak se pokoušela zachovat zdání, že její dotazy jsou jen pouhou rutinou. Jednou týdně? Denně?”

“Možná několikrát za týden.” “Jak dlouho to už trvá?” “Nevím. Snad pár měsíců.”

“Proč jsi mi o tom neřekla dřív?”

“Nezdálo se mi, že bych si s tím měla dělat nějaké starosti. Nechci tě otravovat kvůli každé prkotině.”

Lisa jí věnovala pohled, který vyjadřoval “a to odkdy?”.

“Nechápu, v čem je problém,” pokračovala Mattie. “Copak občas každému nezdřevění noha?”

“Dneska jsi upadla poprvé?”

Mattie energicky přikývla. Ten rozhovor ji čím dál víc znepokojoval a neměla zájem v něm pokračovat. Kam se poděla Lisa Katzmanová, její kamarádka? Lisa Katzmanová jako doktorka jí začala jít na nervy. “Už se někdo spojil s Kim?” “Jake jí volal. Přivede ji za tebou na návštěvu. Myslí si, že dokud se nevrátíš domů, měla by zůstat u tvé matky.”

“U mé matky? Chudinka holka. Nikdy mi to neodpustí.”

“Tak dlouho tu zas nebudeš, aby si k ní Kim stačila vypěstovat nenávist. Jake mi svěřil, že ses rozesmála během jeho závěrečné řeči před porotou,” dodala Lisa, jako by z jedné myšlenky přirozeně vyplynula druhá.

“On ti to řekl? Panebože, byl hodně naštvaný?”

“Měla jsem dojem, že ses rozhodla, že k soudu nepůjdeš.” Výraz na Lisině tváři značil, proč se mě ptáš na radu, když se podle ní neřídíš?

“Nemohla jsem si pomoct, odpověděla Mattie pohledem a jejich konverzace několik vteřin mlčky plynula dál, aniž bylo třeba slov.

“Proč ses smála?” zeptala se náhle Lisa.

“Nevím,” odpověděla upřímně Mattie. “Prostě jsem najednou vybuchla smíchy.” “Myslelas na něco legračního?”

“Nevzpomínám si.”

“Jenom ses začala smát?”

“Ano,” přisvědčila Mattie. “Proč? Jak to s tím vším souvisí?” “Už se ti to někdy přihodilo?”

“Už se mi někdy přihodilo co?”

“Že ses bezdůvodně rozesmála. Nebo rozplakala. Žes reagovala nepřiměřeně situaci.”

“Párkrát k tomu došlo,” přiznala Mattie a vzpomněla si, jak se rozbrečela na schodech Institutu umění. Cítila se bezmocně a nejistě jako balon, z kterého zvolna uniká vzduch.

“V posledních několika měsících?” “Ano.”

“Co tvé ruce? Brní tě někdy?”

“Ne.” Odmlčela se. “No, někdy mám potíže s klíči.” “Jaké potíže?”

“Občas nejdou zastrčit do zámku.”

Lisa se zatvářila zděšeně a snažila se to zamaskovat tím, že si odkašlala a zakryla si přitom ústa. “Máš problémy s polykáním?”

“Ne.”

“Netajíš mi něco?”

“Co třeba?” zeptala se Mattie. “Víš, že ti hned všechno vyklopím.” Odmlčela se a z čela si odhrnula pár imaginárních vlasů. S Jakeovým posledním románkem se Lise také svěřila. “Myslíš, že to může být od stresu?”

“Je to možné.” Lisa se naklonila, vzala ji za ruce a pokusila se na rtech vykouzlit úsměv. “Počkáme, až budeme mít výsledky z magnetické rezonance.” “A co potom?”

Lisa se narovnala a zaujala svůj nejprofesionálnější postoj. “Vezmeme to všechno popořádku, ano?” Ale úsměv z očí jí zmizel a zůstala jen zamračená ústa do podkovy.

*

7

Za dva dny Jake vyzvedl Mattie z nemocnice. V džínsách a tričku, které na její prosbu přinesl z domova, vypadala tak pohuble, zničeně a křehce, až se bál, že snad zkolabuje, než ji dostane do auta. Uvědomil si, že mu není příjemné, když ji takhle vidí, nikoli proto, že by prožíval její bolest - částí svého já na ni byl dosud tak rozzlobený, že měl skoro radost, že trpí -, ale protože taková slabost představuje určitou formu závislosti a on nechtěl, aby byla Mattie závislá. Hlavně ne na něm. Dál už ne.

Jake sebou trhl, když si uvědomil, jak sobecké má myšlenky, a čekal, až zřízenec pomůže Mattie vystoupit z kolečkového křesla, které se podle nařízení nemocnice mělo odvézt do vestibulu. Mattie se usmála. Bylo to váhavé a symbolické gesto, které jen zdůrazňovalo její očividné rozpaky. Pomalu se k němu šourala, tváře zhyzděné nachovými skvrnami a oči orámované velkými žlutými kruhy jako staromódními monokly. Jake věděl, že on by měl být tím, kdo jí má pomáhat, tím, kdo jí šeptá konejšivá slůvka do ucha, ale jediné, na co se zmohl, byl unavený úsměv a několik nezúčastněných slov o tom, jak vypadá ještě celkem dobře na osobu, s níž se auto složilo jako tahací harmonika.

Jake vzal Mattie svědomitě za loket, přizpůsobil jí chůzi a pomalu ji vyvedl hlavním vchodem z nemocnice ven. Mattie okamžitě zvedla třesoucí se ruku k očím a zastínila si je před ostrými paprsky poledního slunce. “Počkej tady,” nařídil jí Jake na vrcholku venkovního schodiště. “Zajdu pro auto.”

“Můžu jít s tebou,” nabídla se slabým hlasem.

“Ne. Takhle to bude rychlejší. Za vteřinu jsem tady. Vůz mám tamhle.” Neurčitě ukázal kamsi na parkoviště. “Hned jsem zpátky.”

Vydal se rychle k parkovišti s hlavou skloněnou před chladným podzimním větrem, našel své tmavozelené BMW, nasedl a do ruky si připravil peníze pro hlídače.

Když se vrátil, ani ne za dvě minuty, sešla už Mattie po schodech a čekala na něj u silnice. Potvrzovala tím svou nezávislost a dávala mu na vědomí, že se o sebe dokáže postarat. Výborně, pomyslel si. Přesně tohle si přál.

Jak je možné, že má tak velký soucit s vrahem Douglasem Bryantem a se svou ženou kupodivu žádný? To nedokáže překonat vztek na její podivné chování a projevit upřímnou starost o její zdraví? I ona je zjevně zaskočená tím, co se stalo, stejně jako on, ačkoli o tom vlastně nemluvili. Kromě toho, jaký má smysl teď se tím zabývat? Je po všem a basta.

Stejně jako bude po jejich manželství, až skončí den.

Většinu oblečení si už převezl k Honey a přemístil své toaletní potřeby do koupelny v přízemí. Kim byla stále ještě u babičky. Až se zítra vrátí domů, bude prakticky odstěhovaný. Samozřejmě že musí pár dní počkat, než doopravdy odejde, dokud Mattie nezesílí, dokud on nebude mít klid, že si bez něho poradí. S Kim si promluví až později, vysvětlí jí důvody svého odchodu, pokusí se ji přesvědčit o skutkové podstatě věci. Jake se zasmál, zajel vozem k obrubníku před Mattie a oběhl auto, aby jí otevřel dveře. Daleko obtížnější bude získat si Kim než jakoukoli porotu. Je dcerou své matky každým coulem. Pochyboval, že má nějakou naději.

“Dej pozor na hlavu,” upozornil ji a pomohl jí do auta. “Nic mi není,” odporovala.

Nic jí není, zopakoval Jake v duchu s ulehčením. Žádné zlomeniny, žádná těžká zranění, žádné pohmožděniny, které by do konce příštího měsíce nezmizely.

Vyšetření magnetickou rezonancí neukázalo ani vnitřní krvácení, ani nádory, ani jakékoli jiné abnormality. “V hlavě vůbec nic nemám,” řekla mu předtím do telefonu a se zjevnou úlevou se zasmála, ale on si při zaznění jejího smíchu s hořkostí připomněl scénu, kterou způsobila v soudní síni.

“Unavená?” zeptal se jí, když vjel do ulice a zamířil k Lakeshore Drive. “Trošku.”

“Třeba si trochu zdřímneš, až přijedeme domů.”

“Třeba.”

A pak už nepromluvili, dokud nedorazili do Evanstonu na Sheraton Road. Jak se mohl nechat zlákat k tomu, aby bydleli takhle daleko? divil se Jake a sklouzl pohledem od impozantních obytných sídel po své levici k chladným vodám Michiganského jezera po pravici. Bezděky se podíval na hodinky a překvapilo ho zjištění, že jsou skoro dvě hodiny. Uvažoval, co asi dělá Honey a jestli myslí na totéž co on.

“Myslíš, že to ví?” znovu se ho onehdy v noci zeptala Honey. “O mně?” dodala zbytečně, když neodpovídal. “Myslíš, že to udělala kvůli tomu? Naschvál?” Zavrtěl hlavou. Kdo se vlastně vyzná v tom, proč ženy dělají to či ono?

“Je moc hezká.” “Asi ano,” řekl.

“Co bude, až ji pustí z nemocnice?” vyptávala se Honey, když vedle něho ležela v posteli.

“Co bude teď?” ptala se ho Mattie, když vedle něj seděla v autě.

“Cože?” Jake se přistihl, že svírá volant tak pevně, až ho chytla křeč do prstů. Mattie doopravdy umí číst myšlenky. Prostě mu dokáže sáhnout do mozku, kdykoli se jí zachce, a vytáhnout z něho jakoukoli zbloudilou myšlenku, která se tam zatoulá. Bude muset být opatrnější. Dokonce ani jeho myšlenky nejsou v bezpečí. “Vrátíš se do práce, až mě vysadíš?”

“Ne,” odpověděl. “Ani jsem s tím nepočítal.”

“To je milé,” řekla prostě. Žádné “ale prosím tě, kvůli mně zůstávat doma nemusíš, ne, to vážně není potřeba”. Žádný falešný sentiment. Žádná slova, která podle jejího názoru nechce Jake slyšet.

Tohle mu nehodlá nijak ulehčit.

“Ještě jednou ti gratuluju,” tiše mu popřála Mattie a dívala se do klína. Volala mu z nemocnice do práce krátce po vyhlášení verdiktu. Pouhých dvacet sedm hodin poté, co se porota odebrala k poradě, byl Douglas Bryant osvobozen a Jake Hart se stal hvězdou. “Dozvěděla jsem se dobrou zprávu,” odvážila se říct do telefonu nesměle. “Chtěla jsem ti poblahopřát …” Mávl nad její gratulací rukou, stejně jako to chtěl udělat i nyní. “Moc se omlouvám …,” začala.

“To nemusíš …,” přerušil ji.

“… za tu scénu, kterou jsem způsobila.” “Je to za námi.”

“Nevím, co to do mě vjelo.” “Teď už je to jedno.”

“Lisa si myslí, že to mohlo být ze zdravotních důvodů.”

“Ze zdravotních důvodů?” Jake cítil, jak mu žluč stoupla do krku a zastřela mu hlas posměchem. Jak se Mattie odvažuje omlouvat své otřesné chování zdravím? “To se ti tedy povedlo.”

“Ty se pořád zlobíš,” podotkla Mattie, a tím to jenom potvrdila. “Ne. To ne. Zapomeň na to.”

“Myslím, že bychom si o tom měli promluvit.”

“O čem bychom mluvili?” zeptal se a velké BMW mu připadalo jako malá cela. To musí pokaždé s něčím vyrukovat v místech, odkud se nedá prostě vstát a odejít? To kvůli tomu často vyčkává, dokud si nesednou do auta, aby mohli vést tyhle debaty? Protože tím pádem Jake nemůže odejít?

“Musíš přece vědět, že bych tě úmyslně nikdy takhle neztrapnila.” “Musím?” zeptal se a cítil, jak se do toho nechává zatáhnout i proti své nejlepší vůli. “Proč jsi přišla k soudu, Mattie?”

“Proč jsi chtěl, abych tam nechodila?” opáčila. “Námitka,” pronesl. “Irelevantní a implicitní.”

“Promiň,” rychle se omluvila Mattie. “Nechtěla jsem tě hned naštvat.”

Ani nemusíš chtít, pomyslel si Jake, ale nic neřekl a rozhodl se, že nejlepší postup zvolí, když bude mlčet, dokud nedojedou domů. Natáhl ruku a zesílil rádio. Koutkem oka si všiml, že sebou Mattie škubla. Tak ona ho u soudu ztrapnila ze zdravotních důvodů, žasl. Jake z toho hned tak nevyvázne.

Že zmizelo jeho oblečení, si všimla teprve potom, co si zdřímla.

Slyšel, jak přechází nad jeho hlavou, otvírá a zavírá dveře skříní a vytahuje zásuvky prádelníku. Představil si, jak se jí v udiveném výrazu zkrabatily pravidelné rysy, svraštilo obočí a jemná křivka rtů se zkroutila. “Jakeu?” slyšel její volání a vzápětí kroky na schodech.

Seděl na menší ze dvou kožených pohovek vínové barvy v místnosti, kde byla původně pracovna, ale teď zde měl domácí kancelář, naproti vkusnému krbu obloženému mramorem a z obou stran ohraničenému vestavěnými knihovnami, v nichž byly knihy pečlivě srovnané podle abecedy, na jedné straně beletrie, na druhé životopisy a odborná právnická literatura. Na stěnách pokrytých dřevem visely

různé diplomy z vysoké školy a na podlaze z tvrdého dřeva ležel vyšívaný koberec s květinovým vzorem v odstínech modré a růžové. Psací stůl z dubového dřeva, vyrobený na objednávku a ručně vyřezávaný, poskytoval domov nejmodernější počítačové technice. Stál na protější straně místnosti u okna, které zabíralo celou stěnu a mělo vyhlídku do široké, stromy lemované ulice. Celkem vzato byl pokoj jak praktický, tak příjemný na pohled a dalo se v něm pracovat i odpočívat. Mattie v něm odvedla skvělou práci. Měl ho využívat víc, pomyslel si ve snaze ubránit se nepříjemnému hlodavému pocitu viny.

Nevinen! chtělo se mu vyskočit a zakřičet. Jsem nevinen. Nevinen. Nevinen. “Co se děje, Jakeu?” zeptala se Mattie ve dveřích. Váhavě k ní otočil hlavu a

bezděčně se zachvěl, což narušilo jeho jinak klidné chování, které si nacvičoval od chvíle, kdy si šla Mattie před několika hodinami zdřímnout. Musí vypadat tak strašně zranitelně? přemýšlel a vyhýbal se pohledu na otoky pod jejíma očima. Po spánku jí na obličeji i na krku ztemněly podlitiny a škrábance se prohloubily.

Teď zřejmě není vhodná doba na to, aby to udělal. Možná by měl počkat, dokud se úplně neuzdraví nebo alespoň dokud jí nezmizí modřiny.

Jenže to uplyne další měsíc, v němž se bude cítit provinile, osaměle, podrážděně a jako v pasti, a pak se vyskytne zase něco dalšího. Něco, co ho tady bude držet dál. A to nesmí riskovat. Pokud zůstane, zadusí se. Jestli neodejde, a to hned, zemře. Bylo to zcela prosté.

Svým způsobem byl její podivný úlet u soudu štěstím v neštěstí. To mu konečně dodalo odvahu, aby udělal, co je nutné učinit. Neměl by se cítit provinile. Jen podtrhl to, co si oba myslí už léta.

Jake vstal, gestem vybídl Mattie, aby si sedla na pohovku, ale ona zavrtěla hlavou, ne, a raději zůstala stát. Paličatá jako vždycky, pomyslel si Jake. A tvrdá. Tvrdší než on. Ta si poradí.

“Kde máš všechny věci?” zeptala se.

Jake si znovu sedl na pohovku, a jak se pokoušel zaujmout pohodlnou pozici, kůže pod ním zavrzala. Mattie si možná sedat nemusí, ale on zcela určitě ano. “Myslím, že bude nejlepší, když se odstěhuju,” slyšel sám sebe říkat.

Z tváře se jí vytratila barva, a tím ještě víc vynikly různobarevné skvrny, které jí hyzdily pokožku, takže vypadala jako portrét od jednoho z oněch německých expresionistů, které tak zbožňovala. “Jestli je to kvůli tomu, co se stalo u soudu …”

“To není kvůli tomu, co se stalo u soudu.” “Už jsem se omluvila …”

“Není to kvůli tomu.”

“Tak kvůli čemu?” zeptala se monotónním hlasem a sotva přitom pohybovala rty. “Nejde tu o vinu. Není to ničí chyba,” zdůraznil a snažil se najít správné místo ve scénáři, který si celé týdny pečlivě připravoval.

“Kvůli čemu?” zopakovala.

Jake se zadíval na její postavu opřenou o zeď, jako by v ní hledala oporu. Neomdlí? “Nemyslíš, že by sis měla sednout?”

“Nechci sedět,” vyhrkla Mattie, přičemž každé slovo vyplivla do prostoru mezi nimi. “Nemůžu uvěřit, že to děláš právě teď.”

“Neodcházím hned. Až za pár dní,” stáhl se Jake, ale ona jeho slova odvrhla mávnutím ruky a zavrtěním hlavy.

“Kristepane, vždyť jsem se právě vrátila z nemocnice. Měla jsem bouračku, jestli jsi náhodou nezapomněl. Bolí mě i dýchat.”

Mě taky bolí dýchat, chtělo se Jakeovi zakřičet. Místo toho utrousil: “Mrzí mě to.”

“Tebe to mrzí?”

“Škoda že všechno není jinak.”

“To je vidět,” podotkla Mattie posměšně a pohmožděnou rukou se zatahala za vlasy na temeni tak vehementně, až se lekl, že si je snad vytrhne z kůže. “Tak moment, jestli jsem to správně pochopila,” začala, aniž mu dala šanci promluvit, “odcházíš ode mě, ale nemá to nic společného se scénou, kterou jsem ztropila u soudu. To byl patrně jen katalyzátor. Není to ničí chyba, nejde tu o vinu. Je to tak? A mrzí tě, žes mi to musel říct hned, jakmile jsem se vrátila z nemocnice. Víš, že sis to špatně načasoval, ale na takovou věc není nikdy vhodná doba. Jak si zatím vedu? No, jistě, už dlouho nejsme šťastní, brali jsme se především kvůli Kim, dělali jsme co mohli, šestnáct let se nedá brát na lehkou váhu. Měli bychom být pyšní, a ne smutní. Že jo? Pro nás oba to takhle bude nejlepší. V podstatě mi tím prokazuješ laskavost.” Odmlčela se a pokrčila jedno obočí. “Co ty na to? Myslíš, že jsem to vystihla?”

Jake si zhluboka a hlasitě povzdechl, ale nic neřekl. Byl blázen, když si myslel, že z téhle debaty vyjde bez šrámů. Mattie se jen tak nedá. Až odtud bude Jake odcházet, bude stejně tak potlučený a zraněný jako ona.

Mattie došla ke krbu a opřela se o něj zády k Jakeovi. “Stěhuješ se k té své maličké?” Jake cítil, jak mu tělo tuhne jako led. “Cože?” “Myslím, žes mě slyšel.”

Podíval se k oknu a nevěděl, jak má odpovědět. Co se to děje? Dokonce i ten výbuch smíchu u soudu se dal tak trochu očekávat. Ale tohle ne. Tohle do scénáře nepatří. Co jí má říct? Kolik jí toho má prozradit? Kolik toho chce opravdu vědět? Kolik toho už ví? “Asi ti nerozumím.”

Mattie se prudce otočila a oči jí planuly odhodláním k boji. “Ale prosím tě,” zaútočila. “Neurážej moji inteligenci. Myslíš, že o tvé poslední ženské nevím?” Jak to může vědět? dumal Jake a divil se, jak se mohl dostat do téhle konfrontace tak nepřipravený. Copak se dobrý advokát pokaždé dokonale neseznámí s případem? Neposadí se za stůl s veškerými náležitými fakty, která má k dispozici, aby se vyhnul nepříjemným překvapením? Jak se to přesto všechno Mattie dozvěděla? Nebo to jenom hraje? Má Jake dál předstírat, že nic neví?

Přimět ji, aby odkryla karty? “Jak jsi na to přišla?” zeptal se, čímž zvolil plné doznání.

“Stejně jako vždycky.” Zavrtěla hlavou. Gesto naplněné odporem. “Na tak chytrého právníka jsi někdy hrozně hloupý.”

Jake cítil, jak mu zdřevěněla záda. “Doufal jsem, že se pokusíme nebýt osobní,” poznamenal.

“Cože? Odcházíš ode mě kvůli jiné, a podle tebe to není osobní?”

“Doufal jsem, že neskončíme u nadávek. Že můžeme zůstat přátelé,” nabídl jí chabě.

“Ty se chceš přátelit?” “Pokud možno.”

“Byli jsme vůbec někdy přátelé?” namítla pochybovačně.

Podíval se na zem a soustředil pohled na obloučky a suky v dřevěném povrchu. “A to ti nic nenaznačuje?”

“Ne. Co by mi to mělo naznačovat?”

“Mattie,” začal, ale pak se zarazil. Co jí má vykládat? Vždyť má pravdu. Nikdy nebyli přátelé. Proč by s tím proboha měli začínat teď? “Jak dlouho to víš?” “O téhle? Moc dlouho ne.” Pokrčila rameny, trhla sebou, pak přešla k oknu a

zadívala se na ulici. “Mimochodem jaký byl ten pokoj v Ritz-Carltonu? Odjakživa to býval můj nejoblíbenější hotel.”

“Tys mě nechala sledovat?”

Mattie se zasmála. Byl to ostrý a hněvivý zvuk, který drásal vzduch jako kočičí drápy a zanechával téměř viditelné jizvy. “Irelevantní a implicitní,” odsekla, když proti němu jako zbraň použila jeho předchozí slova.

“Co jsi kvůli tomu hodlala dělat?” “Ještě jsem se nerozhodla.”

Nastala dlouhá pauza, během níž ani jeden nepromluvil. Takže o jeho poměru ví úplně všechno. Jakea zajímalo, zda Mattie u soudu zahlédla Honey a jestli to podnítilo její výbuch. Je opravdu takhle pomstychtivá? Nebo byl její smích spontánní, jak tvrdila, a vyvedl ji z míry stejně jako jeho? Jake si uvědomil, že to neví, a škubl sebou vlastní neviditelnou bolestí. Svou ženu téměř po šestnácti letech manželství ani pořádně nezná.

“Možná že to tvoje podvědomí udělalo za tebe,” pronesl Jake prostě.

“Možná,” souhlasila tiše a pomalu se k němu obrátila. Její silueta se rýsovala na pozadí pohasínajícího denního světla. Dokonce i v tom šeru Jake viděl, že se jí z očí vytratil vztek. To, že náhle zmizel, uvolnilo její postoj a zmírnilo napětí v ramenou. Zdála se menší a ještě bolestněji zranitelnější, než jakou ji kdy zažil. “Takže to skončilo,” bylo vše, co řekla.

Jake neměl tušení, co vyvolalo v jejím chování tak náhlý zvrat, zda si uvědomila, že má pravdu on nebo že se hádkami nic nezíská či jednoduše už nemá sílu na další protestování. Třeba je stejně jako on vděčná, že všechno nakonec vyšlo najevo, takže oba mohou vést svůj vlastní život. Je ještě mladá. A nesporně hezká, i když je teď samá modřina. Odvrátil se, zaskočený tím, že se v něm ozvala touha. Co je to s ním, krucifix? Copak se do tohohle průšvihu nedostali především kvůli tomu?

“Myslím, že bys měl odejít hned,” vyzvala ho Mattie.

“Cože?” Jakea ta nenadálá změna událostí zmátla, v mysli se mu vše točilo a obracelo jako plachetnice uchvácená nečekaným vírem. Copak jí neřekl, že tu ještě pár dní zůstane, dokud se nebude cítit silnější? Nedal jí snad najevo, že je navzdory všemu připravený být zodpovědný, starostlivý a velkomyslný? Jak může být tak přezíravá?

“Není důvod, abys zůstával,” poznamenala Mattie věcně. “Zvládnu to.” “Co kdybych zůstal do zítra a …,” začal.

“Raději ne. Opravdu nemusíš.”

Jake zůstal chvíli nehybně sedět, než se zvedl z pohovky, aby vzápětí zjistil, že strnul uprostřed pokoje, jako by si nebyl jistý, co se od něj v tomto okamžiku vlastně očekává, jestli se má držet svého plánu, trvat na tom, že zůstane, nebo zda má zamávat a vyjít ze dveří či políbit Mattie na rozloučenou. “Sbohem, Jakeu,” řekla Mattie klidně, čímž mu opět sáhla do hlavy a rozhodla za něj. “Děláš správně,” dodala a znovu ho překvapila. “Možná že ne ze správného důvodu. Ale je to správná věc.”

Jake se usmál. Váhal mezi rozporuplnou touhou vzít ji do náruče nebo skákat radostí. Skončilo to, je volný a kromě několika vypjatých okamžiků to proběhlo vcelku bezbolestně, dokonce snadno. Ale ještě nezačali mluvit o penězích nebo si dělit majetek. Kdovíco se stane, až se do věci vloží právníci.

Právníci, pomyslel si, když opustil pokoj a přes velkou centrální halu došel k hlavním dveřím. To je pěkná sebranka.

“Zítra ti zavolám,” slíbil Jake, když ho Mattie, která byla jen pár kroků za ním, předběhla, aby mu otevřela dveře, jako by byl u ní doma hostem, a navíc nevítaným. Ještě než stačil dojít k autu, slyšel, jak se za ním vchodové dveře zaklaply.

*

8

“Jak to myslíš, žes ho jen tak nechala odejít? Zbláznila ses?” “Jsem normální, Liso. Nebyl důvod, aby dál zůstával.”

“Že nebyl důvod, aby zůstal?” Lisa si odhrnula zbloudilou kadeř z čela. Mattie pochopila, že to gesto se zrodilo spíš ze zoufalství z Mattie než kvůli Lisiným vlasům, které vypadaly vždy upraveně. “Co třeba ten, žes měla vážnou dopravní nehodu, utrpěla jsi otřes mozku a že ses právě dneska vrátila z nemocnice?”

“Já to zvládnu.”

“Ty to zvládneš,” opakovala Lisa otupěle a vstala od kuchyňského stolu, aby si nalila další šálek kávy. Přijela do Evanstonu, aby zkontrolovala Mattie hned po skončení ordinace, takže přes tmavomodrý svetr a kalhoty měla ještě oblečený bílý lékařský plášť. Mattie uvařila čerstvou konvici kávy, rozmrazila pár banánovo-klikvových vdolečků a s klidem oznámila své zděšené přítelkyni, že se s Jakem dohodli, že se rozejdou. “Co když upadneš?” zeptala se Lisa, což nebyla nesmyslná otázka vzhledem k tomu, že Mattie od Jakeova odchodu už jeden skoropád zažila, ale Lise se o tom nezmínila.

“Tak vstanu,” prohlásila Mattie. “Neukvapuj se.”

“Neboj se.”

“Nebuď tak pitomá.”

Ta nečekaná nadávka zapůsobila na Mattie stejně prudce jako plácnutí přes zápěstí. Štíplo to a do očí se jí nahrnuly slzy zlosti. Lisa Katzmanová sice vypadá jako drobounké vrabčátko, pomyslela si Mattie, ale má orlí spáry. “Skvělý přístup k pacientovi, paní doktorko. Takhle mluvíte se všemi?”

Lisa zkřížila kostnaté paže přes svůj plochý hrudník, sevřela tenké rty a dlouze, zhluboka se nadechla. “Mluvím s tebou jako s kamarádkou.” “Opravdu?”

Lisa se bez kávy vrátila ke stolu. Posadila se a vzala Mattie za ruce. “Dobrá. Uznávám, že moje obavy jsou víc než osobní.”

“Tomu právě nerozumím,” řekla Mattie a nevěděla, jestli má zrovna teď náladu se tím zabývat. “Neurolog tvrdil, že vyšetření tou rezonancí bylo v pořádku. Nic mi není.”

“To bylo v pořádku,” přisvědčila Lisa.

“Nic mi není,” opakovala Mattie a čekala na doprovodnou odezvu od své přítelkyně.

“Ráda bych, abys šla ještě na další vyšetření.” “Cože? Proč?”

“Jen aby se dokončilo pár maličkostí.” “Jakých maličkostí? Co je to za vyšetření?” “Jmenuje se to elektromyografie.”

“Co je to?”

“Elektromyografie zkoumá elektrickou aktivitu ve svalech,” vysvětlovala Lisa. “Provádí se bohužel tak, že se přímo do svalů zanoří jehlové elektrody, což může být trochu nepříjemné.”

“Trochu nepříjemné?”

“Když se jehly zanořují do svalů, ozývá se praskavý zvuk, něco jako když puká popcorn,” pokračovala Lisa. “Člověka to může trochu znervózňovat.” “Nepovídej? Vážně?” opáčila Mattie, aniž se pokusila skrýt svůj sarkasmus.

“Myslím, že to zvládneš,” snažila se ji povzbudit Lisa. “Myslím, že omdlím.”

“Myslím, že bys to měla zvážit.”

Mattie si začala třít hřbet nosu a pokoušela se tak oddálit bolest hlavy, která se jí probouzela za očima. Tenhle rozhovor se jí líbil ještě méně než ten předchozí s Jakem. Čím dál víc toužila po tom, aby se zase octla s Royem Crawfordem a jeho velkou chlípnou hlavou na schodech před Institutem umění. “Co se děje, Liso? Co mám podle tebe za hroznou nemoc?”

“Nevím, jestli nějakou máš,” poznamenala Lisa vyrovnaným, nic neříkajícím hlasem. Jenom jsem obzvlášť opatrná, protože jsi moje kamarádka.”

“Takže jsi jen opatrná,” opakovala Mattie.

“Chci vyloučit některé možné svalové poruchy. Zkusím to zařídit už na příští týden, ano?”

Mattie cítila, jak jí tělo zachvátila obrovská vlna únavy. Nechtěla se dohadovat. Ani s manželem. Ani se svou nejlepší kamarádkou. Toužila zalézt do postele a ten strašný den už mít za sebou. “Jak dlouho trvá to vyšetření?” “Asi hodinu. Někdy i déle.”

“Jak dlouho?”

“Může to trvat dvě, někdy i tři hodiny.”

“Dvě nebo tři hodiny?! To chceš, abych tam seděla a nechala si od nějakého sadisty píchat dvě až tři hodiny jehlové elektrody do svalů?”

“Obvykle to zabere jen hodinu,” zopakovala Lisa. Snažila se, aby to vyznělo chlácholivě, ale totálně selhala.

“To je nějaký špatný vtip, viď?”

“Není to vtip, Mattie. Nežádala bych tě, abys to podstoupila, kdybych neměla pocit, že je to důležité.”

“Budu o tom přemýšlet,” svolila Mattie po dlouhé odmlce, v níž schválně neuvažovala vůbec o ničem.

“Slibuješ?”

“Nejsem malá, Liso. Řekla jsem, že o tom budu přemýšlet. Přesně to udělám.” “Rozrušila jsem tě,” poznamenala Lisa jemně. “Promiň. To jsem nechtěla.”

Mattie přikývla. Měla pocit, že je stejně bezmocná, jako byla pár okamžiků před tou bouračkou, jako by byla uvězněná v rozjetém autě a nedokázala najít brzdy. Nedalo se nijak zastavit, ani zpomalit. Ať dělala cokoli, ať se snažila sebevíc, věděla, že nabourá a uhoří.

Rozpal mě. Rozpal mě. Rozpal mě.

“Mám si promluvit s Jakem?” zeptala se Lisa.

“Rozhodně nechci, abys s ním mluvila,” vyjela ostře Mattie, když její slova popohnal další nával hněvu. “Proč bys to dělala?”

“Jen abych ho držela v šachu.” “Nezapomeň, že vystoupil ze hry sám.” “Neřád,” zavrčela Lisa.

“To ne,” protestovala Mattie a pak dodala: “Tak jo.” Zasmála se a byla vděčná, když se Lisa zasmála s ní. Pokud se Lisa směje, pak to není tak zlé, jak naznačuje její chování. Tak vážné to s ní určitě nebude. Vůbec nebude muset jít na to strašlivě nepříjemné vyšetření, při kterém do člověka strkají jehly přímo do svalů a ty vydávají praskavé zvuky jako pukající popcorn, a i kdyby na něj šla, nic by nezjistili, stejně jako u magnetické rezonance.

“Mám nápad,” prohlásila Lisa. “Co ty na to, kdybych tady dneska v noci přespala?”

“Cože? To je ale hloupý nápad.”

“Neblázni. Fred si jednu noc s kluky poradí. Bude to jako ty naše holčičí mejdany v pyžamech, když jsme byly puberťačky. Můžeme si objednat pizzu, koukat na televizi a dělat si účesy. Bude to bezva.”

Mattie se obětavosti své kamarádky usmála. “Nic mi není, Liso. Vážně. Nemusíš tu zůstávat přes noc. Ale díky. Tvé nabídky si vážím.”

“Jen nesnesu pomyšlení, že tady budeš první noc po návratu z nemocnice sama, to je všechno.”

“Co když chci být sama?” “A chceš?”

Mattie se nad tou otázkou vážně zamyslela. “Ano,” odpověděla nakonec a celé její tělo sténalo únavou. “Opravdu chci.”

Nikdy jí dům nepřipadal tak obrovský, prázdný a tichý.

Mattie po Lisině odchodu přecházela po pokojích jako v transu, hladila světle žluté stěny a obdivovala vybavení, jako by všechno viděla poprvé. Tady máme jídelnu, dost velikou na to, aby se do ní na večeři pohodlně vešlo dvanáct lidí, což každé čerstvě svobodné ženě přijde nesmírně vhod. A tady je prostorný

obývací pokoj, zařízený abnormálně velkou pohovkou ze světle béžového ultrasemiše, ideální pro těžce pracujícího pána domu, ovšem až na to, že pán domu už v domě není.

Kde jsi, Jakeu Harte? přemítala Mattie, ale odpověď znala, věděla, že je u ní, u své nové lásky v jejím bytě, nebo možná dokonce v romantickém pokoji hotelu

Ritz—Carlton, kde oslavují jeho znovunabytou svobodu tím, že se milují, pijí šampaňské a užívají si jako zamlada, zatímco Mattie se bezcílně toulá po obrovském prázdném domě na předměstí a dělá si starosti ohledně nějakého pitomého vyšetření, kvůli kterému jí bude pukat ve svalech.

Mattie jednou obešla velkou centrální halu, pak znovu, tentokrát udělala menší okruh, a potom další, ještě menší. Tím si vymezuji své vyhlídky, pomyslela si a zakopla o vlastní nohu. Uvažovala, jestli zůstane v domě, nebo se její perspektiva smrskne na velikost malého bytu se dvěma ložnicemi.

Zatímco krouživě pohybovala zmrtvělou nohou, doskákala ke schodům umístěným hned vpravo od Jakeovy kanceláře, posadila se na poslední stupeň a masírovala si nohu, dokud brnění nepřestalo. “Špatný krevní oběh, to je všechno. Máme to v rodině,” řekla nahlas. Opravdu? Zadívala se ke kuchyni a přemýšlela, co má dál dělat. “Můžu si dělat, co chci,” oznámila prázdnému domu. Můžu si koupit nový plynový sporák. Můžu se koukat na televizi do tří do rána. Můžu protelefonovat celou noc. Můžu číst noviny a nechat je povalovat v ložnici pána domu na širokém tkaném koberci, když už tady pán nebydlí. “Můžu se dívat na televizi, přitom číst noviny a ještě telefonovat,” pokračovala nahlas se smíchem. “A nikdo mně to nezakáže. Nikdo nebude kroutit nesouhlasně hlavou. Nikdo mě nebude kritizovat a říkat, že jsem nespolehlivá.”

Nespolehlivá, opakovala si Mattie v duchu. Jenomže co vlastně chce? Co si počne se svým životem, když už do něj Jake nepatří?

Odhalila jeho úmysly ihned, jakmile otevřela skříň v ložnici a zjistila, že většina jeho oblečení je pryč. Přesto se odmítla zabývat důkazy, které viděla na vlastní oči, stejně jako se jimi odmítala zabývat celé ty roky a rozumem se pídila po jiném vysvětlení - odnesl si všechno do čistírny, rozhodl se pořídit si úplně novou garderobu, přestěhoval si věci do pokoje pro hosty, aby jí poskytl víc prostoru na zotavenou. Seznam nepravděpodobných výmluv ji pronásledoval po schodech dolů až do Jakeovy kanceláře, kde už seděl a čekal na ni. “Co se děje, Jakeu?” zeptala se ho ve dveřích. “Kde máš všechny věci?” “Myslím, že bude nejlepší, když se odstěhuju,” promluvil. Jasně. Prostě. Rovnou k věci.

A pak ty zbytečné příkrasy - není to ničí chyba, o vinu tady nejde, mrzí ho to, doufá, že z nich můžou být přátelé.

Mattie se chytila za dřevěné zábradlí, s námahou se postavila, a když stoupala po schodech do ložnice, opatrně kladla jednu nohu před druhou. Možná nechá znovu vymalovat dům, napadlo ji, když došla do velké haly v patře, která byla přesným odrazem té v přízemí. Stěny nechá namalovat sytě oranžovou barvou, Jakeovou nejméně oblíbenou barvou. Vymění všechnu tu chlapskou kůži za ženštější kartoun s kytičkami. Vyhodí bělostné žaluzie na oknech a nanosí si metry načinčaných krajek, přestože kartoun a krajky nesnáší. Ale o to tady nejde. Jde o to, že je nenávidí Jake, a dům je teď její, takže si s ním může dělat, co chce. Nikdo jí nemůže nařizovat, co má dělat a jak to má dělat. A už vůbec ne Jake. Žádné jiné názory nejsou zapotřebí. Nemusí se radit ani uzavírat kompromisy.

Alespoň teď ještě ne. Až dokud na ni nepřijde Jake se svým seznamem požadavků. Pak se teprve uvidí, kam ty jeho hezké řečičky o přátelství povedou, až se začnou dohadovat o majetkovém vyrovnání. Vzpomněla si na svou přítelkyni Terry, na peklo, jež si prožila s bývalým manželem, který odmítal opustit dům, dokud nepřistoupila na to, že se zřekne nároku na podíl z jeho důchodu, šťoural se do úmoru v maličkostech a ustavičně se opožďoval s placením výživného na děti. Bude to tak probíhat i u ní, až Jakea opustí jeho špatné svědomí?

Jako prodejce výtvarného umění si Mattie slušně vydělávala, své výlohy si byla zvyklá hradit sama, a dokonce se jí podařilo nějaké peníze našetřit. Pořád doufala, že peníze využije, aby s Jakem mohli jet na opožděnou svatební cestu do Paříže, ale nevypadalo to, že by někdy v brzké době trávila někde líbánky. Jak dalece s těmi penězi vystačí? přemýšlela nyní. Jak dlouho jí vydrží? V manželství s Jakem peníze nikdy nebyly problém. Až ho udělají partnerem ve firmě, změní se to? Bude si chtít všechno nechat pro svou novou ženu a nový život?

Mattie vešla do ložnice, pustila televizi a naslouchala, jak se vzduch zaplnil rachocením prudké palby, které přehlušilo její chmurné myšlenky. Podívala se na velkou manželskou postel, na níž zůstala po jejím odpoledním spánku zmuchlaná šmolkově modrá prošívaná přikrývka, takže to vypadalo, jako by pod ní stále ještě někdo ležel. “Můžu spát, na které straně chci,” prohlásila a schválně

žuchla na Jakeovu polovinu, vědoma si jeho vůně, která zatvrzele ulpívala na polštáři. Odhodila ho na zem, a když slezla z postele, šlápla na něj. “A můžu si zavřít to pitomé okno.” Přes patnáct let každou noc mrzla na kost, protože Jake trval na tom, že musí spát při otevřeném okně. Rázným krokem k němu došla a energicky ho zavřela.

Na vypolstrovaném modrém manšestrovém křesle vedle své půlky postele našla televizní ovladač. “Všechno je moje,” zaradovala se a kdákavě se zasmála. Stiskla patřičné tlačítko a sledovala, jak jí před očima naskakuje kanál za kanálem a mizí dřív, než její mozek stihne cokoli zaregistrovat. Odložila ovladač a zamířila do koupelny, kde si sundala džínsy a vytahané tričko a postavila se před zrcadlovou stěnu, která obklopovala bílé porcelánové umyvadlo. První věc, kterou udělám, bude, že se zbavím všech těch zrcadel, rozhodla se.

Svlékla si podprsenku a kalhotky a užasle zírala na své nahé tělo pokryté modřinami. “No jasně, budou stát frontu až za roh.” Začala si napouštět vodu na koupel. “Spotřebuju všechnu horkou vodu,” oznámila hlasitě, až se zvuk jejího hlasu odrazil od mandlově zbarvených mramorových dlaždic pokrývajících zdi a rozezněl se jí v uších. Spotřebuju všechnu horkou vodu a pak se nastěhuju do blázince, pomyslela si, když se jí do chodidla pravé nohy vrátilo teď už důvěrně známé brnění.

Mattie se dobelhala na záchod, sklopila sedátko, posadila se a masírovala si chodidlo. Ale tentokrát mravenčení nepřestávalo, dokonce ani po několika minutách, a musela se proto doslova plazit po studené podlaze, aby zavřela vodu tekoucí do vany, než přeteče. Zahlédla se, na všech čtyřech, v malé plošce zrcadla, která ještě nebyla zamlžená, a odvrátila se s náhlým pocitem nevolnosti. “Špatný krevní oběh, to je celé,” řekla, opatrně se ponořila do horké vody a sledovala, jak jí rudne pokožka. Červená, fialová, žlutá a hnědá, vypočítávala Mattie barvy na svém těle, které jí připadalo jako malířské plátno. Zavřela oči, opřela si hlavu o zadní část vany a voda jí omývala škrábance na bradě, což jí připomnělo, jak matce olizovali obličej její psi.

Bez Jakea to bylo v domě zvláštní.

Ne že by nebyla zvyklá na jeho nepřítomnost. Jake měl nemožnou pracovní dobu. Vlastně tady nikdy nebyl, dokonce ani když seděl přímo vedle ní. Občas někam služebně odjel a ona v jejich posteli trávila noci sama. Ale tentokrát je to jiné. Tentokrát se sem nevrátí.

Když jí poprvé oznámil, že odchází, Mattie měla pocit, jako by ji někdo udeřil neviditelnou pěstí do břicha. Vynaložila veškerou sílu, veškerou vůli, aby se nezhroutila nebo nevykřikla. Proč? Není to úleva mít konečně ve všem jasno a netrávit den za dnem čekáním na to, až ji pustí k vodě? Ano, bude sama. Ale posledních patnáct let ji naučilo, že není nic opuštěnějšího než nešťastné manželství.

Zazvonil telefon.

Mattie se rozhodovala, zda ho má vzít nebo ne, ale nakonec to vzdala, sebrala osušku a kulhala k aparátu, který stál u postele na Jakeově straně. Třeba je to Lisa a ještě jednou volá, aby se přesvědčila, jak na tom Mattie je. Nebo Kim.

Nebo Jake, napadlo ji, když zvedla sluchátko k uchu. “Haló?” “Martho?” To slovo řízlo do vzduchu jako útočník třímající ostrý nůž.

Mattie klesla na postel, poraněná dřív, než rozhovor vůbec začal. “Mami,” hlesla a bála se říct víc.

“Nebudu tě zdržovat,” začala matka. Mattie si to rychle přeložila tak, že matka nechce příliš dlouho telefonovat. “Jen volám, jak se ti daří.”

“Celkem dobře, děkuju,” překřikovala Mattie štěkot psů někde v dálce. “A tobě?” “No, to víš, stárnout není žádný med.”

Vždyť ti není ještě ani šedesát, pomyslela si Mattie, ale nevyslovila to. Jaký by to mělo smysl? “Promiň, že jsem se za tebou nedostala. Znáš můj vztah k nemocnicím.”

“Nemusíš se omlouvat.”

“Jake tvrdí, že jsi pěkně potlučená.”

“Kdy jsi s ním mluvila?” zeptala se Mattie. “Zastavil se tady, aby vzal Kim na večeři.” “Vážně?”

“Asi před hodinou.” “Říkal ještě něco?” “Co jako?”

“Jak se má Kim?” otázala se Mattie, a změnila tak téma hovoru.

“Je to moc milá holka,” odpověděla matka s pohnutím, které si obvykle ponechávala pro své psy. “Hodně mi pomohla, když Lucy měla štěňata.”

Mattie se málem rozesmála. Samozřejmě, v tom to je, pomyslela si a kroutila nohou, protože úporné brnění pořád nepřestávalo. “Mami, poslyš, zrovna jsem byla

ve vaně. Stojím tady a kape ze mě voda.”

“Tak to abys radši šla.” Mattie v matčině hlase postřehla úlevu. “Jen jsem volala, jak ti je.”

Dobře, pomyslela si Mattie. “Dám se dohromady,” řekla místo toho. “Sbohem, mami. Díky za zavolání.”

“Sbohem, Martho.”

Mattie zavěsila, přenesla se celou vahou na neposlušnou pravou nohu a oddechla si úlevou, že pod prsty znovu cítí koberec. “Dám se dohromady,” zopakovala, vrátila se do koupelny a vlezla si znovu do vany, ale voda už nebyla tak horká a uklidňující jako předtím. “Dám se dohromady.”

*

9

“Je ti dobře?” Kim si odkašlala v marné snaze zabránit tomu, aby se jí nechvěl hlas. Proč se na to ptá? Copak odpověď není jasná? Nikdy předtím nezažila, aby na tom matka byla tak očividně zle. Pod paletou blednoucích modřin byla její pokožka téměř průsvitná. Obvykle živé oči byly potažené matným povlakem strachu a bolesti. Stopy nedávných slz zanechaly klikaté stružky na mejkapu, který si tak pečlivě nanesla jen několik hodin předtím. Ruce se jí třásly. Její kroky byly drobné a nejisté. Kim ještě nikdy neviděla matku tak bezmocnou. Musela sebrat všechny síly, aby se nerozbrečela. “Mami, je ti dobře?”

Řekni ano, řekni ano, řekni ano.

“Tvá maminka si potřebuje chvilku odpočinout,” slyšela Kim něčí hlas. Teprve pak si všimla statné ženy, která matku držela za loket. Musí vypadat tak zdravě? pomyslela si Kim rozzlobeně. Ženinu lesklou olivovou pleť a blýskavé tmavé oči pokládala za cosi nepatřičného, jako by svým okatě kypícím zdravím ubírala matce to její.

“Kdo jste?” zeptala se Kim.

“Rosie Mendozová,” odpověděla žena, poklepala si na nemocniční identifikační štítek, který jí visel kolem krku, a odvedla Mattie k židli, k jedné zhruba z tuctu dalších, které lemovaly stěnu nemocniční chodby ve třetím patře. “Asistentka pana doktora Vance.”

“Co je s maminkou?”

“Je mi dobře, zlatíčko,” zašeptala Mattie, ačkoli tak nepůsobila. Zdála se slabá, vyděšená a měla zjevně velké bolesti. “Musím si jen na chvilku sednout.” “Ať jede okamžitě domů a zaleze do postele,” radila Rosie Mendozová.

“Ale potom se uzdraví, že jo?” Kim se posadila na vedlejší židli a sevřela matce ruku.

“Za den nebo dva bude mít pan doktor výsledky vyšetření,” vysvětlovala Rosie Mendozová. “Jakmile se něco dozví, ihned se spojí s paní doktorkou Katzmanovou.” “Děkuju,” šeptla Mattie s očima upřenýma na kotníčkové hnědé boty, které vykukovaly zpod jejích hnědých kalhot, a ani se nepohnula.

“Bolelo to?” zeptala se jí Kim, když Rosie Mendozová odešla. Řekni ne, řekni ne, řekni ne.

“Ano,” odpověděla Mattie. “Hrozně to bolelo.” “Kam ti dávali ty jehly?”

Ani mi to neříkej.

Mattie si opatrně ukázala na ramena a stehna a otevřela ruce dlaněmi nahoru. Teprve nyní si Kim všimla čerstvé náplasti přes vnitřek její levé ruky. “Kolik?” “Hodně.”

“Ještě tě to bolí?”

Řekni ne, řekni ne, řekni ne.

“Ani moc ne,” utrousila Mattie, přestože Kim poznala, že lže.

Proč matce klade tyhle otázky, když na ně nechce znát odpovědi? Nestačí, že ví, že matka strávila poslední hodinu a půl na nějakém nepříjemném, a jak ji ujistila, zhola zbytečném vyšetření, které má zobrazit strukturu nervové aktivity v jejím těle, vyšetření, s nímž souhlasila, jen aby jí Lisa Katzmanová dala pokoj. Kim pocítila, jak jí tělem projel nával vzteku. Proč nejlepší kamarádka vystavuje maminku něčemu tak strašlivému, když je to zbytečné? “Nechceš kafe nebo něco?” zeptala se Kim matky a přitom odmítla uvažovat o možnosti, že by Lisa mohla mít jiný názor na potřebnost vyšetření.

Mattie zavrtěla hlavou. “Jen si pár minut posedím. Pak můžeme jít.”

“Jak se dostaneme domů?” vyhrkla náhle Kim. Matka trvala na tom, že do města pojede sama, i přes Lisino varování, že by měla nechat řídit někoho jiného, že se po vyšetření může cítit příliš slabá a nevyrovnaná, zvlášť když se ještě zotavuje ze své nehody. Ale Mattie paličatě odmítala obtěžovat někoho ze svých přátel a nedovolila, aby Kim zavolala babičce Viv, která je prý při jakékoliv

výjimečné situaci, alespoň v takové, kde jde o lidské bytosti, naprosto nepoužitelná. Pokud jde o Jakea, Mattie by ani nenapadlo ho o to požádat, a v tom se s ní Kim shodla. Jakea nepotřebují. Co by chtěly po muži, který dal jasně najevo, že chce být raději s jinou ženou? Mattie nepotřebuje pomoc od svého skoro exmanžela o nic víc než Kim od svého co nevidět bývalého otce.

“Budu tady pro tebe vždycky,” pokoušel se jí namluvit přesně před týdnem v ten hrozný večer, kdy ji vyzvedl v babiččině malém domku v kdysi zchátralé, ale nyní módní městské čtvrti známé jako Staré Město. “Pořád zůstanu tvůj táta. Nic to nikdy nezmění.”

“Ty to měníš,” protestovala Kim.

“Stěhuju se z domu,” hájil se Jake. “Ne z tvého života.” “Sejde z očí,” poznamenala Kim chladně, “sejde z mysli.” “Musíš pochopit, že to s tebou nemá co dělat.”

“To teda má,” opáčila prudce Kim. Schválně si jeho slova vyložila jinak. “Někdy se takové věci stávají.”

“Jo, fakt? Že stávají? Samy od sebe? Prostě se jen tak stanou?” Kim si byla vědoma, že zvyšuje hlas. Vychutnávala si svůj rozhořčený tón i to, jak se pod ním muž, který sedí naproti ní v malé italské restauraci, kroutí. “Chceš tím říct, že je to něco, co nedokážeš ovlivnit?”

“Snažím se tě ujistit, že tě mám rád a že tu pro tebe pořád budu.” “Až na to, že budeš někde jinde.”

“Pouze bydlet někde jinde.”

“Takže budeš pro mě tam,” podotkla Kim, hrdá na svou inteligenci. Dodávalo jí to pocit moci a zabraňovalo tomu, aby jí srdce vyklouzlo přímo z hrudi, dopadlo na tvrdou kachlovou podlahu a rozbilo se na tisíc kousíčků.

“Mám tě rád, Kim,” zopakoval otec.

“Teď jsem na tom jako všichni ostatní,” pronesla upjatě na oplátku Kim.

A tak, když volala Lisa, aby oznámila Mattie, že ji může na elektromyografii objednat už příští týden v úterý, Kim se okamžitě nabídla, že maminku doprovodí do nemocnice, přestože to znamenalo, že zmešká odpolední vyučování. “My holky musíme držet spolu,” prohlásila Kim, když si později ten večer vlezla k matce do postele, stejně jako to dělala každou noc od té doby, co Jake odešel, a ochranitelsky přehodila paži přes její bok. Zvolnila dech, aby ho přizpůsobila matčinu, takže se jejich těla zvedala a klesala současně a dýchala jako jedno. “Dokážeš dojet domů?” zeptala se znovu Kim.

“Dej mi ještě pár minut,” zaprosila Mattie.

Ale po dvaceti minutách Mattie stále ještě zírala na své nohy a bála se, neboť nebyla s to se pohnout.

Její pleť pod hořčicově žlutými a špinavě levandulovými modřinami byla stále přízračně bledá. Ruce se jí třásly. “Radši zavolej tátu,” vyzvala ji Mattie a po tvářích jí stékaly slzy.

“Mužem si vzít taxíka,” protestovala Kim. “Zavolej tátu,” trvala na svém Mattie. “Ale …”

“Nedohaduj se. Prosím tě, zavolej ho.”

Kim neochotně poslechla. Na konci dlouhé chodby poblíž rušné řady výtahů našla telefonní automat, vymačkala číslo otcovy soukromé linky a doufala, že bude u soudu nebo s klienty či jinak nedosažitelný. “Nechápu, proč si prostě nemůžeme zavolat taxíka,” mumlala si pod vousy, zatímco sledovala, jak se k ní šourá starší muž v pobryndané modré nemocniční košili a táhne s sebou kapačku. Teď už chápala, proč má její babička takový odpor k nemocnicím. Jsou to nevlídná, škodlivá místa, plná zraněných těl a ztracených duší. Dokonce i ti, kdo byli zdraví, když sem přišli, jako její matka, se odtud s bolestí belhají jako křehký odraz svého původního já. Kim pocítila neurčitou nevolnost a přemýšlela, jestli z toho, jak jenom seděla před ordinací, nechytila nějaký smrtelný virus. Kolik rukou ohmatalo tytéž staré časopisy? Kolika bacilům byla vystavena během oněch nekonečných minut, kdy čekala na matku? Kim si otřela ruce do džínsů, jako by se pokoušela zbavit každičké zbloudilé bakterie. Točila se jí hlava a pocítila slabost, jako by měla omdlít.

“Jake Hart,” ozval se náhle otec, hlas jako kbelík ledové vody vchrstnutý do jejího obličeje.

Kim rázem zbystřila sluch, ztuhla v ramenou a kolena se jí podlomila. Odhrnula si z čela pomyslný pramen vlasů a zadívala se na náhle znehybnělou řadu výtahových dveří. Co má říct? Ahoj, tati? Nazdar, Jakeu? “Tady Kim,” představila se nakonec, zatímco stařec vlekoucí kapačku prudce udělal čelem vzad a vracel se zase zpátky po chodbě. Kim si všimla záblesků holých bílých půlek mezi šosy bleděmodré nemocniční košile. Jaké hrozné vyšetření asi prodělal? uvažovala Kim. “Kim, miláčku …”

“Jsem s mámou v Okresní všeobecný Michaela Reese,” vychrlila Kim bez jakéhokoli úvodu.

“Stalo se něco?”

Kim zastrčila bradu do širokého shrnovacího límce špinavě růžového svetru, pevně semkla rty a unikl jí netrpělivý povzdech deroucí se až k jejímu srdci. “Potřebujeme tvou pomoc.”

Po čtyřiceti minutách se Jake setkal se svou ženou a dcerou v městské nemocnici ve vestibulu u hlavního vchodu. “Promiňte mi, že to trvalo tak dlouho,” omlouval se, když na něho Kim vrhla nevraživý pohled. “Zdrželi mě na chodbě cestou z kanceláře.”

“Pořád v jednom kole,” jízlivě podotkla Kim. “Díky, žes přišel,” řekla Mattie.

“Auto je na parkovišti?”

Mattie mu podala klíček od vozu z půjčovny. Její prakticky zdemolovaný intrepid byl na odepsání. “Je to bílý oldsmobile.”

“Najdu ho. Jak ti je?”

“Je jí dobře,” odpověděla za matku Kim a majetnicky se do ní zavěsila.

“Jak se máš, holčičko?” zeptal se Jake dcery a vztáhl ruku, jako by ji chtěl pohladit.

“Skvěle,” odpověděla Kim škrobeně, uhnula před jeho dotekem a vychutnávala dotčený výraz v otcových očích. “Mohl bys jít pro to auto? Máma si musí lehnout.”

“Hned se vrátím.”

Za pár minut Jake s bílým oldsmobilem zastavil u obrubníku, vyskočil ven, aby pomohl Mattie na přední sedadlo, a dceru poslal dozadu.

Kim demonstrativně předstírala, že se nemůže pohodlně usadit, ustavičně se vrtěla, a jak si neustále přehazovala nohu přes nohu, schválně odírala tlustými podpatky černých kožených vysokých bot zadní část otcova sedadla. Kdo vůbec taková auta navrhuje? To si myslí, že všem pasažérům na zadním sedadle není ještě deset? Copak nevědí, že dospělí potřebují pro nohy víc místa? Že by rádi seděli, aniž by si museli tisknout kolena k bradě? V poslední době tráví hodně času na zadních sedadlech aut, uvědomila si Kim při vzpomínce na minulou sobotu večer, když naslouchala Teddyho šeptaným prosbám, které ji hřály na uchu.

Neblázni, Kim. Vždyť víš, že to chceš.

“Sedí se ti dobře, zlatíčko?” zeptal se otec a zahnal Teddyho pryč.

Do háje, kdo si myslíš, že jsi? dožadovala se v duchu odpovědi Kim a rozhněvaným pohledem propalovala do otcova týlu hluboké díry. Bílý rytíř přijíždějící na bílém koni, aby zachránil situaci? Za toho se považuješ? Jenže já mám pro tebe novinu, Jakeu Harte, ty slavný advokáte a generální zástupce všech idiotů. Tohle není bílý kůň. To je bílý oldsmobile. A my tvou pomoc nepotřebujeme. Vlastně tě vůbec nepotřebujeme. Bez tebe se nám naopak daří moc dobře. V podstatě jsme si ani nevšimly, že jsi pryč.

“Mrzí mě, že jsme tě musely obtěžovat,” slyšela matčin hlas, který byl silnější než předtím, ačkoli mu chyběla obvyklá zvučnost. Proč není víc naštvaná? Proč musí být tak nemožně servilní?

“Měla jsi mi zavolat dřív,” řekl Jake. “Nemuselas do města jezdit sama.” “Máma není mrzák,” podotkla Kim.

“To ne, ale není to ani deset dnů, co měla vážnou nehodu, a ještě se úplně neuzdravila.”

“Mluvíš jako Lisa.”

“Jen uvažuju střízlivě.”

“Je mi dobře,” tvrdila Mattie.

“Je jí dobře,” opakovala jako ozvěna Kim. Jak se vůbec odvažuje matku kritizovat?! Do toho, co máma dělá, co ony dělají, mu zhola nic není. Nemá právo hodnotit nebo soudit. To právo ztratil v den, kdy od nich odešel. Kim natáhla ruku k přednímu sedadlu a položila ji matce na rameno. Vůbec mu neměla volat.

Mohla zavolat babičce nebo Lise nebo jiné z matčiných mnoha známých. Kohokoli kromě Jakea. Ony ho nepotřebují.

Je pravda, že otec k jejímu každodennímu životu nikdy moc nepatřil. Co se Kim pamatuje, byl táta ten, kdo jí každé ráno cestou do práce zamával a večer ji políbil na dobrou noc, pokud přišel včas domů, aby ji uložil. Zato máma ji doprovázela do školy, brala k lékaři a zubaři, vozila na hodiny klavíru a baletu, chodila na úplně všechny třídní schůzky, školní představení, sportovní soutěže po vyučování a zůstávala s ní doma, když Kim onemocněla. Ne že by to otce nezajímalo. Prostě jen existovalo příliš mnoho míst, kde musel být. Mnoho jiných míst, která mu byla milejší.

Jak Kim dospívala, vídala ho čím dál méně, protože jejich nabitý program se

neustále překrýval. Od té doby, co se přestěhovali do Evanstonu, otce neviděla skoro vůbec. A teď jako by Jake Hart nebyl ani člověk, ale spíš duch strašící po chodbách, které už neobývá, a jeho přítomnost se definuje jeho absencí, možná i trochu nadhodnocuje.

Nejdřív se Kim bála, že se matka zhroutí. Ta se však i přes svá zranění vyrovnávala s Jakeovým zběhnutím kupodivu dobře. Veškeré své obavy si vyhradila pro Kim. “Zdá se to mnohem horší, než to je,” ujistila chvatně Kim, která při pohledu na matčin krásný obličej pokrytý ošklivými modřinami málem omdlela. A pak později: “Jak ti je, zlatíčko? Chceš si o tom promluvit?” Dokonce se pokusila Jakea zastávat. “Nebuď na něj tak přísná, holčičko. Je to tvůj táta a má tě rád.”

Kecy, pomyslela si Kim. Táta ji nemá rád. Vždyť ji ani nechtěl. A ona ho nechce teď.

Potom o něm už téměř nemluvily. Matčiny modřiny měnily barvy stejně přirozeně jako listí venku a den ode dne bledly. Škrábance se zahojily. Jejím končetinám se vrátila pohyblivost. Starala se o záležitosti všedního života, používala auto z půjčovny, nakupovala jídlo, dokonce se spojila s několika klienty a domluvila si s nimi schůzky na následující týdny. Až na problémy s nohou, která jí občas zmrtvěla, si máma vedla celkem obstojně.

Obě dvě to zvládají. Nepotřebují ho.

“Tak jak to jde tam vzadu, Kim?” zeptal se otec na druhý pokus. Viděla, že se na ni dívá zpětným zrcátkem a v očích se mu odráží jak starostlivost, tak naděje.

Kim zabručela, ale nepromluvila. Pokud chce být matka ohledně jejich rozchodu slušná a příjemná, je to její věc. Neznamená to, že taková má být i Kim. Někdo musí hrát zhrzenou manželku.

“Vypadá to, že mi v blízké budoucnosti nabídnou partnerství,” prohodil Jake. “Kvůli tomu jsem se taky zdržel. Lidi mě na chodbách pořád zastavovali a blahopřáli mi.”

“To je úžasné,” slyšela Kim matku. “Tolik ses tam nadřel. Zasloužíš si to.” Zasloužíš si shnít v pekle, dodala v duchu Kim.

“Jak se dostaneš zpátky do města?” zeptala se Mattie, když Jake zabočil na Walnut Drive.

“Zařídil jsem, že mě asi za půl hodiny někdo vyzvedne.”

“Tvá přítelkyně?” Hlas Kim zněl ostře. Zařezával se do vzduchu jako žiletka. “A na mámu se takhle nekoukej,” vyhrkla dřív, než stačil promluvit. “Nic neřekla.” “Musíme si promluvit, Kiminko,” začal otec.

“Neříkej mi Kiminko. Nesnáším to.” Říkával jí tak jako malé holčičce, upamatovala se, když ji zaplavily nejasné vzpomínky a nečekaně jí vehnaly slzy do očí.

“Prosím tě, Kim,” naléhal. “Myslím, že je to důležité.” “Koho zajímá, co si myslíš?”

“Co to znamená?” zeptala se matka a Kim měla na okamžik za to, že mluví k ní, že se na ni zlobí a zastává se otce proti ní. Pak si ale všimla policejního vozu zaparkovaného před jejich domem a dvou uniformovaných policistů, kteří stáli u hlavního vchodu. Co se stalo?

“To je asi kvůli té bouračce.”

“S policií jsem už mluvila,” podotkla Mattie, když Jake zastavil na příjezdové cestě a vystoupil z auta.

“Nějaké problémy?” zeptal se.

Kim pomáhala matce z vozu, oči upřené na mladíka a ženu ve slušivých modrých uniformách. Muž, který se ohlásil jako strážník Peter Slezak, byl asi sto osmdesát centimetrů vysoký, paže měl silné jako kmeny stromu a vlasy tak krátké, že bylo těžké určit jejich barvu. Žena, kterou představil jako svou kolegyni strážníka Judy Taggartovou, měřila asi sto sedmdesát a byla zhruba stejné šířky jako Slezakovo stehno. Hnědé vlasy měla stažené do ohonu a na bradě velký pupínek, který se snažila zakrýt mejkapem. Kim si bezděčně sáhla na bradu, jestli tam také nemá nějaké uhry.

“Je tohle váš dům?” zeptal se policista. “Ano,” odpověděl Jake.

Ne! málem vykřikla Kim. To není tvůj dům. “Děje se něco?” vložila se do toho Mattie.

“Je vám dobře, paní?” Policistka Taggartová civěla s neskrývanou zvědavostí na modřiny v jejím obličeji.

“Jste tu kvůli té nehodě?” zeptal se Jake.

“Nedá se říct, že to byla nehoda,” prohlásil strážník Slezak.

“Promiňte?” pronesla Mattie, jako by se předem omlouvala, způsobem, který u ní znamenal “prosím?”.

“Snad byste nám měli říct, o co jde,” vybídl je Jake, který se znovu ujal velení.

“Hledáme Kim Hartovou.” “Kim?” zajíkla se matka.

Kim postoupila o krok dopředu a v žaludku jí narůstala tupá bolest. “Já jsem Kim Hartová.”

“Rádi bychom vám položili pár otázek.” “Ohledně čeho?” přerušil je Jake.

“Co kdybychom šli dovnitř?” navrhla Mattie a vystoupala po schodech ke vchodu. Kim postřehla, že matka má potíže s klíčem, jemně jí ho vzala z ruky, strčila bez problémů do zámku a odemkla dveře.

Vzápětí se shromáždili kolem kuchyňského stolu a oba policisté odmítli kávu, kterou jim Mattie nabídla.

“Co nám můžete povědět o večírku u Sabriny Hollanderové, který probíhal minulou sobotu večer?” začal strážník Slezak a zíral Kim přímo na hruď, zatímco policistka Taggartová ze zadní kapsy dokonale vyžehlených kalhot vytáhla zápisník a pero.

“Byl tam mejdan.” Kim pokrčila rameny. Cítila, jak jí srdce divoce bije v prsou, a uvažovala, jestli se policista dívá právě na ně.

“Byla jste tam?” “Asi hodinu.” “Kdy to bylo?” “Kolem devátý.”

“Takže jste od Hollanderových odešla asi kolem desáté?” “Snad ještě dřív,” odpověděla Kim.

“Co se tam dělo?”

“Nic moc.” Lidi tančili, pili pivo a občas si mezi sebou poslali jointa. Teddy ji přemluvil, aby si dala pár šluků, než se přesunou na zadní sedadlo jeho auta. Oznámil někdo, že ji viděl, jak kouří marihuanu? Kvůli tomu jsou tady poldové?

Aby ji zatkli?

“Kam tím míříte, prosím?” zeptal se Jake.

“Sabrina Hollanderová uspořádala večírek, když rodiče odjeli mimo město. Přišlo na něj dvě stě lidí.”

“Dvě stě,” opakovala Kim bez dechu. Usoudila, že asi musela v autě usnout a celá tahle epizoda byla jen součástí ošklivého snu.

“Někoho napadlo, že bude velká legrace, když se zdemoluje dům,” pokračoval Slezak. “Pořezali obrazy, roztrhali koberce, pokáleli nábytek, prorazili díry do zdí. Celkem udělali škodu skoro za sto tisíc dolarů.”

“Proboha,” vydechla Mattie a zakryla si poraněná ústa zavázanou rukou. “Vůbec nic o tom nevím,” hlesla Kim otupěle.

“Když jste tam byla, neviděla jste nebo neslyšela něco?” “Ne. Nic.”

“Ale popíjelo se a fetovalo,” konstatovala policistka Taggartová, jako by to byl fakt, o kterém není sporu.

“Pilo se pivo,” upřesnila Kim slabým hlasem, pohledem zabloudila dozadu k bazénu a nejradši by beze stopy zmizela pod jeho hladkým modrým povrchem.

“A říkáte, že jste odešla z večírku v deset?”

“Na to už odpověděla,” vložil se do toho Jake. Lepší právník než otec, pomyslela si Kim, když se v ní mísily zdráhavá vděčnost se zlostí.

“Ale o tom incidentu jste věděla,” zdůraznil Slezak.

“Slyšela jsem, jak si o tom spolužáci povídají,” přiznala Kim a pokoušela se ignorovat výraz údivu, který se rozprostřel na matčině obličeji jako plášť. “Co říkali?”

“Jen že se to tam vymklo z ruky. Prý to úplně zdevastovali.” “Nezmínili se, kdo je za to zodpovědný?”

“Vetřeli se tam zřejmě nějaký cizí lidi. Nikdo je neznal.” “Jste si jistá?”

“Odpověděla na všechny otázky.” Z Jakeova hlasu zazněl klidný, autoritativní tón. “Měl bych vysvětlit, že kromě toho, že jsem její otec, jsem taky právník.” A navíc nevěrník, dodala Kim v duchu.

“Hned jsem si myslel, že vás znám,” podotkl Slezak lhostejně a nijak ho to nevzrušilo. “To vy jste dostal toho kluka, který zabil svou matku, bez trestu na svobodu.”

Výborně, tati, pomyslela si Kim. Budu ráda, když mě nepověsí. Nato se strážník Slezak plácl do mohutných hýždí a naznačil tak, že je schůzka u konce.

Policistka v mžiku sklapla zápisník a zastrčila ho zpátky do zadní kapsy. Kim je vyprovodila ke dveřím, zavřela je za nimi a opřela si čelo o jejich tvrdý dubový povrch.

“Netajíš nám něco?” zeptal se otec za jejími zády.

“Za pár měsíců si udělám řidičák a už tě nebudeme muset volat,” prohlásila Kim vzdorně, prosmekla se kolem něho a zmizela nahoře. O chvíli později sledovala z okna svého pokoje, jak otec kráčí po přístupové cestě na ulici. Vzhlédl, jako by tušil, že tam stojí, a zamával.

Neoplatila mu to.

*

10

Příští pondělí Mattie právě telefonovala s Royem Crawfordem, když se ozval signál, že má další hovor. “Vydržíš chviličku, Royi? Promiň. Hned to bude.” Mattie se divila, proč raději signál neignorovala jako už mnohkrát, když mluvila s důležitým klientem. Vždyť má hlasovou schránku, která přijímá vzkazy. K čemu je jí signál oznamující další hovor? Jenomže Kim trvala na tom, aby si ho nechaly, a poslední dobou byla stejně většina hovorů pro Kim. Možná je načase, aby dcera dostala vlastní linku, i když to Mattie s ohledem na Jakeův odchod připadalo zbytečně drahé. A dříve či později se stejně bude muset vážně zamyslet nad svou finanční situací. “Haló,” ozvala se Mattie do sluchátka, překvapená počtem bezvýznamných myšlenek, které dokázala do časového úseku jedné sekundy vtěsnat.

“Mattie, tady je Lisa.”

Mattie se nepřítomně zadívala na posuvné skleněné dveře kuchyně a všimla si, že těžkou šedou oblohou nesmyslně prosvítá slunce. Nechtělo se jí s Lisou mluvit. Beztak jí zase bude vykládat věci, které netouží slyšet. “Liso, můžu ti za pár minut zavolat zpátky? Mám zrovna hovor.”

“Tohle nepočká.”

Mattie cítila, jak jí celé tělo strnulo. “Ten tón se mi nelíbí.” “Musíš přijít ke mně do ordinace.”

“Na žádná vyšetření nejdu.”

“Žádná nebudou. Poslyš, už jsem volala Jakeovi. Vyzvedne tě za půl hodiny.” “Cože?” vykřikla Mattie. “Co mu máš co volat?! To nesmíš!”

“Už se stalo.”

“Nemělas na to právo. Hele, tohle je absurdní. Počkej okamžik.” Mattie stiskla tlačítko na přidržení konverzace a vrátila se k původnímu hovoru s Royem Crawfordem. Krátce a přerývaně dýchala. “Royi, můžu ti brnknout za chvilku?” “Co kdybych tě kolem dvanácté vyzvedl na oběd?”

“Výborně,” souhlasila Mattie, okamžitě se vrátila na druhou linku a do Lisina ucha vyštěkla: “Jak to žes volala Jakeovi? Nedovolila jsem ti, abys s ním probírala můj stav.”

“Nic jsem s ním neprobírala.”

“Tak proč mě má za půl hodiny vyzvednout?” “Protože jsem mu řekla, že je to důležité.”

“Když je to tak důležité, proč bych k tobě nemohla teď hned zajet sama?” “Protože si myslím, že bys neměla řídit.”

“Můžu řídit úplně normálně,” dohadovala se Mattie a snažila se získat kontrolu jak nad rozhovorem s Lisou, blížícími se událostmi, tak i nad vlastním životem, “Mattie,” oslovila ji Lisa a nepatrně se jí zadrhl hlas, “doktor Vance mi právě volal ohledně výsledků tvého vyšetření.”

Mattie zatajila dech. “No a?” Ta slova jí vyklouzla ze rtů, aniž je stačila zastavit.

Lisa se dlouze odmlčela, než znovu promluvila. “Je to trochu složitější. Raději bych to s tebou projednala osobně.”

“Proč jsi volala Jakea?”

“Je to tvůj manžel, Mattie. Musí přece vědět, co se děje.” “Žijeme odloučeně.”

“Měl by tady být.”

“Ale není, že jo?” Mattie zabořila hlavu do dlaně své stále ještě ovázané ruky a uslyšela nepříjemné lupnutí ve svalu.

“Koukni,” začala Lisa, znovu ovládla svůj hlas a použila stejný tón, jakým Mattie někdy mluvila na Kim, když se ji snažila přimět, aby udělala něco, co nechce. “Ať ti Jake dělá šoféra. Nic víc. Jestli ho u toho nechceš mít, to si rozhodneš až tady. Ale takhle tu bude aspoň někdo, kdo tě pak odveze domů.

Prosím tě, Mattie, udělej to pro mě.”

“Jake má plno práce,” promluvila Mattie, když si myšlenky přeložila do slov. “Nemůže se hned v pondělí dopoledne uvolnit. Cos mu řekla, Liso?”

“Jenom že si myslím, že je moc důležité, aby tady byl.”

“Že je to otázka života a smrti?” slyšela Mattie svůj hlas.

Lisa mlčela.

“Umírám?” zeptala se Mattie.

“Je to složité,” odpověděla Lisa po odmlce, která trvala o několik vteřin déle, a Mattie poprvé zaslechla v odměřené intonaci jejího hlasu pláč. “Prosím tě, Mattie, jen ať tě Jake vyzvedne. Probereme to, až přijedeš.”

Mattie přikývla, bez jediného slova zavěsila a pokoušela se alespoň načas zadržet vzrůstající strach. Složité, pomyslela si. Proč musí být všechno pořád tak hrozně složité? Porovnala čas na svých hodinkách a na obou hodinách v kuchyni a zjistila, že její jdou o pět minut napřed než jedny z těch kuchyňských. “Což znamená, že mám méně času, než jsem si myslela,” podotkla nahlas a přemáhala pláč. Byla vděčná, že je Kim ve škole a nemusí se toho účastnit. Má už takhle dost starostí, pomyslela si Mattie, vyšla z kuchyně a loudala se jako omámená po schodech nahoru. Došla do ložnice, odhrnula modrou prošívanou přikrývku a zcela oblečená zalezla do čerstvě ustlané postele.

O půl hodiny později, když stále ještě ležela s přikrývkou těsně přitaženou k bradě, zaslechla, že kdosi zvoní, hned nato se v zámku otáčí klíč a někdo odemyká dveře.

“Mattie!” zavolal Jake z haly v přízemí. “Mattie, to jsem já Jake. Už jsi hotová? Musíme jet.”

Mattie se zvedla z polštáře, načechrala si tmavě blonďaté vlasy, které se jí přilepily na levou tvář, zastrčila si zelenou hedvábnou blůzu do černých kalhot a dlouze, zhluboka se nadechla. Bude muset požádat Jakea, aby vrátil klíče, napadlo ji. “Hned jsem dole,” řekla.

Po pěti minutách, když stále seděla na posteli a naslouchala, jak Jake svižně kráčí po schodech nahoru, si uvědomila, že se ani nepohnula.

“To, co máš, se nazývá amyotrofická laterální skleróza,” vysvětlovala Lisa a hlas se jí zlomil, zatímco Mattie strnule seděla vedle Jakea v jedné z Lisiných malých vyšetřoven.

“To zní vážně,” řekla Mattie, vyhnula se pohledu na svou přítelkyni a zadívala se za její hlavu na tabulku s písmeny sloužící k vyšetření zraku.

“Je to vážné,” zašeptala Lisa.

“Jak to, že jsem o tom ještě neslyšela?” naléhala Mattie, jako by tím mohla něco změnit, jako kdyby tím, že to zná, dokázala zabránit tomu, aby to dostala. “Zřejmě to znáš pod běžnějším názvem Lou Gehrigova choroba.”

“Ach bože,” vyjekla Mattie. Cítila, jak se Jake na židli vedle ní přikrčil. “Je ti dobře? Nechceš sklenici vody?”

Mattie zavrtěla hlavou. To, co chce, je odsud utéct. To, co si přeje, je spát ve své posteli. A především chce zpátky svůj život. “O co přesně jde? Vím, že Lou Gehrig byl slavný hráč baseballu. Že zemřel na nějakou hroznou chorobu. Ale co mi tím hodláš naznačit? Že mám tu samou nemoc? Jak to víš?”

“Doktor Vance mi dneska hned po ránu faxoval výsledky z elektromyografie. Jsou naprosto nezpochybnitelné.” Lisa podala Mattie světlé tvrdé desky, které obsahovaly výsledky. Když je Mattie nebyla s to uchopit, vzal desky z Lisiných třesoucích se rukou Jake. “Ptal se mě, jestli ti to chci říct sama …” Neříkej mi to, pomyslela si Mattie. “Povídej,” řekla přes hlasité zvonění v uších.

“Vyšetření prokázalo rozsáhlou denervaci …” “Mluv jasně!” vyštěkla Mattie.

“Došlo k ireverzibilnímu poškození motorických neuronů v míše a mozkovém kmeni.” “Což znamená?”

“Že nervové buňky odumírají,” upřesnila Lisa tiše.

“Nervové buňky odumírají,” opakovala Mattie, jako by se pokoušela ta slova pochopit. “Nervové buňky odumírají. Co to znamená? Znamená to, že umírám já?” Nastalo naprosté ticho. Nikdo se ani nepohnul. Nikdo ani nedýchal.

“Ano,” promluvila konečně Lisa sotva slyšitelným hlasem. “Panebože, Mattie, je mi to tak líto.” Oči se jí naplnily slzami a hrozilo, že se jí vyřinou na tváře. “Tak počkat,” vyhrkla Mattie, vyskočila a začala přecházet sem a tam v malém prostoru mezi vyšetřovacím stolem a dveřmi. “Já tomu nerozumím. Jestli mám tu amyotrofickou nebo co to sakra je, jak to že se to neukázalo při té magnetické rezonanci? Tam bylo prý všechno v pořádku,” připomněla jí.

“Magnetická rezonance se používá na jiné věci.”

“Na roztroušenou sklerózu,” uvedla Mattie. “Prokázalo se, že ji nemám, a tohle je skleróza.”

“ALS je něco jiného,” vysvětlovala Lisa trpělivě a každé písmeno vyslovila zvlášť.

“ALS?” podivila se Mattie. “To je zkráceně …”

“Vím, co to je!” vyjela Mattie. “Nejsem blbec. Mozkové buňky mi ještě neodumřely.”

“Mattie …,” začal Jake, ale pak se zarazil.

“Ta nemoc neovlivní tvé duševní schopnosti,” pokračovala Lisa. “Ne?” Mattie se zastavila. “Tak co to vlastně zasahuje?” “Možná by sis měla sednout.”

“Možná se mi sedět nechce, Liso. Třeba jenom chci, abys mi řekla, co se mnou bude, abych odsud mohla vypadnout a užívat si zbytek života.” Mattie se málem rozesmála. Zbytek života, pomyslela si. To se jí tedy povedlo. “Kolik mi ho zbývá?”

“To přesně nevíme. ALS obvykle nepostihuje osoby v tvém věku …” “Kolik, Liso?”

“Rok.” Po tvářích se jí začaly koulet zadržované slzy. “Možná dva,” dodala chvatně. “Snad i tři.”

“Ach bože.” Mattie cítila, jak se jí podlomila kolena a tělo pod ní mizelo, takže jí připadalo, že má hlavu jako obrovský olověný balon, který klesá ve spirálách bouřlivou oblohou a co nevidět se zřítí na zem pod ní. Lisa i Jake naráz vyskočili ze židle a zachytili ji, dřív než dopadla na podlahu. “Dýchej zhluboka,” nabádala ji Lisa, zatímco ji starostlivé ruce usadily na

židli. Mattie slyšela, jak teče voda, a ucítila na rtech tlak sklenice. “Pomalu to vypij!” nařídila jí Lisa, když Mattie špičkou jazyka ochutnala studenou vodu, která se mísila s teplou solí jejích slz. “Už je to lepší?” zeptala se Lisa po několika vteřinách.

“Ne,” odpověděla Mattie tiše. “Vždyť umírám. Neříkalas to snad?” “Je mi to tak líto,” naříkala Lisa a pevně uchopila Mattie za ruce.

Mattie si všimla, že se Jake opírá o dveře a vypadá, jako by mu někdo vyrazil dech. Co ty máš za problém? chtělo se jí zeptat. Vadí ti, že tady nemůžeš uplatnit své kouzlo? Rozrušilo tě, že mě nemůžeš uchránit před rozsudkem trestu smrti, který právě vynesl vrchní soud? “Rok,” opakovala Mattie.

“Možná dva nebo tři,” řekla Lisa s nadějí v hlase.

“A co se se mnou během toho roku, dvou nebo tří stane?”

“Přesný průběh choroby nelze předvídat,” odpověděla Lisa. “Postihuje lidi různým způsobem, a ani na individuální bázi neexistuje shodný vývoj.”

“Prosím tě, Liso. Nemám moc času.” Mattie se usmála a Lisa se proti své vůli smutně uchechtla.

“Dobře,” souhlasila Lisa. “Tak jo. Chceš to říct na rovinu? Tak poslouchej.” Odmlčela se, polkla, zhluboka se nadechla a pak ještě jednou. “ALS se projevuje zeslabováním svalů a nakonec dochází k úmrtí. Postižený je duševně čilý, ale postupně přestává ovládat své tělo,” mechanicky odříkávala slova doprovázená stálým přívalem slz. “Jak nemoc postupuje, ztrácíš schopnost chodit. Už jsi začala pociťovat brnění v nohou. Občas upadneš. To se bude zhoršovat. Nakonec nebudeš chodit vůbec. Skončíš na vozíku.” Znovu se zhluboka nadechla, jako by potáhla z cigarety. “Říkalas mi, že ti někdy dělá potíže zastrčit klíč do zámku. To jsou počáteční symptomy ALS. Nakonec ti ruce budou k ničemu. Tělo ti ochrne, ale mysl se zachová bystrá a soustředěná.”

“Stanu se vězněm vlastního těla,” poznamenala Mattie tiše.

Lisa přikývla a ani se nepohnula, aby si setřela slzy. “Budeš mluvit nesrozumitelně a s obtížemi. Začneš špatně polykat. V určitém stadiu bude zřejmě nutné tě krmit sondou.”

“Jak umřu?”

“Mattie, prosím tě …”

“Pověz mi to, Liso. Jak umřu?”

“Začneš se dávit, dusit a nakonec se zadusíš.”

“Ach bože.” Mattie si vybavila svůj strach uvnitř přístroje pro magnetickou rezonanci. Čtyřicet pět minut se cítila jako pohřbená zaživa. A teď se od ní čeká, že bude snášet stejné pocity tři roky. Ne, to není možné. Cítí se naprosto dobře. Určitě neumírá. Jistě se někde stala chyba. “Chci ještě jedno vyjádření.” “Samozřejmě.”

“Ale žádná další vyšetření. Dokud mi neudělali ty testy, byla jsem zdravá.” “Žádná další vyšetření,” souhlasila Lisa a stírala si slzy z očí. “Promluvím s doktorem Vancem. Poradím se s ním.”

“Protože tohle musí být nějaký omyl,” pokračovala Mattie. “Jen proto, že mi někdy zdřevění noha a mám potíže s klíči …”

“Takže ten výbuch smíchu v soudní síni …,” začal Jake, ale Mattiin rozzlobený pohled ho zarazil.

“To patří k tomu, co se děje,” přisvědčila Lisa. “Nikdo pořádně neví proč, je známo pouze to, že v některých případech jsou dalším charakteristickým příznakem choroby náhlé, nevysvětlitelné výbuchy smíchu nebo pláče bez zjevného důvodu.”

“Už se o tom doopravdy nemíním bavit,” prohlásila Mattie a prudce vstala. “Doktor Vance chce, abys začala brát lék s názvem Riluzol,” řekla rychle Lisa. “Je to lék, který zabraňuje předčasnému odumírání buněk. Denně se polyká jedna tableta a nemá vedlejší účinky. Je drahý, ale stojí za to.”

“A jaký má smysl ho užívat?” zeptala se Mattie a přitom cítila, že ji zase začíná popadat dřívější vztek. Copak Lise neřekla, že chce ještě jedno vyjádření? Proč tady debatují o podávání léků, jako by jakýkoli další posudek byl už předem rozhodnutou záležitostí?

“Přináší to několik měsíců navíc.”

“Dalších měsíců, kdy se člověk nebude schopný pohybovat, bude se dusit, bude při smyslech, zatímco tělo zůstane ochrnuté? Pěkně děkuju, Liso, ale tohle ne.” “Riluzol zpomaluje postup choroby.”

“Jinými slovy oddaluje nevyhnutelné.”

“Věda neustále objevuje nové způsoby léčby,” začala Lisa.

Mattie ji přerušila. “Ale prosím tě, Liso, jen žádné řeči o divech lékařské vědy a o tom, že zázraky se dějí. To ti přece nesedí.”

“Prosím tě, Mattie,” naléhala Lisa, napsala recept a podávala ho Mattie, která jej odmítla.

“Řekla jsem, že chci druhé vyjádření.”

Jake si vzal recept z Lisiny ruky a strčil ho do kapsy jemně proužkovaného šedého obleku. Hned vedle účtu za pokoj v Ritz-Carltonu, pomyslela si Mattie hořce.

“Na co mu to dáváš?” žádala po Lise odpověď.

“Jen si myslím, že bychom ho měli mít,” pronesl Jake chabě. “Měli bychom? Koho tím myslíš?”

“Mattie …”

“Ne. Nemáš tu žádná práva. Vzdal ses jich, jestli si vzpomínáš? Přivedla jsem si tě sem jen jako svého řidiče.”

“Mattie …”

“Ne. Do tohohle ti nic není. A do mě taky ne.” “Jsi matka mého dítěte,” podotkl Jake prostě.

Ach bože, Kim, pomyslela si Mattie, chytila se za břicho a zkroutila se, jako by ji někdo udeřil pěstí. Jak to jen poví Kim? Že nebude u toho, až bude maturovat. Že tady nebude, aby ji doprovodila, až půjde na vysokou. Že si nezatančí na její svatbě a nevezme do náruče své první vnouče. Že se před krásnýma, vyděšenýma očima své dcery pomalu udusí.

“Matka tvého dítěte,” opakovala Mattie. Ovšem. Jedině tím mu odjakživa byla. Matkou jeho dítěte. Příliš to dramatizuje, pomyslela si, narovnala se, napřímila ramena a vystrčila bradu. “Chci jet domů,” prohlásila. Podívala se na hodinky a zjistila, že je téměř půl dvanácté. “Mám rande.”

“Cože?!”

Za výraz na Jakeově obličeji se ta muka dnešního dopoledne skoro vyplatila, pomyslela si Mattie. “Můžu se milovat?” zeptala se najednou Lisy.

“Cože?!” vyhrkl opět Jake.

“Tak můžu?” opakovala Mattie, manžela si vůbec nevšímala a soustředila pozornost na svou přítelkyni.

“Pokud ti to bude příjemné,” odpověděla Lisa. “Výborně,” řekla Mattie. “Protože já se chci milovat.”

“Mattie …,” začal Jake, pak se zarazil a ruce mu zmrtvěle klesly k bokům. “S tebou ne,” upozornila ho Mattie. “Ulevilo se ti? V téhle oblasti se tvé služby už nevyžadují. Vyvázl jsi v pravý čas. Nikdo ti nemůže vyčítat, že jsi bezcharakterní, mizerný ničema, který opustil manželku, když se dozvěděl, že umírá. Načasoval sis to perfektně jako vždycky.”

“Tak co teď budeme dělat?” zeptal se bezradně.

“To je velmi prosté,” odpověděla Mattie. “Ty budeš žít. Já umřu. Myslíš, že bys mě už konečně mohl odvézt domů? Já mám opravdu schůzku.”

Jake mlčel. Natáhl ruku, otevřel dveře malé ordinace a zhluboka nasál vzduch. “Zavolám ti, jakmile všechno zařídím,” poznamenala Lisa.

“Žádný spěch,” prohodila Mattie a vyšla z místnosti.

*

11

Cestou z lisiny ordinace vůbec nemluvili, Mattie příliš otupělá, rozzlobená, Jake příliš ochromený jejím vztekem, než aby něco říkal. Místo toho poslouchali rádio, které hrálo hlasitěji, než si ho Jake obyčejně pouštěl, hlasitěji, než to Mattie obvykle snášela, ale dnes byla hlasitost akorát. Řev rockové hudby si razil cestu interiérem BMW podobně jako voda, která vniká do auta potápějícího

se v řece, pronikal dovnitř každou dostupnou skulinou, kvapem zaplňoval prázdný prostor a zaplavoval vše, co mu stálo v cestě. Ten rámus jim ucpával uši a zavíral ústa, ačkoli Mattie neměla vůbec tušení, o čem zpěváci vyřvávají. To nevadí, uvažovala a přitom se soustředila na silnici před sebou. Nemusí vědět, o čem hulákají. Stačí jí, že vřískají.

Jake zvolna zamířil z Old Orchard Road, kde měla Lisa ordinaci, na jih po dálnici Edens, a svíral volant tak pevně, jako by se bál, že když uvolní stisk, přestane se úplně ovládat. Mattie se dívala, jak se mu na kotnících prstů napíná bílá pokožka, jak se mu deformují vystouplé, hrbolaté okraje jizvy, která se táhla přes tři klouby na hřbetě jeho ruky a byla důsledkem úrazu v dětství, o němž se vždycky odmítal bavit. Je nervózní z toho, že Mattie právě vyslechla tak šokující zprávu, nebo že ji patrně veze na dostaveníčko s jiným mužem? Dělal si s obojím vůbec nějaké starosti?

Mattie z auta zavolala domů, aby si poslechla vzkazy na záznamníku, a zjistila, že Roy má hodinu zpoždění. Navrhoval, aby se sešli v restauraci U Černého skopce, kde se specializují na přípravu steaků a která se nachází na Oakton Road poblíž Des Plaines. Žádný problém, pomyslela si Mattie, až na Jakea, který trval na tom, že ji tam odveze.

“Vyhoď mě tamhle,” rozhodla náhle Mattie a ukázala na nákupní centrum Old Orchard v ulici Golf Road hned u dálnice.

Jake okamžitě vypnul rádio a následné ticho bylo stejně ohlušující jako vřeštění, které nahradilo. “Proč tam?”

“Musím nějak zabít hodinu.” Mattie se té volbě slov málem zasmála. “Tak se projdu po obchodech.”

“Jak se dostaneš do té restaurace?”

Mattie napadlo, že kdyby se o ni takhle zajímal, než od ní odešel, možná teď mohli být ještě spolu. “Jakeu, jsem úplně v pořádku.”

“Nejsi v pořádku,” nedal se odbýt a zmatek mu zbrázdil tvář jako nepřátelský šik nových vrásek.

“Vždyť mi pořád ještě zbývá asi rok, tak se o mě přece nemusíš bát.” “Prokristapána, Mattie, o to tady nejde.”

“Ne. Jde o to, že jsem velká holka. A nemáš za mě žádnou zodpovědnost. Na to, abych si mohla zajít do obchodu, tvé svolení snad nepotřebuju.”

Jake bezmocně vzdychl, zavrtěl hlavou, odbočil na Golf Road a dal blinkr směrem k vjezdu do velkého luxusního nákupního centra. “Co kdybychom si zašli na kafe?” navrhl, zjevně odhodlaný zkusit to s ní jinak.

“Za hodinu mám oběd,” připomněla mu. “Musíme si promluvit.”

“Mně se nechce.”

“Mattie,” začal Jake, zajel na první volné místo na parkovišti mezi červený dodge a stříbrnou toyotu a vypnul motor. “Právě jsi zažila hrozný šok. My oba.” “Řekla jsem, že se o tom nechci bavit,” odporovala Mattie. “Co se mě týče, celá ta věc je obrovský omyl. Konec diskuse.”

“Musíme se domluvit, co budeme dělat, jak to oznámíme Kim, jaká opatření podnikneme …”

“Jak je možné, že když ty nechceš o něčem mluvit, tak o tom nemluvíme, ale když já řeknu, že je konec diskuse, tak je ti to jedno?” rozohnila se Mattie.

“Jenom ti chci pomoct,” bránil se Jake a hlas mu přeskočil, skoro se zlomil. Mattie se odvrátila, protože nechtěla vzít na vědomí Jakeovu bolest. Kdyby si ji přiznala, musela by ji prožívat, a to si nemůže dovolit. “Hlavu vzhůru, Jakeu,” povzbudila ho Mattie a otevřela dveře auta. “Netrap se tím. Je to celé jeden velký omyl. Jsem naprosto v pohodě.”

Jake se opřel o tmavou koženou opěrku a pohledem zabloudil ke kouřové posuvné střeše nad hlavou. “Můžu ti potom zavolat?”

“Co na to poví tvá přítelkyně?” Mattie vystoupila z vozu, aniž počkala na odpověď.

“Mattie …”

“Od čeho máš tu jizvu na ruce?” zeptala se, čímž je oba zaskočila, a pak opřená o dvířka vyčkávala. Pozorovala, jak se z Jakeova vyděšeného obličeje vytrácí zbývající barva a modř jeho očí se mění z temné na neprůhlednou. Tak si na tebe posvítíme, Jakeu, jako reflektorem, pomyslela si s vědomím, jak je mu nepříjemné mluvit o minulosti. Bude se vymlouvat na ztrátu paměti, zatvrdí se nebo se začne vytáčet? Nebo si něco vymyslí či jí namluví cokoli, jen aby se jí zbavil?

Jake si roztržitě masíroval zmíněné místo. “Když mi byly asi čtyři roky, matka mi přidržela nad rukou horkou žehličku,” pronesl tiše.

“Proboha.” Do očí jí okamžitě vhrkly slzy. “Proč jsi mi to nikdy neřekl?” Pokrčil rameny. “Jaký by to mělo smysl?”

“Vždyť jsem tvá žena.”

“A co bys asi udělala?”

“Nevím. Možná bych ti mohla pomoct.”

“To jediné teď chci já, Mattie,” řekl Jake. Podařilo se mu tak přenést ohnisko rozhovoru zpět na Mattie a uniknout před ostrým světlem reflektoru. “Pomáhat, jak budu moct.”

Mattie se napřímila, podívala se na nákupní centrum a pak opět na Jakea. “Budu si to pamatovat.” Hlas měla chladný a sevřený. “Jeď opatrně,” dodala. Zavřela dvířka vozu a bez ohlédnutí odešla.

Po půlhodině vešla Mattie do malé cestovní kanceláře s názvem Gulliverovy cesty, která se nacházela na opačném západním konci nákupního centra Old Orchard, a odložila dvě velké tašky, které nesla, před první volný stůl. “Ráda bych si objednala letenku do Paříže,” prohlásila a posadila se dřív, než k tomu byla vyzvána. Usmála se na kyprou ženu středního věku, na jejíž jmenovce stálo Vicki Reynoldsová. Mattie rychle odhadla, že Vicki Reynoldsová, podle toho jak kmitá rukama a vraští obličej v předstíraném soustředění, patří k těm, kdo si zvykli se tvářit, že mají víc práce než ve skutečnosti. Právě teď okázale předváděla, jak v počítači vyhledává informace.

“Vydržte chvilku,” utrousila úsečně Vicki Reynoldsová, aniž vzhlédla. “Nemám moc času,” upozornila ji Mattie a pak se zasmála.

Úřednice se ohlédla za sebe na dva další pracovní stoly, ale obě kolegyně se právě věnovaly zákazníkům. “Hned jsem vám k dispozici.”

Mattie se opřela na židli, vděčná za příležitost, že může sedět. Od té doby, co vystoupila z Jakeova auta, běhala jako šílená, štvala se z obchodu do obchodu, prohlédla si tohle, vyzkoušela tamto a nakonec vypochodovala s třemi novými svetry včetně růžového z angory, dvojími černými kalhotami, protože člověk nikdy nemá dost černých kalhot, s párem tmavozelených semišových bot od Roberta Clergerieho, které půjdou ke všemu, jak ji prodavač ujistil, a s úžasnou novinkou od Calvina Kleina - krvavě červeným koženým sakem. Sako stálo celé jmění, ale prodavačka tvrdila, že je to klasika a nikdy nevyjde z módy. Prý ho bude mít navěky, řekla jí žena. “Navěky,” opakovala Mattie a obdivovala se ve velkém zrcadle. S placením si bude dělat starosti až potom.

Taky by měla začít přemýšlet o novém autě, rozhodla se. Nemůže donekonečna jezdit v oldsmobilu z půjčovny. Dříve či později si musí koupit vlastní vůz, takže to klidně může být i dříve, přestože si auto ještě sama nekupovala. Bude to pro ni úplně nová zkušenost, což je báječné, usoudila. Je načase vyzkoušet nové věci. Možná si koupí sporťák, nějaké nóbl vozítko z ciziny v jasně červené barvě rajského jablíčka. Nebo třeba nějaké tuzemské, například corvettu.

Odjakživa chtěla corvettu. To Jake ji od toho pořád zrazoval a poukazoval na to, že by pro ni bylo velmi nepraktické mít dvousedadlový vůz, zvlášť kdyby měla vozit Kim a její spolužáky po předměstí. Ale Jake už nebyl součástí procesu jejího rozhodování a většina Kiminých přátel jezdila vlastními auty. Takže pokud někdy čas nazrál na nablýskané červené sportovní auto, je to právě teď, a finance ať jdou do háje. Zítra ráno si oblékne růžový angorský svetřík, černé kalhoty, zelené semišky, kožené sako od Calvina Kleina a půjde si koupit naleštěnou novou corvettu. Možná poprosí Roye Crawforda, aby jí dělal doprovod. “Tak jaké máte přání?” zeptala se Vicki Reynoldsová, když vzhlédla od počítače a Mattie se naskytl pohled na její znepokojivě hladký obličej. Pokožku měla tak napjatou a vypreparovanou, že vypadala, jako by se čelně střetla s hurikánem. “Chci letenku první třídy do Paříže,” prohlásila Mattie a přemáhala se, aby na ni necivěla.

“To zní pěkně,” podotkla žena, zatřepala rukama a škrobeně roztáhla rty do čehosi, co se blížilo úsměvu. “Kdy byste chtěla jet?”

Mattie v duchu probrala několik možností. Je už říjen a jí se nechtělo být poprvé v Paříži v zimě, kdy převládající barvou krajiny je šedá. V létě tam bude přelidněno, spousta studentů a turistů, a kromě toho, co by udělala s Kim?

Třebaže svou dceru miluje, spojuje si Paříž s romantikou, nikoli s pubertální dívkou. Přála si, aby její první pobyt byl bezstarostný a romantický. Možná dokonce přemluví Roye Crawforda, aby jel s ní. “V dubnu,” prohlásila Mattie rozhodně. “Duben v Paříži. Co může být dokonalejšího?”

“Samozřejmě duben v Paříži,” souhlasila Vicki Reynoldsová s úsměvem tvořícím rovnou čáru, která se v koutcích úst pouze lehce zaškubala, zatímco se Mattie na židli opřela a zubila se od ucha k uchu.

“Proč teda ženy provádějí takové strašlivé věci se svým obličejem?” zeptal se Roy Crawford u druhé sklenky drahého červeného burgundského.

Seděli v intimním koutě malé restaurace, jejíž prostředí bylo typické pro většinu jí podobných, které se specializují na přípravu steaků - dřevěné

obložení, maskulinní styl, přítmí i ve dne. Jedli silné, šťavnaté plátky masa a pečené brambory polité kysanou smetanou, což byl požitek, který si Mattie nedopřála už léta.

“Proč ženy dělají takové věci?!” zopakovala Mattie udiveně. “Jak se zrovna ty můžeš takhle ptát?”

“Co myslíš tím zrovna já?” Roy Crawford si načechral šedivou hřívu vlasů a uhladil neexistující záhyb na světlemodré hedvábné kravatě.

“Protože měníš manželky za pořád mladší a mladší holky. Kristepane, vždyť žiješ se zajíčkem.”

“To ani tak nesouvisí s tím, jak ta dívka vypadá, ale spíš jaký má celkový postoj k životu. Mimochodem vypadáš moc krásně,” dodal jedním dechem. “Děkuju, ale …”

“Kdybys mi o té bouračce neřekla, ani bych to na tobě nepoznal.”

“Děkuju,” zopakovala Mattie, aniž tušila, proč Royovi děkuje za to, že není moc všímavý. “Ale nemůžeš vážně tvrdit, že vzhled nemá nic společného s tím, proč chlapi jedou po mladších ženských.”

“Neřekl jsem, že vzhled s tím nemá co dělat, ale že vzhled je méně důležitý než postoj.”

“Takže kdyby sem teď vešla žena středního věku se skvělým přístupem a vedle ní protivná mladá blondýna s velkým poprsím, dal bys přednost věku před krásou?” “Nevybral bych si žádnou, protože už obědvám s jednou z nejpůvabnějších žen v Chicagu.”

Mattie se bezděky usmála. “Domnívám se, že důvod, proč ženy jako ta z té cestovky, o které jsem mluvila, mají potřebu jít pod nůž, je ten, že si myslí, že nemají na vybranou. Musí soupeřit o neustále klesající trh dostupných mužů s ženami o polovinu mladšími.”

“Možná že s jinými ženami ani nesoutěží,” namítl Roy Crawford. “Třeba to kvůli mužům ani nedělají.”

“Jak to myslíš?”

“Možná soupeří samy se sebou, se svou dřívější podobou. Třeba jen nechtějí zestárnout.”

“Existují horší věci než stárnout.”

“Jmenuj aspoň jednu.” Roy se zasmál a dal si pořádné sousto ze svého steaku. “Umřít mladý,” pronesla Mattie a odložila vidličku, protože ji najednou přešla chuť k jídlu.

“Žij naplno, zemři mladý, ať po tobě zůstane krásná mrtvola,” odříkával Roy. “Tak nějak je to pořekadlo?”

“Takhle chceš umřít?”

“Já? Umřít? Ani náhodou. Já budu žít navěky.”

“Proto chodíš se stále mladšími dívkami? Abys tím zaháněl smrt?” podivila se Mattie.

Roy Crawford se zadíval přes malý stolek a prsty smetal z bílého lněného ubrusu neviditelné drobky. “Začínáš mluvit trochu jako mé bývalé ženy,” zašeptal. “Proč muži podvádějí své manželky?” zeptala se Mattie a rázem tak změnila téma. Roy se opřel a zhluboka se nadechl. “To má být nějaký test?”

“Test?”

“Dostanu cenu, když odpovím správně?” “Znáš správnou odpověď?”

“Já mám odpověď na všechno.” “Proto jsem se tě ptala.”

Roy Crawford opět upil doušek vína a celým trupem se naklonil přes stůl. “Nemáš pod tou pěknou hedvábnou blůzou schovaný magnetofon?”

“Chceš mě prohledat?” zeptala se Mattie úmyslně svádivým tónem. “To je ale zajímavý nápad.”

“Nejdřív mi musíš odpovědět na otázku.”

“Já ji zapomněl,” poznamenal Roy sklíčeně a nato se oba rozesmáli. “Proč muži podvádějí své manželky?”

Roy Crawford pokrčil rameny, zasmál se a odvrátil pohled. “Znáš ten starý vtip, proč si pes líže kulky?”

“Ne,” odpověděla Mattie a byla zvědavá, jak to s tím souvisí. “Protože může,” odpověděl Roy a znovu se zasmál.

“Chceš říct, že muži podvádějí manželky, protože můžou? To je všechno?” “Muži jsou v podstatě prostí tvorové,” pokračoval Roy.

“Kvůli tomu jsi tady teď se mnou?” vyzvídala Mattie.

“Jsem tady, protože jsi mě pozvala na oběd, abychom projednali koupi nějakého umění do mého bytu.”

“Do toho, kde bydlíš s Miss Zajdou Ameriky.”

“Je velmi vyspělá,” zdůraznil Roy a uličničky zamrkal.

Mattie se usmála. “Určitě má skvělý postoj.”

Roy Crawford zvrátil hlavu dozadu a rozesmál se na celé kolo, přičemž odhalil svůj dokonalý chrup. “To tedy má.”

“Proto opakuju, co tady děláš se mnou?”

“Možná by se ta otázka dala lépe vyjádřit takhle: Co tady děláš ty se mnou?” “Manžel má poměr s jinou,” konstatovala prostě Mattie.

Roy Crawford přikývl, když mu před očima začaly do sebe zapadat jednotlivé kousky skládačky. “A ty hledáš, jak bys mu to oplatila?”

“To je jen jedna část.” “A ta druhá?”

Mattie se bezcílně rozhlížela po ztemnělé místnosti ve snaze nevidět svou přítelkyni Lisu skrývající se za každou tváří ostatních stolujících žen a neslyšet v tlumených tónech jejich hlasů její zlověstnou zprávu. “Možná žádná další neexistuje,” poznamenala.

Roy Crawford se znovu rozesmál. “Tak ti aspoň děkuju za upřímnost.” “Ty se zlobíš,” podotkla Mattie.

“Naopak. Lichotí mi to. I když by mi asi ještě víc lichotilo, kdybys básnila o tom, jak jsem krásný a jak ti připadám neodolatelný, ale pomsta je dobrá. Tu beru. Kdy to přichází v úvahu?”

Mattie zapátrala v jeho očích po nějakých náznacích, že si z ní tropí žerty, ale žádné neobjevila. “Vypadá to, že odpoledne mám celkem volno,” řekla.

“Tak to abychom to rozjeli.” Roy si sundal ubrousek z klína, odhodil ho na zbytky steaku a naznačil číšníkovi, že chce účet. “Kam půjdeme?”

Mattie poněkud zaskočila rychlost, jakou události nabíraly spád. Tohle jsi přece chtěla, připomněla si a vybavila si nové saténové prádlo, které koupila cestou z nákupního centra. “Můžeme jít třeba ke mně,” nabídla mu, protože věděla, že Kim má v plánu se po škole podívat na fotbalový zápas a vrátí se až k večeři.

“To není dobrý nápad,” namítl Roy. “Rozzuření manželé mají ve zvyku objevit se, když to nejméně čekáš.”

“Tak to se nemůže stát,” ujistila ho Mattie. “Je někde pryč?”

“Je pryč, tečka,” upřesnila Mattie. “Před pár týdny se odstěhoval.”

“Žijete odděleně?” Roy Crawford se zatvářil ohromeně, jako by právě vrazil do cihlové zdi.

“Je to problém?”

“Je to komplikace,” odpověděl Roy a pokusil se o úsměv. “Komplikace? Já myslela, že právě naopak.”

“Jak bych to vysvětlil?” Roy zavrtěl velkou hlavou. “V šestnácti jsem odešel ze školy, dokonce jsem ani neodmaturoval. Ale v životě jsem si vedl moc dobře - proč? Ze dvou důvodů. Za prvé využívám příležitostí a za druhé dbám, aby věci byly co nejjednodušší. Takže kdybys teď ještě žila s manželem, naše setkání by bylo jednou z těch báječných příležitostí, jednoduchá záležitost dvou dospělých, kteří se dají dohromady, aby si trochu užili. Jediné, co ode mě očekáváš, je příjemně strávený čas. Příležitost bez závazků.” Odmlčel se a mávnutím ruky naznačil číšníkovi, který k nim přistoupil s účtem, aby se vzdálil. “To, že už nejsi s manželem, věci komplikuje. Znamená to, že žebříček tvých očekávání se změnil.”

“Já od tebe nic nečekám,” protestovala Mattie.

“Teď ještě ne. Ale budeš. Věř mi, mluví ze mě zkušenost.” Odmlčel se, rozhlédl po místnosti a pak se naklonil blíž, jako by se jí právě chystal oznámit nějaké hluboké, temné tajemství. “Přinejmenším očekáváš vztah. Zasloužíš si ho. Ale já už žádné vztahy nechci. Nechci, abych si musel pamatovat tvé narozeniny nebo jít s tebou vybírat nové auto.”

Mattie vyjekla.

“Urazil jsem tě. Promiň. To jsem nechtěl.”

“Ne,” vyhrkla Mattie a hlava se jí točila jak z rychlosti jeho odmítnutí, tak přesnosti jeho předpovědi. “Neurazil jsi mě. Máš naprostou pravdu.”

“Vážně?” Roy se zasmál. “Zřejmě jsi první ženská, která mi tohle řekla.” “Taky mám celkem slušný postoj,” připustila Mattie. Kolem jejich stolu prošla

jakási žena s krátkými rozevlátými vlasy a Mattie se na okamžik domnívala, že ji Lisa sledovala až sem a už už se chystá vykřičet její diagnózu, aby ji všichni slyšeli a posoudili. “Mám dojem, že se tím asi nic nezmění, když ti povím, že tady možná už dlouho nebudu.”

“Stěhuješ se?”

Mattie pokrčila rameny a smutně se pousmála. “Uvažuju o tom.”

“Tak se nestěhuj moc daleko.” Roy znovu gestem přivolal číšníka. “Bez tebe budou moje stěny ztracené.”

Žij naplno, zemři mladý, uvažovala Mattie, zatímco Roy Crawford podal číšníkovi

kreditní kartu. Ať po sobě zanecháš krásnou mrtvolu.

*

12

“Nikdy mi neřekneš, že jsem krásná.”

Jake zasténal, převalil se na záda, pak na levý bok a přetáhl si přes uši kousavou vlněnou deku růžové barvy, jako by se tím pokoušel odblokovat zvuk matčina hlasu.

“Jak to, že mi to vůbec neříkáš?”

“Opakuju ti to pořád. Neposloucháš mě,” namítl Jakeův otec rozmrzelým, lhostejným hlasem.

Jake zdálky slyšel, jak v otcových rukou šustí noviny. Zaúpěl ještě hlasitěji v marné snaze, aby neslyšel to, co tušil, že přijde. Slyšel to už předtím a netoužil to slyšet znovu.

“Co si takhle někam vyrazit? Třeba si zatancovat,” naléhala matka a pak se roztančila v čele Jakeova snu, takže ho zaplnila svými blond vlasy a tmavýma očima a květovanou sukní zahnala všechny další představy. Viděl, jak se svůdně pohupuje před otcem, který zůstal sedět s pevným odhodláním dočíst noviny a odmítal brát na vědomí její přítomnost. “Slyšels mě? Povídám, že si půjdeme zatancovat.”

“Zase jsi pila.” “To teda ne.”

“Táhne z tebe až sem.”

Obří obrazovku Jakeovy nevědomé mysli zaplnily matčiny trucovitě vyšpulené rty. “Nechceš jít tancovat, dobrá. Co takhle do kina? V kině jsme nebyli celou věčnost.”

“Nechci do kina. Jestli chceš jít, zavolej kamarádce.”

“Nemám žádný kamarádky,” vyštěkla Eva Hartová. “Zato ty máš přítelkyně.”

Jake se překulil na záda, a aniž si to uvědomoval, mumláním dával najevo svou nelibost. Je načase probudit se. Hlas v jeho hlavě šeptal, skučel. Tohle nehodlá poslouchat.

“Buď zticha,” varoval ji jeho otec. “Probudíš kluky.”

“Vsadím se, že těm svým holkám nepřikazuješ, aby ztichly. Když křičí, abys přidal, nenapomínáš je, aby zmlkly.”

“Kristepane, Evo …”

“Kristepane, Warrene,” vysmívala se. Jake spatřil matčinu tvář zkřivenou zlostí. Warren Hart nic neřekl, znovu obrátil pozornost k novinám, zvedl je před obličej, a tak svou ženu šikovně odstranil z dohledu. Ne, pomyslel si Jake. To je to nejhorší, co můžeš udělat. Nesmíš ji ignorovat. Ona jen tak neodejde.

Matka připomínala tropickou bouři, jejíž běsnění postupně roste, nabírá na síle, smete všechno, co jí stojí v cestě, nedbá, komu ublíží, a je zcela pohlcená touhou páchat zlo, ničit. Je přírodní živel a člověk ji nesmí ignorovat. Ví tohle otec? Copak se ještě nepoučil?

“Myslíš, že nevím o těch tvejch holčičkách?” dorážela Eva Hartová. “Myslíš, že nevím, kam večer chodíš, když tvrdíš, že se musíš ještě vrátit do kanceláře?

Myslíš, že o tobě nic nevím, ty mizernej lumpe?” Nedělej to, nedělej to, nedělej to.

Pěst Evy Hartové prolétla středem manželových novin.

Vzpomínky zvedly Jakeovu levou ruku do vzduchu a bouchly s ní o postel, až to žuchlo.

Otec vyskočil z křesla stojícího u krbu v obývacím pokoji a odhodil ke svým nohám to, co zbylo z novin, na široký béžový koberec. Zdálo se, že se nevelký pokoj s jeho rostoucím hněvem scvrkává. “Jsi blázen!” křičel a přecházel za hnědou sametovou pohovkou sem a tam. “Jsi šílená ženská.”

“To ty jsi cvok.” Jeho matka se vrhla vpřed, ztratila rovnováhu a málem shodila lampu.

“Jen blázen by zůstal s praštěnou ženskou.” “Tak proč nevypadneš, ty mizernej šmejde?”

“Možná odejdu. Přesně to asi udělám.” Jake sledoval, jak si jeho otec vzal kabát ze skříně v předsíni a zamířil ke dveřím.

Nesmíš odejít. Nesmíš nás s ní nechat samotné. Prosím tě, vrať se. Nesmíš odejít.

“Nemysli si, že nevím, kam jdeš! Že tohle bereš jen jako záminku! Kam padáš, hergot? Nesmíš odejít. Neřáde jeden. Nenechávej mě tu samotnou!”

Neodcházej. Neodcházej. Neodcházej.

“Ne!” Jake slyšel, jak matka křičí, buší pěstmi na dveře, které se jí zabouchly před nosem, a její trýznivé skřeky se hnaly z obývacího pokoje po chodbě

úhledného bungalovu, rozrazily zavřené dveře Jakeovy ložnice, do níž při prvním náznaku problémů ihned přiběhli jeho bratři a všichni tři navršili přede dveře horu knih a hraček, ale proti síle matčiny narůstající hysterie tato provizorní barikáda nic nezmohla.

Jake sledoval zpoza zavřených víček, jak se tři malí bratři ve věku tří, pěti a sedmi let k sobě choulí na bezpečném místě, které pro ně vzadu ve své šatně vytvořil, jak jeho starší bratr Luke nepřítomně zírá před sebe a mladší Nicholas se mu v náručí chvěje hrůzou. “To bude dobrý,” šeptal Jake. “Máme vodu a lékárničku.” Ukázal na předměty, které si schovával v případě právě takového stavu nouze. “Když ani nemuknem, dobře to dopadne.”

“Kde ksakru jste, vy spratci?” zaječela Eva Hartová. “To jste mě taky opustili?” “Ne,” naříkal Jake a házel sebou na velkém dvoulůžku. Chlapec Jake si přiložil prsty ke rtům. “Pst,” varoval je.

“Jak jste mě mohli všichni opustit?” vykřikovala matka v temnotě jeho pokojíku. “Copak v tomhle mizerným baráku není nikdo, kdo mě miluje?”

Jake cítil v plicích tlak od toho, jak všechny tři děti zadržovaly dech. Zasténal bolestí a překulil se na pravý bok.

“Už takhle nemůžu dál žít,” naříkala Eva Hartová. “Slyšíte mě? Nemůžu tak žít. Nikdo mě nemá rád. Nikoho nezajímá, co se se mnou stane. Je vám jedno, jestli budu žít nebo umřu.”

Nicholas se rozplakal. Jake mu jemně zakryl rukou ústa a políbil ho na krátce ostříhané vlasy.

“Tak tady jste,” houkla matka a na hnědém koberci se ozvaly její těžké kroky, když kráčela ke skříni. Luke vyskočil, chytil za kulovitou kliku zamčených dveří šatny, a přestože se mu protáčela v prstech, pevně ji držel. “Kašlu na vás,” zaječela matka, když přestala kopat do dveří. “Je mi to jedno. Všechno je mi fuk.” Zaslechli ránu. Můj model letadla, pomyslel si Jake, ten, nad nímž strávil hodiny pečlivého lepení. Kousl se do rtu, aby se nerozplakal. “Víte, kam teď půjdu? Víte, co udělám?” Matka vyčkávala. “Nemusíte mi odpovídat. Vím, že mě slyšíte. Tak já vám povím, co udělám, protože mě nikdo nemá rád a nikoho nezajímá, jestli budu žít nebo umřu. Půjdu dolů do kuchyně, pustím plyn a ráno, až se váš otec vrátí domů od tý svý ženský, co se s ní válí, najde nás všechny v posteli mrtvý.”

“Ne,” vzlykal Nicholas v Jakeově náručí.

“Ne,” řekl Jake, sundal si z ramen deku a odkopl ji z bosých prstů. “Prokazuj u vám laskavost,” pokračovala matka, ale zakopla o knihy a hračky, které předtím shodila, upadla, hned se zase zvedla a hodila na zamčené dveře

skříně botu. “Ani nebudete vědět, co se s váma děje. Umřete klidně ve spánku,” mumlala a ještě poté, co se vypotácela z pokojíku, se za ní táhl její šílený smích.

“Ne!” křičel chlapec Jake a pevně se tiskl k svým bratrům.

“Ne!” zaskučel Jake, divoce máchal rukama, bušil do polštáře a mlátil do prostoru kolem sebe. Slyšel, jak někdo vyjekl, pod otevřenou dlaní ucítil něčí pokožku, a když se ozvaly výkřiky naplněné hrůzou, otevřel oči.

“Proboha, Jasone, co se děje?” zvolala Honey.

Několik minut trvalo, než chlapec znovu dorostl v muže, než se mužův zrak zaostřil a jeho mozek zaregistroval, kde je. “Promiň,” zašeptal, čelo zbrocené potem, který mu kapal do očí a mísil se se slzami. “Bože, Honey, omlouvám se. Neublížil jsem ti?”

Honey si zakroutila nosem. “Myslím, že není zlomený,” prohlásila a pohladila Jakeovu nahou paži. “Co se stalo - zase ten sen?”

Jake položil hlavu do dlaní. Celé tělo měl vlhce lepkavé a studené. “Nevím, co se to se mnou děje.”

“Je toho na tebe moc.” Honey se natáhla a rozsvítila lampičku vedle postele. Vzdálenou hněď jeho dětství okamžitě vystřídala teplá broskvová barva nynějšího prostředí. Honey si z obličeje odhrnula zrzavé kučery, a když se tam vzápětí vrátily, bezmocně se usmála. “Chceš o tom mluvit?”

Zavrtěl hlavou. Vlasy na čele měl mokré. “Skoro nic si z toho nepamatuju.” Lež. Pamatoval si každé pokrčení ramen, každé zachvění, každé slovo. Dokonce i nyní s dokořán otevřenýma očima viděl sám sebe, pětiletého kloučka, jak se plíží ven z tajné skrýše, aby otevřel okno u své postele, a jak se mu ho podařilo jen malinko, ale dostatečně pootevřít, jak opakovaně uklidňoval bratry, když po zbytek noci seděli schoulení k sobě, aby měli jistotu, že jsou v bezpečí. Plyn jim teď nemohl ublížit. “Zřejmě jsem si ještě nezvykl spát při zavřeném okně,” vysvětlil Jake rozpačitě.

“Myslíš, že s těmi ošklivými sny má něco společného okno?” Honey se zatvářila zmateně, což bylo pochopitelné.

Jake pokrčil rameny, zavrtěl hlavou a mávnutím ruky rozehnal její starosti.

Kristepane, vždyť je dospělý chlap. Matka už dávno zemřela. Přece se dokáže naučit spát při zavřeném okně.

“Moc mě to mrzí, Jasone. Je to kvůli kočkám. Jednou někdo jen trošku otevřel okno a Kanga utekl. Celé dny trvalo, než jsem ho našla.”

Jako na zavolanou skočily obě kočky na postel. Kanga byl osmiletý zrzavý mourek, Roo čtyřletý a černý jako uhel. Oba byli kocouři, a ani jeden z nich neskákal radostí, že se musí dělit o území s nějakým přistěhovalcem a dvounohým soupeřem o lásku své paničky. Jake jim jejich antipatii oplácel. Kočky nikdy neměl příliš v oblibě a raději dával přednost psům, třebaže Mattie odjakživa odmítala pořídit si psa. Mattie, napadlo ho, shodil Kangu z nohy, vylezl z postele a přes nahé tělo si oblékl tmavomodrý župan. Proč si na ni vzpomněl zrovna teď?

Díval se, jak Honey s hřívou zrzavých rozcuchaných vlasů kráčí do koupelny a nad štíhlýma nohama se jí vyzývavě pohupuje obnažený zadek. Hned nato vyšla ven v bílém froté županu, s vlasy staženými gumičkou a navršenými na temeni s vědomým úsilím zavést v nich řád, přesto se už několik pramínků uvolnilo a vlnilo se jí po šíji. “Co kdybych nám udělala trochu kávy?” navrhla Honey, když se podívala na hodiny na nočním stolku vedle postele. “Stejně za chvilku musíme vstávat.” “To beru.”

“Co takhle slaninu s vejci?” nabídla mu. “Káva stačí.”

“Tak jen kávu.”

To je přesně ono, pomyslel si Jake. Právě v tomhle je mezi Mattie a Honey velký rozdíl. Mattie by trvala na slanině s vejci. Opravdu? ptala by se. Měl bys něco sníst, Jakeu. Víš přece, že snídaně je nejdůležitější jídlo dne. A nakonec by to vzdal, snědl by slaninu s vejci, i když je vlastně ani nechtěl, a celé dopoledne by měl pocit, že je nacpaný a otupělý. Honey jeho slova brala vážně. Žádné dohadování z její strany. Žádná snaha zjišťovat, co tím vlastně mínil. Řekl, že chce jen kávu, tak dostane jenom kávu.

Honey ho objala a políbila přímo na ústa. Z jejího dechu ucítil zubní pastu a pokožka jí voněla po šeříku. “Ta slanina s vejci by možná neuškodila,” dodal. Usmála se. “Jsi nervózní kvůli dnešku?”

“Asi trochu ano.” Měl důležité jednání s eventuálním novým klientem, značně bohatým a vlivným podnikatelem, který byl obžalován ze znásilnění několika žen před více než dvaceti lety, což rozhodně popíral. Vypadalo to na ostře sledovaný, pikantní případ, přesně takový, v jakém si Jake liboval. Jenže ze setkání s klientem nervózní nebyl. Zneklidňovala ho schůzka s Mattie, naplánovaná na dnešní odpoledne.

Od Lisiny zdrcující diagnózy uplynuly téměř dva týdny. Během té doby si Mattie obstarala nejprve druhý a pak i třetí lékařský posudek. Oba lékaři - jeden primář neurologie v Severozápadní všeobecné, druhý neurolog na soukromé klinice v Lake Forest - se naprosto shodli. Amyotrofická laterální skleróza. ALS. Lou Gehrigova choroba. Rychle postupující neuromuskulární choroba, jež napadá motorické neurony, které přenášejí signály do svalů, což vede k jejich oslabování a úbytku v pažích, nohou, ústech, hrdle i jinde a nakonec vrcholí celkovou paralýzou, zatímco mysl zůstává bystrá a nezkalená.

A jak Mattie zareagovala na každé další vyjádření? Šla a koupila si novou corvettu, prokristapána, přestože je nebezpečné, aby vůbec řídila. Na kreditní kartě jí naskočil úvěr za zboží za bezmála dvacet tisíc dolarů. Na jaro si objednala cestu do Paříže. Navíc neustále odmítá užívat léky navzdory tomu, že Jake jí je osobně vyzvedl. Jaký má smysl brát prášky, bránila se Mattie, když se cítí úplně skvěle? Necitlivost v nohou zmizela, ruce jí fungují výtečně, nemá problémy s polykáním, mluvením či dýcháním, takže pěkně děkuju. Doktoři se spletli. Pokud má ALS, tak se jí evidentně dočasně ulevilo.

Jak Jake pochopil, Mattie zjevně popírá existenci choroby, a uvažoval, jak by se v podobném případě zachoval on. Mattie je mladá, krásná žena, před sebou má celý nový život a najednou bác! Slabost, ochrnutí, smrt. Není divu, že tomu odmítá uvěřit. A možná, jen možná, má pravdu a všichni ostatní se pletou. Nebylo by to poprvé. Mattie je silná a tvrdohlavá. Je nezničitelná. Všechny je přežije.

“O čem přemýšlíš?” zeptala se Honey, přestože jí Jake poznal na očích, že už to ví. “Bude v pořádku, Jasone.”

“Nebude,” pronesl tiše.

“Promiň,” stáhla se Honey. “Nechtěla jsem, aby to vyznělo jako fráze. Jen jsem chtěla říct, že se s tím, co se děje, vyrovná. Začne brát léky. Uvidíš. Nemusíš se tolik trápit. Mattie ví, že se postaráš, aby měla tu nejlepší dostupnou lékařskou péči, a že tady budeš pro Kim. Nic jiného nemůžeš udělat.” Políbila ho ze strany na rty a prsty propletla s jeho. “No tak. Teď si pojď něco sníst.

Dneska máš důležitý den.”

“Hned přijdu,” slíbil Jake. “Jen se osprchuju, vyčistím zuby …”

“Tak jo. Houkni, až budeš hotový.”

Sledoval, jak Honey odchází z ložnice. Dokonce i pod tlustým froté županem dokázal rozeznat obliny a křivky jejího nádherného zadku. Měl se s ní včera večer pomilovat, pomyslel si Jake, místo aby se vymlouval na to, že je vyčerpaný, a aby dopustil, že mu starosti o Mattie vysály veškerou energii. Dnes v noci to Honey vynahradí. Nebo možná ještě teď ráno.

Podíval se na nepořádek, který udělal na posteli, na přikrývku pohozenou na zemi, na pomačkaná růžově kytičkovaná prostěradla, na zválené polštáře, do nichž předtím bušil jako o život. Postel koneckonců ladila s místností neuvěřitelně přecpanou věcmi. Honey patřila k lidem, pro něž je problém cokoli vyhodit. Byla sběratelkou - starých časopisů, staromódní bižuterie, neobvyklých per, čehokoli a všeho, co zaujalo její zvědavé oči. Důsledkem toho bylo, že každý čtvereční centimetr bytu byl něčím zaplněný. Na starožitném prádelníku z borovice se povalovaly drobné mince a jemné šifonové šátky, stoh novin se vršil na malé dřevěné stoličce, která vykukovala zpod množství hedvábných halenek, které se zřídkakdy obtěžovala pověsit do skříně, jež přetékala dalšími společenskými šaty a kostýmky, které nikdy nenosila. Pod oknem byly poházené starodávné panenky v jemných bílých krajkách hned vedle barevné sbírky plyšových zvířátek z jejího dětství. Všude samé košíky. Není divu, že se tu skoro nenašlo místo na jeho věci. Už mluvili o tom, že si najdou něco většího.

Jake věděl, že tohle není pro Honey jednoduché. Vešel do koupelny a hodil župan na oba kocoury, kteří se mu motali u nohou. Hlasitě zaprotestovali a vystřelili z malé místnůstky ven. Vlezl si do sprchy a naplno pustil kohoutek. Do tváře ho okamžitě udeřil horký proud vody a zabodával se mu do masa jako hejno obtížného hmyzu. Jsi zlobivý kluk, Jasone, syčela voda.

Zlobivýklukdžejsne. Zlobivýklukdžejsne. Zlobivýklukdžejsne.

Honey si nic z toho nezaslouží, pomyslel si Jake, nastavil hlavu přímo pod širokou trysku sprchy a kouřící příval vody smýval tón matčina hlasu, zatímco mu voda proudila na temeno a řinula se přes čelo do očí. Honey se zamilovala do nešťastně ženatého muže. Mohla doufat, že jednou opustí svou manželku. Mohla doufat, že si nakonec společně pořídí dům. Pochyboval, že předvídala, že se k ní takhle rychle nastěhuje. Pochyboval, že je připravená vyrovnat se s důsledky vleklé choroby jeho ženy a její předčasnou smrtí, že je připravená být trpělivou matkou rozhněvané a zmatené pubertální dívce.

Posledních několik týdnů bylo pro všechny jako divoká jízda na horské dráze. Ještě stále se jim točila hlava, ztráceli rovnováhu a strachovali se o svůj život. Jenomže on a Honey si ho zachrání. Mattie takové štěstí mít nebude.

Od té doby, co je Lisa Katzmanová pozvala do své ordinace, hodně pátral. Ne všichni pacienti tak rychle podlehnou, jak tvrdila Lisa. Někteří žijí až pět let a plných dvacet procent lidí s ALS dosáhne takového stadia choroby, že se jejich stav z neznámého důvodu stabilizuje. Lidé jako Stephen Hawking, slavný britský astrofyzik, který dokázal s touto nemocí žít víc jak dvacet pět let a vede si natolik dobře, že zavrhl manželku, která při něm stála většinu oněch roků, a opustil ji kvůli jiné ženě.

Muži, pomyslel si Jake, a zavřel vodu s ostrým lupnutím v zápěstí. Jsme vážně darebáci.

Vyšel ze sprchy, osušil se jedním z růžových ručníků Honey a dumal, jestli si vůbec někdy zvykne na tu přehršli růžové barvy. Je možné, že bude Mattie žít dalších pětadvacet let a pomalu chátrat jako vězeň ve vlastním těle? Chtěla by to?

“Jasone?” zavolala Honey z druhé místnosti. Představil si ji, jak stojí v malé kuchyňce uprostřed sbírky starých džbánků a růžového skla z třicátých let. “Už budeš hotový?”

“Za dvě minuty,” ozval se a použil konec ručníku, aby otřel páru ze zrcadla nad umyvadlem, a spatřil svůj rozmazaný a pokřivený odraz, který se objevil, aby hned zase zmizel v jemném oparu. Jak ji jen může opustit? přemýšlel, když manželčina tvář překryla jeho vlastní. Bezmála šestnáct let s ním sdílela život. Jak ji teď může opustit, když jí zbývají jeden nebo dva roky?

Nebo tři. Nebo pět.

Jak ji může nechat, aby se ztratila do nicoty?

Už jsi promarnil přes patnáct let vlastního života. Jak ji může nechat umřít samotnou?

Všichni umíráme sami. Pomysli na svého bratra. Pomysli na Lukea.

Jak ji může zanechat tak bezmocnou, dovolit, aby se udusila vlastním strachem? Celý život se pomalu dusím.

Tak co znamená další rok, možná dva? Nebo tři. Nebo pět.

Jak se může vrátit, když ji nemiluje, když konečně sebral odvahu od ní odejít?

Nemusíš ji milovat. Můžeš tam jen být, abys ji podpořil.

Co by to byl za člověka, kdyby ji teď opustil? Co by to byl za chlapa? Zlobivý kluk, Jasone. Zlobivý kluk, Jasone. Zlobivý kluk Jasone.

Zlobivýklukdžejsne, zlobivýklukdžejsne, zlobivýklukdžejsne.

Před šestnácti lety ho Mattie lapila do pasti a dnes už ho do ní zase chytá. Nevadí, že umírá, že nemá situaci pod kontrolou a že tohle nechce o nic víc než on. Nakonec to vyjde nastejno. Je uvězněný. Je společně s ní pohřbíván zaživa. “Do prdele, sakra práce, do hajzlu!” křičel a bušil přitom do zrcadla, na jehož matném skle zanechala jeho pěst jasný otisk.

“Jasone, je ti něco?” Honey stála ve dveřích do koupelny plné páry.

Zdá se tak hrozně daleko, pomyslel si a měl strach, že když se odvrátí, zmizí docela. Jak dlouho bude čekat? uvažoval. “Honey …”

“A jé. Myslím, že se mi ten tvůj tón vůbec nelíbí.”

Jake ji vzal za ruce, odvedl zpátky do ložnice a posadil se s ní na kraj postele. “Musíme si promluvit,” řekl.

*

13

“Nechci si promluvit,” protestovala hlasitě Mattie a rozlíceně se vyřítila z kuchyně. “Už jsem ti to řekla. Snad jsem se vyjádřila dost jasně.”

“Nemáme na vybranou, Mattie,” přesvědčoval ji Jake a následoval do obývacího pokoje. “Jednoduše nemůžeme ignorovat, co se děje.”

“Nic se neděje.” Mattie začala obíhat velkou místnost jako pes, který se honí za ocasem, s napřaženýma rukama, a udržovala tak svého manžela v bezpečné vzdálenosti. Měla na sobě džínsy, starý červený svetr a odrbané kostkované pantofle. Jake si vzal svou právnickou uniformu - usedlý šedý flanelový oblek, bleděmodrou košili a o něco tmavší modrou kravatu. Moc se k sobě nehodíme, usoudila Mattie a litovala, že si aspoň neobula pořádné boty. Až na to, že v posledních několika dnech měla s botami potíže. Neustále zachytávala prsty o podlahu a zakopávala. Pantofle byly pohodlnější.

Podívala se k oknu, které zabíralo téměř celou jižní stěnu obývacího pokoje a přemýšlela o nedávno vypuštěném bazénu, který teď odpočíval pod ochranným zimním krytem, což byla ošklivá umělohmotná věc, která připomínala obří zelený igelitový pytel na smetí. V prvních několika týdnech po uzavření bazénu Mattie vždy trpěla jakýmsi plaveckým abstinenčním příznakem. Tenhle rok byl horší než většina ostatních. Možná si příští rok nechá bazén zastřešit. Bude to sice drahé, jak věděla, ale rozhodně by to stálo za to. Tím pádem by mohla plavat každý den po celý rok. Jake se možná bude vzpírat, ale co. Ať se klidně vzpírá. Mattie také uvažovala o tom, že dá přečalounit dvě křesla u okna. Místo bavlněného potahu se zlatými a růžovými proužky nechá dát něco jemnějšího, možná samet, ale ušák s béžovozlatým vzorem a květovaný ručně tkaný koberec si ponechá. Jake si může vzít krátké křídlo, které stojí v jihozápadním koutě pokoje, jelikož od té doby, co před několika lety přestala Kim chodit na hodiny klavíru, si ho nikdo nevšímá ani nepoužívá. Ale bude se s ním rvát zuby nehty o malou bronzovou sošku od Trovy, která se nachází vedle piana, o dvě fotografie Diane Arbusové visící na zdi za soškou, o obraz Kena Davise v pravém úhlu od ní a litografii od Rothenberga, která zabírala většinu protější stěny nad pohovkou. Není tady Jake právě proto? Aby se šábli o své poklady?

Napadlo ji to, když jí včera zavolal, že prý se u ní zastaví dnes odpoledne kolem druhé, protože je potřeba projednat nějaké záležitosti. Jenže pak dorazil k jejímu prahu, k jejímu prahu, se smutným úsměvem na tváři, přesně takovým, kvůli kterému by mu ty jeho dokonalé zuby nejradši vyrazila, a se schlíplým výrazem, jenž prozradil závažnost jeho úmyslů, ještě dřív než otevřel ústa, a Mattie došlo, že v jejich debatě nepůjde o to, jak urychlit rozvod, nebo o to, co kdo dostane. Zase to bude stejná obehraná písnička posledních několika týdnů, většinou totéž rafinované ukecávání, s nímž by možná uspěl u poroty, ale ji tím ani trošku nedojme, to jeho nenásilné naléhání, ať se na to zkusí dívat jako on, pokusy donutit ji pohlédnout do tváře pravdě, kterou odmítala vzít na vědomí nebo ji uznat.

Uplynulých čtrnáct dní volal Jake nejméně jednou denně. Trval na tom, že ji doprovodí na lékařské vyšetření do Severozápadní všeobecné a na kliniku v Lake Forest. Běhal do lékárny pro léky, které, jak několikrát zdůraznila, nehodlá užívat. Neustále jí byl k dispozici. Stručně řečeno najednou se proměnil v cosi, čím během bezmála šestnácti let jejich manželství nikdy nebyl - v manžela. “Vrať se do kanceláře,” doporučila mu nyní Mattie. “Máš plno práce.”

“Pro dnešek jsem skončil.”

Mattie se ani nepokusila skrýt své překvapení. “Panejo, já vážně musím být

nemocná,” podotkla. “Mattie …”

“Jen žertuju, Jakeu. Říká se tomu šibeniční humor. V každém případě,” pokračovala, než ji stačil přerušit, “jestli jsi dneska skončil, proč se nevěnuješ své maličké? Určitě bude u vytržení, že přijdeš domů tak brzy.”

“Už se tam nevrátím,” prohlásil Jake tak potichu, že si Mattie nebyla jistá, zda mu rozuměla.

“Cože?” vyhrkla bezděčně.

“Nemůžu se tam vrátit,” zopakoval s nepatrnou obměnou slov, aniž je dál rozvedl. “Vyrazila tě?” Mattie se tvářila nevěřícně. Opustil ji po téměř šestnácti letech kvůli ženě, která ho ani ne za tři neděle vyhodila?! A teď od Mattie očekává, že má na jeho zradu docela zapomenout, pohřbít svůj vztek a zraněné city a přivítat ho s otevřenou náručí? Můj dům je tvůj dům? Tak to ani náhodou, hochu. Takhle by to nešlo.

“Bylo to společné rozhodnutí,” vysvětlil Jake. “K čemu ses vlastně rozhodl?”

“Že bych se měl vrátit domů,” odpověděl.

“Domů,” opakovala Mattie. “Chceš říct, že se sem hodláš znovu nastěhovat?” “Říkám, že se sem chci zase nastěhovat.”

“A kvůli čemu?” Nepříjemný pocit u žaludku jí napověděl, že odpověď předem zná. Chce se vrátit domů ne proto, že ji miluje, ne proto, že si uvědomil, že udělal obrovskou chybu, ne proto, že jí chce být manželem, dokonce ani ne proto, že ho jeho přítelkyně vyhodila, ale protože věří, že Mattie umírá. “Tohle manželství nepotřebuje další posudek, Jakeu,” vyjela rozčileně. “Je s ním amen, skončilo, je mrtvé a pohřbené. Od té doby, cos odešel, se nic nezměnilo.”

“Všechno se změnilo.”

“Jo, nepovídej? Miluješ mě?” “Mattie …”

“Víš to, že za celou dobu manželství jsi mi nikdy neřekl, že mě miluješ? Snažíš se mi namluvit, že se tohle změnilo?”

Jake mlčel. Co na to mohl říct? “Usnadním ti to, Jakeu. Nemiluješ mě.” “Ty nemiluješ mě,” oponoval.

“Tak kvůli čemu se dohadujeme? Vždyť jsme zajedno. Není důvod, aby ses vracel.” “Je to tak správné,” pronesl Jake prostě.

“Podle koho?”

“Oba víme, že je to správné rozhodnutí.” “A kdy přesně ses takhle rozhodl?”

“Uvažuju o tom už několik dní. Dneska ráno to nakonec vykrystalizovalo.” “Chápu. A co tvá přítelkyně? Kdy to vykrystalizovalo u ní?”

Jake si prohrábl tmavé vlasy a zvrátil se do měkkých polštářů pohovky. “Mattie, nic z toho není relevantní.”

“Nejste u soudu, pane obhájce. Já jsem tady soudce a já to považuji za velice relevantní. Nařizuji vám, abyste mi odpověděl na mou otázku.”

Jake se odvrátil a předstíral, že se dívá na obraz Kena Davise a jeho impresionistické pojetí tichého nároží, kde slunce růžově září skrze listnaté letní stromy. “Dnes ráno jsme o tom mluvili. Ona se mnou souhlasí.”

“V čem s tebou souhlasí?”

“Že bych tady měl být s tebou a s Kim.”

“Tvá přítelkyně si myslí, že bys měl být doma s manželkou a dcerou. Jak moudré. A co bude zatím dělat, když budeš se ženou a dítětem tady?”

Jake zavrtěl hlavou, zvedl ruce do vzduchu, jako by chtěl namítnout, že neví, že už to není jeho starost.

“Cos jí řekl, Jakeu? Myslím, že mám právo to vědět,” pokračovala Mattie, když neodpovídal.

“Zná situaci,” odpověděl nakonec Jake.

“Myslí si, že umírám.” Mattie zase začala přecházet před manželem sem a tam jako tygřice v kleci, rozzuřená a připravená zaútočit. “Takže co? Plánuje si, že to přečká, je to tak? Doufá, že ten rok dva to vydrží za předpokladu, že to nebudu moc dlouho protahovat?”

“Chápe, že musím být tady.”

“Ano, má velké pochopení. To vidím. A co dál? Budeš se s ní tajně scházet? Tak to má v plánu? Tím pádem bude ušlechtilá, moudrá, chápající i děvka zároveň.” “Proboha, Mattie …”

“Mimochodem, jak se jmenuje?”

Mattie zahlédla v Jakeových očích nepatrný záchvěv, což považovala za znamení nerozhodnosti. Má jí to říct, nebo nemá? Čemu to prospěje? Napomůže to jeho kauze? Co s tou informací udělá? Může ji použít proti němu?

“Honey,” odpověděl tiše.

Na okamžik se Mattie zdálo, že oslovil ji. Cítila, jak se k němu její tělo nachyluje, buší jí srdce a její obranné schopnosti se ztrácejí.

“Honey Novaková.” “Cože?”

“Jmenuje se Honey Novaková,” opakoval, zatímco se její tělo přestalo nachylovat. “Zlatíčko medová Honey,” pronesla. “Není to sladké jméno - Honey jako med?

Promiň to hraní se slovíčky,” dodala a pak se v chvilkovém návalu vypětí zasmála jako šílenec. Je tak bláhová.

Jediný okamžik domnělé něhy a ona málem podlehla, ustoupila, souhlasila s čímkoli. “Tak se doopravdy jmenuje?”

“Prý je to přezdívka z dětství, která se nedala odlepit,” vysvětlil Jake.

“To sedí. Honey se nedá odlepit, protože to jméno je ulepené jako med.” Mattie znovu uslyšela svůj vlastní smích, tentokrát ostřejší a pronikavější než předtím. “Honey se lepí na Jakea,” pokračovala a snažila se zabránit tomu, aby se smích stupňoval, metastázoval a šířil jako nákaza. Ale bylo to, jako by existoval zcela mimo ni, jako by se nějaký nepřátelský živý tvor zmocnil vlády nad jejím tělem a používal její plíce a ústa, aby rozhlásil svou zlověstnou zprávu. Nedokázala přestat. Stala se jeho nedobrovolnou účastnicí. “Ach bože,” naříkala. “Ach bože, ach bože, ach bože.” A pak se zajíkla, zalapala po vzduchu a popadala dech, jenomže tu žádný vzduch nebyl a ona nemohla dýchat. Nepřátelská síla se smála, zalykala, kašlala a dusila ji.

Jake okamžitě vyskočil, objal ji kolem ramen a držel, dokud Mattie neucítila, že ten strašlivý zvuk v jejím hrdle ustává, že se naposledy zachvěla kašlem a postupně začíná normálně dýchat. Hned nato se vyvinula z Jakeova objetí, znovu se zhluboka nadechla, pak ještě jednou, otřela si slzy z očí a hřbetem ruky se omylem praštila do nosu. Jak dlouho bude trvat, než jí přestanou fungovat ruce? napadlo ji a žaludek jí sevřel strach. Jak dlouho potrvá, než si nebude schopná utřít vlastní slzy? Mattie přešla na druhý konec pokoje k pianu a prudce bouchla do kláves. Do vzduchu vylétla nelibozvučná hrst béček a křížků, které na protest zavyly jako vlci ve tmě. “Doprčic!” vykřikla Mattie. “Do prdky na krtky!” Chvilku se nikdo ani nepohnul, ani nepromluvil. Pak se Jake zeptal: “Mám ti něco přinést?” Hlas měl klidný, přestože se mu z tváře vytratila barva.

Mattie zavrtěla hlavou, protože se bála promluvit. Kdyby to udělala, přiznala by, co už oba věděli: že výsledky vyšetření jsou nezvratné, že umírá, že má Jake pravdu - všechno se změnilo. “V dubnu poletím do Paříže,” oznámila mu nakonec. “To je dobře.” Klid v Jakeově hlase zradil jeho užaslý pohled. “Pojedu s tebou.” “Ty se mnou pojedeš?”

“V Paříži jsem ještě nebyl.”

“Nikdy jsi tam nechtěl jet. Neměl jsi čas,” připomněla mu Mattie. “Udělám si ho.”

“Protože umírám,” pronesla Mattie tiše. Bylo to konstatování, ne otázka. “Prosím tě, dovol, abych ti směl pomoct, Mattie.”

“Jak mi můžeš pomoct?” Mattie se podívala na manžela, kterým jí byl bezmála šestnáct let. “Jak mi vůbec může někdo pomoct?”

“Pusť mě zpátky domů,” požádal.

Mattie seděla sama na pohovce v obývacím pokoji, schoulená na tomtéž místě, které předtím obsadil Jake, a pokoušela se vyznat v dnešním odpoledni, v posledních pár týdnech, v uplynulých šestnácti letech, a když už je v tom, čert to vem, tak do toho může zahrnout i posledních šestatřicet let. Odhrnula si vlasy z obličeje a utřela nekonečný přítok slz.

Zabloudila pohledem na sluncem potečkovanou ulici na velké olejomalbě od Kena Davise visící na zdi vpravo od piana. Ulice se velmi podobá té, kde vyrůstala, došlo jí, avšak dnes poprvé si tu souvislost uvědomila. Okamžitě uviděla osmiletou dívenku s vlasy plavými jako len, která se žene domů po ulici zalité sluncem od své kamarádky Lisy, celá netrpělivá, aby přišla včas na oběd. Tatínek ji vezme do Institutu umění. Probíhá tam velká výstava impresionistických obrazů, které jí chce ukázat. Celé týdny o ničem jiném nemluvil. Dnes je ten velký den.

Jenže kde je jeho auto? Na příjezdové cestě není a ještě dnes dopoledne, když šla navštívit Lisu jen kousek dál po ulici, ani ne půl bloku od nich, tam bylo. A teď tady otcovo auto není. Ale třeba musel na pár minut odjet, aby koupil něco k obědu, a hned se vrátí. Nemusí se strachovat. Tatínek tu bude zpátky každou chvilku.

Jenomže se pochopitelně nevrátil. Nikdy se nevrátil. Matka jí vysvětlila, že otec utekl s nějakou děvkou od něho z práce, a ačkoli Mattie nechápala, co myslela tou “děvkou”, věděla, že to znamená, že se otec nestihne vrátit včas,

aby ji vzal do Institutu umění.

V následujících týdnech po otcově zběhnutí Mattie po boku své matky nečinně přihlížela, jak z domu systematicky odstraňuje veškeré stopy po Richardu Gillovi, jak se zbavuje jeho šatstva do beden, jež posílala do Armády spásy, pálí veškeré papíry a dokumenty, které po sobě zanechal, jak z každičké rodinné fotografie vystřihuje jeho obličej, takže po nějaké době se zdálo, jako by ani neexistoval. Mattie si celkem brzy všimla, že se matka přestala dívat i na ni. “Kdykoli se na tebe podívám, vidím tvého otce,” vysvětlila jí podrážděně a zahnala dceru pryč, aby se mohla věnovat novému štěněti. A tak se Mattie každý den, když se vrátila domů ze školy, utíkala podívat na alba s fotografiemi, aby se přesvědčila, že ji také nepřipravili o hlavu, že tam stále ještě je, a její dětský úsměv ji pokaždé ujistil, že všechno nakonec dobře dopadne.

Ale nedopadlo. Ať se sebevíc snažila nebo sebeusilovněji modlila, otce nic nedonutilo, aby se vrátil, a matku, aby ji milovala. Ani známky, které dostávala, ani stipendia, která získala. Ničím, co učinila, ničeho nedosáhla. A co vlastně udělala? zamyslela se nyní Mattie, když se odtrhla od obrazu na zdi, zvedla z pohovky a loudala se v odrbaných kostkovaných pantoflích do kuchyně. Zaměnila jeden domov bez lásky za jiný a obětovala šestnáct let muži, který ji opustil kvůli své děvce.

Nakonec se jí život scvrkl na dvě slůvka - ona umírá. Uchichtla se a vzápětí se lekla. Bojím se zvuku vlastního smíchu, uvědomila si Mattie sklesle. Jeho výskyt je čím dál hojnější.

Ještě je pochopitelně nepatrná šance, že se lékaři spletli. Kdyby zašla k jinému specialistovi, souhlasila, že podstoupí další vyšetření, vydala se do Mexika hledat nějakou léčbu, třeba by objevila někoho, kdo by jí možná poskytl jinou prognózu, našla šťastný konec, po němž pátrá celý život. Jenže žádný šťastný konec neexistuje. Ani žádná léčba. Je pouze lék s názvem Riluzol. A jediné, co nabízí, je pár měsíců navíc. Mattie se šourala přes kuchyni a zvedla z linky lahvičku s pilulkami.

“Pokud ho budu užívat,” pronesla Mattie nahlas a vrátila neotevřenou lahvičku na bílý kachlíčkový povrch linky.

Jak bude na tu zprávu reagovat její matka? uvažovala Mattie v náhlém pokušení zvednout telefon a ihned jí zavolat. Dá se okamžitě do vystřihování její tváře z rodinných fotografií, nebo pomalu začne od Mattiiných nohou, pak přejde na paže a později na její torzo, jako by tím napodobovala průběh choroby, až nakonec zůstane jenom hlava?

Otec nemá tvář. Dcera nemá tělo. Matka nemá o ničem tušení. Povedená rodinka. Teď se chce Jake vrátit domů a být součástí jejího života tak dlouho, kolik jí z něho ještě zbývá. Prý to dělá kvůli tomu, že se chce zachovat správně. Ale je to správné? A pro koho?

“Potřebuješ někoho, kdo by tě vozil, kam bude potřeba,” argumentoval, čímž apeloval na její smysl pro praktičnost, když všechny ostatní pokusy selhaly. “Můžu řídit.”

“Nemůžeš. Co kdybys měla další bouračku? Co kdybys někoho zabila, proboha?” “Kim bude mít za pár měsíců řidičák. Může mě vozit ona.”

“Nemyslíš, že na Kim toho bude až dost?”

Právě tohle byla otázka, která Mattie svou jednoduchostí vyděsila, že ji nakonec donutila kapitulovat. Jak může žádat po Kim, aby pro ni byla jediným zdrojem citové opory, aby ji zvedala, když upadne, aby po ní sbírala věci, až toho ona nebude schopná, aby stmelovala kousky jejich rozpadlých životů, aniž by se sama nezničila? Její krásná holčička, pomyslela si Mattie, sladká malá paní učitelka Grundyová. Jak bez ní dcera přežije? “Jak ti dokážu říct, že tě opustím?” zeptala se nahlas, když slyšela harašit klíč v zámku.

“Mami?!” zavolala z haly Kim, když otevřela a zavřela dveře jedním plynulým pohybem. “Co se stalo?” vyptávala se, když se matka objevila ve dveřích kuchyně. “Vypadáš, jako bys plakala.”

Mattie otevřela ústa, aby promluvila, ale zarazil ji hluk auta, které zastavilo na příjezdové cestě. Kim se otočila jako na obrtlíku a podívala se ven okénkem na vchodových dveřích. “To je táta,” oznámila Kim a obrátila se očividně celá zmatená k matce. “Co ten tady dělá?”

*

14

“Přísaháte, že budete mluvit pravdu, celou pravdu a nic než pravdu? K tomu vám dopomáhej Bůh.”

“Přísahám.”

“Prosím, uveďte své jméno a adresu.”

“Leo Butler, State Street sto čtyřicet sedm, Chicago.” “Můžete se posadit.”

Jake ze svého místa u stolu obhajoby sledoval, jak Leo Butler, plešatějící a dobře oblečený dvaašedesátiletý muž, sundal ruku z bible a opatrně se posadil na židli. Dokonce i vsedě působil impozantně se svou bezmála dvoumetrovou postavou nepohodlně vmáčknutou do malé svědecké lavice, širokými rameny vtěsnanými do hnědého kašmírového saka, silným krkem a i přes udržované nehty drsnýma, velkýma rukama. Člověk se dá vyloučit z fotbalového mužstva, pomyslel si Jake, ale vzít mu fotbal tak jednoduché není. Zvláště tehdy, je-li tím dotyčným Leo Butler, bývalý vysokoškolský obránce, který ve svých pětadvaceti zdědil otcovo rozsáhlé oděvní impérium, aby ho po deseti letech div nepřivedl ke krachu. Zachránila ho jeho žena Nora, která svého manžela před jedenatřiceti roky krátce po svatbě vytáhla z průšvihu, aby ho pak v předvečer jejich rozvodu střelila bez varování do zad.

Jake se usmál na malou, křehkou bělovlasou paní v šedých hedvábných šatech, která seděla vedle něho za stolem obhajoby s rukama spořádaně složenýma v klíně, a vystouplé modré žíly na jejich hřbetech ostře kontrastovaly s oslnivou řadou diamantů na prstech. “Já za ty krámy zaplatila,” řekla Jakeovi při prvním rozhovoru. “Proč bych je nenosila?” Očividně není tak útlocitná, jak vypadá, pochopil tehdy Jake stejně jako nyní. Uvnitř tvrdá, zvnějšku jemná - ideální kombinace pro obhájce v procesu týkajícím se pokusu o vraždu, kde je odolnost stejně důležitá jako zevnějšek, a zevnějšek často stejně významný jako důkazy.

Jake věděl, že porota mnohdy ignoruje to, co slyší, ve prospěch toho, co vidí. A není jednou z prvních věcí, které člověka učí na právech, že vnější zdání spravedlnosti, jež se nabízí, je přinejmenším stejně důležité jako spravedlnost sama?

V této kauze se porota dozví o zahořklé a nešťastné manželce, rozlícené tím, že ji manžel opustil kvůli ženě mladší než jejich dcera, zaskočené stupňující se otevřeností jejich poměru a zoufale usilující o to, aby si zachovala společenské postavení na veřejnosti. Obžaloba ukáže, jak před více než rokem na Silvestra vlákala svého citově odcizeného manžela zpátky domů a naléhala na něj, aby se k ní vrátil. Pohádali se. Pokoušel se odejít. Šestkrát ho střelila do zad. Jeho přítelkyně, která venku čekala v autě, výstřely slyšela a zavolala policii. Nora Butlerová se bez odporu vzdala zatýkajícímu policistovi.

Odhaleno a uzavřeno, tvrdila policie. Vinna ve všech bodech obžaloby, hlásaly noviny. Jen se neunáhlete, prohlásil Jake, když se nechal najmout jako obhájce. Asistentka státního zástupce Eileen Rogersová, agresivní a atraktivní brunetka v elegantním tmavomodrém kostýmu s úzkými proužky, stála před porotou a žádala svědka, aby popsal svou majetkovou situaci a současné společenské postavení, rychle a zkušeně ho provedla lety strávenými v manželství, podrobně vylíčila jejich trpké hádky, nadměrné pití, naprosté zoufalství až přímo ke dni, kdy zažádal o rozvod. Pak se Eileen Rogersová odmlčela, zhluboka nadechla a snížila hlas do dramatického šepotu. “Pane Butlere, mohl byste nám vylíčit, co se stalo večer třicátého prvního prosince roku devatenáct set devadesát sedm?”

Jake se rázem otočil na židli a chvatně pátral v řadách publika, dokud nenašel tu, kterou hledal. Kim shrbeně seděla na sedadle uprostřed čtvrté řady a na rozdíl od ostatních návštěvníků se tvářila unaveně a otráveně. Dokonce i ti, kteří ji neznali, by podle jejího držení těla poznali, že tady nechce být. Tmavě blond vlasy měla v týle stažené do pevného drdůlku a okrouhlými, trucovitě našpulenými ústy skoro jako by vykřikovala svou nelibost. Ačkoli znuděnýma modrýma očima zírala přímo před sebe, Jake věděl, že si je vědoma jeho pohledu. Dávej pozor, Kim! chtělo se mu zavolat. Možná zjistíš, že to, co dělám, je zajímavé. Třeba se konečně o svém otci něco dozvíš.

Ne že by se alespoň vzdáleně zajímala o něco, co s ním souvisí, jak Jake pochopil. To mu dala jasně najevo během oněch tří měsíců, kdy se přestěhoval zpátky domů, když s ním mluvila pouze v případě, že ji přímo oslovil, podívala se na něj jen tehdy, když se jí připletl do cesty, a jeho existenci brala na vědomí pohledem, jenž vyjadřoval lítost, že není mrtvý. Tak jako se k matce chovala ochranitelsky, k němu naopak přezíravě, jako by jeden přístup diktoval druhý. Bylo jasné, že jestli chce Jake zlepšit vztahy s dcerou, musí to za něho udělat jeho práce. Takže když zjistil, že dnes mají ve škole den profesionálního rozvoje, využil příležitost a pozval Kim, aby s ním šla k soudu. “Myslím, že se ti to bude líbit,” řekl. “Je to ostře sledovaný případ, dost dramatický. Vezmu tě na oběd. Uděláme si hezký den.”

“Nezájem,” zazněla okamžitá odpověď.

“V osm ať jsi nachystaná,” trval na svém a v uších stále slyšel ozvěnu jejího hlasitého povzdechu. Cosi v jeho tónu jí napovědělo, aby mu to tentokrát neztěžovala, nebo se Mattie podařilo ji přemluvit. Ať tak či onak v určenou dobu

byla Kim oblečená, byť v neforemných džínsách a tričku, a připravená k odchodu. Cestou k budově soudu předstírala v autě spánek, což Jakeovi nevadilo, protože tu dobu využil k tomu, aby si v duchu doladil strategii pro dnešní křížový výslech. “Už jsme tady,” poznamenal, když zajel s vozem do garáže patřící k budově soudu, a jemně poklepal Kim na rameno. Prudce se odtáhla a Jake měl pocit, jako by mu od těla někdo urval vlastní paži. Dej mi šanci, Kiminko, chtělo se mu zaprosit, zatímco se ji snažil dohonit, když se velkými kroky schválně hnala k výtahům. “Kim …,” začal, jakmile vešli do budovy.

“Potřebuju na záchod.” Okamžitě zmizela za dveřmi dámské toalety a zdržela se tam plných patnáct minut, až se Jake obával, jestli má vůbec v úmyslu vyjít ven. A teď je tady ve čtvrté řadě na pátém sedadle od uličky a tváří se, jako by ji přejel parní válec, jako by se každou chvilku chtěla nenápadně sesmeknout z lavice a ztratit pod nohama dvou mužů středního věku, kteří vedle ní z obou stran seděli tak zpříma, jako kdyby spolkli pravítko. Neměl jsem ji nutit, aby sem chodila, pomyslel si Jake a uvažoval, čeho tím chtěl vlastně dosáhnout.

“Ten večer mi Nora kolem sedmé zavolala do bytu,” začal Leo Butler vyrovnaným, silným barytonem. “Řekla, že se musíme okamžitě sejít, že Sheena, naše dcera, má nějaké problémy. Odmítla je specifikovat.”

“Takže jste se vydal do Lake Forest?” “Ano.”

“A co se stalo, když jste tam přijel?”

“Nora na mě čekala u vchodu. Kelly jsem nařídil, aby zůstala v autě …” “Kelly?”

“Kelly Myersonové, mé snoubence.” “Pokračujte.”

Leo Butler si nuceně odkašlal do otevřené dlaně. “Vešel jsem s Norou dovnitř. Plakala a vyváděla, chovala se jako blázen. Poznal jsem, že pila.”

“Námitka,” ozval se Jake.

“Ctihodnosti,” okamžitě zareagovala žalobkyně, “Leo a Nora Butlerovi byli manželé přes třicet let. Myslím, že je schopen poznat, když se jeho žena napije.”

“Námitku připouštím,” řekl soudce Pearlman. “Pokračujte, pane Butlere,” vybídla ho Eileen Rogersová.

“Nora přiznala, že se s naší dcerou nic neděje, že ji použila jen jako záminku, aby mě dostala do domu, že je rozrušená, protože od mých advokátů dostala rozvodové papíry, že je nespokojená s tím, co jí nabízím, a chce, abych se vrátil domů, že si nepřeje, abych šel s Kelly na oslavu, a tak dál. Začínala být čím dál víc hysterická. Snažil jsem se s ní domluvit. Připomněl jsem jí, že nám to v manželství už dlouho neklapalo, že si jenom navzájem ubližujeme.”

Že to není ničí vina, že jí bude bez něho lépe, pokračoval Jake v duchu a nervózně se zavrtěl na židli.

“Nora najednou přestala plakat,” pokračoval Leo Butler, a dokonce i nyní se v jeho očích odrážel údiv. “Úplně se zklidnila a potom se tak divně zatvářila. Řekla, že když už jsem vážil takovou cestu, jestli bych se nemohl podívat na zářivku u kuchyňské linky, protože prý vydává zvláštní zvuky. Já na to, že zřejmě potřebuje jen vyměnit, a ona mě požádala, abych to udělal. Pomyslel jsem si, no co, vyměním ten krám a vypadnu. Vešel jsem do kuchyně a vtom jsem uslyšel hlasitý praskavý zvuk a na rameni ucítil ostré škubnutí, skoro jako by do mě někdo strčil. A pak se ozvalo další prásknutí a hned nato zase. Než jsem se vzpamatoval, ležel jsem na podlaze a Nora nade mnou stála se zbraní v ruce s tím podivným výrazem v obličeji. Teprve potom mi došlo, že mě postřelila. Vykřikl jsem něco jako: ,Noro, proboha, cos to provedla?’ Ale ona mlčela. Jen se posadila vedle mě na zem. Bylo to divné. Prosil jsem ji, ať zavolá pohotovost, a ona poslechla. Později jsem zjistil, že Kelly to už udělala. Cestou do nemocnice jsem v sanitce omdlel.”

“Kolikrát vás přesně střelila, pane Butlere?”

“Celkem šestkrát, i když všech šest výstřelů kupodivu minulo páteř a životně důležité orgány. Jsem naživu jen proto, že má bývalá žena tak mizerně střílí.” Celá soudní síň se zasmála. Jake čekal, jestli neuslyší stopy dceřina smíchu, a byl vděčný, že žádné nezachytil.

“Děkuji,” řekla žalobkyně. “Nemám další otázky.”

Jake okamžitě vstal. Přistoupil k porotě, která se skládala ze čtyř mužů, osmi žen a dvou náhradnic. “Pane Butiere, zmínil jste se, že vás vaše manželka zavolala kolem sedmé večer.”

“Ano. Má bývalá manželka,” upřesnil Leo Butler.

“Ano. Bývalá manželka,” opakoval Jake. “Ta, kterou jste po jedenatřiceti letech manželství opustil.”

“Námitka.”

“Pane obhájce,” varoval ho soudce.

“Promiňte,” rychle se omluvil Jake. “Takže vaše bývalá žena vás v sedm zavolala, řekla, že se něco přihodilo vaší dceři, a vy jste tam ihned přijel. Je to tak?” “No, to ne. Zrovna jsme se s Kelly oblékali na oslavu silvestra a rozhodli jsme se, že přípravy nejdřív dokončíme a pak se cestou na večírek zastavíme u Nory.” “Takže v kolik hodin jste dorazili do Lake Forest na Sunset Drive dvě stě šedesát pět? V půl osmé? V osm?”

“Mám dojem, že bylo něco po deváté večer.”

“Po deváté? Celé dvě hodiny poté, co vám vaše žena volala a oznámila vám, že se něco stalo vaší dceři?” Jake v hraném údivu zavrtěl hlavou.

“Nora použila tenhle trik už dřív,” odpověděl Leo Butler, neschopný zbavit se podrážděnosti v hlase. “Nevěřil jsem, že se opravdu něco přihodilo.” “Pochopitelně.” Jake se usmál na jednu starší porotkyni. Choval se k vám někdy manžel tak přezíravě? ptal se tím úsměvem.

“A měl jsem pravdu.” Leo Butler si opět odkašlal do dlaně.

“Mám dojem, že jste říkal, že jste do těch míst jeli na silvestrovský večírek.” “Ano. Večírek byl v Lake Forest.”

“Oslava u přátel?”

“Námitka, Vaše Ctihodnosti. Je to relevantní?” S úzkým obočím žalobkyně si pohrávala netrpělivost a pohybovala s ním nahoru a dolů.

“Myslím, že relevantnost bude brzy jasná,” prohlásil Jake. “Pokračujte,” vybídl ho soudce.

“Večírek u přátel?” opakoval Jake.

“Ano,” přisvědčil neochotně Leo Butler. “U Roda a Anne Turnberryových.” “Ach tak. S Turnberryovými jste se seznámili nedávno?”

“Ne. Znám je už hodně let.” “Kolik?”

“Cože?”

“Kolik let znáte Turnberryovy? Pět? Deset? Dvacet?”

“Přinejmenším dvacet.” Krk Lea Butlera nad límečkem jeho světležluté košile zčervenal.

“Je můj předpoklad, že Turnberryovi byli také přátelé vaší ženy, správný?” “Ano. Byli to Nořiny přátelé.”

“Ale Turnberryovi Noru na silvestrovskou oslavu nepozvali, je to tak?” “Rod si myslel, že pozvat nás oba za těchto okolností by nebylo vhodné.” “Ty okolnosti znamenaly, že jste si chtěl přivést svou novou přítelkyni?” “Ty okolnosti znamenaly, že jsme se s Norou rozváděli a začínal jsem nový život.”

“Nový život, který nezahrnoval Noru, ale naopak prakticky všechny její staré přátele,” konstatoval Jake.

“Námitka, Vaše Ctihodnosti.” Asistentka státního zástupce vstala. “Stále čekám na tu relevantnost.”

“Souvisí s duševním stavem obžalované, Ctihodnosti,” vysvětlil Jake. “Slavil se Silvestr a obžalovaná ho trávila sama, zatímco manžel šel na večírek se všemi jejími známými. Cítila se osamělá, odložená, opuštěná.”

“Námitka,” zopakovala Eileen Rogersová. “To už je příliš, Ctihodnosti. Pan Hart zbytečně řeční.”

“Nechte si to pro váš závěrečný proslov,” napomenul ho soudce a nařídil porotě, aby k Jakeovým pozdějším komentářům nepřihlížela, přestože námitku obžaloby zamítl.

“Takže, pane Butlere,” pokračoval Jake a znovu se podíval do řad publika ve snaze přitáhnout na sebe dceřin pohled. “Uvedl jste, že když jste konečně dorazil do svého dřívějšího domova, zastihl jste manželku ve velmi rozrušeném stavu.”

“S naší dcerou to nemělo vůbec nic společného.” Leo Butler se snažil, aby jeho hlas nezněl defenzivně.

“Ne,” souhlasil Jake. “Vaše žena byla rozčilená, protože obdržela rozvodové papíry, jak jste uvedl. Nebyla spokojená s nabídkou na finanční vyrovnání. Je to tak?”

“To je pravda.”

“Jaká byla ta nabídka?” “Prosím?”

“Co jste nabízel vaší šedesátileté ženě po více než třiceti letech manželství?” “Byla to dost velkorysá nabídka.” Leo Butler se pohledem dovolával u žalobkyně pomoci, ale Eileen Rogersová nechala otázku být. (Dělá za mě mou práci, Jake skoro slyšel, jak uvažuje. Uvádí motiv střelby. Ani mě nenapadne vznést námitku.) “Mohla si ponechat dům, auto, šperky, kožichy a k tomu velmi slušné výživné,” vyjmenoval Leo Butler.

“A co podnik?”

“Ten jsem zdědil po otci,” vysvětlil Leo Butler. “Podle mě na něj Nora nemá žádné právo.”

“I přesto, že když jste si ji bral, váš podnik krachoval? I přesto, že vás doslova zachránila před bankrotem?”

“Myslím, že je to přehnané …”

“Popíráte, že v podstatě použila veškeré své dědictví, aby vyplatila vaše věřitele?”

“Neznám přesná čísla.”

“Jsem přesvědčený, že bychom si je uměli zjistit.”

“Nora dokázala člověka podpořit,” přiznal Leo Butler neochotně. “Ale co pro vás nedávno udělala?”

“Námitka.” “Beru zpět.”

“Řekl jste, že než jste přijel, vaše manželka pila.” “To je pravda.”

“Také jste uvedl, že celé vaše manželství hodně pila. Kdy přesně začala pít?” “Na to nedokážu odpovědět.”

“Mohla začít někdy v době, kdy jste ji začal bít?”

Asistentka státního zástupce tak spěchala s námitkou, že málem spadla ze židle. “To už přestává všechno, Ctihodnosti. Kdy jste přestal bít svou ženu?!”

“Mám dojem, že otázka zněla, kdy jste začal bít svou ženu,” namítl Jake, zatímco se místnost naplnila smíchem, “ale jsem rád, že jsem ji mohl znovu položit.” Zhluboka se nadechl. “Pane Butlere, jak často jste podle vás během vašeho manželství svou ženu bil?”

“Námitka, Ctihodnosti.”

“Popíráte, že jste svou manželku bil?” nedal se odbýt Jake. “Námitka.”

“Zamítá se,” oznámil soudce a Eileen Rogersová dosedla na židli s hlasitým žuchnutím. “Svědek odpoví na otázku.”

“Svou ženu jsem nebil,” prohlásil Leo Butler a složil mohutné ruce do klína, jako by je chtěl před porotci schovat.

“Tvrdíte, že jste ji ani občas neprofackoval?” “Možná jsem ji jednou dvakrát během hádky plácnul.”

“Jednou dvakrát měsíčně, týdně nebo denně?” naléhal Jake a vrhl pohled na Noru, která při hrdém pokusu narovnat kostnatá ramena působila ještě zranitelněji. “Námitka.”

“Přijímá se.”

“Je pravda, pane Butlere, že jednou jste manželku uhodil tak prudce, až jste jí protrhl ušní bubínek?”

“To byla nehoda.”

“To věřím.” Jake se na místě prudce otočil a hravě vtáhl porotce do sféry svého vlivu. Očima přejížděl řady diváků, dokud se nestřetl se stejně modrýma očima své dcery, která se teď na sedadle nakláněla dopředu. Jakmile zaregistrovala jeho pohled, okamžitě se stáhla a zaujala svou původní nahrbenou pozici. Jake se málem usmál. “Je pravda, že prakticky všechny vaše hádky končily tím, že jste své manželce nafackoval?”

“Námitka, Vaše Ctihodnosti. Pan Butler není ten, kdo je zde souzen.” “Přijímá se. Pokračujte, pane obhájce.”

“Pohádal jste se s vaší manželkou i v onen zmíněný večer, je to pravda?” zeptal se Jake.

“Neuhodil jsem ji,” přišla okamžitá odpověď.

“Ale měla důvod se domnívat, že to uděláte,” konstatoval Jake a čekal na nevyhnutelnou námitku, která ihned následovala. “Uvedl jste, že najednou se vaše žena velmi zklidnila a požádala vás, abyste vyměnil zářivku v kuchyni.”

“Ano.” Leo Butler se zhluboka nadechl a viditelně se mu ulevilo, když se změnilo téma hovoru.

“Jak vypadala?” “Kdo?”

“Vaše žena. Bývalá manželka,” opravil se Jake a opět se usmál na několik porotkyň středního věku. Jak byste popsal její chování?”

Leo Butler pokrčil rameny, jako by nikdy příliš nepřemýšlel, jak by popsal ženu, s níž byl více než třicet let ženatý. “Prostě jako by úplně strnula,” řekl nakonec. “Oči jako by jí zeskelnatěly.”

“Zeskelnatěly? Myslíte tím, že se dostala do jakéhosi transu?”

“Námitka,” vyhrkla Eileen Rogersová. “Pan Hart vkládá svědkovi slova do úst.” “Naopak, pouze hledám vysvětlení.”

“Zamítá se.”

“Vypadala Nora Butlerová, jako kdyby se octla v jakémsi transu?” opakoval Jake. Leo Butler předvedl svůj rozrůstající se repertoár různých vzdechů, kašlání a cukání. “Ano,” připustil nakonec.

“A potom, co po vás vystřelila, jak vypadala?” “Pořád stejně.”

“Jako by byla v nějakém transu,” opakoval Jake potřetí. “Ano.”

“Když jste ji potom požádal, aby zavolala pohotovost, jak na to reagovala?” “Zavolala tam.”

“Žádné námitky? Žádný odpor?” “Ne.”

“Jak byste popsal její chování? Jako živé? Apatické? Běžela k telefonu?” “Šla pomalu.”

“Jako kdyby byla v jakémsi transu?” “Ano,” souhlasil Leo Butler.

“Nemám další otázky, pane Butlere,” uzavřel Jake. “Můžete jít.”

Jake se díval, jak se svědek vyprostil ze svědecké lavice a rychle odcházel mírně nakloněný dopředu, jako by chtěl zamaskovat svou hřmotnou postavu, na místo vedle asistentky státního zástupce. Jeden bod pro hodné hochy, pomyslel si Jake a kradmo se znovu podíval do řad publika v naději, že na dceřině tváři uvidí blahopřejný úsměv. Ale když jeho pohled dospěl do čtvrté řady, spatřil na místě, kde Kim seděla, pouze prázdný prostor. Zaregistroval za sebou pohyb a otočil se právě ve chvíli, kdy jeho dcera proklouzla těžkými dřevěnými dveřmi v zadní části soudní síně a zmizela.

*

15

“Tak cos tomu říkala?”

Kim pokrčila rameny a rozhlédla se po temné, opravdu dost zašlé putyce na rohu California Avenue a Dvacáté osmé ulice. Otec se jí už několikrát omluvil za to, že v okolí nejsou žádné lepší restaurace, i když ji ujišťoval, že Fredo dělá “fakt jedlý hamburgery”. Zajímavá volba slov, pomyslela si Kim. “Maso nejím,” oznámila mu.

“Jak to?”

“Protože je to hnusný, krutý a jde to na tloušťku,” odpověděla vzpurně. “Jíš kuřecí.”

“Nejím akorát červený maso,” upřesnila. “Jsem tu snad u nějakého výslechu?” “Samozřejmě že ne. Jen jsem byl zvědavý. Netušil jsem, že nejíš červené maso.” Kim se zatvářila otráveně, čímž chtěla naznačit svůj maximální nezájem o probírané téma. Je spousta věcí, které otec netuší, pomyslela si a uvažovala, jestli se nedá nějak vyhnout tomu, aby se po obědě nemusela vracet k soudu.

Právě v tu chvíli se jí zeptal, co si myslí o dopoledním soudním řízení, přestože Kim dobře věděla, že otec se jí ve skutečnosti ptá, jaký má názor na jeho výkon.

“Šlo to.” Znovu pokrčila rameny. Gesto bylo menší, méně výrazné než předchozí pokrčení ramen.

“Nic víc?”

“Co mám podle tebe říkat?” zeptala se. “Jen mě zajímá, co si o tom myslíš?”

“Prostě to ušlo.” Tentokrát se ani neobtěžovala pokrčit rameny. “Můžeme si už objednat?”

Jake kývl na číšníka, který přistoupil k jejich malému boxu na pravé straně rychle se zalidňujícího baru s perem v ruce, aby přijal jejich objednávku. “Máte thajský kuřecí salát?” zeptala se Kim, aniž se podívala do jídelního lístku.

Číšník, jehož vlnité tmavé vlasy měly téměř stejný odstín jako jeho pokožka, se zatvářil zmateně. “Máme sendvič s kuřecím salátem,” odpověděl snaživě se silným španělským přízvukem.

“Já nechci sendvič s kuřecím salátem,” umíněně trvala na svém Kim. “Je tam spousta majonézy. To by mohl člověk rovnou sníst půl kila másla.”

“Sendvič s kuřecím salátem, to není špatné,” přesvědčoval ji Jake, zavřel jídelní lístek a usmál se na číšníka. Kim by zajímalo, jestli si ji otec snaží schválně znepřátelit.

“Dva sendviče s kuřecím salátem?” ověřil si číšník.

“Ne!” skoro zakřičela Kim. “No tak jo. Ale můžete mi ten můj udělat s nízkotučnou majonézou?”

“Hranolky, nebo salát?” zeptal se číšník Jakea a Kim si už vůbec nevšímal.

“Hranolky,” odpověděl Jake.

“Salát,” vyhrkla Kim, přestože hranolky, které někdo jedl vedle v boxu, tak lákavě voněly. “A mohli byste mi ho dát bez zálivky?”

“Něco k pití?” zeptal se číšník Jakea. “Kávu,” odpověděl.

“Dietní kolu,” ozvala se hlasitě Kim, aniž se jí někdo ptal.

“Někde jsem četl, že dietní limonády nejsou moc zdravé,” poznamenal Jake, mezitímco číšník odcházel a kroutil přitom hlavou.

“Že bych já četla to samý o kafi?” opáčila Kim.

Jake se usmál, což Kim poněkud znervóznilo. Proč se usmívá? Neřekla vůbec nic vtipného ani veselého, nebo dokonce vzdáleně pozitivního. Chce ji snad úmyslně provokovat? Nejdřív ji přivleče k soudu, aby se koukala, jak dělá bububu na nějakého ubohého prďolu na lavici pro svědky, dokud se ten hlupák schlíple neodplíží pryč, přestože to byl vlastně on, koho prokristapána postřelili. A navíc šestkrát. Do zad! A pak, když jdou na oběd, jí dá vybrat mezi kantýnou v budově soudu, nebo tímhle ujetým bufáčem. Ježíšmarjá, kdo to kdy viděl, aby se v takovém pajzlu s narvaným barem právníci drali o pozornost barmana s místními opilci a dali se rozeznat jedině podle oblečení?

“Kam jsi šla dnes dopoledne, když jsi na tak dlouho zmizela?” vyptával se Jake. “To nebylo na dlouho.”

“Na půl hodiny,” upřesnil Jake.

Kim vzdychla a podívala se ke dveřím. “Potřebovala jsem na čerstvej vzduch.” “Na čerstvý vzduch, nebo na další cigaretu?”

Kim po něm střelila pohledem. “Kdo říká, že jsem měla cigaretu?” “Nikdo nemusí nic říkat. Cítím to z tvých vlasů až sem.”

Kim nejdřív chtěla protestovat, ale pak to zavrhla. “No a?” zeptala se vzdorovitě, jako by svého otce vybízela, aby s tím něco udělal.

“Není ti ještě ani šestnáct, Kim. Přece víš, jak je kouření nebezpečné.” “Zabije mě to, že jo?”

“Je to možné,” souhlasil Jake. “Máma nikdy nekouřila.” “Správně.”

“A umírá,” konstatovala Kim suše, ačkoli se musela nutit, aby ta slova vypustila z úst.

“Kim …”

“Nechci se o tom bavit.”

“Myslím, že bychom se o tom měli bavit.” “Teď ne,” odporovala Kim.

“Kdy?”

Kim pokrčila rameny, zhluboka vydechla a slyšela, že otec udělal totéž. “Uniklo mi něco zajímavýho, když jsem byla pryč?” zeptala se. “Roztrhal jsi nacucky nějakýho dalšího nic netušícího hlupáka?”

Zdálo se, že to otce opravdu překvapilo. “Tak to je tvá představa o tom, co dělám?”

“Není to tak?”

“Spíš si myslím, že se snažím zjistit pravdu.”

“Pravda je, že tvá klientka šestkrát chladnokrevně střelila manžela do zad.” “Pravda je, že má klientka byla v té době v hysterickém disociativním stavu.” “Pravda je, že si celou tu habaďůru naplánovala.”

“Byla dočasně nepříčetná.”

“Byl to úmyslný, předem promyšlený čin.”

Jake se kupodivu usmál. “Byla by z tebe dobrá právnička,” podotkl.

Kim v jeho hlase zaslechla pýchu, o kterou se neprosila. “Nezájem,” vyštěkla a všimla si, jak sebou trhl. “Teda vážně. Jak můžeš takový lidi obhajovat? Víš přece, že se provinili.”

“Myslíš, že všichni lidé obžalovaní ze zločinu jsou vinni?”

“Většina z nich.” Je to tak? zamyslela se Kim. Opravdu je o tom přesvědčená? “I kdyby to byla pravda,” namítl Jake, “náš právní systém je založený na předpokladu, že každý má právo na nejlepší možnou obhajobu. Kdyby se advokáti

začali chovat jako soudci a porotci a odmítali hájit každého, kdo je podle nich vinen, celý systém by se zhroutil.”

“Připadá mi, že už se hroutí. Třeba ty - pořád jenom osvobozuješ provinilce. Tomu říkáš spravedlnost?”

“Abych parafrázoval Olivera Wendella Holmese, mým úkolem není vykonávat spravedlnost. Mým úkolem je hrát hru podle pravidel.”

“Takže to pro tebe není nic než hra?” “Tak jsem to neřekl.”

“Pardon. Já myslela, že jo.”

“Chceš tvrdit, že v tvém světě není místo pro polehčující okolnosti?” zeptal se Jake.

Kim vizuálně naznačila nesouhlasné zabručení. O čem to mluví teď? “Co to znamená?”

“Polehčující okolnosti,” opakoval Jake. “To jsou okolnosti, které zmírňují závažnost činu, které umožňují ospravedlnit …”

“To, že manželka šestkrát střelí manžela do zad? Klika, že máma nemá zbraň.” Jake zbledl a hruď se mu vzedmula, jako by postřelili jeho samotného. “Jen chci říct, že věci nebývají vždycky předem určené. Někdy jsou oprávněné důvody …” “Vzít někomu život? To teda ne. Připadalo by mi hnusný, kdyby sis to myslel.” Kim sbírala síly, aby čelila otcově výbuchu hněvu. Místo toho viděla, že mu v koutcích úst pohrává úsměv. “A taky kruté a jdoucí na tloušťku?” zeptal se. “Cože?”

“Promiň. To byl jen pokus o žert.” “To jako že si ze mě děláš srandu?”

“Promiň,” zopakoval Jake, zatímco Kim se snažila ubránit náhlé hrozbě nechtěného pláče. Očekávala, že se bude vztekat otec, ne ona. “Vážně, Kiminko, nechtěl jsem se tě nijak dotknout.”

“Kdo tvrdí, že ses mě dotkl? Máš dojem, že mi záleží na tom, co si myslíš?” “Mně záleží na tom, co si myslíš ty,” prohlásil Jake.

Kim se pohrdavě uchechtla, odvrátila se a soustředila svou pozornost na mladíka, který pracoval za barem. Sledovala, jak nalévá jednomu zákazníkovi sklenku skotské, dál na něj upřeně civěla, jak utírá stůl a nalévá někomu jinému panáka vodky. Pár vteřin nato ucítil její pohled a usmál se. Kim našpulila rty, což zřejmě považovala za sexy a vyzývavé.

“Co to děláš?” zeptal se jí otec. “Máš něco v zubech?” “Cože? Nerozumím ti.”

Číšník jim přinesl nápoje. “Sendviče budou za chvilku,” oznámil.

“Už se nemůžu dočkat,” poznamenala Kim a bloudila pohledem po malé skupince mužů a žen u baru. “Kdo je to?” vyzvídala Kim, čímž myslela atraktivní ženu na protějším konci, která na ně mávala. Jedna z tvých přítelkyň?”

“Jmenuje se Jess Kosterová,” řekl Jake nenuceně, ačkoli Kim postřehla, že mu na spáncích lehce zaškubaly svaly. “Je to asistentka státního zástupce.”

“Je moc hezká.” Jake přikývl.

“Vyspal ses s ní někdy?” “Cože?”

Kim viděla, jak mu šálek s kávou málem vyklouzl z rukou. “Vyspal ses s ní?” opakovala a představovala si, jak se otec vrhne přes poškrábaný úzký laminátový stůl, který je odděloval, chytne ji za krk a začne škrtit. Čím by se hájil, kdyby byl obžalován z vraždy svého jediného dítěte? Dočasnou nepříčetností?

Zabitím v sebeobraně? Polehčujícími okolnostmi?

“Nebuď směšná,” zchladil ji otec a ta slova zabolela víc než pomyslné ruce kolem jejího hrdla.

Kim cítila, že se jí oči zalily slzami. Sklonila hlavu, než si toho otec mohl všimnout, vyklouzla z boxu, popadla svou velkou černou koženou tašku, vstala a bezmocně se rozhlížela po místnosti, neschopná zaostřit zrak.

“Co to děláš? Kam jdeš?” zeptal se Jake.

“Kde je záchod?” dožadovala se odpovědi od číšníka, který jím přinesl sendviče. Číšník ukázal bradou dozadu do místnosti. “Dolů po schodech!” volal za ní.

Kim energicky kráčela do zadní části restaurace a celá místnost se jí přes slzy rozplývala před očima. Do pytle, pomyslela si. Jak si otec dovoluje být tak přezíravý? Její otázka byla možná nevhodná, ale to mu nedává právo, aby si z ní utahoval a nadával jí, že je směšná. Ona není směšná. To on je směšný s tím svým elegantním modrým oblekem, dozadu ulíznutými vlasy a povýšenými, samolibými, vševědoucími názory, když se ji snaží poučovat o právním systému, přestože každý ví, že žádná taková věc jako spravedlnost neexistuje. Kdyby existovala, tak by její krásná maminka, která nikdy nikomu za celý život ničím neublížila, neumírala kvůli nějaké pitomé nemoci, jejíž název nikdo ani nedokáže vyslovit, natož ji pochopit, zatímco otec, který lže, podvádí a většinu života věnuje tomu, aby vysekal zabijáky a další různé darebáky z vězení, je živý a zdravý.

Kde je v tomhle nějaká spravedlnost?

Kim našla vzadu v matně osvětlené místnosti strmé schodiště, pomalu začala sestupovat dolů, přidržovala se rukou stěny a velká kabela jí narážela do boku. V dálce zpíval John Denver o krásách přírody. No prosím, pomyslela si Kim, když otevřela dveře do místnůstky dámského záchodu u paty schodiště. Ten chudák celý život tráví zpíváním o horách, slunci a prostých radostech života, a co se mu stane? Zkušebnímu letadlu, které pilotuje, dojde palivo, on se zřítí do moře a

okamžitě umře. Ty mi něco vykládej o spravedlnosti!

Kim strčila do dveří kabinky, sklopila sedátko a posadila se. Nechtělo se jí na malou. Potřebovala cigaretu. A ne nějakou pitomou obyčejnou cigaretu, ale právě tu speciální, kterou jí Teddy ubalil o víkendu. “Tak pojď, vylez, ať jsi kde jsi,” škemrala, když prohledávala neforemnou koženou kabelu. Na jejím dně objevila několik volně pohozených jointů a jeden si dala do pusy. “Co to děláš? Máš něco v zubech?” zeptala se posměšně ve snaze napodobit svého otce, pak si zapálila nedbale ubalenou cigaretu a zahihňala se ještě dřív, než vdechla kouř. Zhluboka potáhla a okamžitě ucítila, jak jí plíce propaluje štiplavý dým, který v nich plných pět vteřin zadržovala tak, jak jí to ukázal Teddy. “Všechny mý trable jsou v čudu,” zašeptala, pomalu vydechovala kouř a na jazyku jí uvízla nasládlá chuť marihuany. Znovu vdechla kouř, opřela se o obnažené potrubí na zdi barvy nemocniční zeleně a přiměla své tělo k odpočinku. Teddy má pravdu. Jen dva prásky a otcova slova už ztratila hodně ze své palčivosti. Pan Chytrák. Pan Polehčující okolnosti. Další šluk a nic z toho, co jí řekl, ji bolet nebude.

Ještě pár pávů a kdoví, možná i spravedlnost se vrátí. Mým úkolem není vykonávat spravedlnost, prohlásil, když citoval nějakého Sherlocka Holmese nebo koho. Mým úkolem je hrát hru podle pravidel.

Jenomže to nedělá, že jo? Manželská pravidla přikazují věrnost, oddanost a lásku. V tomhle Jake Hart nehraje hru podle pravidel.

Kim zavřela oči a vychutnávala svíravý pocit v hrudi. Proč máma vlastně tátovi dovolila, aby se vrátil? Ony ho nepotřebovaly. Klidně by se o maminku starala, dokud by jí nebylo líp. A ono jí bude líp, bez ohledu na to, co Kim před chvílí řekla. Ty pilulky, které bere, zřejmě zabírají. Nemá žádné bolesti. Vypadá báječně. Občas jí zdřevění noha a ztratí rovnováhu nebo jí něco upadne, ale to se může stát každému. Nepřipadá v úvahu, že maminka ztratí schopnost chodit, hýbat se, mluvit a polykat, jak to tvrdí všichni doktoři. Kromě toho vědci už jsou jen malý kousíček od objevu nějakého léku, jak ji matka ujistila. Do té doby by si obě dvě určitě poradily i bez Jakea.

Na schodech před místnůstkou zaslechla Kim kroky. Zbystřila sluch, když se zastavily přede dveřmi záchodu. Vzápětí uslyšela, jak se dveře otevřely a zavřely, sklonila se a uviděla černé lodičky s pěkně tvarovanými lýtky, které zaplnily prostor mezi umyvadlem a toaletou. Kim vyskočila, zvedla poklop a odhodila to málo, co z cigarety zbylo, do mísy. Spláchla a sledovala, jak špaček mizí. Pak horečně rozháněla rukama vzduch ve snaze zbavit malou kabinku kouře.

Teprve když se ujistila, že je vzduch čistý, odvážila se vyjít ven.

V ženě čekající vedle umyvadla okamžitě poznala asistentku státního zástupce, která mávala na jejího otce. Jess Cousinsová nebo Costnerová. Tak nějak. Kim se na ni usmála, ale žena na ni zírala, aniž úsměv opětovala. Zakyslá haluz, pomyslela si Kim, když si umývala ruce, ačkoli to nebylo potřeba, a bez ohlédnutí odešla z místnosti.

“Je ti dobře?” zeptal se jí otec, když vklouzla zpátky do boxu.

Kim přikývla a snažila se soustředit na sendvič s kuřecím salátem na talíři před sebou. Ale ten se jí neustále rozostřoval a zase zaostřoval před očima, že jí dalo práci udržet ho v klidu.

“Nechal jsem ti hranolky,” hlásil Jake.

Kim zavrtěla hlavou a okamžitě zalitovala, že to udělala. Z toho pohybu dostala závrať. Zvedla sendvič k ústům a pořádně si ukousla. “Je dobrej,” slyšela se říkat, jako by její hlas patřil někomu jinému.

“Podívej, Kiminko,” začal otec. “Vím, jak je to teď pro tebe těžké. Vím, že je toho na tebe velká porce.”

“Snažím se to do sebe rychle naládovat,” vyhrkla Kim a zahihňala se.

“Víš, co tím myslím. Jsem tady pro tebe, jestli si o tom chceš promluvit.” “Už jsem ti řekla, že se o tom bavit nechci.”

“Já ano,” trval na svém Jake a Kim se hlasitě rozesmála.

“Takže tím míníš vlastně naznačit, že já jsem tady, kdyby sis ty o tom hodlal promluvit.” Opět se zasmála, neobyčejně spokojená se svou chytrostí.

“Kim, není ti něco?”

“Nic mi není.” Kim si ukousla obrovské sousto ze sendviče a cítila, že jí trochu kuřecího salátu steklo na bradu. “Je to moc dobrý,” podotkla. “Fredo dělá fakt docela jedlý hamburgery.”

“Vím, že jsi naštvaná, že jsem se přistěhoval zpátky,” nedal se odradit Jake. “Proč ses vůbec vracel?” dotírala na něho Kim a překvapila ji naléhavost otázky, kterou neměla v úmyslu položit. “A prosím tě, neurážej mou inteligenci vysvětlením, žes to udělal kvůli mně.”

Nastala dlouhá odmlka.

“Víš vůbec, proč ses k nám vrátil?” dožadovala se odpovědi Kim a hned dodala: “Nevadí. Stejně je to už jedno. Jsi zpátky. Takže je to čistě teoretická otázka.

Nepoužívají ten výraz právníci?” Dojedla jednu půlku sendviče a načala další. “Jsi hodně rozzlobená, Kim. Chápu to.”

“Nic nechápeš. Nikdy jsi nic nechápal.”

“Možná kdybys mi dala aspoň poloviční šanci …”

“Poslouchej,” přerušila ho Kim, připlácla zbytek sendviče na talíř a sledovala, jak se rozpadl. “Jestli ti máma dovolila, aby ses nastěhoval zpátky po tom všem, cos provedl, dobrá, to je její věc. Řekla jsem jí, co si o tom nápadu myslím, ale evidentně se mnou nesouhlasila, takže měla jsem vůbec na vybranou? Neměla.

Po čem Jake Hart zatouží, to taky dostane. Když chce zahnout, tak zahne. Když si přeje odejít, odejde si. Když se uráčí vrátit, vrátí se. Myslím, že moje jediná otázka zní, jak dlouho u nás hodláš trčet, než mámě bude zas líp?” Kim se ve snaze dát dohromady sendvič pokoušela sebrat zbloudilé kousky kuřecího salátu a nandat je zpět mezi tenké krajíčky chleba.

“Kim, zlatíčko, nebude jí líp.”

“To nemůžeš vědět.” Kim se nemohla na otce ani podívat. Kdyby to udělala, musela by mu hodit zbytky sendviče do tváře.

“Bude se to zhoršovat …”

“Tak ty jseš teď taky doktor, jo?”

“A je důležité, abychom se společně pokusili to nějak …” “Já tě neposlouchám.”

“… že uděláme všechno, co je v našich silách, aby se maminka cítila dobře a byla šťastná.”

“Abys ulevil svýmu špatnýmu svědomí?” odsekla Kim. “Aby ses cítil trochu líp?” “Možná,” souhlasil Jake. “Možná i kvůli tomu.”

“Jedině kvůli tomu, a ty to víš.”

Jake si zamnul čelo, zavrtěl hlavou a nakonec si opřel bradu do dlaně. “Ty mě vážně nenávidíš, viď?” pronesl a bylo to spíš konstatování než otázka.

Kim pokrčila rameny. “Copak se nepředpokládá, že děti nenávidí své rodiče?” zeptala se. “Tys je nenáviděl taky.”

“To ano,” přisvědčil.

Kim očekávala, že se bude hájit, poukazovat na zjevné rozdíly mezi její a jeho situací, ale on mlčel. Otec mluvil o dětství zřídkakdy. Kim věděla, že byli on i jeho bratři týráni. Už mockrát se ho na to chtěla zeptat a teď jí k tomu dával skvělou příležitost, ale ona mu svou zvědavostí neposkytne zadostiučinění.

Vypadá vyčerpaně, pomyslela si Kim a téměř jí ho bylo líto. “Neměli bysme se vrátit k soudu?” zeptala se.

Jake se podíval na hodinky a okamžitě mávl na číšníka, aby mu přinesl účet. Hned poté, co Jake zanechal na stole peníze, odvedl dceru do přední části restaurace. “Jakeu,” ozvala se odněkud za nimi nějaká žena.

Kim se otočila a spatřila, jak k nim kráčí Jess Cousinsová či Kosterová nebo jak se jmenuje. Její otec je obě chvatně představil.

“Jak se ti vede?” zeptal se Jake.

“Dobře,” odpověděla Jess Kosterová a přejela pohledem z Jakea na Kim a pak zase na Jakea. “Myslíš, že bych s tebou mohla na chvilku mluvit?”

“Samozřejmě.”

“Počkám venku,” zareagovala Kim.

“Stalo se něco?” slyšela ještě otcovu otázku, když otevřela dveře a vykročila na ulici. Venku jeho slova ihned odnesl vítr. Stalo se něco? opakoval jako ozvěna. Stalo se něco? Stalo se něco?

Staloseněco? Staloseněco? Staloseněco?

*

16

Mattie stála ve dveřích pokoje pro hosty a prohlížela si Jakeovu neustlanou postel. Přes velké dvoulůžko přehodil svým typickým způsobem bíle a žlutě pruhovaný přehoz, takže to vypadalo, jako že je ustláno, ale Mattie poznala podle nedbale vykukujícího kostkovaného povlečení, že je pod přehozem pěkně zmuchlané. Jak se někdo může pořádně v noci vyspat v neustlané posteli? přemítala a zvolna k ní přistoupila. Natáhla se, aby natřásla polštář, a sledovala, jak jí vylétl z ruky, přistál na nočním stolku vedle postele a málem srazil jemně plisované stínítko lampy z bílého porcelánového stojanu. “To se povedlo,” zamumlala Mattie a dosedla s ztichnutím na postel. Vzala polštář, opřela si ho za krkem o pelest, zvedla nohy na postel a podívala se na hodinky. Skoro pět. Jake a Kim se už brzy vrátí domů od soudu. Asi by měla začít dělat večeři, i když se cítí tak sklesle. Spíš si nechají něco dovézt.

Mattie zavřela oči a vdechovala Jakeovu vůni z polštáře za svou hlavou. Poduška ji šimrala na krku jako polibek od milence. Vždycky se jí líbilo, jak Jake voní,

přiznala si Mattie a představila si Jakeovy rty na svém ušním lalůčku, jak jí jazykem přejíždí po linii vlasů a pak do nich zaboří obličej. Slyšela vlastní vzdech a otevřela oči. “Tohle nedělej,” přikázala si, neschopná zabránit tomu, aby se Jakeovy ruce dostaly skrze její podvědomí a sklouzly jí přes prsa na břicho. Mattie znovu zavřela oči a její tělo se svezlo na postel, takže teď ležela natažená na jejím povrchu. Najednou byl Jake všude - vedle ní, nad ní, pod ní i na ní. Cítila, jak ji tíží, jak se na ni tiskne a nohama opatrně roztahuje její stehna. “Ani nápad,” řekla Mattie, prudce se posadila a shodila neurvale Jakeovu představu na zem. “Tohle neudělám.”

To nepřipadá v úvahu, přesvědčovala samu sebe Mattie. Během tří měsíců, co se Jake znovu přistěhoval, neměli skoro žádný fyzický kontakt. Bez jakékoli diskuse si jednoduše dal věci do pokoje pro hosty, jako kdyby považoval za samozřejmé, že si to Mattie takhle přeje, nebo spíš, že si to přeje on. Prakticky žili stále odloučeně. Jakeův domov se skládal z pracovny a hostinského pokoje, zatímco zbytek domu sdílely Mattie a Kim. Jake je občas navštívil, ale většinou zůstával outsiderem, jakým vždy byl, i když se snažil pomáhat, ale zároveň mezi nimi udržoval bezpečný odstup.

Ani svou rutinu příliš nezměnil. Stále pracoval v průměru deset hodin denně. Za předpokladu, že pracoval, ale ne s tou svou kočičkou, tím svým zlatíčkem, medovou Honey, jeho sladkou Honey, pomyslela si Mattie posměšně. Věděla, že i když je Jake doma, v mysli je na tisíce mil daleko. U soudu. U tamté doma. Že ve vzácných okamžicích, když je celý večer tělem přítomen vedle ní, duchem je určitě někde jinde.

Jeho tělo, znovu se zamyslela Mattie a viděla, jak leží nahý vedle ní na posteli, jak si ona pohrává s jemnými tmavými chloupky na jeho hrudi, hladí mu jeho záviděníhodné ploché břicho a silná stehna. Strčila si několik prstů do pusy, chtivě cucala jejich konečky a zaslechla, jak jí ze rtů uniklo zasténání. Náhle vedle její hlavy zazvonil telefon. Mattie vytáhla prsty z úst s očima stále zavřenýma a vymrštila ruku k telefonu na nočním stolku. “Haló?”

“Tady Stephanie. Nevzbudila jsem tě?”

Mattie se přinutila otevřít oči, narovnat tělo a dát nohy na podlahu. “Ne, ovšemže ne. Jak se máš?” Představila si svou přítelkyni, její krátké melírované vlasy, hnědé oči a buclaté tváře, které dokonale ladily s kyprou postavou.

“Jak se máš ty? Zdá se, že jsi unavená.”

“Nic mi není, Stephanie,” ohradila se Mattie s nepatrným náznakem netrpělivosti. Od té doby, co své známé informovala o svém stavu, zaplavovali ji účastí a ochotou, nabízeli jí, že ji odvezou na tu či onu schůzku, že nakoupí, vyzvednou něco ve městě, cokoli bude třeba, oni jsou připravení, ochotní a dychtiví kdykoli vypomoci.

Jenomže nepomáhali, pomyslela si Mattie a přehodila si sluchátko z jednoho ucha na druhé. Stáli na místě jako helikoptéry připravené vzlétnout.

“Co potřebuješ?” zeptala se Mattie.

“Říkali jsme si s Enochem, jestli byste s Jakem s námi nešli zítra na večeři. Jdeme k Fellinimu na East Hubbard Street. V poslední víkendové příloze novin ten podnik měl skvělé reference.” Stephanie se zachichotala a tím zvukem znepokojivě připomínala svá desetiletá dvojčata. Enoch Porter vstoupil do života Stephanie před šesti měsíci, bezmála tři roky ode dne, kdy její bývalý manžel vybílil společné bankovní konto a s dívkou na hlídání dětí upláchl na Tahiti. Enoch byl její pomstou - o deset let mladší, vysoký, nádherný a černý tak, že se až leskl. “To je báječné,” nadchla se Mattie. “Navečer jsme v galerii Pende, kdybyste se k nám chtěli připojit.”

“Podle mě Enoch na umění moc není,” poznamenala Stephanie a znovu se zahihňala. “Nepřeháníš to trochu s tou prací?”

“V kolik hodin se sejdeme?” zeptala se Mattie a starostlivost své kamarádky nechala bez povšimnutí.

“Hodí se vám to v sedm?”

“Přímo skvěle. Sejdeme se rovnou tam.”

Patrně se měla nejdřív poradit s Jakem, pomyslela si Mattie, když pokládala telefon. Možná má jiné plány. “Kašlu na jeho jiné plány,” vyhrkla nahlas.

Přemýšlela o Honey a pokoušela se představit si, jak ta jiná žena vypadá. V příští vteřině už měla sluchátko opět u ucha. Vyťukala 411, informace o telefonních číslech, a vyčkávala, zatímco ji v síti přivítal nahraný hlas. “Které město, prosím?” zeptal se jí.

“Chicago,” odpověděla Mattie prostě. Co to dělá? “Chcete bytovou stanici?” pokračoval nahraný hlas. Chce ji? “Ano,” vykoktala Mattie.

“Na jaké jméno, prosím?”

“Novaková,” řekla Mattie a odkašlala si. Zbláznila se snad? Co to pro všechno na

světě provádí? “Honey Novaková. Ulici neznám.” Proč to vůbec připodotkla? Copak je na to ten nahraný hlas zvědavý? Co chce vlastně s telefonním číslem Honey Novakové podniknout? To jí hodlá opravdu zavolat? Proč? Co jí vlastně chce říct? “Honey Novakovou v seznamu nevidím,” ozval se náhle lidský hlas, což Mattie zaskočilo.

Vděčně přikývla a už chtěla zavěsit. Pochopitelně že to pro ni někdo musí vyhledat. Co si myslela?

“Ale je tu třikrát uvedeno H. Novak,” pokračovala operátorka. Mattie málem vypadl telefon z ruky. “Znáte adresu?”

“Ne, to ne,” odpověděla jí Mattie. “Ale kdybyste mi mohla dát ta tři čísla …” “Každé bude naúčtováno zvlášť,” informovala ji operátorka, zatímco Mattie vzala propisovačku ze zásuvky nočního stolku a marně hledala přebytečný kousek papíru, až si nakonec čísla zapsala na vnitřek levé ruky.

Aniž si dala čas na rozmyšlenou, vytočila první ze tří čísel. Telefon třikrát zazvonil, než ho někdo zvedl. Mattie si uvědomila, že zadržuje dech. Co to jen dělá? Co si to chce dokázat?

“Haló.” Mužský hlas. Mattie rychle položila sluchátko a krátce a přerývaně dýchala.

Telefon vzápětí zazvonil. Mattie s rostoucím strachem civěla na slonovinově bílý přístroj a pak ho bázlivě zvedla k uchu. “Haló?” vydechla.

“Kdo je to?” dožadoval se mužský hlas. “Kdo jste vy?” opáčila Mattie.

“Harry Novak,” odpověděl muž. “Právě jste mi volala.”

Viděl její číslo na displeji, uvědomila si Mattie se stupňujícím zděšením. Nebo má *69-Nebo jiný ze vzrůstajícího počtu elektronických hororů pronikajících do moderního života. Na to nepomyslela. Proboha svatého, vůbec nemyslí. Co blázní? “Vytočila jsem špatné číslo,” vysvětlila Mattie. “Moc se omlouvám, že jsem vás obtěžovala.” Muž zavěsil dřív, než se stačila ještě víc ztrapnit.

“To mě naučí,” zašeptala Mattie, a když vracela sluchátko do vidlice, všimla si, že se jí třese ruka, ale jakmile ta slova vyřkla, vzpomněla si na číslo, které dokáže systém 69 přelstít. Znovu zvedla sluchátko k uchu, a než vytočila druhé z čísel, vyťukala 67.

Tentokrát telefon někdo zvedl téměř okamžitě, jako by dotyčná osoba seděla vedle něj a čekala, až zazvoní. Typické pro ženu, která se zapletla s ženatým mužem, pomyslela si Mattie. “Haló,” ozvala se žena. Hluboký, trochu nakřáplý hlas.

Pěkný hlas, zhodnotila Mattie. Malinko obhroublý. Je to ona? uvažovala Mattie. “Haló,” zopakoval hlas. “Halóóó.”

Ne, usoudila Mattie. Hlas je příliš hravý, příliš sebejistý. Není to hlas ženy, která žije sama, která nezná totožnost druhé osoby na konci linky. Mattie se chystala zavěsit a zkusit třetí a poslední číslo.

“Jasone?” zeptal se znenadání hlas na druhé straně drátu a Mattie zamrzl dech v plicích. “Jasone, jsi to ty?”

Mattie odhodila sluchátko na vidlici, sledovala, jak ji minulo a přistálo se žuchnutím na koberci. Rychle ho zvedla a pokoušela se ho vrátit na patřičné místo, ale kroutilo se jí v rukou, jako by bylo živé, a znovu jí upadlo. Teprve při třetím pokusu se jí to povedlo. “Krucinál,” zašeptala a cítila, že její dech je čím dál kratší, téměř bolestivý. “Sakra.”

Zůstala sedět na kraji postele ještě několik dalších minut a v uchu jí neustále zaznívalo manželovo jméno, které ta žena vypustila z úst. “Jasone,” zopakovala nahlas Mattie. Copak tohle jméno odjakživa nesnáší? Mattie zvrátila hlavu dozadu ve snaze znovu ovládnout své dýchání a zkřížila jednu třesoucí se ruku přes druhou. “To byla vážně blbost,” napomenula samu sebe, donutila se vstát a chvatně odešla z pokoje. Ještě je čas se vzpamatovat. Opláchnout si obličej studenou vodou, dát si trochu mejkapu, aby na ni byl příjemný pohled a manžel měl důvod zůstat doma.

O pár vteřin později, když si Mattie brala z pultu z třešňového dřeva tvářenku, spatřila svůj odraz v zrcadle koupelny. Uvažovala, jak Honey vypadá, jestli je vysoká nebo malá, blondýna nebo bruneta, trochu přitloustlá nebo štíhlá jako proutek. “Třeba jako Julia Robertsová,” řekla a na lícních kostech si štětcem zručně roztírala růžové zdravíčko. “Tak je to lepší. Trochu barvy to rozhodně chtělo.” A taky pořádnou dávku maskary, usoudila Mattie, vzala dlouhou stříbrnou tubičku a zvedla řasenku k očím. Ale kartáček její řasy ignoroval a píchl ji rovnou do oka. “Krucifix!” vykřikla Mattie, když jí kartáček vypadl z roztřesených rukou do umyvadla. Zuřivě mrkala, až jí kousky řasenky odpadávaly na právě nalíčené růžové tváře a zanechávaly za sebou řadu černých šmouh připomínajících malé škrábance. “No, to je krása.” Mattie vzdychla. “Vypadám skvěle. Úplný opak Honey,” dodala a přitom potlačovala pláč. Sáhla po papírovém kapesníku a snažila se otřít si z tváří černé skvrny. “Teď vypadám, jako bych se

s někým poprala. A prohrála,” doplnila. Prohrála jsi, upozornila v duchu svůj odraz v zrcadle, pak si obličej vydrhla mokrou žínkou a dívala se, jak stopy tenkých černých skvrnek znovu vystupují na povrch jako přízračné uskupení interpunkčních čárek.

“Nesmysl, vždyť jsem sotva začala bojovat,” prohlásila Mattie a znovu si začala nanášet růžové zdravíčko na tváře. Ale ruka odmítala spolupracovat a prsty nedokázaly sevřít rukojeť štětce. Upustila ho na pult a sledovala, jak se jí třesou prsty, jako by je bičoval neviditelný vítr. “Ach bože,” vydechla. “To není pravda. To nemůže být pravda.” Jsi jen rozčilená, protože jsi provedla hloupost. Nic jiného to není. Zhluboka se nadechni. Ještě jednou. Zůstaň klidná. Všechno bude v pořádku. Není to nic, kvůli čemu by ses měla plašit. Bereš léky. Neumřeš. V dubnu letíš do Paříže. S manželem. “Neumřeš!”

Mattie musela použít obě ruce, aby vyndala řasenku z umyvadla. S největší opatrností nanesla maskaru na řasy. “To už je lepší,” poznamenala, zatímco chvění postupně ustávalo. “Jsi jen unavená a rozrušená … a příšerně nadržená,” přiznala si Mattie se smíchem. “Vždycky se ti třesou ruce, když jsi nadržená.” Teď se tady všechno změní, rozhodla se. Počínaje dnešním večerem. Počínaje trochou černě na řasy. Přes kapku vína u večeře. Možná i půlnoční návštěvu v hostinském pokoji. Předtím jí nedělalo žádné potíže Jakea Harta svést. Ovšem, to byl Jake, ne Jason. Tohohle chlápka, Jasona, vůbec nezná.

Mattie uslyšela rachot garážových dveří. “Už jsou doma,” oznámila svému odrazu, spokojená, že vypadá dobře. Víc než dobře, usoudila, a před obličejem si přidržela ruce, uklidněná, že třes ustal. Načechrala si vlasy, narovnala na ramenou červený svetr, naposledy se zhluboka nadechla a zamířila ke schodům.

Byla už téměř dole, když se vchodové dveře s ostrým zasvištěním otevřely a do haly vtrhli manžel s dcerou.

“To stačí!” křičela Kim. “Už to nechci poslouchat.” “Ještě jsem s tebou neskončil, slečinko!” zařval Jake. “Ne? Zato já s tebou ano!”

“To bych neřekl.”

“Co se to děje?” Mattie došla dolů, právě když se jí zjevili před očima. Vypadají hrozně, pomyslela si. Probodávali se pohledem a tváře měli zrudlé vzteky. “O co jde? Co se stalo?”

“Táta je vytočenej.” Kim rozhodila ruce do vzduchu a zamířila do kuchyně. “Kam jdeš?!” naléhal Jake.

“Jen jsem si chtěla vzít sklenici vody, jestli ti to nevadí.” Kim se ani nepokoušela skrýt v hlase opovržení. Co se ksakru stalo? přemýšlela Mattie a pohledem žádala po Jakeovi odpověď.

“Přinesla si k soudu marihuanu! Věřila bys tomu?” Rozhořčení v jeho hlase se odráželo v bolestném výrazu obličeje.

“Cože?! Ne! To není možné.”

“Hloupější a nesmyslnější věc už ani nemohla provést,” prskal Jake.

“Co jsme nasedli do auta, opakovals to asi stokrát,” ječela Kim z kuchyně. “Já to nechápu,” divila se Mattie. “To musí být nějaký omyl.”

“Omyl je, že jsme se chovali k dceři, jako by byla zodpovědná lidská bytost.” “Zodpovědná?!” překřikovala Kim zvuk tekoucí vody. “Myslíš jako ty?”

“Prosím tě, Jakeu, pověz mi, co se stalo?”

“Dovedeš si představit, co by se stalo, kdyby ji chytili?”

“Pomysli na tu ostudu,” ozvala se Kim od kuchyňských dveří a v posměšném přípitku zvedla sklenici s vodou do vzduchu.

“Mohli tě zatknout. Obžalovat a poslat bleskem k soudu pro mladistvé.”

“Mohl by mi někdo, prosím vás, prozradit, co se vlastně stalo.” Mattie neměla daleko k pláči.

“Nic se nestalo,” odsekla Kim. “Táta vyvádí jak pominutej kvůli prkotině.” “Ty jsi u soudu kouřila marihuanu?” zeptala se Mattie nevěřícně.

Kim se zasmála. “To sotva.”

“Ne,” řekl Jake. “Tu vylomeninu si nechala až do restaurace.” Jake začal před Mattie přecházet sem a tam. “Vzal jsem ji k Fredovi …”

“Děsnej pajzl,” přerušila ho Kim. “Chová se jako zpovykanej spratek …”

“Hele, tak za prvé, já tam vůbec nechtěla bejt. Ten pitoměj den sis vymyslel ty.”

“V tom podniku se to hemží advokáty a policisty a ona jde na záchod a vykouří tam trávu. Naštěstí ji přistihla moje známá.”

“Jo. Fakt klika,” potvrdila Kim. “Měla se hlavně starat o svý.” “Proboha, vždyť je to asistentka státního zástupce. Mohla tě zatknout.”

“Ale nezatkla, že jo? Tak o co jde? Udělala jsem chybu. Omluvila jsem se. Už to neudělám. Případ je uzavřenej. Vyhráls. Další ubohej hlupák je namydlenej.”

“Kim, já to nechápu,” divila se Mattie a snažila se vyznat v tom, co vyslechla. “Co nechápeš, matko?” vyštěkla Kim.

Mattie cítila, jak jí slovo matka dopadlo na tvář, jako by ji někdo uhodil. Do očí jí vstoupily slzy a stékaly po obličeji.

“Dávej si pozor, jak s mámou mluvíš,” varoval ji Jake.

“Matka je naprosto způsobilá mluvit sama za sebe. Ještě není mrtvá.”

“Ach bože,” vydechla Mattie a vzduch jí unikal z těla, jako by ji někdo propíchl ostrým předmětem.

Jake zrudl v obličeji, jako kdyby mu někdo přetřel pokožku štětcem, nejprve začal na krku a pokračoval nahoru až ke kořínkům vlasů. Vypadal, že každou chvilku vybuchne. “Jak můžeš říct něco tak hrozného?” zeptal se.

“Já to tak nemyslela,” bránila se Kim. “Mami, ty víš, že jsem to nemyslela tak, jak to vyznělo.”

“Je mi z tebe nanic,” vmetl Jake dceři.

“Mně je nanic z tebe,” přišla okamžitá odpověď.

“Tak dost. Oba dva!” přerušila je Mattie a v patách ji zlověstně zabrnělo. “Kdybychom se šli aspoň posadit do obýváku a v klidu to probrali.”

“Jdu nahoru do svýho pokoje.” Kim udělala několik dlouhých kroků ke schodům. “Nikam nepůjdeš!” ozvala se ostře Mattie a chytila vzdorující dceru za paži. “Cože? Ty se stavíš na jeho stranu?”

“Nedáváš mi moc na vybranou.”

Kim se z matčina sevření vyrvala s takovou silou, že Mattie ztratila rovnováhu. Na okamžik se zapotácela na nohou, které sotva cítila, a pak se zhroutila na zem, třesoucí se ruce napřažené před sebe v marném úsilí pádu zabránit.

Kim se okamžitě octla u ní, klekla si a pokoušela se ji zvednout. “Mami, je mi to hrozně líto,” křičela pořád dokola. “Byla to nehoda. Ty víš, že to byla nehoda.”

“Nech ji na pokoji,” nařídil jí Jake, přistoupil k oběma a vzal Mattie do náruče. “Nepřibližuj se k ní.”

“Omlouvám se. Promiň,” neustále opakovala Kim a odmítala pustit matčinu paži, zatímco se Mattie pokoušela vstát.

“Nenadělalas za dnešek už dost škody?” vyjel Jake na Kim a odstrčil ji stranou, takže tentokrát ztratila rovnováhu ona. Ruce jí bezděčně vystřelily do vzduchu a sklenice, kterou držela, vylétla ke stropu, voda z ní vystříkla jako gejzír, vzápětí dopadla na zem, poskakovala po koberci a roztříštila se o zeď. “Koukni, cos provedla!” zařval Jake.

“Co jsem provedla?” zaječela ještě hlasitěji Kim.

“Prosím vás, nemohli bychom toho už nechat,” žadonila Mattie. “Ukliď ten svinčík!” přikázal otec dceři.

“Tys ho udělal, tak si to ukliď.”

“Ty jedna zatracená …,” zakřičel Jake a ruka se mu vymrštila nahoru, připravená uhodit.

“Chceš mě praštit?” zavřeštěla Kim. “Tak dělej, tati. Uhoď mě! Uhoď!”

Mattie zadržela dech, mezitím co se Jakeova paže zhoupla vzduchem a zůstala mu viset nad hlavou, než nakonec klesla k jeho boku. Za sebou uslyšela dceřiny kroky ženoucí se po schodech a hned nato se dveře jejího pokoje prudce zabouchly. Mattie se dívala, jak se Jake opírá o zeď, rukama si zakrývá zavřené oči a pokožku má popelavě šedou. “Jsi v pořádku?” zeptala se.

“Málem jsem ji uhodil.” “Ale neudělals to.”

“Chtěl jsem. Bylo to o fous.”

“Ale neudělals to,” opakovala Mattie. Natáhla ruku a zase ji stáhla, když si všimla, že se chvěje. Věděla, jak musí být Jake zklamaný, jak moc si přál, aby na něho dcera byla pyšná. Já na tebe jsem pyšná, chtělo se jí říct, ale mlčela, jen vedle něj nehybně stála až do chvíle, kdy přestávala cítit spodek chodidel. “Myslím, že si potřebuju sednout.”

Jake ji vedl do obývacího pokoje, současně si utíral nos a slzy z očí a pak ji posadil na měkkou béžovou pohovku, to vše bez jediného slova.

“Ty se neposadíš?” zeptala se.

Zhoupl se z jedné nohy na druhou, jako by fyzicky zvažoval své možnosti. “Poslyš, nevadilo by ti, kdybych šel na pár minut ven? Potřebuju vážně na vzduch.”

Mattie spolkla své zklamání. Proč mi nedovolíš, abych tě utěšila? ptala se ho v duchu. “Zvládnu to,” řekla nahlas.

“Až se vrátím, uklidím to.”

“Chceš, abych šla s tebou?” Bláhová otázka, pochopila Mattie, když Jake zavrtěl hlavou. Samozřejmě že nechce, aby šla s ním. Který chlap si s sebou bere manželku, když jde navštívit přítelkyni?

“Opravdu to zvládneš?”

“Nic mi není, Jakeu,” ujistila ho. “Vrátím se brzy,” slíbil.

Mattie se dívala, jak odchází z pokoje. “Jeď prosím opatrně,” připomněla mu.

*

17

“Jakeu? Jakeu, už jsi hotový?”

Mattie naposledy vrhla pohled na svůj odraz v koupelnovém zrcadle a s povděkem si všimla, že je snad všechno na správném místě, žádné nežádoucí šmouhy pod očima, žádné uvolněné vlasy, které vyklouzly z ozdobné spony na jejím týle. V růžové jí to sluší, pomyslela si, upravila si saténový límeček kašmírového svetru a ujistila se, že staromódní napodobeniny drahých kamenů v uších jsou pevně zapnuté. Jediným disharmonickým módním tónem byla tři telefonní čísla načmáraná na její levé dlani, blednoucí připomínky včerejšího bláznovství. Čísla nechtěla zmizet i přes opakované drhnutí a zatvrzele ulpívala na pokožce jako tetování. Doufejme, že to Jake neuvidí, pomyslela si Mattie a nehodlala se tím dál zabývat. Pochybovala, že se k ní natolik přiblíží, aby si toho všiml. Prsty jí proběhlo lehké mravenčení. Mattie strčila ruce do kapes šedých kalhot a vyšla z koupelny.

“Jakeu? Už budeš hotový?” Stále žádná odpověď. “Jakeu?”

Mattie došla po chodbě k pokoji pro hosty a nakoukla dovnitř otevřenými dveřmi. “Jakeu?” Ale místnost byla prázdná, žlutobíle pruhovaný přehoz ležel nedbale přehozený přes postel, přesně jako den předtím. Spalo se vůbec v té posteli? uvažovala Mattie a otočila se.

Zavřené dveře do Kiminy ložnice před ní stály jako němá a neúprosná výčitka. Včera večer se dcera zabarikádovala ve svém pokoji a od té doby se neukázala. Odmítla večeři a neobjevila se ani u snídaně, ani u oběda. Musí už být pěkně vyhládlá, pomyslela si Mattie s vědomím, jak je dcera hrdá a tvrdohlavá. Přesně jako její otec, říkala si, a zlehka přitom zaklepala na dveře ložnice, a když se nedočkala odpovědi, opatrně otevřela.

Pokoj byl ve tmě, žaluzie stažené, světla zhasnutá. Několik vteřin trvalo, než se její oči přizpůsobily, aby rozlišily postel u protější zdi a prádelník vedle ní, psací stůl po pravé straně a před ním židli s rovným opěradlem. Odložené kousky oblečení se povalovaly na všech dostupných místech. Mattie pokročila dopředu, špičkou černé boty narazila na pohozenou kazetu na podlaze a odkopla ji až ke dveřím šatníku. Postava na posteli se pohnula, posadila, odhrnula si rozcuchaný chomáč vlasů z obličeje a zírala na Mattie, aniž promluvila.

“Kim? Je ti něco?”

“Kolik je hodin?” zeptala se Kim ospalým hlasem.

Mattie se skrze přítmí podívala na hodiny na zdi, které velikostí i tvarem vypadaly jako vodní meloun, jehož sytě růžový ciferník byl orámovaný tmavě zeleným okrajem a minuty představovala řada černých jader. “Skoro čtyři,” řekla Mattie. “To jsi spala celý den?”

Kim pokrčila rameny. “Přerušovaně. Jak je venku?”

“Slunečno. Chladno. Leden,” odříkávala Mattie. “Není ti něco?” zeptala se znovu. “Jsem v pohodě.” Kim si odhrnula vlasy z čela gestem, které zdědila po otci a které naznačovalo, že ji ten rozhovor začíná unavovat, a podívala se k oknu. “Ty se někam chystáš?”

“Na výstavu fotografií a pak jsme pozvaní Stephanie Slopenovou a jejím přítelem na večeři. Chceš jít s námi?”

Dokonce i ve tmě Mattie rozeznala na dceřině tváři úšklebek. “Mám zaracha do svejch čtyřicátin, zapomnělas?”

“To, cos provedla, bylo moc špatné,” připomněla jí Mattie. “To jsi mi přišla říct?”

“Ne.”

“Tak co teda?”

“Dělám si o tebe starosti.” “Nemáš jich už takhle dost?”

Mattie začala v duchu uklízet pokoj, pohledem sbírala dceřiny šaty a ukládala každý kousek na patřičné místo. Kim byla vždycky pořádná, tak puntičkářská. Kdy se z ní stala taková bordelářka? “Ale já si opravdu dělám starosti. Vím, jak pro tebe tohle období musí být zmatené.”

“To je dobrý, mami,” ujistila ji Kim.

“Napadlo mě, že by sis možná měla promluvit s někým …”

“S někým? To jako myslíš psychiatra?” “Třeba.”

“Chceš tím naznačit, že jsem cvok?”

“Ne, ovšemže ne,” rychle ji chlácholila Mattie. “Jen si myslím, že by ti možná pomohlo, kdyby sis s někým popovídala …”

“Mám tebe,” zdůraznila Kim a pohled jejích velkých očí pronikl temnotou k matce. “Viď?”

“To víš, že máš. Ale já jsem jeden z tvých problémů, Kim,” vysvětlovala Mattie. “Ty problém vůbec nejsi. Ale on ano.” Nebylo potřeba nijak upřesňovat, kdo to je on.

“Tatínek tě má moc rád. To víš.”

“Jo, jasně. Užij si tu večeři,” Kim se v posteli zvrátila naznak a zakryla si hlavu přikrývkou, což byl jasný signál, že rozhovor skončil.

Mattie několik vteřin zaváhala, pak opatrně vycouvala z pokoje a zavřela za sebou dveře. Je toho ještě hodně, o čem je potřeba mluvit, ale nemá sílu s tím teď začínat. A taky čas, pomyslela si, když se podívala na hodinky. Kde je Jake? Měli by už vyrazit.

“Jakeu?” zavolala Mattie znovu a začala pomalu sestupovat ze schodů.

Poznala, že telefonuje, ještě než spatřila zavřené dveře jeho kanceláře, věděla, že mluví s Honey, než stačila zvednout k uchu přípojku v kuchyni, tušila, co uslyší, dřív než jeho slova vyslechla. “Promiň,” právě říkal.

“Přestaň se omlouvat,” ozvala se Honey teď už známým chraplavým hlasem. “Naplánovala to bez mého vědomí. Nemůžu se z toho vyvlíknout.”

“To já bych se měla omluvit. Měla jsem tady kvůli tobě včera být.” “Nemohlas to vědět.”

“Nevím, proč jsem si vybrala ze všech dnů právě včerejšek a šla cvičit tak brzy.”

“Zítra večer,” přerušil ji Jake energicky. “Zítra večer, ať se děje co se děje.” “To by šlo. Kam půjdeme?”

“Doufal jsem, že zůstaneme u tebe.” “To je ještě lepší. V sedm?”

“Nemůžu se dočkat, až tě uvidím,” dodal Jake. “Miluju tě.”

Mattie zavěsila, aby neslyšela manželovu odpověď.

“Co tomu říkáš?” zeptala se Mattie, zatímco jí v uších stále dozníval tajně vyslechnutý hovor. Stála vedle Jakea uprostřed malé galerie na Erie Street kousek od obchodního centra Magnificent Mile. Podlahy galerie byly z vybílených prken, světla zapuštěná, vysoko umístěná. Velká výkladní skříň zabírala polovinu severní stěny. Ostatní zdi byly zaplněné vynikajícím souborem velkých barevných fotografií: mladá Mexičanka v pestrých květovaných šatech, s kvítím ve vlasech a křížkem na krku, pózující před namalovaným pozadím s Pannou Marií, která se vznáší na oblačném nebi a namalované květiny pod jejíma nohama splývají s kytičkami na lemu dívčiných šatů; skupinka ručně malovaných andělů na popraskané tyrkysové zdi, shlížejících na malý černobílý snímek mladíka; veliká televize nesmyslně stojící na stole před namalovaným pozadím starodávné krajinky; tlustá, škaredící se Latinoameričanka v modrých zlatě žíhaných šatech, která se vyčítavě dívá do aparátu a jde z ní větší strach než ze skupinky uniformovaných generálů sedících za ní.

“Líbí se mi,” řekl Jake. (Miluju tě, zašeptala Honey.)

“Proč?” zeptala se Mattie. (Proč jsi tady?)

Jake se rozpačitě zasmál. “Jsem právník, Mattie,” řekl. “Copak vím něco o umění? Tobě se líbí?”

“Miluju je,” vyhrkla Mattie a kousla se do jazyka. (Miluju tě, zašeptala Honey.)

“Proč?”

Proč jsem tady? divila se Mattie a snažila se vypudit předchozí rozhovor z mysli. “Kvůli aplikaci barev a kompozici,” vysvětlila mu, čímž využila zvuk svého hlasu k tomu, aby nežádoucí ozvěny slov zahnala. “Kvůli tomu, jak fotograf kombinuje realitu a řemeslnost, používá jedno, aby vyzvedl a zdůraznil to druhé, a občas smíchá hranice obojího. Kvůli tomu, jak používá neživé předměty, aby vypovídaly o vlastním zobrazení kultury. Kvůli tomu, jak tyhle snímky spojují vizuální jazyk s osobním porozuměním.”

“To všechno v nich vidíš?”

Mattie se bezděky usmála. “Než jsme sem šli, přečetla jsem si brožurku.”

Jake se opět zasmál. Mattie si uvědomila, jak moc se jí líbí jeho smích a jak málo ho za ta léta slýchala. Směje se i s Honey? přemítala. (Nemůžu se dočkat,

až tě uvidím, řekl.) Zaměřila pozornost na fotografii mladíka vyzývavě pózujícího před zdí pomalovanou výjevy z války - vojáky, tanky, zbraněmi, výbuchy. Hoch stál zády k fotoaparátu, červené tričko měl vytažené z vybledlých modrých džínsů, aby odhalil bílý obvaz, který se mu táhl jako roztřepená jizva přes záda.

“Má to sílu,” prohodil Jake. “Kdo to fotil?”

“Rafael Goldchain. Narodil se v Chile v roce 1956. Jeho židovští prarodiče emigrovali v roce 1930 z Německa do Argentiny. Rodiče se nakonec přestěhovali do Chile, kde se Rafael narodil, a počátkem sedmdesátých let se usadil v Mexiku.

Pak odešel do Izraele, kde studoval Hebrejskou univerzitu v Jeruzalémě, a v roce 1976 emigroval do Kanady do Toronta, kde žije dodnes.”

“Pěkně zmatený chlápek.”

Není jediný, pomyslela si Mattie a znovu nahlédla do brožurky ve své ruce. “Tvrdí, že když fotografuje v Latinské Americe, má pocit, že se zúčastní vědomého a smysluplného procesu sebepoznávání,” četla nahlas. “Tvorbou v rámci této kultury povyšuje svůj smysl pro sounáležitost.”

“Čili využívá své profese jako prostředek k vyřešení vlastních problémů,” poznamenal Jake.

Tohle asi děláme do určité míry všichni, napadlo Mattie.

“Takže až si prohlédneš výstavu,” pokračoval Jake, “co uděláš potom?”

Ptá se mě na to, co dělám posledních šestnáct let, uvědomila si Mattie udiveně, ale nevěděla, jestli se má zlobit nebo radovat. Kdyby sis možná udělal čas na to, abys mě trochu poznal, uvažovala, aspoň tolik času, kolik jsi ho za ty roky vyplýtval na ženy, jako je Honey Novaková, tak by ses na to nemusel teď ptát. (Zítra večer, slyšela, jak Jake říká. Zítra večer, ať se děje co se děje.) “Zvážím, jestli mám zákazníka, kterému by se tyhle fotky líbily,” vysvětlila mu a ukázala přitom na fotografii na protější zdi. Na snímku stála v rohu modrozeleného pokoje staromódní hrací skříň, která byla skoro zavalená plakáty polonahých žen připíchlých na stěnu, z nichž jeden byl obzvlášť zřetelný. Byla na něm žena oblečená do růžového korzetu a černých nylonových punčoch, prsty měla zaháknuté po obou stranách za kalhotky, jako by si je chtěla stáhnout přes svůj zaoblený zadeček. “Napadlo mě, že tahle by se obzvlášť dobře vyjímala u tebe v kanceláři nad pohovkou.”

Jake se zasmál a očividně si nebyl jistý, zda mluví vážně. “Nevím, jestli by se to mým společníkům zamlouvalo. Pořád se ještě nepřenesli přes tu pečenou bramboru.”

Mattie došlo, že má na mysli litografii Claese Oldenburga. Přemluvila ho totiž, aby si ji pověsil na zeď za psacím stolem. “Mínila jsem tvou pracovnu doma.” Jake přikývl a na obličeji mu náhle vzplanul provinilý ruměnec. “Promiň, Mattie,” vykoktal. “Měl jsem v úmyslu trávit doma víc času.”

Mattie trvalo několik vteřin, než si spojila jednu myšlenku s druhou. “Jakeu, tím jsem nemyslela …”

“Pořád jsou takové zmatky …” “Jen jsem myslela …”

“… s tím procesem …”

“Opravdu, Jakeu, vůbec jsem tím nechtěla naznačit …” Jakmile ten soud skončí …”

“Přestaň se omlouvat,” přerušila ho Mattie. (Přestaň se omlouvat, ozvala se Honey.)

Mattie vyjekla a zakryla si rukou ústa. Copak její manžel tráví život tím, že se omlouvá ženám? přemítala. Omlouvá se a hledá rozhřešení?

“Co je tohle?” zeptal se Jake.

“Co jako?” Mattie se podívala na mladý pár, který zeširoka gestikuloval před fotografií nevrle vypadající ženy v modrých zlatě žíhaných šatech.

“Na tvé ruce.” Jake uchopil její levičku, a dřív než ji mohla vyprostit, otočil ji dlaní vzhůru.

Mattie zamumlala cosi o tom, že potřebovala číslo a nemohla najít kus papíru. To není lež. Ale ani pravda. Zdálo se, že to Jake přijal. Proč ne? uvažovala Mattie a schovala ruku do kapsy. Ona podobné výmluvy přijímá celá léta.

“Vážně si myslíš, že by se dobře vyjímala nad pohovkou v mé domácí kanceláři?” zeptal se Jake a obrátil pozornost na fotografii.

Teď je řada na ní, aby přemýšlela, zda to Jake myslí vážně. “Co o ní soudíš?” otázala se.

“Že je perfektní,” přiznal a zasmál se.

“Prodáno pánovi s příjemným smíchem.” Mattie si uvědomila, že se také směje. “Díky, žes mě dneska vzala s sebou,” prohlásil Jake poté, co vyřídili formality nutné ke koupi fotografie. “Opravdu se mi to moc líbilo.”

“Já děkuju tobě,” opáčila Mattie. “Věřím, že jsou místa, kde bys byl mnohem

raději.”

(Naplánovala to bez mého vědomí. Nemůžu se z toho vyvlíknout!)

“Žádné mě nenapadá,” prohodil Jake a málem to vyznělo, jako že to myslí vážně. Podíval se na hodinky. “No ne, to to letí. Máš hlad?”

Mattie přikývla a dovolila mu, aby ji vzal pod paží. “Přímo umírám hlady,” přisvědčila.

V okamžiku, kdy Mattie a Jake prošli těsně po sedmé skleněnými dveřmi, restaurace praskala ve švech. V malém vstupním prostoru se mačkalo jako naparáděné sardinky značné množství hostů, kteří se ve strkanici o místo tlačili kolem samolibého šéfa podniku. Několik jemných parfémů svedlo předem prohranou bitvu s opačným sortimentem mnohem nesnesitelnějších pachů, včetně doutníku, který u baru kouřila jakási mladá žena s ohonem. “Promiňte, ale máme rezervaci,” slyšela Mattie někoho říkat.

“Každý tady má rezervaci,” přišla šéfova mrazivá odpověď.

“Musí tu být půlka Chicaga,” překřikoval Jake vytrvalé povykování netrpělivého davu.

“Takhle to dopadne, když v novinách vyjde pochvalný článek,” poznamenala Mattie, zatímco Jake gestem naznačil, že ji neslyší. Naklonil ucho těsně k jejím ústům, aby mohla zopakovat, co řekla. Mattie se nahnula a nosem se mu otřela o krk. Tak nádherně voní, pomyslela si a vzápětí ztratila rovnováhu, když do ní strčila žena v černých šatech s hlubokým výstřihem. Zapotácela se a letmo se dotkla rty Jakeova ucha.

“Nestalo se ti nic?” zeptal se a stačil ji zachytit, než upadla.

Mattie zavrtěla hlavou a podívala se přes dav lidí do hlavní místnosti, která jí nepřipadala ani trochu odlišná od většiny ostatních luxusních restaurací v této čtvrti - velký čtvercový prostor s příliš mnoha stoly vtěsnanými mezi příliš mnoho zrcadel a s řadou boxů na jedné straně a přeplněným barem na druhé. “Tamhle je Stephanie!” Mattie ukázala k poslednímu oddělení, kde hezká běloška středního věku s melírovanými vlasy vášnivě objímala mladého černocha.

Mattie a Jake se začali proplétat mezi stoly k boxu na druhém konci místnosti. “Mattie?”

Mattie ucítila na své paži něčí ruku.

Roy Crawford vyskočil ze židle a naklonil se, aby vtiskl Mattie polibek na tvář. “Vidím, že nejsem jediný, kdo čte kritiky o restauracích. Jak se máš? Vypadáš báječně.”

“Děkuju. Ty taky.” Opravdu vypadá skvěle, říkala si Mattie, když si všimla, jak jeho oči uličnicky mrkají pod hřívou stříbrných vlasů.

“Rád bych ti představil Tracey.” Roy Crawford ukázal na sedící blondýnku po jeho pravici.

“Tracey s e-y,” upřesnila dívka.

Mattie spolkla tuto zbytečnou informaci a představila Roye manželovi. “Těší mě.” Oba muži si potřásli rukou.

“Roy je můj zákazník.”

“Výborně,” pronesl Jake nenuceně, jako by o jiné možnosti ani neuvažoval, “tak to vám Mattie musí vyprávět o té fantastické výstavě, kterou jsme právě viděli.” “To rozhodně bude muset,” souhlasil Roy Crawford a mrknul na ni.

“Docela milý člověk,” poznamenal Jake, když pokračovali v chůzi ke svému stolu. “Má moc hezkou dceru.”

Mattie se usmála a ani se nenamáhala ho opravit. Tracey s e-y, pomyslela si, když došli k boxu, kde seděli Stephanie s Enochem, vpíjeli se do sebe pohledem a nevnímali nic než sebe navzájem. Mattie si odkašlala. “Promiňte. Nerada vás ruším,” řekla a uvědomila si, že je to pravda.

Stephanie byla okamžitě na nohou. “Tady jste. Už jsem si dělala starosti.” “To jsem si všimla.”

“Dovol, ať tě představím svému zlatíčku,” rozplývala se Stephanie, zatímco Mattie i Jake rozpačitě sklopili zrak.

Každý by měl mít nějaké to zlatíčko medovou Honey, pomyslela si Mattie.

Enoch Porter se naklonil a políbil Mattie téměř na totéž místo jako před pouhým okamžikem Roy Crawford.

“Není Enoch ten nejrozkošnější exemplář, jaký jsi kdy viděla?” zašeptala Stephanie.

“Je vážně nádherný,” souhlasila Mattie, zatímco se Enoch a Jake vzájemně představili.

“Má pokožku jako samet,” špitala jí Stephanie. “Zdá se, že je moc milý.”

“Co milý,” pokračovala Stephanie a zakryla si rukou ústa, “ale ten jeho mrštný jazyk.”

Mattie zmrzl úsměv na rtech. Pokud jde o nezbytné informace, tahle se vyrovná Tracey s e-y. “Poslyš, nezlob se, ale musím jít na záchod,” oznámila už vestoje. “Je ti dobře?” ozval se za ní hlas Stephanie. “Vždyť sis sotva sedla.”

“Hned se vrátím.”

“Chceš, abych šla s tebou?”

Mattie odbyla její nabídku mávnutím ruky. Ale Stephanie už zase upnula pozornost k Enochovi, paži mu ovinula kolem krku a přitiskla se k němu velkými prsy.

Všichni se milují, jenom já ne, usoudila Mattie, když vedle rušného baru našla toaletu.

Co se to se Stephanie děje? Jak může být tak bezostyšná, tak nestoudná, tak vyzývavá? Prokristapána, vždyť má dvě malé děti. Jak by jim bylo, kdyby věděly, že ze sebe jejich matka dělá úplného blázna, že se věší na muže o deset let mladšího, válí se po něm, ježkovy oči, dokonce se od něj nechá přede všemi osahávat a hlasitě vychvaluje jeho pohlavní zdatnost, aby to slyšel celý svět. Copak nemá hrdost? Žádnou sebeúctu? Smysl pro slušnost? To neví, že tyhle nerovné vztahy většinou dopadnou špatně?

Co na tom záleží? pomyslela si Mattie. Ona s Jakem jsou tatáž generace, mají stejnou barvu, stejné všechno. Vyšlo jím to? “Jen žárlíš,” vyčetla Mattie svému odrazu, který hned sklonil zahanbeně hlavu. Co by dala za možnost věšet se na mladého milence, cítit jeho sametovou kůži, která by spočívala na její, a za to, aby ji nemilosrdně osahával před závistivými přáteli.

Každý by měl mít své zlatíčko, pomyslela si znovu a nanesla si čerstvou rtěnku na ústa, ačkoli to nebylo potřeba. Ale tenká rtěnka se v jejích prstech neudržela a sklouzla jí po tváři, kde zanechala linku jako bledý pramínek krve. “Ach bože,” zašeptala Mattie, sáhla do kabelky pro papírový kapesníček a vzápětí bezmocně sledovala, jak kabelka upadla na zem a obsah se rozsypal na černobílé mozaice z dlaždic. Mattie zvolna poklekla a rukama šátrala po zemi, aby posbírala různorodou změť věcí skládající se z fixů, balíčku papírových kapesníků, slunečních brýlí, peněženky, šekové knížky a klíčů od bytu. Co ještě? uvažovala, když si všimla jehlových podpatků v jedné z kabinek, a vtom si uvědomila, že v místnosti není sama. Jak v něčem takovém někdo dokáže chodit? divila se Mattie, donutila se vstát a na okamžik se zapotácela na nohou, které ji odmítaly poslouchat. “Prosím,” šeptala do límce růžového svetru a zachytila se o pult s umyvadlem, aby se opřela. Prosím, opakovala v duchu, aniž se obtěžovala dokončit nevyslovenou modlitbu.

Mattie slyšela spláchnutí a usmála se na mladou ženu, která vyšla z kabinky. Účes z černých vlasů měla stejně vysoký jako jehlové podpatky, s nimiž - jak si Mattie všimla -, neměla nejmenší problémy. Dívka se prohlížela v zrcadle, zatímco si myla ruce, a zdálo se, že s tím, co vidí, je dost spokojená. Taky má být s čím, pomyslela si Mattie, když se za ní dívala, jak odchází z místnosti. Je mladá, krásná. Všechno jí správně funguje. Určitě se vrací k příteli, který ji zbožňuje.

Teď je řada na mně, řekla si Mattie, zhluboka se nadechla a vyšla z toalety. Hned za dveřmi postával Roy Crawford. “Bylas tam nějak dlouho,” podotkl. “Upadla mi kabelka.” Taková hloupá výmluva, pomyslela si. To tu na ni čekal? “Co to máš na tváři?” Aniž čekal na odpověď, jemně jí otřel pokožku vedle úst. “Nejspíš rtěnku.” Zvedl ukazováček k ústům, dráždivě si olízl jeho špičku a pak ho znovu přiložil na její líci, aniž z Mattie spustil oči. Cítila chlad jeho slin, které se jí vsakovaly do kůže a vyrážely dech. “Tak. To už je lepší.” “Děkuju,” zašeptala a lapala po dechu.

“Tak to je tvůj manžel,” poznamenal Roy, jako by to za těchto okolností bylo naprosto normální téma k hovoru.

Mattie přikývla, protože se nemohla spolehnout na svůj hlas. “Myslel jsem, že žijete odděleně.”

“Vrátil se.”

Roy Crawford se zvolna, dlouze usmál. “Zavolej mi,” řekl.

*

18

Leželi v její posteli, zahalení v čerstvě zakoupeném růžovobílém povlečení z kanafasu. “Speciálně pro tuhle příležitost,” vtipkovala Honey, když ze sebe jen několik vteřin po Jakeově příchodu strhali oblečení a skočili do postele. Po půlhodině si leželi nazí v náručí, zpocení a neukojení, zmatení a smířliví, zatímco si kocouři pohrávali s jejich obnaženými prsty u nohou.

“Promiň, Honey,” omlouval se Jake a netrpělivě se pokoušel kočky setřást. “Nechápu, čím to je.”

“To nic, Jasone. Stává se to. Není třeba se omlouvat.”

“Bůhví, že to chci, Honey.” Jake si nervózně přejel rukou přes oči. “Já vím.”

“Myslím na to celý den.”

“Možná v tom je ten problém - že jsi moc přemýšlel.” Honey se posadila na posteli, přikrývka se jí svezla k pasu a odhalila velká svislá prsa. Odehnala kočky z Jakeových chodidel. Jedna seskočila na podlahu a na protest zamňoukala, druhá tiše zůstala v nohách postele a vyčítavě upírala žluté oči na Jakea.

“Asi jsem jenom unavený.”

“Těch pár týdnů bylo dost náročných.”

Honey znovu dopadla na polštář, přitulila se k Jakeově paži a něžně mu hladila chloupky na hrudi. “Jak pokračuje proces?”

“Skvěle. Myslím, že máme velkou naději na osvobozující rozsudek.” Jake se zasmál. Celý den čekal, až přijde sedmá. Od chvíle, kdy ráno vstal, myslel i na leccos jiného, a už měl erekci. U snídaně si chvilku povídal s Mattie, ale celou dobu si představoval tělo Honey a podrobně si v duchu plánoval různé věci, které jí hodlá udělat, jakmile vejde do jejího bytu. Nikde v celém jeho pečlivě propracovaném scénáři sexuálních hrátek nebyl vyhrazený čas pro debaty o práci. Nikdy se nestalo, aby se sexuální hrátky nevyvedly. “Ve skutečnosti,” slyšel Jake svůj hlas mluvit dál, “jsou to právě svědkové obžaloby, kdo pro mě ten případ vyhrávají.”

“Jak to?” Je na vině jen jeho představivost, nebo je Honey stejně tak zmatená jeho náhlou upovídaností jako on?

“Jak samotný svědek, tak i zatýkající policista přiznali, že má klientka byla v době střílení v jakémsi stavu letargie. Dokonce i soudem určený psychiatr byl nucen uznat pravděpodobnost, že byla dočasně nepříčetná.”

“Kdo ho donutil?”

Jake se zasmál. “No, nejspíš já.” “Takže jsi byl dobrý, že?”

“Byl jsem velmi dobrý.” Ve slabinách ucítil lehké vzrušení.

“To bych řekla.” Její ruka mu vklouzla mezi nohy, uchopila jeho penis a prsty ho jemně povzbuzovala.

Jake zasténal, jako by ten zvuk mohl v jeho těle vyvolat tu správnou reakci. “To je příjemné.” Slůvka povzbuzení, pomyslel si a pohlédl na svůj setrvale ochablý orgán. Co se to s tím mizerným krámem děje? Proč tam jen tak leží? Do háje!

Tohle se mu ještě nikdy nestalo. Upíral rozzlobený pohled na svůj úd, jako by ho chtěl zastrašováním uvést do chodu.

“Zkus se uvolnit,” vybídla ho Honey a vtiskla mu na hruď několik polibků. Cítil teplo jejího dechu, měkký dotek rtů, které se přitiskly na jeho, a jak mu zlehka jezdí jazykem v pootevřených ústech. “To už je lepší,” řekla Honey a v hlase se jí ozval náznak úsměvu, zatímco mu dál třela přirození.

Jake zavřel oči a zabořil ruce do zrzavých kudrnatých vlasů, když její hlava zmizela mezi jeho stehny, rty mu obemkly penis, pomalu si ho vtahovaly do úst a zase vysunovaly, dokud nezačal reagovat. Je báječná milenka, pomyslel si Jake, tak vynalézavá, tak citlivá a svolná udělat cokoli, aby ho uspokojila. Je tak trpělivá a pro celou tu záležitost s Mattie má takové pochopení. Kolik žen by pro něj takhle obětovalo život? Tak jako Mattie, došlo mu náhle, až se zachvěl, skoro šestnáct let.

“Jasone, co se děje?”

“Cože?” Jake přelétl pohledem od jejích zmatených očí ke svému opět ochablému penisu.

“Chvilku jsem měla dojem, že se začíná něco dít.” “Nezlob se.”

“Na cos myslel?”

“Na nic.” Zhluboka se nadechl, pak vydechl a podíval se na kocoura, který na něj civěl z nohou postele. A už zase myslel na Mattie. Celý den mu připadala tak veselá. Když pracoval u sebe v pracovně, slyšel, jak si zpívá spolu s rádiem, naladěným na jednu z těch stanic, které pouštějí staré zlaté hity, a pořád viděl její úsměv á la Mona Lisa, když jí oznámil, že večer musí jít pryč a možná se vrátí hodně pozdě. Dokonce se ho ani nezeptala, kam jde, ačkoli měl pro ni připravené vysvětlení. “Já budu taky pryč,” prohodila nenuceně.

“Myslíš na Mattie, viď?”

“Na Mattie? Ne.” Copak to je na něm tak vidět?

“Jak se jí daří?” pokračovala Honey, kterou jeho odpověď zjevně nepřesvědčila. “Pořád stejně.”

“Doufám, že si uvědomuje, jaký jsi báječný muž.”

Jake vyloudil na tváři úsměv. Mattie přesně ví, co jsem za chlapa, pomyslel si smutně. A v tom se právě obě ženy odlišují. Jedna ho zná až moc dobře, druhá ho nezná vůbec. Je tady snad kvůli tomu?

“Miluju tě, Jasone Harte,” šeptala mu Honey do ucha a natáhla k němu obličej. “Promiň,” řekl Jake. “Cože?”

“Že tě miluju.”

“Proč?” vyhrkl a jeho samotného ta otázka překvapila. “Proč mě miluješ?” Proč se na to ptá? Nesnášel, když mu ženy kladly podobné otázky, jako by se city musely nějak zdůvodňovat. A teď dělá totéž. Proč? divil se a skoro se zasmál.

“Proč tě miluju?” zopakovala Honey. “Nevím. Proč někdo někoho miluje?”

Ta odpověď, jež slovo za slovem odpovídala té, kterou by jí dal on, kdyby se ho na to zeptala, byla kupodivu až skoro znepokojivě nedostatečná. Existuje čas pravdy, uvědomil si, a čas, kdy pravda zdaleka nestačí.

“Tak moment,” ustoupila Honey, jako by vycítila jeho nevoli. “Miluju tě, protože jsi chytrý, citlivý, sexy …”

“Dneska večer moc sexy nejsem,” doplnil.

“No co, večer teprve začíná,” připomněla mu Honey. Zasmála se, ale znělo to neupřímně, podobně jako se směje Mattie, když je nešťastná. Jake zavrtěl hlavou, jako by se z mozku pokoušel vytřást myšlenky na Mattie. Na tenhle výlet jsi nebyla pozvaná, vyčetl jí. Běž domů.

Jenomže ona doma není. Je někde pryč. Kde? Nejspíš v kině s Lisou nebo Stephanie či jinou kamarádkou. Mattie má spoustu přátel, pomyslel si Jake a přitom si uvědomil, že kromě známých, které získal přes Mattie, nemá vlastně žádné skutečné přátele.

“Jak pokračuješ se svou knihou?” zeptal se Jake, zatímco mu Honey jazykem kroužila kolem bradavek.

“S mou knihou? Ty se o ní chceš bavit?”

Je to stejně dobré téma jako kterékoli jiné, pomyslel si Jake. Aspoň do té doby, než se mu podaří zbavit myšlenek na Mattie. To ona stojí mezi jeho mozkem a penisem. Musí ji zahnat, aby se mu zase volně rozproudila krev. “Jen mě zajímá, jak ti to jde.”

Honey se posadila, zkřížila nohy v jogínském stylu a přes klín si cudně naaranžovala růžovobílý kanafas. Vypadá, že se co nevidět rozpláče, napadlo Jakea, a snažil se to přejít bez povšimnutí. “Jde mi to skvěle.”

“To je dobře.”

“Dneska odpoledne jsem dokončila třetí kapitolu.” “To je výborné.”

“Jsem s ní opravdu moc spokojená.” “Prima.”

“Prima,” opakovala. “Fajn.”

“Fajn.”

Nastala dlouhá odmlka. Co se to s ním děje? přemýšlel Jake. To opravdu vede lehkou společenskou konverzaci, zatímco by se měl milovat?

“O čem to je?” slyšel sám sebe, jak se ptá, i když věděl, že Honey o tom od začátku odmítala mluvit.

“O ženě, která se zaplete se ženáčem.” Honey se rozpačitě usmála a hlas se jí zachvěl. “Říká se, že člověk by měl psát o tom, co zná.” Najednou propukla v pláč.

“Honey …”

“To nic. Nic mi není. Sakra. Jsem v pořádku.” V mžiku si rozzlobeně setřela slzy. “Zařekla jsem se, že tohle nebudu dělat, a taky nebudu. Nebudu,” zopakovala, jako by o tom chtěla samu sebe přesvědčit. “Nenávidím hloupé, ubrečené ženské.”

“Rozhodně nejsi hloupá, ubrečená ženská.” Jake ji objal, kolébal v náručí a líbal na čelo. Jsi jenom zmatená, utěšoval ji v duchu. Téměř stejně jako já. “Máš plné právo být nešťastná.”

“Já vím, že to není tvoje vina. A chápu to. Doopravdy. Vím, že jsme se shodli, že je správné, aby ses vrátil k manželce, a já se nepokouším dělat na tebe nějaký nátlak. Vím, že náročná milenka je to poslední, co zrovna teď v životě potřebuješ. Pro mě to taky není lehké, Jasone. Do háje. Jen jsem se na dnešní večer hrozně těšila.” Další záplava slz jí zastřela oči a sklouzla po tvářích. “Prosím tě, Honey, neplač.”

“Já jen, že mám někdy pocit, že mi unikáš.” “Nikam neunikám.”

“Nechci tě ztratit.” “Neztratíš mě.”

“Nejsem bojovnice, Jasone. To byl odjakživa jeden z mých problémů. Ničemu jsem se nikdy opravdově neodevzdala. Tak to dopadlo i s mým manželstvím a teď se to děje i s mým takzvaným románem. Jako bych se pokaždé držela zpátky. Neriskuju a příliš snadno se vzdávám. Jenomže teď už ne,” prohlásila a odhodlaně napřímila

ramena. “Poprvé v životě se vydávám všanc. Musím tě varovat, Jasone. Hodlám o tebe bojovat. Udělám všechno možné, abych si tě udržela.”

Jake slíbal čerstvé slzy, které jí proudily z očí. Bylo to poprvé, co ji viděl plakat, došlo mu, zatímco jí slízával slzy z koutku úst a jazykem jí zlehka rozevíral rty. Honey zasténala, objala ho kolem krku a nohy mu obemkla kolem stehen. Jake ucítil v rozkroku příjemné vzrušení, rychle položil Honey do patřičné pozice a brutálně do ní pronikl. Honey vyjekla a nehty mu zaryla do ramen. “Všechno bude v pořádku,” šeptal Jake a pak znovu. “Všechno bude v pořádku.” Bez přestání přirážel a ta slova mu přitom bušila do mozku, dokud jim sám málem neuvěřil.

“Šampaňské?” zeptal se Roy Crawford.

“Proč jsem tušila, že budeš mít šampaňské?” Mattie se na něho usmála ze svého místa na kraji velké postele.

“Protože jsem beznadějně předvídavý?”

Její úsměv se rozšířil. “Protože jsi beznadějně romantický.” “A ty ne?”

“Já? Ne. Na to, abych byla romantická, jsem až moc praktická,” přiznala.

Teď byla řada na Royi Crawfordovi, aby se usmál. “Možná bychom s tím mohli něco udělat.”

“Proto jsem tady.”

Tady znamenalo krásný pokoj laděný do modré a slonovinové barvy v centru Chicaga v dvacátém sedmém patře hotelu Ritz-Carlton, kde se podle jejího návrhu měli sejít, když mu po ránu zavolala. Tady znamenalo velikou postel, láhev sektu a muže, který se k ní blížil s jiskřením v očích a dvěma vysokými poháry vynikajícího šampaňského Dom Perignonu v rukou. Tady znamenalo to, na co Mattie celý den myslela.

Roy Crawford si sedl vedle ní na okraj odhrnutého modrého saténového přehozu, podal jí sklenici, ťukl o ní svou a koleny se otřel o její. “Na dnešní večer,” řekl.

“Na dnešní večer,” souhlasila Mattie, zvedla pohár ke rtům, dlouze a pomalu se napila, až ji bublinky šampaňského zašimraly v nose. “Moc dobré,” podotkla. “To tedy je,” přisvědčil znalecky Roy Crawford, přestože se ještě ani nenapil.

Mattie cítila, jak se jí rozbíhá puls. Jak je to dlouho, co se na ni někdo podíval s tak nespoutanou žádostivostí? “Předpokládám, žes neměl žádné problémy, jak se na dnešní večer uvolnit,” slyšela samu sebe říkat ve snaze přehlušit hlasitý tlukot srdce.

“Vůbec žádné. Tracey přece moc dobře ví, že mám nepravidelný program.” “Tracey s e-y?”

Roy se usmál. “Je velká puntičkářka.” Upil šampaňského a uznale přikývl. “A co ty? Nějaké problémy?”

“Můj manžel má vlastní nepravidelný program.” Mattie se zasmála, přestože pomyšlení, co asi Jake zrovna v tomto okamžiku dělá, způsobilo, že jedna bublinka nápoje se jí rozprskla v krku, a Mattie jen stěží popadla dech. “Není ti něco?”

“Nic,” zajíkla se Mattie.

“Podívej se nahoru,” nařídil jí Roy. “Zvedni ruce.” “Cože? Proč?”

“Nevím.” Roy Crawford se zatvářil přiměřeně rozpačitě. “Matka mi vždycky radila, že když člověku zaskočí, má se podívat nahoru a zvednout ruce.”

“Mně nezaskočilo,” trvala na svém Mattie, ale přesto udělala, co jí doporučil. “Je to lepší?”

Mattie přikývla a dávala si pozor, aby nepromluvila.

“Takže mezi tebou a manželem to klape?” V očích Roye Crawforda se mihl další starostlivý výraz.

“Celkem to jde,” ujistila ho Mattie a díky svíravému pocitu v hrdle vyzněl její hlas jako smyslné zachraptění.

“A tohle je co - chvíle odplaty?”

Mattie vstala, přešla k oknu a pomalu upíjela z poháru. “Ne, to ne,” řekla upřímně. “Nemyslím si, že to dělám proto, abych se Jakeovi pomstila. Už ne.” Odmlčela se, zhluboka se nadechla a cítila, jak se jí hrdlo uvolnilo. “Dělám to pro sebe.”

Roy se octl těsně za ní a rty jí přitiskl na šíji. “To mi docela lichotí.” Mattie cítila, jak se jí chloupky vzadu na krku postavily. Pod vahou jeho teplého dechu se nebezpečně rozvlnily. “Myslím, že bych si dala ještě trochu sektu.”

Roy jí okamžitě dolil sklenici a díval se, jak ji vypila. “Jseš si jistá, že to opravdu chceš?”

“Naprosto jistá.” Mattie odložila pohár na stůl, zvedla ruce k Royovu obličeji a přitiskla své rty na jeho. Byly měkké a široké, širší než Jakeovy, pomyslela si, když zkušeně opětoval její polibek, s pootevřenými ústy a nepatrným dotekem jazyka. Přesně ta správná míra tlaku, usoudila Mattie. Očividně muž, který má požitek z líbání a své umění dovedl k dokonalosti. “Umíš to moc dobře,” pochválila ho, a když s ní zvolna odtančil k posteli, ucítila v nohou brnění. “Mám čtyři sestry. Jako malí jsme si to pořád trénovali.”

Zastavili se u postele a Roy ji znovu políbil. Tentokrát byl polibek intenzivnější, přestože jeho jazyk zůstal jen u lehkého dráždění. Ano, opravdu, cvičil pilně, pomyslela si Mattie. Ne že by Jake nebyl v líbání dobrý. To rozhodně je. Jenomže je to už dlouho, co ji takhle líbal. Dělal to tak vůbec někdy? přemítala a vzápětí lýtky narazila na postranici postele. Běž pryč, Jakeu, vybídla ho Mattie v duchu a Royova velká hlava se jí rozmazávala před očima.

Roy se nepatrně odtáhl, i když rty nechal přitisknuté na jejích. Jeho ruce se octly na předku její zelené hedvábné blůzy a prsty objížděly v čím dál menších kruzích kolem jejích prsou. Zatím to probíhá dobře, pomyslela si Mattie, když jí začal rozepínat bílé perlové knoflíčky. Pocítila důvěrně známé zabrnění v pravé noze. Není třeba se tím znepokojovat, ujišťovala se. Brní ji celé tělo. Nemusí se znepokojovat.

“Jak ti je?” zašeptal Roy. “Výborně,” odpověděla.

“Výborně,” zopakoval, stáhl jí halenku z ramen a jeho prsty se okamžitě vrátily na předek černé krajkové podprsenky. “Jsi tak krásná,” mumlal a ruce mu sklouzly k jejím bokům.

Dával si načas, když opatrně odkládal každý kousek jejího oblečení a obdivoval hebkost pokožky, jemné křivky těla, vůni i to, jak reagovala na každé další laskání. “Radost pohledět,” rozplýval se a lehl si vedle ní na čisté bílé prostěradlo. “Máš vůbec tušení, jak jsi neuvěřitelně krásná?”

“Zopakuj to,” poprosila a do očí se jí nahrnuly slzy.

A on to udělal. Znovu a znovu. Jeho ruce byly najednou všude, na jejích prsou, ve vlasech, mezi nohama, zatímco rty následovaly trasu jeho rukou a jazyk kopíroval dráhu jeho rtů. Mattie zavřela oči a hned je zase otevřela, když přistihla Jakea, jak se skrývá za jejími řasami. Běž domů, Jakeu, nařídila mu. Tahle postel pro nás všechny není dost velká.

“Připravená?” ptal se Roy Crawford.

“Ještě ne.” Mattie se posadila a dovádivě ho povalila na postel. “Teď je řada na mně,” řekla a prohlížela si jeho nahé tělo. Když posledně podvedla svého manžela, zavřela oči a odvrátila se. Teď to rozhodně nemá v úmyslu. Ne, tentokrát si vychutná každou vteřinku. Do téhle pletky se vrhne s očima otevřenýma dokořán.

Na muže svého věku je Roy Crawford v dobré kondici, uvažovala Mattie, když přejížděla prsty po jeho hladké hrudi. Štíhlý, pevný, svalnatý. Evidentně o sebe velmi dobře pečuje. Patrně chodí několik dnů v týdnu cvičit do posilovny. Jako Jake, napadlo Mattie. Posilovna - kde Jake poznal Honey. Honey s e-y, dodala v duchu.

Cítila, že sebou Roy Crawford pod jejími doteky trhl. “Promiň,” omluvila se ihned Mattie. “Ublížila jsem ti?”

“Nespěchej,” prosil Roy. “Asi jsem vyšla ze cviku.”

“Vedeš si skvěle,” pochválil ji, když místo prstů nastoupila její ústa. Vzápětí se octla na něm a napojila se na jeho tělo svým. Když do ní pronikl, vykřikla a on ji k sobě přitáhl, aniž se v ní přestal pohybovat. Brzy změnili pozici a nahoře se octl on, pak opět, tentokrát jí byl po boku, potom znovu, takže nahoře byla ona. “Jsi tak krásná,” opakoval neustále, zas a znovu. “Tak

krásná, tak krásná.” Převalil ji na záda, zvedl jí nohy na svá ramena, klekl si a pronikal do ní čím dál hlouběji. Mattie se prohnula v zádech, aby se mu přizpůsobila, rukama ho chytila za zadek a zatlačovala hluboko do sebe, jako by se pokoušela vtáhnout do svého vnitřku celou jeho bytost. Cítila se jako omámená a v povznesené náladě, v těle jí to vřelo, jako by mělo co nevidět vybuchnout.

Je to jako kouzlo, pomyslela si, když se její tělo rozechvělo vyvrcholením. Tolik to kouzlo postrádala, uvědomila si. Tolik ho potřebovala k životu.

“V pořádku?” zeptal se odkudsi vedle ní Roy.

“Fajn,” odpověděla Mattie a vděčně se usmála. “Co ty?”

Naklonil se a jemně ji políbil na nahé rameno. “Fajn,” přisvědčil. Ticho.

Kouzlo pominulo.

Zmizelo beze stopy jako všechny dobré kouzelnické triky. Úžasné, dokud trvá,

hodné veškeré slávy, které se mu dostává, ale nakonec skončí, než se člověk naděje, než stihne prozkoumat všechny finty, drobné eskamotérské fígle a přivázané zrádné nitky. Vzdechy výkřiky, jak je to krásné - a nakonec nezůstane nic.

Tohle Mattie opravdu chce? Skutečně touží takhle strávit poslední rok života? Právě tohle je jedna z věcí, kterou má na umění ráda, pomyslela si Mattie. Je ve svých směrech precizní, puntičkářské. Dokonce i ta nejohavnější čmáranice je předem dobře promyšlená. Život je naopak pomíjivý, proměnlivý, komplikovaný.

Nevadí mu, když vybočí ze směru. Krucinál, vždyť nás přímo válcuje.

Podívala se na Roye, který se sám vypracoval na milionáře a zůstal věčným puberťákem, jak leží bez falešné přetvářky natažený vedle ní. Já sem co sem to sem. Pepek námořník coby Platon. Jednoduchost sama. Přesně, jak bylo předem řečeno. Zavřela oči. Pokud je v Royovi něco víc, ona to nechce vědět. Kouzlo pominulo.

Po několika minutách se Mattie podívala na hodiny u postele. Už je za tři minuty čtvrt na deset. “Myslím, že bych měla jít domů,” prohlásila a hned si představila dlouhou cestu taxíkem.

Roy Crawford si prohrábl husté šedé vlasy. “Jo. Taky bych se měl zvednout.”

Byli jako dva cizinci, kteří se v noci probudí po velké pitce a zjistí, že jsou nazí a zpocení, a neurčitě se bojí osoby uvnitř sebe, přemítala Mattie, když Roy zamířil do koupelny.

Hned nato uslyšela téct sprchu. Sebrala své oblečení, natáhla si přes boky kalhoty a strčila ruce do rukávů halenky. Bude mít dost času se osprchovat, až přijede domů, rozhodla se. Jake se sotva vrátí do půlnoci. Když Roy vyšel ze sprchy s velkým bílým ručníkem nedbale omotaným kolem boků, ještě stále zápasila s knoflíčky zelené hedvábné blůzy.

“Nejde to?”

“Ty knoflíky nechtějí poslouchat.” Mattie schovala třesoucí se prsty za záda. “Dovolíš?” Jeho ruka se vrátila na předek její blůzy. Zaváhal a prsty se mu zastavily u jejích prsou. “Radši ne,” rozhodl nakonec a zapnul jeden knoflík za druhým.

“Děkuju,” řekla Mattie upřímně.

“Není zač.” Roy ji jemně políbil na rty. “Děkuju,” zopakovala Mattie.

Roy Crawford se zatvářil překvapeně. “Za co?”

“Za to, že jsem se zase cítila jako erotický objekt.”

Rozesmáli se. “Rádo se stalo,” prohodil a natáhl si ponožky. “Víš, že bych opravdu moc rád viděl tu výstavu, o které se včera zmínil tvůj muž?” Vklouzl do černých kalhot a přes hlavu si přetáhl modrý svetr.

“Myslím, že bys měl,” souhlasila Mattie a v zrcadle naproti posteli si upravila vlasy. Je tam pár fotografií, které by se ti určitě líbily.”

“Brnknu ti. Můžeme něco zorganizovat.” “Tak dobře.”

“Dobře,” opakoval jako ozvěna. “Dobře,” přisvědčila.

*

19

“Tak pojď dál. Dělej.” Kim rychle vtáhla Teddyho Cranstona vchodovými dveřmi dovnitř a vrhla kradmý pohled na ztichlou temnou ulici, dbalá slídivých očí vykukujících ze sousedních domů. Ne že by dělala něco špatného, pomyslela si. Alespoň po formální stránce ne. Má zaracha. To znamená, že nesmí ven. Neznamená to, že si nesmí nikoho pozvat dovnitř. Mimoto rodiče večer odešli, tak je to stejně jedno. To, co nevědí, je nebolí. Matka nebo otec, možná dokonce oba dva, bezpochyby během večera zavolají, aby se přesvědčili, jestli neodešla z domu, a ona na ně bude připravená. Stejně jako je připravená na Teddyho. Dnes večer se to hodí, řekla mu do telefonu. Naklusej sem za půl hodiny, jinak to prošvihneš. Přesně za dvacet devět minut byl u dveří.

“Pokoj mám nahoře,” řekla Kim a šla napřed. Proč se zdržovat nějakou předehrou? Tím strávili celé měsíce. Teď mají jen pár hodin na to, aby to dokončili. “Pěknej barák,” poznamenal Teddy, když si sundal těžkou koženou bundu, hodil ji přes zábradlí a následoval Kim nahoru po schodech.

“Ujde.”

Pak už nepromluvili, dokud nedošli ke dveřím jejího pokoje. Kim rychle nakoukla dovnitř, aby se ujistila, že to tam vypadá přijatelně. Potom, co zavolala Teddymu, chvatně naházela všechno, co nebylo připevněné, do šatny. Dokonce si i ustlala. Matka jí ustavičně opakovala, jak je nepříjemné spát v neustlané

posteli. Ne že by se chystali spát, pomyslela si Kim s němým úsměškem a pohodila blonďatými vlasy, aby zahnala svou matku z pokoje.

“Hezký,” prohodil neurčitě Teddy, když vstoupil na koberec barvy pšenice a rozhlédl se kolem. “Hustej přehoz,” podotkl, když utkvěl pohledem na velké posteli.

Kim přikývla. Přehoz byl ušitý z několika pestrobarevných záplat a každá samostatná záplata byla jiná - červenobílé pruhy vedle modrobílých kostek, žlutých kytiček a velkých zelených puntíků. Přehoz vybrala matka stejně jako všechno ostatní v pokoji, ačkoli to byla zdánlivě Kim, kdo o tom rozhodoval. “Cokoli si budeš přát,” řekla jí, když se nastěhovali. “Už jsi velká holka. Zařídíme ti pokoj, přesně jak budeš chtít.”

Jenomže jak Kim mohla vědět, co chce? Bylo jí teprve jedenáct, když se přistěhovali. Ještě neměla vyvinutý smysl pro vkus nebo alespoň náznak stylu. A tak souhlasila se všemi matčinými doporučeními. Zatímco dívky jejího věku měly polepené stěny plakáty s nejnovějšími hollywoodskými idoly, pískově zbarvené zdi její ložnice pokrývaly zarámované plakáty z Institutu umění, podepsané a očíslované litografie od takových lidí jako Joan Miró a Jim Dine, včetně nádherné černobílé fotografie matky objímající dceru od slavné fotografky Annie Leibowitzové.

Co si počne, až tady maminka nebude, zamyslela se bezděky Kim, až nebude mít nikoho, komu může říct, co se jí líbí nebo nelíbí, svěřit se mu, nikoho, na koho by se mohla spolehnout?

“Tohle je fakt hustý,” poznamenal Teddy a popošel dál, aby si zblízka prohlédl zářivě žlutou čtyřku vznášející se na pozadí červené a černé. “Tos dělala ty?” Kim se mu pátravě zadívala do tváře, jestli si nedělá legraci. “To sotva. Je to od Roberta Indiany.” Okamžitě se kousla do spodního rtu. Zašla příliš daleko, když ho opravila? Ztrapnila ho? Zamumlá nějakou pitomou omluvu a nechá ji i to její otravné panenství neporušené?

“Aha.” Teddy pokrčil rameny. “Hustý.”

“Je to reprodukce.” Jak si proboha může splést reprodukci s originálem? Jak se ona, Kim, má odevzdat někomu, kdo to nerozezná?

“Hustý,” zopakoval a hupsnul doprostřed postele.

To nezná jiné slovo? divila se Kim a zastavila se uprostřed místnosti. Jistě, není to ten nejchytřejší kluk na škole, ale není ani nejpitomější. Mysli pozitivně! přikázala si Kim. O záporech nepřemýšlej. Zabývej se tím, co se ti na Teddym líbí - jeho čokoládově hnědé oči, dolíčky ve tvářích, když se usměje, pevné hubené tělo, dlouhé štíhlé prsty, to, jak líbá a jak se dotýká tvých prsou. Ať ho kvůli jeho rozumu miluje nějaká jiná, říkala si Kim, když Teddy poplácal místo vedle sebe na posteli a gestem ji přivolal k sobě. Copak nestačí, že je starší, zkušenější, že si zvolil právě ji ze všech ostatních dívek, které si mohl vybrat? Nestačí, že jí všechny kamarádky závidí?

Jenomže ony nejsou její kamarádky. Ne opravdové. Caroline Smithová, Annie Turofská, Jodi Batesová - oblíbily si ji, protože ji má rád Teddy. Vykašlou se na ni hned, jakmile jí dá Teddy kopačky. Ano, pravda je, že žádné důvěrné přítelkyně nemá. Pravda je, že její nejlepší přítelkyní je odjakživa její maminka. Ty a já proti světu, zpívávala jí máma, když byla Kim malá. Co s ní bude, až ji opustí? Na koho se pak obrátí? Na otce?

“Tvůj táta je děsnej frajer,” rozplývala se nadšením Jodi, když otec jednou vyzvedával Kim ze školy.

“Stál by za hřích,” přidala se Caroline a divoce se rozesmála.

Jen do toho, měla Kim chuť jí říct, ale neudělala to. Caroline má ve zvyku dostat to, co si zamane, a to poslední, co Kim schází, je mít Caroline Smithovou za nevlastní matku. Kim si povzdychla. Copak její nechutné myšlenky neznají mezí? Máma ještě není mrtvá a ona už myslí na její náhradu.

“Ty ke mně nepůjdeš?” zeptal se Teddy a nedočkavě na ni pohlédl.

Kim bezohledně zahnala myšlenku na matku, vykročila k posteli a za chůze si stáhla bílý rolák, který nechala spadnout na zem.

“Ty jo!” vyhrkl Teddy, když si rozepnula jednoduchou bílou podprsenku a odhodila ji stranou.

Kim cítila, jak jí tělo zrudlo studem. Co to vyvádí? To vážně dovolí Teddymu, aby ji viděl nahou?

“Počkej na mě,” řekl Teddy, vyskočil a shodil ze sebe jedním plynulým pohybem košili, džínsy, boty a ponožky, jako by každý kousek oblečení byl součástí jedné látky, jako by k němu byly připevněné suchým zipem. Zbavil se jich bez nejmenších rozpaků, jako by si sloupával nežádoucí zbytky starého opálení.

Zůstal před ní stát nahý a jeho vztyčený penis před ním skoro tancoval. “Jé,” uklouzlo Kim.

“Nesvlíkneš si to?” Teddy ukázal na její džínsy a těžké černé boty.

Kim se posadila na kraj postele, a zatímco se zouvala a vysoukávala z džínsů, snažila se nevšímat si Teddyho tančícího údu. “Máš s sebou kondom?”

“Mám je v kapse.” Neurčitě pokývl směrem k podlaze. “Nemyslíš, že by sis ho měl navlíct?”

Teddy došel jako robot k džínsám, rychle našel malý balíček, který hledal, a roztrhl ho. Zatímco se pokoušel nasadit si kondom, Kim shrnula přehoz, vlezla si pod přikrývku a přitáhla si světle žluté povlečení až k bradě. “Už je v plné polní,” prohlásil konečně a na jeho hezkém obličeji se objevil triumfální úsměv. “Jseš si jistej, že to bude fungovat?”

“Dám si pozor, aby se nic nestalo,” ujistil ji Teddy a vlezl k ní do postele. “Slibuju.”

“Co když to praskne?”

“Nepraskne. Tyhle věci jsou jak z oceli.” Sáhl jí na prsa. Kim mu odstrčila ruku.

“Mohl bys zhasnout?”

Teddy beze slova vstal a zhasl světlo vedle lůžka. Vrátil se k ní dřív, než její mozek stačil zaregistrovat, že byl pryč.

“Možná bysme to neměli dělat,” vykoktala Kim a odmítala pustit přikrývku u své brady.

“Cože? Neblbni, Kim. Celý měsíce mě provokuješ.” “Já tě neprovokuju.”

“Doháníš mě k šílenství. Přesně to děláš.” Začal jí jazykem prozkoumávat vnitřek ucha.

Je sex jediná věc, na kterou myslíš? chtěla se ho Kim zeptat, ale neudělala to, protože odpověď už znala. Samozřejmě že myslí jen na sex. Je to to jediné, na co myslí všichni kluci, a nejenom někdy jako holky, ale pořád. Doslova každou minutu dnem i nocí, když nespí. Není divu, že sotva dokážou zkombinovat dvě věty do souvislé myšlenky. Není divu, že nedokážou rozeznat originál od pitomé reprodukce.

Kromě toho ten dnešní večer byl její nápad, ne jeho. To ona mu zatelefonovala a v podstatě mu poručila, aby sem přijel. To ona ho pozvala nahoru k sobě do ložnice. To ona to celé rozjela, když si sundala svetr. Kristepane, vždyť leží nahá vedle nahého kluka. Jak to teď může odvolat?

“Budeš opatrnej?” zeptala se.

“Dám pozor, aby se nic nestalo,” ujistil ji jako už chvilku předtím. “Slibuju.” A než se nadála, Teddy se do ní surově dral nebo aspoň se o to pokoušel. “Musíš se uklidnit,” šeptal mezi heky. “Jen klid a podvol se tomu.”

“Jsi v nesprávným místě,” upozornila ho podrážděně. “Jak to myslíš, v nesprávným místě?”

“Myslím, že to není to správný místo,” odpověděla Kim a snažila se změnit pozici, vymanit se zpod něho, ale její pokusy vyprovokovaly Teddyho k tomu, že se začal pohybovat s ještě větší urputností.

Buď náhodou, nebo záměrně se konečně dostal do správného otvoru a okamžitě si začal razit cestu dál. Kim vyjekla, když jí tělem projela ostrá bolest a její vnitřek se roztáhl, aby se Teddymu přizpůsobil. Sbohem, Rudé moře, pomyslela si, když ucítila lepkavou materii na vnitřních stranách stehen, a zajímalo by ji, jestli na prostěradle není krev a jak to vysvětlí matce. Řeknu jí, že jsem dostala menzes, rozhodla se Kim a chytila Teddyho za zadek ve snaze zpomalit jeho pohyb. Ale buď její úmysl špatně pochopil, nebo ho raději ignoroval. V každém případě udělal naprostý opak, zrychloval už tak zběsilé tempo, dokud nevykřikl, byl to drobný vyděšený zvuk, jako by se zranil, a Kim cítila, jak se na ní jeho tělo přestalo chvět. Vzápětí z ní sklouzl, lehl si na záda a levou ruku si buď v triumfálním gestu, nebo naprostém vyčerpání přehodil přes hlavu.

To je všechno? pomyslela si Kim. Kvůli tomuhle se dělá takový rozruch? Znovu si přitáhla přikrývku až k bradě.

“Dobrý?” zeptal se Teddy, jako by si najednou uvědomil, že je vedle něho. “Jo. A co ty?”

“Skvělý. Byla jsi skvělá.” Převalil se na bok a políbil ji na vlhkou tvář. “Ty brečíš?”

“Ne,” odpověděla Kim pobouřeně a utřela si tvář. Co zas tohle znamená? “Příště to bude lepší.”

“Bylo to skvělý i teď,” zalhala. Podívala se na jeho nahé tělo a viděla, jak jeho předtím dobyvačný orgán leží nyní zplihlý a zranitelný uprostřed jemného ochlupení. Kde je kondom? napadlo ji. “Kde je kondom?” zeptala se.

Samozřejmě že prezervativ je pořád uvnitř, došlo jí a cítila, jak se jí zvedl žaludek.

“Panebože, co budeme dělat?” zakňourala. “Vyndej si to,” poradil jí Teddy.

“Jak si to podle tebe mám vyndat?” “Prostě si tam sáhni a vyndej to.” “To nemůžu.”

“Proč ne?”

“Protože nemůžu.” Co se to s ním děje? “Slíbils mi, že budeš opatrnej. Slíbils, že nedovolíš, aby se něco stalo.”

“Já byl opatrnej.”

“Tak proč je ten blbej krám pořád ve mně?” “Muselo to sklouznout, když jsem ho vytáhl.” “Panebože, panebože, panebože.”

“Musíš to akorát …”

“Nic nemusím. Ty to uděláš. Panebože, panebože, panebože,” opakovala a zakryla si obličej rukama, zatímco Teddy zmizel pod dekou a začal se v Kim šťourat prsty.

“Už ho mám,” oznámil po několika vteřinách a vítězoslavně jí předvedl použitý kondom. “A koukni, vidíš, je celej. Neprotrhnul se. Všechno je pořád vevnitř.” “Panebože, do háje!” vykřikla Kim a bylo jí na zvracení. Teddy odhodil prezervativ do poblíž stojícího koše. “Jak víš, že z toho nic nevyteklo?” “Nevyteklo vůbec nic,” prohlásil, jako by jeho slovo stačilo k tomu, aby uklidnilo její rostoucí panický strach.

“Jak to víš?” “Prostě to vím.”

“Panebože, panebože, panebože.” “Bude to v pohodě.”

“Panebože.”

“Neříkej to pořád,” napomenul ji Teddy. “Znervózňuje mě to.” “Co když do toho vlítnu?” zeptala se Kim.

“Panebože,” přišla Teddyho okamžitá odpověď.

Nezmatkuj! nařídila si Kim. Nemusíš se ničeho bát. Měl kondom. Nepraskl. Neutekli žádní malí hnusní bičíkovci. Kromě toho ti teprve přede dvěma dny skončila menstruace. V žádném případě nemůžu otěhotnět. Ani náhodou. Ani náhodou. Ani náhodou.

Panebože, panebože, panebože.

Jestlipak se takhle nějak cítila její matka před šestnácti lety? uvažovala Kim. A kvůli tomu takhle idiotsky riskovala - aby mámu lépe poznala?

“Kim?” ozval se Teddy. “Není ti něco? Najednou jsi nějak podezřele ztichla.” “Jsem v pohodě,” odpověděla mu Kim a pocítila v sobě zvláštní klid.

“Kim?”

“Ano?” Jeho tělo se vedle ní pohnulo. “Chceš si to zopakovat?”

Mattie seděla na zadním sedadle v taxíku a snažila se ignorovat neodbytný pocit vzrušení mezi nohama, kde byl před chvílí Roy Crawford. Vnímala teď už vzdálený obraz jeho těla, které do ní pronikalo, podobně jako člověk cítí amputovanou paži nebo nohu, a ten vjem je stále přítomný, přestože končetina chybí.

Cože se to říká o sexu? Když je dobrý, tak je skvělý, a když je špatný, tak je přesto dobrý. Ano, to je ono. “Tady zahněte!” nasměrovala Mattie taxikáře. “Pátý dům od konce.”

Řidič, muž středního věku s bílým krátkým sestřihem na ježka, na jehož jmenovce stálo Yuri Popovitch, zastavil před jejím domem. Mattie si všimla světla v hale, ačkoli zbytek domu tonul ve tmě. Podívala se na hodinky. Je skoro deset. Je možné, že Kim už spí. Mattie se ani nenamáhala ji zkontrolovat. Pokud ji Jake chce hlídat, v pořádku. Mattie se rozhodla dceři důvěřovat.

“Děkuju,” řekla Mattie řidiči a dala mu jízdné spolu se slušným spropitným. Otevřela dveře auta a chtěla vystoupit. Ale nohy odmítaly najít pevnou zem, podlomila se jí kolena a vzápětí dopadla tváří na okraj jejich příjezdové cesty do vrstvy jemného sněhu.

Taxikář se okamžitě octl u ní, zvedl ji a oprašoval z ní sníh. “Paní, vy v pořádku? Co se vám stalo?”

“Promiňte,” omluvila se Mattie a nedokázala bez jeho pomoci stát na nohou. Proboha, co se to s ní děje? “Asi jsem moc pila.” Ano, to bude tím, namlouvala si. Šampaňské a sex - smrtící kombinace. Zvlášť když na to člověk není zvyklý. “Štěstí vy nezvracet v autě.” Yuri Popovitch jí pomohl po schodech ke vchodu a počkal, až vyloví z kabelky klíče.

“Můžu vás poprosit …” Podala klíče taxikáři.

Yuri odemkl dveře a vrátil jí klíče do natažené ruky. “Vám dobře, paní? Zvládnete to?”

“Už je mi líp. Mockrát vám děkuju.” Když ji pustil, hned se zachytila kliky.

Dívala se, jak seběhl po schodech k taxíku a bez ohlédnutí odjel. Už je mi líp, opakovala v duchu. Jenže není,” přiznala si nahlas, když klesla k zemi. “Jakeu!” zavolala. Žádná odpověď. Co si to namlouvá? Její manžel přece není doma. “Kim!” vykřikla a dostalo se jí stejné odezvy.

Kim si asi šla brzy lehnout, pomyslela si Mattie. Byla nucena doplazit se po břiše přes ručně tkaný koberec až do kuchyně. “Do prkýnka,” zasténala, když se sunula po keramických dlaždicích k jídelnímu stolu, stáhla si kabát, nechala ho ležet pohozený na zemi a použila jednu ze židlí, aby se přitáhla nahoru. Za neustálého vzlykání a klení se vyčerpaná námahou zhroutila na židli. “Krucifix, co se to se mnou děje?”

Ty dobře víš, co se s tebou děje, připomněl jí uplakaný odraz v prosklených zasunovacích dveřích.

“Ne,” bránila se Mattie. “Teď ne. Ještě ne.”

To, co máš, se nazývá amyotrofická laterální skleróza, slyšela Lisu promlouvat a odraz její kamarádky se objevil vedle ní na skle.

“To zní vážně.” Je to vážné. “Kolik mi zbývá?”

Rok, Možná dva, snad i tři.

Mattie zavřela oči a vymazala si Lisin obraz z mysli. Ale hlasy mluvily dál jako televize, jejíž obrazovka právě odešla a najednou zčernala, jen zvuk zůstal silný a jasný.

“A co se se mnou během toho roku, dvou nebo tří stane?” slyšela sebe samu se ptát, přestože si zakryla uši rukama.

Jak nemoc postupuje, ztrácíš schopnost chodit. Skončíš na vozíku. Nakonec ti ruce budou k ničemu. Tělo ti ochrne.

“Budu vězněm vlastního těla,” přiznala si Mattie, sundala ruce z uší, otevřela oči a zadívala se do ztemnělé zahrady, srdce jí bušilo do hrudi, jako by chtělo uniknout, dokud je ještě čas. “Umírám,” řekla nahlas, donutila se vstát, sunula nohy ke skleněným dveřím, odemkla je, roztáhla a pomalu, opatrně vešla na terasu. Zadívala se na bazén schovaný pod ochranným zimním krytem a ramena jí rychle zahalil chladný noční vzduch jako starý svetr. Bude ještě někdy plavat? To sotva, pomyslela si. “Umírám,” zopakovala, ale ani to nepomohlo, aby to slovo strávila nebo je pochopila. “Ale ještě ne. Ne, dokud neuvidím Paříž.”

Mattie se rozesmála, přinutila nohy k chůzi a za chvíli se už nakláněla přes zábradlí. Do Paříže zbývají tři měsíce. Do té doby snad ještě bude fungovat. Tyhle epizody už zažila. Přicházely a odcházely, i když každá z nich trvala déle a oslabovala ji. Ale co nastane po Paříži? Už to bude skoro půl roku, co jí Lisa tu zdrcující diagnózu oznámila. Šest měsíců z toho mála času, co jí zbývá, uplyne. Co těch dalších šest měsíců? Dokáže jen tak bezmocně sedět a pozorovat, jak jí odumírají nervové buňky, dokud nebude moci mluvit, jíst nebo dýchat, aniž se začne dusit? Dokáže to?

Má na vybranou?

Vždycky máme na vybranou, usoudila Mattie. Nemusí čekat na to, až se o ni přihlásí ničivé účinky choroby. Může to vzít do vlastních rukou, dokud jí ještě fungují. Nemá zbraň, takže zastřelit se nepřipadá v úvahu, a pochybovala, že má sílu a šikovnost, jakou vyžaduje nůž, zvlášť teď. Oběsit se je příliš složité a vrhnout se ze schodů nemá také příliš naději na úspěch.

“Mohla bych se utopit,” řekla prostě a v mysli bloudila pod ošklivým zeleným krytem. Odkrýt bazén o pár týdnů dřív. Počkat, až všichni odejdou z domu, pak si jít zaplavat a rychle a tiše s minimálním rozruchem zmizet pod vodou.

Jenomže by ji mohla najít Kim, uvědomila si Mattie s hrůzou. To nesmí riskovat. Ať se děje cokoli, Kim je třeba ušetřit.

Musí najít jiný způsob.

Mattie se pustila zábradlí a nejistě zavrávorala na nohou, které se teprve teď začaly vzpamatovávat. Vešla dovnitř a pomalu se loudala přes kuchyň. “Já umřu,” opakovala si užasle, když kráčela přes halu ke schodišti. “Zbývá mi rok. Možná víc.” Zachytila se zábradlí a ruka jí spočinula na cizí hnědé kožené bundě.

Mattie si ji prohlédla. Je to pánská bunda, rychle zjistila, ačkoli nevypadá na to, že by ji nosil právě Jake. Patří Kim? Půjčila si ji od nějakého spolužáka? Bunda jí ztěžkla v rukou, vyklouzla z prstů a spadla na zem. “Možná méně než rok,” zašeptala Mattie a do očí jí vstoupily slzy, když začala pomalu stoupat po schodech.

Méně než rok.

Mattie došla nahoru a chvilku odpočívala. Dveře do Jakeova pokoje byly otevřené stejně jako do dceřiny ložnice. To je neobvyklé, pomyslela si Mattie, protože věděla, že Kim ráda spí se zavřenými dveřmi. Je možné, že je neposlechla a přece jenom někam odešla?

“Kim?” zavolala Mattie tiše, přistoupila k otevřeným dveřím její ložnice a nakoukla dovnitř.

V pokoji byla tma, ale i přes ni Mattie poznala, že Kim se dala opravdu do úklidu. Chudinka, říkala si Mattie. Musí být unavená. Proto šla tak brzy spát. Proto mě neslyšela volat. Proto zapomněla zavřít dveře.

Mattie o krok postoupila do pokoje. Chtěla dcerku políbit na dobrou noc, stejně jako to dělávala, když byla Kim malá. Moje sladká malá holčička, pomyslela si Mattie, přistoupila ke kupce schované pod těžkou přikrývkou, odhrnula ji a už chtěla dceru políbit na čelo, když se balík vedle Kim náhle pohnul.

A pak se rozpoutalo peklo.

Mattie zakřičela. Kim zaječela. Ten kluk, ať to byl kdokoli, pobíhal zběsile po pokoji, sbíral kousky oblečení a vykřikoval přitom omluvy. Vzápětí vyrazil z pokoje a seběhl po schodech.

“Jak jsi to mohla udělat?” křičela Mattie a hned nato slyšela, jak se zabouchly hlavní dveře.

“Myslíš, že jsme usnuli schválně?” zařvala pro změnu Kim. “Jaks mě mohla takhle ztrapnit?”

Mattie zírala na svou vzdorovitou dceru, které do jejích šestnácti chyběl měsíc. Moje holčička, říkala si a udiveně zavrtěla hlavou. Mattie zatoužila ji popadnout a zatřást s ní, ale může doopravdy nadávat dceři za totéž, co udělala i ona sama? To, že Kim bude skoro šestnáct, se rozhodně vyrovná nevěře její matky. “Teď to nehodlám řešit,” prohlásila Mattie a odešla do svého pokoje.

Slyšela, jak se dveře do Kiminy ložnice zabouchly.

Mattie se posadila na kraj postele a nepřítomně civěla do prostoru. To je teda večer, pomyslela si, a opřela se o pelest. “A ještě neskončil.” Vzala sluchátko, vymačkala čísla, která si vtiskla do paměti, a poslouchala, jak telefon vyzvání, jednou, dvakrát, třikrát, než ho někdo zvedl.

“Haló?” zachraptěl známý hlas.

“Je to Honey Novaková?” zeptala se Mattie, ale předem znala odpověď. “Ano. Kdo volá?”

“Tady Mattie Hartová,” ohlásila se klidně Mattie, slyšela, jak žena prudce nabrala dech, a pokoušela se představit si její obličej. “Ráda bych mluvila se svým manželem.”

*

20

Ani ne za hodinu slyšela Mattie tlumený rachot garážových vrat, jak se otevřely a zase zavřely. Pomalu se zvedla z křesla v obývacím pokoji, jednu nohu kladla před druhou s nepřirozenou precizností a srdce jí v hrudi bušilo tak divoce, až se bála, že z ní vyrazí ven. Jako ten tvor ve Vetřelci, pomyslela si a usoudila, že přesně tenhle termín ji vystihuje nejlépe. Její tělo napadla nějaká záhadná síla, kterou nedokázala ovládnout ani pochopit. Zapříčinila, že se chová způsobem, který je její osobnosti naprosto cizí. Co je zač, když ne nějaké podivné stvoření, které je nepřátelské i jí samotné? “Uklidni se!” přikázala si, když postupovala krok za krokem k vchodovým dveřím a prohrábla si právě umyté vlasy stále ještě roztřesenou rukou, než si ji zastrčila hluboko do kapsy šmolkově modrého županu. “Tohle není vhodná doba pro zbytečné teatrálnosti.”

Že ne? zeptal se slabý hlásek. Podvádíš manžela, manžel zase tebe, ani ne šestnáctiletou dceru jsi přistihla v posteli s nějakým klukem, kterého ani neznáš. Nemluvě o tom, že umíráš. Napadá tě nějaká vhodnější doba pro teatrálnosti?

Mattie došla do haly v tomtéž okamžiku, když Jake otočil klíčem v zámku. Zhluboka se nadechla, pak ještě jednou, když otevřel dveře, za nimiž dramaticky skučel vítr a kolem jeho hlavy vířily vločky čerstvě padajícího sněhu. Velkolepý vstup jaksepatří, pomyslela si Mattie, když ho pozorovala.

Zprvu si Jake nevšiml, že tam stojí. Hlavu měl skloněnou, jako by stále vzdoroval živlům, a byl zabraný do odstraňování sněhu z vysokých bot, který se mu na ně nalepil cestou z auta do haly. Teprve když si stáhl boty a svlékl kabát, zaregistroval, že tam Mattie je. “Venku řádí pěkná vánice,” řekl, pověsil si kabát do šatny a z vlasů si setřásal sníh. “Ještě že jsem měl v autě ty boty.” Odmlčel se a poprvé od chvíle, co vešel do dveří, se podíval Mattie do očí. Dost řečí o počasí, naznačoval jeho pohled. Je ti něco? Co se stalo?”

“Jsem v pořádku,” odpověděla Mattie.

Jake v rozpacích svraštil obočí. “Já to nechápu. Do telefonu jsi řekla, že musím okamžitě domů. Znělo to dost naléhavě, Děje se něco?”

“Myslíš kromě toho, že umírám a ty šukáš jinou ženskou?” Nastala vteřina ticha.

Zašla příliš daleko, usoudila Mattie a zadržela dech. “Kromě toho,” přisvědčil Jake.

A najednou se oba rozesmáli. Nejdřív to bylo několik nervózních uchichnutí, která přešla do halasného rozjařeného řehotu, vyvolaného šokem a poháněného vypětím, čímž nenuceně překonali vzájemný odstup. Řehtali se tak bezuzdně, až se za břicho popadali, málem se smíchy potrhali a sotva lapali po dechu. Smáli se tak nevázaně, až na chvilku zapomněli, že “ona umírá a on šuká jinou ženskou”.

A pak si na to vzpomněla, i on se upamatoval, a smích přestal. “Omlouvám se,” řekla Mattie.

“Kvůli čemu se omlouváš?”

“Že jsem volala k tvé přítelkyni. Že jsem ti pokazila večer.”

Jake měl tu slušnost, že se zatvářil rozpačitě. Přešlápl z jedné nohy na druhou a nervózně se rozhlédl. “Jak jsi věděla, kde mě najdeš?”

“To rozhodně nebyla žádná záhada století.” Mattie se usmála. Jsou všichni muži tak prostí, jak tvrdil Roy Crawford? “Ty sis vážně myslel, že nevím, kam jdeš?” “Asi jsem se ani myslet nepokoušel,” přiznal po odmlce Jake. “Vypadá to, že já bych se měl omluvit tobě.”

“Má cenu se omlouvat, když tě to ve skutečnosti nemrzí?”

Jake přikývl a pohled mu náhle ztvrdl, jako by si právě uvědomil, že ho bez zjevné příčiny přivolali domů uprostřed začínající vánice z bytu jeho milenky. “O co jde, Mattie?” zeptal se a znovu nahodil předchozí téma. Starostlivost v jeho hlase vystřídala netrpělivost a zahladila veškeré zbývající stopy po smíchu.

“Snad abychom si sedli.” Mattie ukázala k obývacímu pokoji.

“Nemůžeš to říct hned? Jsem vážně utahaný. Jestli to není nic naléhavého, tak

…”

“Kim spí s klukem,” vyhrkla Mattie. Chce s ním mluvit zrovna o tomhle? “Cože?” Jake střelil pohledem ke schodům.

“Teď už ne,” přispěchala s vysvětlením Mattie ze strachu, že bez rozmyslu vyběhne nahoru a okamžitě si to s dcerou vyřídí. “Předtím.”

“Předtím? Kdy předtím?”

“Když jsem přišla domů.” Proč s tím teď začíná? Tohle s ním nechtěla probírat, když ho přiměla přijít domů. “Přistihla jsem ji.”

“Přistihlas ji přímo při tom?”

“To ne, díkybohu.” Teď nemůže couvnout. “Už bylo po všem. Spali.” Dívala se na Jakea, jak se snaží strávit nejnovější zprávu a porozumět tomu, co právě vyslechl.

“Kdo spali?”

“Kim a … tamten.” Mattie si představila vysokého, hezkého a nesporně nahého mladíka poskakujícího na jedné noze, aby si natáhl džínsy. “Nevím, jak se jmenuje. Formálně nás nikdo nepředstavil.”

Jake přecházel před Mattie sem a tam a malá předsíň se plnila jeho zoufalstvím. “Já to nechápu. Co to do ní najednou vjelo? Na veřejnosti kouří trávu. Prakticky přímo nám před nosem se vyspí s klukem. Co si sakra vůbec myslí?”

“Podle mě v téhle chvíli skoro vůbec normálně nemyslí.”

“To chce chytit AIDS? Nebo otěhotnět? Nebo chce …?” Náhle se zarazil. “Dopadnout jako my?” zeptala se Mattie, když za něho dokončila větu. “Tohle jsem nechtěl říct.”

“Proč ne? Vždyť je to pravda.”

“Jenom že je tak mladá. Má ještě tolik času.”

“Vždycky ne,” připomněla mu Mattie tichým, sotva slyšitelným hlasem.

Z Jakeovy tváře zmizela barva. “Ach bože, Mattie, promiň. Ježíši, to ode mě bylo bezohledné.” Zvedl ruku k hlavě, začal si třít čelo a zavřel oči. “Ty víš, že jsem to tak nemyslel …”

“Vím. To je v pořádku.” “Není to v pořádku,”

“Je to v pořádku, Jakeu,” zopakovala Mattie. “Máš pravdu - je mladá, má čas.” “Cos jí řekla?”

“Co jsem jí asi tak mohla říct? Že je správné, když její matka a otec mají oba poměr, a ona že nesmí?” Mattie zadržela dech. Proboha, co to řekla? Neměla v úmyslu svěřit se Jakeovi se svou nevěrou. Nebo měla? Je to pravý důvod, proč Jakea přivolala domů z bytu jeho milenky?

“To se snad nedá srovnávat.”

Mattie zvolna vypustila vzduch z plic. “Ne, to asi ne.” Očividně nezaregistroval, co jí uklouzlo.

Na okamžik nastala pauza. Mattie sledovala, jak se mu v očích zableskl zmatek, zaváhání a neschopnost uvěřit. “Cos myslela tím, že její matka a otec mají oba poměr?” zeptal se Jake, jako kdyby její poznámku teprve teď zaregistroval. “Cos

tím chtěla říct?” “Jakeu, já …” “Ty máš poměr?”

Příliš pozdě na zapírání. Kromě toho, jaký to má smysl? “No, nevím, jestli se to dá nazvat poměr.”

“Takže takhle jsi trávila dnešní večer? S jiným chlapem?” “Štve tě to?”

“Nevím.” Jake se tvářil ohromeně, jako by ho někdo praštil po hlavě tupým předmětem a on se zrovna chystal omdlít.

Mattie se přistihla, že ji Jakeova reakce znervózňuje. “Myslíš, že jsi jediný, kdo má právo na sexuální život?”

“Ovšemže ne.”

“Myslím, že nemáš vůbec nárok být naštvaný.” “Myslím, že jsem spíš překvapený než cokoli jiného.”

Teď se rozčilila Mattie. “Čemu se ksakru tak divíš? Máš dojem, že se chlapům nelíbím?”

“Tohle jsem nemyslel.”

“Jak to onehdy výstižně vyjádřila tvá dcera, ještě nejsem mrtvá!”

Jake zavrávoral dozadu, jako by do něj někdo strčil. “Počkej, Mattie. Musíš mi dát chvilku, abych se nadechl. Zrovna jsem zjistil, že jak dcera, tak manželka s někým spí.”

“Všichni s někým spíme,” přerušila ho Mattie, stále ještě dopálená.

“Všichni s někým spíme,” opakoval Jake tupě. “Víš, asi bychom si přece jen měli sednout.”

Mattie se otočila, vešla do obývacího pokoje a zprudka dosedla na béžovou ultrasemišovou pohovku. Náhle se jí zmocnila únava, lezla po ní a chytala ji za krk i za ramena jako neposedné batole. Proč se Jakeovi zmínila o svém milostném dobrodružství? Byla to náhoda, něco, co jen tak z rozrušení plácla? Nebo tu zapracovaly daleko temnější síly? Pokoušela se ho úmyslně šokovat? Ublížit mu? Pokud ano, proč ji tak rozzlobila jeho reakce? Čeho tím chce dosáhnout? Proč ho přivolala domů z bytu Honey Novakové? Co mu chce doopravdy sdělit?

Mattie se dívala, jak Jake složil své tělo do růžově a zlatě pruhovaného křesla naproti ní a natáhl si nohy před sebe. Vyčkávavě k ní zvedl obličej. “Znám ho?” Mattie na okamžik nevěděla, o čem mluví. “Koho? Aha. Ne,” odpověděla a přitom si představila, jak si její manžel potřásá rukou s Royem Crawfordem. “Není to nikdo, koho znáš.”

“Jak jste se seznámili?” “Záleží na tom?”

Jake zavrtěl hlavou. “Asi ne.” Bezmocně se rozhlédl po místnosti. “Miluješ ho?” Mattie se málem rozesmála. “Ne.” Nastala dlouhá odmlka, zatímco se Mattie pokoušela vnést trochu pořádku do nesouvislého zmatku svých myšlenek. Vnitřek její hlavy byl takovou džunglí volných participií a nesouvislých vět, že by potřebovala mačetu, aby si jimi prosekala cestu. Proč ho přivolala z bytu Honey Novakové domů? Co mu chtěla vlastně říct? “Proč ses vrátil, Jakeu?” zeptala se nakonec.

“Volala jsi,” připomněl jí. “Říkalas, že musím co nejdřív přijet domů.” “Nemyslím dnešní večer.”

Jake zavřel oči. “Nevím, jestli ti rozumím.”

“Odešel jsi. Začal jsi nový život. A pak nás Lisa zavolala do ordinace a oznámila mi, že …” Mattie se zakoktala, ale hned se vzpamatovala. “Umírám,” vymáčkla to slovo z úst. “Já umírám,” zopakovala a pořád ještě čekala, že to slovo dává nějaký smysl.

Jake znovu otevřel oči a čekal, co řekne.

“Není pro mě lehké to vyslovit,” pokračovala Mattie. “Ještě těžší je tomu uvěřit. Denně si totiž opakuju, že to není možné. Jak můžu umírat, když je mi teprve šestatřicet? Stále ještě vypadám celkem dobře. Dokonce se cítím celkem dobře. Jen proto, že občas upadnu a skoro pořád se mi třesou ruce …” “Třesou se ti skoro pořád?” Jake se narovnal v křesle. “Řeklas to Lise?” “Říkám to tobě,” odpověděla Mattie klidně.

“Ale třeba by ti Lisa mohla něco předepsat.”

“Není to nic, co bych nezvládla, Jakeu. Kromě toho o to tu nejde.” “Jde o to, že máš potíže …”

“Jde o to, že umírám,” zdůraznila Mattie a navzdory neustálému opakování se ta slova nedala pochopit o nic snadněji. “A nemůžu to ustavičně popírat, i když jsem se o to pokoušela. Moje tělo prostě nechce spolupracovat. Každý den, když se probudím, cítím nepatrný rozdíl. Namlouvám si, že si to jen představuju, ale vím, že to tak není. Tak velkou představivost jsem nikdy neměla.” Pokusila se zasmát, ale ten zvuk spíš věstil pláč. “Nemůžu dál předstírat, že mi bude líp,

že tohle všechno prostě pomine,” řekla. “Dá to strašnou práci. Nemám na to sílu.”

“Nikdo tě nežádá, abys něco předstírala.”

“Ty po mně chceš, abych se přetvařovala pokaždé, když vyjdeš ze dveří,” pronesla Mattie a její myšlenky se náhle vytřídily a ujasnily. “Pokaždé, když zavoláš, že se zdržíš v práci nebo že večeříš s klientem nebo že jdeš v sobotu odpoledne na pár hodin do kanceláře. Panebože, vždyť i dneska večer jsi po mně chtěl, abych se přetvařovala,” dodala Mattie a zvedla hlas. “Už v tom nedokážu pokračovat, Jakeu. Už nedokážu dál předstírat. Kvůli tomu jsem ti zavolala k ní do bytu.

Proto jsem tě prosila, abys přišel domů.”

Jake několik dlouhých vteřin mlčel. “Pověz mi, co chceš, abych udělal,” vyzval ji nakonec. “Nevím, co mám dělat.”

“Proč ses vrátil, Jakeu?” zeptala se ho Mattie znovu. “Co sis myslel, že se stane? S jakým záměrem jsi přišel?” Právnická fráze, pomyslela si Mattie.

Jakeova fráze.

“Měl jsem pocit, že bych tu měl být,” odpověděl stejně jako předtím. “Kvůli tobě i kvůli Kim. Už jsme to probrali. Souhlasila jsi s tím.”

“Rozmyslela jsem si to.” “Cože?”

“Tohle nestačí,” pronesla Mattie prostě. “Potřebuju víc.” Vzpomněla si na Roye Crawforda, na jeho prsty na svých prsou a mezi svýma nohama. “A tím nemyslím jen sex.” Odstrčila Royovy ruce. “Potřebuju víc.”

Jake otevřel ústa, aby promluvil, a když žádná slova nevycházela, zase je zavřel. Zavrtěl hlavou a bezmocně se podíval do klína.

“Viděl jsi, jak byla včera Stephanie šťastná?” zeptala se Mattie rovnou. “Co s tím má co dělat Stephanie?”

“Přímo zářila,” pokračovala Mattie a jeho otázku ignorovala, jako by mluvila spíš k sobě než k němu. “Pořád jsem se na ni koukala a přála si, abych se cítila jako ona. Prosím tě, Bože, dej mi ještě jednu šanci, ať se cítím jako ona.

Chápeš, co se ti pokouším vysvětlit?” Jake zavrtěl hlavou. “Moc ne.”

Mattie narovnala ramena a poposedla na okraj pohovky. “Tak ti to povím polopatě, Jakeu. Doktor ti sdělí, že máš jen rok života. Jak ho strávíš?”

“Mattie, to je irelevantní.”

“Je to velice relevantní. Odpovězte na otázku, pane obhájce. Jeden rok - jak ho strávíte?”

“Nevím.”

“Strávil bys ho se ženou, kterou nemiluješ?” “Tak jednoduché to zase není,” namítl Jake.

“Naopak, je to velmi prosté. Vzal sis mě, protože jsem byla těhotná, protože jsi v podstatě slušný člověk, který se chtěl zachovat správně ze stejného důvodu, z jakého ses sem vrátil, když jsem se dozvěděla, že umřu. A je to od tebe hezké, obdivuhodné a já si toho vážím. Doopravdy. Ale už sis to odpykal. Jsi propuštěn za dobré chování. Už tady nemusíš být.”

“Budeš potřebovat někoho, kdo se o tebe postará, Mattie.”

“Nepotřebuju hlídání,” trvala na svém Mattie. “To, co potřebuju, je být s někým, kdo mě miluje. To, co nepotřebuju, je být s někým, kdo miluje někoho jiného.” “Co mám udělat? Pověz mi, co mám udělat, a já to udělám,” prohlásil pevně. “Chci, aby sis promyslel, proč ses vrátil,” opětovala svou prosbu Mattie. “Bylo to kvůli mně, nebo ses vrátil kvůli sobě? Protože jestli jsi to udělal kvůli sobě, abys ty sám měl dobrý pocit, pak nemám zájem. Nedovolím, aby ses cítil dobře na můj účet. To já jsem ta, kdo má pouze omezené množství času na to, aby se cítila dobře, a já ho nehodlám strávit s někým, kvůli komu mi je hrozně.” “Panebože, Mattie, nikdy jsem neměl v úmyslu, aby ses kvůli mně cítila špatně.” “Já ti kašlu na ty tvoje úmysly!” křičela Mattie. “Chci tvou vášeň. Chci tvou oddanost. Chci tvou lásku. A když tyhle věci mít nemůžu, když ani nedokážeš předstírat, že mě miluješ,” zopakovala to slovo znovu, “rok nebo dva nebo jak dlouho mi zbývá, tak tě tady nechci.”

A pak se odmlčeli, každý se díval přímo před sebe, Mattie za Jakeovu hlavu k oknu, Jake za její pravé rameno na Rothenbergovu litografii. Je to skutečně ironie, pomyslela si Mattie. Ona, která se už dál nemůže přetvařovat, naléhá na manžela, aby to dělal on. Rok nebo dva nebo tři nebo pět. Žádá po něm opravdu příliš? Je to vážně tak těžké ji milovat?

Její otec si to očividně myslel. Odešel z jejího života, aniž by se aspoň ohlédl. Po letech se jí ho podařilo vypátrat v Santa Fe v jakési umělecké kolonii. Zavolala mu meziměstsky a dožadovala se odpovědi na to, proč se s ní nikdy nepokusil spojit, a jediné, na co se zmohl, bylo, že začal nepřesvědčivě blábolit cosi o tom, že je to takhle lepší a že by neměli lézt psovi do boudy,

rčení, které by její matka určitě ocenila, kdyby se jí s tím Mattie svěřila. Ale matka ji také dávno opustila. Citově, ne-li fyzicky. A Jake se s ní oženil jen proto, že byla v jiném stavu. Ano, už se řadí do fronty, aby ji milovali.

Co udělá, když Jake teď vstane z křesla a vyjde ze dveří? Zavolá Lisu? Požádá ji, jestli by jí nemohla půjčit manžela? Nebo Stephanie? Zeptá se jí, jestli Enoch nemá kamaráda? Nebo Royi Crawfordovi? Stačí pomyslet, jak by reagoval na něco tak složitého, jako je invalidní vozík, uvažovala Mattie, příliš unavená na to, aby se tomu zasmála. Příliš vyděšená.

Je jen otázkou času, než se octne právě na vozíku. A co potom? Profesionální pečovatelky jsou drahé. Na tak dlouhou dobu si bude moci dovolit pouze jednu. A další krok? Ústav pro postižené? Státní nemocnice? Místo, kde zůstane opuštěná a nakonec zapomenutá? Nikdo nechce být nablízku ženě, jejíž každý vzdech připomíná ostatním vlastní smrtelnost. Jake byl alespoň ochotný s ní zůstat. Co záleží na tom, co ho k tomu vedlo? Co je ona zač, že je tak pyšná, tak pošetilá?

“Dokážeš to, Jakeu?” zeptala se Mattie tichým, ale překvapivě neodbytným hlasem. “Dokážeš předstírat, že mě miluješ?”

Jake upřel na Mattie dlouhý pohled, který jí připadal jako celá věčnost, a v jeho obvykle výrazném obličeji nebylo vůbec možné se vyznat. Pomalu vstal, přešel po pokoji, zastavil se před ní a podal jí ruku, aby se jí chytila. “Pojďme spát.” vybídl ji.

Nepomilovali se.

Na jednu noc bylo sexu až dost, na tom se shodli.

Mattie si svlékla župan, nechala ho sklouznout na podlahu a zalezla do postele, zatímco Jake přistoupil k oknu.

“Prosím tě, nech ho zavřené,” požádala ho Mattie. “Venku je taková zima.” Jake zaváhal, na pár vteřin zůstal stát u okna jako ochromený a nejistě se zapotácel.

“Stalo se něco?”

Jake zavrtěl hlavou. Pak se odtrhl od okna, a než si vlezl do postele, rychle se svlékl do boxerek. Mattie cítila, jak se pod jeho nečekanou vahou prohnula matrace. Dívala se, jak si lehl na polštář s očima široce otevřenýma a nepřítomně zíral na strop.

Snaží se přijít na to, co tady dělá, pomyslela si Mattie, když se na něho podívala. Pokouší se pochopit, jak se zase octl přímo uprostřed téhle šlamastyky, z které, jak se domníval, konečně vybředl, v kaši, v níž zase vězí až po uši, a vůbec nechápe, co se stalo. Pomohlo by ti, kdybys věděl, že já se v tom nevyznám o nic lépe než ty? chtěla se ho zeptat, náhle zmožená únavou. Umíš se opravdu přetvařovat, jakeu? zajímalo by ji. Dokážeš předstírat, že mě miluješ?

Jako kdyby slyšel její myšlenky, Jake se převrátil na bok čelem k ní. Zlehka ji políbil na rty. “Otoč se,” zašeptal. “Budu tě držet.”

Nejdřív si Mattie myslela, že ty zvuky patří k jejímu snu. Nějaký mladý černoch ji honil po ulicích Evanstonu, zatímco k ní natahoval svůj dlouhý hadí jazyk a hrozilo, že ji polapí. Pokoušela se mu utéct, ale její dýchání bylo čím dál víc namáhavější, bolestivější a stejně hlasité jako její kroky na tvrdém chodníku. “Ne!” vyjekla skrze rty, které se nepohnuly.

Náhle se seběhl dav a Mattie si uvědomila, že je nahá. Černoch, který ji pronásledoval, byl rovněž nahý, jeho dlouhé svalnaté nohy ji doháněly a ruce se natahovaly, aby se jí připlácly na boky. Cítila, jak jeho pěst přistála na jejích zádech a vyrazila jí dech. Mattie klopýtla a upadla dopředu. “Pozor na plynové potrubí,” varoval ji nějaký přihlížející. “Pozor na plyn!”

“Ne!” křičel náhodný divák a praštil ji do ruky. “Ne!”

Mattie se přinutila otevřít oči a vtom si uvědomila, že Jake vedle ní sténá. Trvalo jí asi minutu, než jí došlo, co se děje, že Jake leží vedle ní v posteli, že se jejich sny překrývají a že si některé úseky z jeho zlého snu spojila se svým. “Žádný plyn,” opakoval znovu a znovu a máchal pažemi se vzrůstající panikou, takže se Mattie musela odsunout, aby se vyhnula další ráně. “Ne. Plyn ne. Nedělej to. Nedělej to!”

“Jakeu,” oslovila ho jemně Mattie, dotkla se jeho ramene a pod špičkami prstů cítila, že je studený a vlhce lepkavý. “Jakeu, probuď se. To nic není.”

Jake otevřel oči a civěl na Mattie bez jakéhokoli náznaku, že ji poznává. “Něco ošklivého se ti zdálo,” vysvětlila mu a sledovala, jak jeho obličej

vstřebává okolní realitu. Dokonce vypadá, jako by byl rád, že je tady, pomyslela si Mattie a skrze tmu se na manžela usmála. “Jako bys někomu chtěl zabránit, aby pustil plyn. Pamatuješ se?”

Jake přikývl. “Mé matce,” řekl prostě, posadil se na posteli a odhrnul si tmavé vlasy z čela.

“Tvé matce?”

Pohlédl k oknu. Mattie čekala, že její účast odbyde stejně ledabyle, jako si odhrnul vlasy, tak, jak to většinou dělal, že jen utrousí, ať spí, že se nic neděje. “Když jsem byl malý,” začal místo toho, čímž ji překvapil, “matka se často opíjela a vyhrožovala nám, že pustí plynovou troubu, takže všichni umřeme ve spánku.”

“Proboha.”

“Je to už tak dlouho. Jeden by si myslel, že jsem to už dávno překonal.” Pokusil se zasmát, ale smích mu uvízl v krku. “Promiň, že jsem tě vzbudil.”

Mattie natáhla ruku a dlaní mu setřela pot z čela. Je toho tolik, co o svém muži neví, tolik, co jí o sobě nepověděl. “Tak kvůli tomu …?” začala, pak se zarazila a náhle pochopila spoustu věcí. Mattie se zvolna odtáhla od Jakeova boku, vstala z postele a šla k oknu. Jediným plynulým pohybem roztáhla těžký závěs slonovinové barvy a otevřela okno. Do pokoje vklouzl studený noční vzduch jako hladový kocour. Mattie se beze slova vrátila k posteli a lehla si vedle manžela. “Otoč se,” zašeptala. “Budu tě držet.”

*

21

“Tak co jste říkal tomu článku v Chicagu?”

Jake se letmo podíval na časopis na svém psacím stole a pak opět na krásnou mladou ženu, která seděla naproti němu. Jmenovala se Alana Isbisterová - “Exbisterová,” jak zažertovala při představování. “Jsem rozvedená.” Jasná výzva, došlo Jakeovi, zatímco se usmíval a vybídl reportérku z časopisu Současnost, aby se posadila na jedno z tmavomodrých křesel před jeho psacím stolem. Před rokem by odpověděl něco podobně duchaplného a svádivého, jen tak mimochodem utrousil poznámku, která by z ní doslova odčarovala kalhotky. Dokonce ještě před šesti měsíci, kdy vrcholil jeho vztah s Honey, by byl v pokušení zareagovat. Dnes však neměl ani energii, ani sílu, natož touhu vyvíjet jakoukoli složitější činnost než předběžný rozhovor, který požadovala, takže se pouze usmíval a odpovídal na její otázky.

“Myslím, že ten článek byl velmi pochvalný,” řekl Jake.

“Ta fotka vás moc dobře nevystihuje.” Provokativně vyšpulila plné rty kávové barvy.

Jake odsunul časopis ze svého zorného pole. Vlastní snímky ho vždycky znervózňovaly. Byly tak lživé. Pokaždé, když se na nějaký podíval, jako zrovna na tenhle, kde byl na titulní straně časopisu Chicago celý vyparáděný, v typicky právnickém šedém flanelu, každičký vlásek na svém místě včetně několika rafinovaně naaranžovaných pramínků, které mu padaly do čela, podmanivý úsměv pečlivě nastudovanou kompozicí skromného sebevědomí, modř jeho očí znásobená modří kravaty, pocítil nával naprostého a úplného znechucení. JAKE HART, MISTR OBHÁJCE, hlásal tučně vytištěný titulek. Výstižnější by bylo Mistr klamu.

“Váš šéfredaktor mě informoval, že to chcete pojmout jinak,” nadhodil Jake a kradmo pohlédl na malé digitální hodiny na velkém dubovém psacím stole. Už 2:15. Za necelou hodinu má vyzvednout Kim ze školy a odvézt ji na schůzku s terapeutkou. Potom musí jet pro Mattie domů, odkud se oba vrátí pro Kim, až jí skončí sezení, a pak všichni pojedou k manželčině matce, což byla návštěva, které se Jake obával skoro stejně jako Mattie. Věděl, že jí to rozruší, a když byla Mattie rozrušená, její stav se zjevně zhoršil. Bude potřebovat jeho podporu víc než kdy jindy a on zase potřebuje trochu času o samotě, aby se připravil na bezesporu velmi náročné odpoledne. To poslední, na co má náladu, je marnit vzácný čas tlacháním s reportérkou nějakého přihlouplého avantgardního časopisu, byť sebeoblíbenějšího, či bez ohledu na to, jak je zmíněná novinářka bezpochyby krásná.

Jake tehdy souhlasil s předběžnou schůzkou s redaktorkou ze Současnosti jen proto, že mocní ve firmě, titíž, kteří o něm uvažovali jako o společníkovi, důrazně projevili přání, aby pokračoval ve spolupráci s tiskem. Taková publicita se nedá koupit za žádné peníze, řekli mu. Nezáleží na tom, co o člověku napíšou, hlavně že tam bude správně uvedeno jméno firmy.

“Myslíme si, že by vás naši čtenáři rádi poznali víc osobně,” pravila Alana Isbisterová, přihladila si dlouhé rovné hnědé vlasy za ucho a zamrkala očima jemně přetřenýma řasenkou. “O Jakeu Hartovi obhájci už bylo napsáno hodně - mimochodem gratuluji, že jste vyhrál tu Butlerovu kauzu -, ale téměř nic se nepsalo o Jakeu Hartovi jako o člověku.”

“Paní Isbisterová …”

“Exbisterová.” Zasmála se a zvedla prst bez prstýnku. “Exbisterová,” opakoval.

“Proč nezůstaneme jen u Alany?”

Jake přikývl. Bylo flirtování vždycky takhle vyčerpávající? Možná že se jen potřebuje pořádně vyspat. Během šesti měsíců, co se přestěhoval k Mattie do postele, zřídkakdy spal celou noc bez přerušení. Mattie se stále vrtěla nebo kašlala, vztyčila se náhle na posteli a lapala po dechu nebo občas upadla, když šla v noci na záchod. Vždycky se probudil, objal ji a přitom ujišťoval, že byl stejně vzhůru. Chvilku si povídali a snažili se znovu uklidnit. Nejdřív bylo těžké předstírat, že je stále ve střehu, předstírat, že má zájem, předstírat, že mu nevadí, když je v noci nekonečné hodiny vzhůru. Ale než se nadál, vyprávěl jí, jak strávil den, probíral s ní své vzrůstající obavy o politiku firmy a občas ji obveseloval historkami z dřívějších hrdinských výkonů v soudní síni.

Někdy mu spánek narušil nějaký problém v práci a on se přistihl, že tam leží a doufá, že se Mattie vzbudí, aby si o tom mohli promluvit. Někdy, když ani jeden z nich nedokázal usnout, to dopadlo tak, že se pomilovali. Potom často přemýšlel o muži, s kterým se zapletla, jestli na něj ještě myslí a jestli by s ním tehdy šla, kdyby bylo všechno jinak. Jsou tohle osobní informace, které měli v Současnosti na mysli? “Mimo soudní síň nejsem zase tak zajímavý,” namítl Jake. “Fascinující je spíš počet mých případů, ne já.”

Alana Isbisterová se nevěřícně rozhlédla po místnosti. “O tom skoro pochybuji. Kdokoli, kdo si pověsí na zeď za psacím stolem obraz pečené brambory, musí být člověk, kterého je nutno brát vážně.”

“Veškeré umění v této místnosti vybírala moje žena.” Jakea překvapilo, že ve svém hlase zaznamenal náznak hrdosti.

“Jak dlouho jste ženatý?” “Více než šestnáct let.”

Vzal sis mě, protože jsem byla těhotná, slyšel, jak ho Mattie přerušila. Ale už sis to odpykal. Jsi propuštěn za dobré chování. Už tady nemusíš být.

“Úžasné,” rozplývala se Alana Isbisterová a pohrávala si s malým magnetofonem v klíně. “Nebude vám vadit, když to zapnu, že ne?”

Jake pokrčil rameny a dotkl se uhlově šedého telefonu na svém stole. Slíbil, že zavolá před třetí Honey.

Nepotřebuju hlídání, pokračovala Mattie, aniž ji někdo vybídl. To, co potřebuju, je být s někým, kdo mě miluje. To, co nepotřebuju je být s někým, kdo miluje někoho jiného.

Věděl, že se Honey snaží pochopit jeho rozhodnutí, že se pár měsíců neuvidí, ale jejich vynucené odloučení snášela jen stěží. Stejně jako on, ujišťoval ji, ačkoli mu rozhodně nechyběli ti příšerní kocouři.

Když ani nedokážeš předstírat, že mě miluješ, tak tě tady nechci, naléhala Mattie. Dokážeš to, Jakeu? Dokážeš předstírat, že mě miluješ?

Tehdy jí neodpověděl. Místo toho své obavy i pochybnosti odsunul stranou a mlčky doprovodil Mattie po schodech nahoru do ložnice, zatímco nechal instinkt, aby převážil nad rozumem, a odmítal o tom dál uvažovat. “Promiňte. Říkala jste něco?” zeptal se Jake a díval se, jak Alana Isbisterová pod svou krátkou černou sukní střídavě přehazuje nohu přes nohu.

“Ptala jsem se, jestli je vás v rodině víc takových jako vy?”

Jakeovi trvalo několik sekund, než otázku pochopil. “Můj starší bratr je mrtvý,” odpověděl dutě. Co s tím má co dělat historie jeho rodiny? Tohle je ještě dotěrnější než otázky na jeho manželství. Pokud mínila tím, že ho chce poznat víc osobně, tohle, pak se toho nehodlá účastnit. “Mladšího bratra jsem neviděl téměř dvacet let.”

Alana Isbisterová se na židli naklonila dopředu a předvedla úctyhodný výstřih. “No vidíte, tohle je velice fascinující. Povězte mi víc.”

“Není co.” Jake se usilovně snažil nedat najevo nervozitu, kterou začínal pociťovat. Hlavně že tam bude správně uvedeno jméno firmy, připomněl si. “Můj starší bratr zahynul při nehodě na lodi, když mu bylo osmnáct. S mladším bratrem jsme po našem odchodu z domova ztratili kontakt.”

“A kolik vám bylo, když jste odešel z domova?” “Sedmnáct.”

“Ještě mnohem víc fascinující.”

“Ani ne.” Jake vstal, přistoupil k řadě polic na knihy vedle psacího stolu a tvářil se, že hledá něco konkrétního.

“Kam jste šel, když jste opustil domov?”

“Na pár let jsem si najal suterénní byt v Carpenter Street. Příšerný pokojík, ale já ho zbožňoval.”

“Jak jste se živil?”

“Měl jsem tři zaměstnání,” vysvětlil Jake, vyndal z police knihu o trestním právu a řízení. “Ráno jsem roznášel noviny, po škole pracoval v železářství a o víkendech dělal telemarketing.”

“A vaši rodiče? Co na to všechno říkali oni?”

“To byste se musela zeptat jich,” odbyl ji Jake, obešel stůl a zastavil se před ním celý naježený, zatímco se mu límeček bleděmodré košile zařízl do ohryzku a hrozilo, že ho uškrtí. “Paní Isbisterová …”

“Alano.”

“Paní Isbisterová,” zopakoval a odkašlal si do dlaně, “myslím, že se tenhle rozhovor nepovedl.” Rezolutně ukázal ke dveřím.

Alana Isbisterová okamžitě vyskočila a pokoušela se udržet magnetofon v ruce, zatímco si současně uhlazovala krátkou sukni přes štíhlá stehna. “Nerozumím. Řekla jsem něco, čím jsem vás urazila?”

“Není to kvůli vám, ale kvůli mně. Jenom se nerad bavím o svém soukromém životě.”

“Jakeu …,” začala.

“Pane Harte,” opravil ji a sledoval, jak udiveně zamrkala zelenýma očima. “Opravdu na tom trvám.” Došel ke dveřím, otevřel je a vyčkával. “Vyhazujete mě?”

“Jsem přesvědčený, že ve firmě je dostatečný počet právníků, kteří pro vás budou stejně fascinující.”

Počkal, až si Alana Isbisterová uloží magnetofon do velké černé kabely a vezme si pod paži dlouhý zelený tvídový kabát. Přistoupila ke dveřím, zastavila se před ním a podávala mu navštívenku.

“Ještě o tom podumejte, a jestli si to rozmyslíte, zavolejte mi.”

Jake vzal navštívenku z její natažené ruky. Jakmile zmizela z dohledu, odhodil ji do odpadkového koše.

“Ten rozhovor byl skoro stejně krátký jako ta její sukně,” poznamenala sekretářka a uličnicky zamrkala očima pod dlouhou ofinou nazrzlých blond vlasů. “Žádné novináře, žádné rozhovory,” prohlásil Jake ochable a odcházel do kanceláře. Už za sebou chtěl zavřít dveře, když mu ruku zastavil dobře známý hlas Owena Harrise, jednoho ze starších společníků firmy.

“Jakeu. Výborně, jsi tady. Těžko tě zastihnout. Máš chvilku? Představím ti Thomase Macleana a jeho syna Eddyho.” Owen Harris byl podsaditý a po všech stránkách sporý muž. Byl nevelký, pěstěný, precizní ve způsobu vyjadřování stejně jako ve výběru na míru šitých tmavomodrých obleků, muž, jenž používal pouze tolik slov, kolik je jich nezbytně třeba. Běžně vynechával hlásky, vypouštěl větné členy a jako by se vůbec neznal ke spojkám. Přesto se dokázal vyjadřovat naprosto jasně.

Jakeu. Výborně, jsi tady. Těžko tě zastihnout. Těžko nepochopit smysl té kousavé poznámky. Skutečně tráví tolik času mimo podnik?

Jake si potřásl rukou s působivou dvojicí otce a syna, přičemž si všiml, že otec je z těch dvou mnohem pohlednější, zato syn rozhodně ten větší. Uvedl všechny tři do své kanceláře a pokynul jim, aby se posadili na zelenomodrou pohovku na konci malé místnosti. Sedl si pouze Eddy Maclean, ležérně si přehodil dlouhou nohu přes druhou a hlavu zvrátil na vršek pohovky, jako kdyby ho celé jednání znudilo ještě dřív, než začalo.

“Zajímavý obraz,” poznamenal starší Maclean a zůstal stát i poté, co Jake před psací stůl přitáhl jedno z křesel.

“Jake je ve firmě nekomformní individualista,” konstatoval Owen Harris a do svého úsečného tónu přidal rovnoměrnou dávku uznání i údivu.

“Takového potřebuje každá firma.” Jake vynutil na své tváři úsměv a uvažoval, co by asi říkali na fotografii Raphaela Goldchaina, která nyní visela v jeho domácí kanceláři. Nenápadně se podíval na hodinky. Téměř půl třetí. Doufal, že schůzka nepotrvá dlouho. V každém případě pochyboval, že mu zbyde čas zavolat Honey. “Jistě znáš filiálky diskontních dragstórů se zlevněným zbožím,” začal Owen Harris.

“Nakupuju tam pořád,” přiznal Jake. Jsou s nimi nějaké problémy?”

“Ať tě poinformuje Tom,” ozval se Owen Harris už ve dveřích a pokýval téměř holou hlavou. “Mě tu není třeba.” Zavřel za sebou.

Jake opět rychle mrkl na hodinky. “Zdržujeme vás?” zeptal se Thomas Maclean.

Zjevně člověk, jemuž nic neunikne, uvědomil si Jake a rozhodl se, že bude opatrnější. “Máme čas,” řekl. “Jak vám mohu pomoci?”

Maclean starší pohlédl z Jakea na syna, který byl přímo ztělesněným obrazem lhostejnosti. “Prokristovy rány, sedni si rovně!” zavrčel Thomas Maclean a mladíkovo vypracované tělo se náhle napřímilo, přestože výraz na jeho tváři zůstal znuděný a netečný. “Můj syn se včera zřejmě zapletl do dost nepříjemného incidentu.”

“Do jakého incidentu?” “Týká se to jedné slečny.”

“Je to šlapka. To ví každej,” utrousil pohrdavě Eddy Maclean, obrátil světlehnědé oči v sloup a líně si prohrábl hnědé vlasy dlouhé až k ramenům. “Do jakého incidentu?” zopakoval Jake.

“Prý byl u někoho v domě večírek. Rodiče odjeli na dovolenou. Můj syn se seznámil s tou dívkou a …”

“Ať mi to raději poví váš syn,” přerušil ho Jake.

Thomas Maclean napřímil mohutná hranatá ramena, poškrábal se na dlouhém nose, usedl do modrého křesla s rovným opěradlem, které mu Jake nabídl, a mávl rukou do vzduchu na znamení toho, že nyní má slovo jeho syn.

“Vyjela po mně, ty blaho,” okamžitě vychrlil Eddy Maclean. “Je fakt šeredná, ty jo. V životě bych se jí nedotknul, kdyby mě nebalila.”

“Takže jste se jí dotkl,” konstatoval Jake a už předem znal konec historky. “Ale ne tak, jak tvrdí ona. Dělal jsem jenom to, co po mně chtěla.”

“Co jste vlastně udělal?”

Eddy Maclean pokrčil rameny. “Vždyť víte.”

“Podle všeho,” přerušil je Maclean starší, “došlo ke styku.” “Kolik je vám, Eddy?” zeptal se Jake.

“Devatenáct.” “A té dívce?” “Patnáct.”

“Dozvěděl se, kolik jí je, až potom,” upřesnil Thomas Maclean. “To děvče prý vypadá starší, než je.”

“Má ta dívka jméno?” otázal se Jake a snažil se zahnat představu své nahé dcery s Eddym Macleanem v posteli.

“Nějaká Sarah.”

“Nějaká Sarah,” opáčil Jake, zatímco přemáhal touhu složit mladíka k zemi a zmlátit ho do bezvědomí. Mluvil o jeho dceři její někdejší milý stejným způsobem? Jako o nějaké Kim?

“Ropucha. V životě bysme na ni nešáhli, kdyby sama nezačala.” “Nešáhli?”

“Prý se do toho zapletli ještě další dva chlapci,” bez vyzvání přispěchal s vysvětlením Thomas Maclean.

Jake přistoupil k psacímu stolu a opřel se o něj. To, že přistihli Kim s tím klukem, jim alespoň poskytlo důvod, který potřebovali, aby dostali Kim na terapii. Vyrovnává se se spoustou problémů. Potřebuje si o tom s někým promluvit. “Myslím, že musíme začít od začátku.” “Podle všeho …,” začal Maclean starší.

“Eddyho vlastními slovy,” skočil mu do řeči Jake. “Jestli dovolíte.”

Thomas Maclean přikývl na souhlas. Eddy Maclean si odkašlal. JaKe vyčkával, vědom si tikotu malých hodin na stole za sebou.

“Šli isme na ten mejdan.” “Kdo tam šel?”

“Já, Mike Hansen, Neil Pilcher.” “A co se na večírku stalo?”

“Nic. Byla to fakt votrava. Banda puberťaček tancovala na Spice Girls. Už jsme chtěli vypadnout. Najednou k nám přijde ta holka a hučí do nás, ať nechodíme, že se mejdan zrovna rozjíždí.”

“Ta dívka byla Sarah?”

“Jo. Že Prej mě už párkrát viděla a podle ní jsem fakt pěknej. Prostě takový ty kecy. Co jsem si měl myslet?”

“Co jste si myslel?”

“To samý, co každej jinej. Prostě - že je zajímavá.” “Takže co se stalo?”

“Povídám jí, že zůstanem, když nám to vynahradí. Ona na to, jasně že jo. Jdem nahoru do jedný ložnice.”

“A co potom?”

Usmál se- “Vrzli jsme si.”

“A vaši kamarádi Neil s Mikem, kde byli oni, když to probíhalo?” “Nejdřív stáli venku za dveřma. Chápete - hlídali.”

“Kvůli čemu hlídali?”

Mladík pokrčil rameny. “Aby nás nikdo nerušil.”

Jake si začal mnout čelo ve snaze utlumit vzrůstající bolest hlavy. “Řekl jste

,nejdřív’. Předpokládám, že Neila s Mikem unavilo hlídání a vešli dovnitř.” “Chtěli z tý věci taky něco mít.”

“Tou věcí byla patnáctiletá dívka.”

“Tak moment,” vložil se do toho Thomas Maclean. “Myslel jsem, že je starší,” zdůraznil znovu jeho syn.

“Co říkala na to, když se ti dva přidali?” zeptal se Jake, přičemž se snažil

odstranit z hlasu znechucení a vypustit představu své dcery z hlavy. “Nebyla proti.”

“Vůbec nic nenamítala ani vás nežádala, abyste přestali?”

“Ta měla keců, ty jo. Přece jsme nemohli poslouchat každý slovo, co ta holka řekla.”

“Takže mohla něco namítat,” konstatoval Jake.

“Ta to naopak chtěla, ty blaho. Stěžuje si, že to bylo znásilnění, protože zjistila, kdo je můj fotřík, a chce dostat svůj díl.”

“Ona tvrdí, že jste ji znásilnil?”

“To je fakt překvapení,” vyštěkl znechuceně mladík.

“Mám známého v kanceláři státního zástupce,” vysvětloval Thomas Maclean. “Zavolal mi, že to děvče je s rodiči na policejní stanici a vypadá to, že zřejmě vydají soudní příkaz k uvěznění mého syna. Okamžitě jsme vyrazili sem.”

Jake obešel stůl, posadil se a nepokrytě se zadíval na hodiny. Dvě čtyřicet osm. “Co dál?” zeptal se Jake.

“Co tím myslíte?” Hlas Thomase Macleana skoro rozhořčeně umlkl. Jake ukázal bradou na Eddyho Macleana. “On ví, co mám na mysli.” Pokaždé v tom je ještě něco dalšího, věděl Jake a čekal.

“Tvrdí, že byla panna.” “A vy o tom pochybujete?”

“Těžko říct, ty jo. Prostě když lezeš do komína, tak teče někdy krev.” Jakeovi chvíli trvalo, než mu došlo, co měl mladík na mysli. “Chcete říct, že jste s ní měl anální styk?”

“Já ne, ty blaho. To není můj styl. Jo, ale Neil, ten to má rád zezadu.”

“Je tohle relevantní?” vmísil se do toho Thomas Maclean s pokřivenou logikou oněch natolik bohatých a mocných, aby si vždy prosadili svou. Jestliže ta dívka souhlasila, tak je snad jedno s čím?”

“Nemám rád překvapení,” odpověděl Jake klidně. “Pokud mám vašeho syna zastupovat, kvůli čemuž jste podle mého soudu tady, pak musím znát všechna fakta.”

“Samozřejmě,” ucouvl Thomas Maclean. “Takže co se bude dít teď?”

“Radil bych vám, aby se váš syn šel přihlásit na policejní stanici. Zavolám jednoho z mých kolegů, aby vás tam doprovodil …”

“Jak to vašeho kolegu? A co vy?” “Bohužel, mám důležitější povinnosti …” “Zrušte je.”

“To nemohu.” Jakeův hlas byl pevný. Stiskl interkom. “Natasho, sežeňte Ronalda Beckera a požádejte ho, ať okamžitě přijde do mé kanceláře. Děkuji,” řekl a zmáčkl tlačítko, než sekretářka stačila odpovědět. “Ronald Becker je nanejvýš schopný mladý advokát a tohle je velmi běžný postup.”

“Owen Harris mě ujistil, že se o všechno postaráte.” “To také dělám.”

“Osobně.”

Osobně, opakoval si Jake v duchu. Zase to slovo.

Smí tohle opravdu udělat? Skutečně může odkázat velice důležitého klienta na kolegu bez ohledu na to, jak rutinní je to postup, aby mohl dceru odvézt na terapii? Aby mohl manželku zavézt k její matce?

Ozvalo se zaklepání na dveře a Ronald Becker, mladý muž s kudrnatými vlasy barvy pepř a sůl a mírným bříškem, které nadouvalo jeho hnědé sako s jemným proužkem, vstoupil do místnosti. Pohybuje hlavou nahoru a dolů skoro jako holub, pomyslel si Jake, zatímco je navzájem představoval.

“Chci, abys Macleanovy doprovodil na policejní stanici,” vysvětlil. “Eddy se musí ohlásit, ale nic jiného ať neříká. Pak s ním půjdeš k soudu, kde učiní prohlášení o své nevině, bez ohledu na to, jaká obžaloba mu hrozí, a složí požadovanou kauci.” Obrátil se k otci a synovi, kteří mezitím vstali a udiveně na něj zírali s otevřenými ústy. “Pan Becker vám odpoví na jakékoli otázky, které budete mít, cestou na policii. Věřte mi, není na tom nic složitého. Na večeři budete doma. Já zatím požádám svou sekretářku, aby s vámi dojednala schůzku hned na začátek příštího týdne.”

“Na příští týden …?”

“Dopřejte mi víkend, abych o té záležitosti popřemýšlel a rozhodl, jak nejlépe postupovat dál. Teď už opravdu musím jít,” prohlásil Jake a byl jednou nohou ze dveří. “U pana Beckera budete v nejlepší péči.”

Teprve když se octl sám ve výtahu, naplno mu došlo, co právě provedl. Zvrátil hlavu dozadu a hlasitě se rozesmál. Chechtal se ještě, když výtah dojel do přízemí.

*

22

“Tak jak to šlo s Rosemary?” zeptala se Mattie, když se otočila na sedadle dozadu a vyčkávavě se zadívala na Kim.

Kim pokrčila rameny, přitiskla nos na okno auta, na pokožce ucítila jeho chlad a sklo se pod jejím teplým dechem zamlžilo. Ukazováčkem na něm nakreslila ženskou postavičku s kudrnatými vlasy. “Dobře,” odpověděla Kim a ihned figurku smazala spodkem rukávu svého kabátu.

“Vypadá moc sympaticky.”

“Asi jo.” Kim zavřela oči, a než je zase otevřela, čekala, až se matka obrátí dopředu. Zapadla do koženého sedadla v luxusním interiéru otcova vozu a sledovala z postranního okna kupy nezdolného sněhu. Copak zima nikdy neskončí? Už je začátek března a na zemi je pořád skoro třicet centimetrů sněhu.

Samozřejmě že čím rychleji čas utíká, tím méně ho zbývá. Alespoň pokud jde o její maminku. Kim se napřímila a natáhla ruku, aby se dotkla matčina ramene. Ale máma i otec si něco spiklenecky šeptali a Kim ruku rychle stáhla.

“Ano, zlatíčko?” zeptala se jí Mattie, jako by měla oči vzadu. “Chtělas něco říct?”

Kim zabručela a pozorovala červené sportovní auto, které je míjelo v prostředním pruhu. Otcovi se nějakým způsobem podařilo zpracovat lidi z prodejny aut, aby vzali zpátky červenou corvettu, kterou si maminka koupila, když se dozvěděla o své nemoci. Proč se tomu diví? uvažovala Kim a roztržitě přitom počítala červená auta na silnici, jak to dělávala v dětství. Když otec dokáže přesvědčit zdánlivě rozumné lidi, aby osvobozovali vrahy, pak mu rozhodně nemůže dělat potíže přemluvit nějaké prodejce vozu, aby přijali zpět jejich červenou corvettu. Vždyť je to přece Jake Hart, Mistr obhajoby, oslavovaný a téměř kanonizovaný v posledním čísle časopisu Chicago. Dokáže přesvědčit kohokoliv o čemkoliv. “Říkali u vás ve škole něco tomu článku o tatínkovi?” vyzvídala Mattie, jako by znala každičkou myšlenku v dceřině hlavě.

“Ne,” odsekla Kim, ačkoli se o něm naopak několik učitelů zmínilo. “Co si o něm myslíš, Kiminko?” otázal se otec.

“Já ho nečetla,” zalhala Kim. Ve skutečnosti ho přečetla tolikrát, že by ho mohla odříkat zpaměti.

“Podle mě byl velice pochvalný,” podotkla Mattie a Kim slyšela, jak se otec zasmál. “Čemu se směješ?” zeptala se matka.

“Dnes odpoledne jsem použil stejná slova,” vysvětloval Jake, zatímco se Kim nervózně vrtěla na sedadle.

Najednou jsou tak příšerně snášenliví, přemítala. Už se vůbec nehádají. Nekřičí na sebe. Dokonce ani nezvednou hlas. Od chvíle, co se otec nastěhoval k mámě do ložnice, jsou jako dvě hrdličky. Někdy se v noci probudila, ležela v posteli a čekala na kdysi uklidňující zvuk jejich přidušeného šepotu, na takový, s kterým vyrůstala, na známý signál, aby vyskočila z postele a běžela maminku bránit. Ale šeptání, které Kim v poslední době slýchala, bylo obvykle doprovázeno tlumenými návaly smíchu a jednou, když se po špičkách přiblížila k ložnici rodičů, aby se přesvědčila, že je vše v pořádku, zahlédla, jak se otec všelijak vrtěl pod přikrývkou a pak se na matku položil, a s nemalou dávkou odporu si uvědomila, že její rodiče souloží.

Takhle to teď chodilo u Hartových pořád. Rodiče se ve všem shodli, navzájem se smáli svým slaboduchým vtípkům a společně se radili, jak nejlépe vyřešit obtížné situace. Jako třeba tu, když trvali na tom, aby začala chodit na terapii potom, co ji přistihli s Teddym, pomyslela si a zdusila v hrdle otrávený povzdech. Ne že by experimentování v sexu znamenalo duševní chorobu, přispěchali s vysvětlením. Pro teenagery je přirozené, že se sexem experimentují, zdůraznili, protože nechtěli, aby vypadali jako úplní pokrytci. Právě tohle a navíc její současné chování i jejich nedávné odloučení a usmíření, nemluvě o matčině zdravotním stavu - prostě všechno je to pro Kim zjevně příliš velké sousto.

Potřebuje někoho, kdo by si s ní popovídal a pomohl jí v tomto náročném období vyznat se ve vlastních pocitech.

O čem se má bavit? přemýšlela Kim a během většiny počátečních sezení s terapeutkou zatvrzele mlčela. Teddy od svého značně uspěchaného odchodu z její ložnice dokonce ani nezavolal. Kdykoli ji potkal na školních chodbách, okamžitě utekl na druhou stranu. A samozřejmě že celá škola se doslechla, co se stalo, jak mu sklouzl kondom, jak na něj křičela, ať ho vyndá, jak tam její matka vtrhla, když spali, jak musel popadnout oblečení a zdrhat, jako by mu šlo o život. Odpaněná a opuštěná, pomyslela si Kim a dopřála si tiché uchichtnutí.

Hezká vzpomínka na její premiéru.

“Jak ses cítila, když jsi tam matku viděla stát?” zeptala se Rosemary Colicosová na Kimině prvním sezení s téměř agresivně nehezkou sociální pracovnicí.

“Trapně,” odpověděla Kim váhavě. “Byla jsem naštvaná.” “Už se ti ulevilo?” zeptala se Rosemary.

Pitomá otázka, napadlo tehdy Kim. Proč by se jí mělo ulevit, když ji matka přistihla v posteli s Teddym Cranstonem? A přesto čím víc sezení s ženou středního věku, jejíž střapaté blond vlasy vypadaly, jako by je někdo strčil přímo do elektrické zásuvky, Kim podstoupila, o to méně hloupější se jí otázky zdály.

Totéž se dělo u většiny Rosemaryiných dotazů: “Co myslíš, že tě motivovalo, aby ses s Teddym pomilovala přímo pod střechou rodičů? Zlobíš se na matku, že je nemocná? Čeho by ses vzdala, kdybys otci odpustila?”

“Touha. Ovšemže ne. Ničeho,” okamžitě odpovídala Kim. Ale během uplynulých šesti týdnů Rosemary nenápadně donutila Kim, aby své odpovědi přehodnotila. Možná že se jí opravdu ulevilo, když ji načapali. Třeba chtěla, aby ji přistihli, když k nim Teddyho pozvala. A když se na mámu nezlobí, proč ji poslední dobou tolik štve, cokoli udělá nebo řekne? Co se týče toho, čeho by se vzdala, kdyby se jí nějak podařilo otci odpustit, no, tak to Kim může shrnout do jediného slova - moci.

“Jak to, že jedeme k babičce Viv?” zeptala se Kim s úmyslnou pochybovačností v hlase. “Já myslela, že tam jezdíte neradi.”

“Už jsme tam dlouho nebyli,” přiznala Mattie.

“Tak proč tam razíme zrovna teď? Kvůli nějaký zvláštní příležitosti?” Kim viděla, jak matčina ramena ztuhla, a ve zpětném zrcátku si všimla utrápeného výrazu, který se objevil v otcových očích. V tom okamžiku jí došlo, že se chystají babičce říct o matčině zdravotním stavu. Hodlají babičce oznámit, že její dcera umírá. “Je mi špatně!” vykřikla najednou Kim. “Zastavte! Asi budu zvracet!”

Otec okamžitě zabrzdil na kraji silnice. Kim otevřela dveře, vyskočila z auta, uprostřed chodníku si přidřepla a hubeným tělem jí lomcovalo suché dávení.

Vnímala, jak si matka vedle ní sedla na bobek a objala ji kolem ramen. “Zhluboka dýchej, zlatíčko,” chlácholila ji a odhrnovala jí vlasy z obličeje. “Zhluboka dýchej.” Takhle bude mamince? uvažovala Kim a lapala po vzduchu. Takhle to vypadá, když se člověk dusí?

Nebylo to poprvé, kdy se jí něco podobného stalo. Onehdy ve škole, když šla do bufetu, se jí přihodilo totéž. To hrozné lapání po dechu a v ústech jí doslova zmrzl vzduch, jako by se jí vzadu v krku zasekl obrovský kus ledu. Běžela na nejbližší toaletu, zamkla se uvnitř prázdné kabinky a přecházela po malé ploše před záchodem jako tygr v kleci, máchala rukama před obličejem a pokoušela se do plic nabrat vzduch. V tu chvíli se zhrozila, že umírá. Zřejmě tu matčinu strašnou nemoc zdědila.

Amyotrofickou laterální sklerózu. Běžný obyčejný pocit úzkosti.

Alespoň podle Rosemary Colicosové. “Což neznamená, že ty záchvaty nejsou příšerné a nenahánějí strach,” řekla jí terapeutka. “Ale nejsou smrtelné.” “Jak to, že mi pořád dřevěnějí nohy?” naléhala Kim během dnešního sezení.

“Občas by neškodilo zout si ty těžké bufy,” navrhla Rosemary a ukázala na Kiminy černé kožené boty sahající ke kolenům. “Když v takovýchhle bagančatech sedíš celý den, samozřejmě že ti z nich občas zdřevění nohy. Neumíráš, Kim,” ujistila ji. “Dáš se zase do pořádku.”

Opravdu? Pokud ano, co tedy znamená, že tady vkleče opřená o ruce zvrací žluč na zledovatělý chodník v centru Chicaga uprostřed mrazivého pátečního odpoledne?

Po nějaké chvíli, která se zdála jako celá věčnost, dávivý reflex ustal a Kim cítila, jak jí vzduch rozpíná hruď. Otřela si z očí slzy, položila hlavu na matčino rameno a vnímala, jak ji studené slunce překvapivě hřeje na tváři.

A pak se nad nimi vynořil otcův stín a slunce zakryl. “Je to lepší?” zeptal se. Kim přikývla, pomalu se postavila a pak se otočila, aby pomohla mamince. Ale Jake už byl vedle Mattie, jednu ruku jí dal pod paži, druhou kolem pasu a ona se o něho plnou vahou opřela. Dceřinu pomoc nepotřebovala.

“Už je ti dobře, zlatíčko?” otázala se, když znovu nasedli do auta. “Jasně,” přitakala Kim. “To asi ten párek v rohlíku, kterej jsem zhltla k obědu.”

“Já myslel, že nejíš červené maso,” poznamenal otec.

A pak už nikdo z nich nepromluvil, dokud auto nezastavilo před babiččiným domem.

“Tak běž, vyber si jedno.” Mattie nadšeně ukazovala na čerstvý vrh osmi štěňat, která po sobě lezla ve velké kartonové krabici na podlaze babiččiny kuchyně.

Měla na tváři široký úsměv od ucha k uchu a v očích slzy, které člověku vyhrknou, když ví, že dělá něco, z čeho bude mít ten druhý opravdu velkou radost. Dokonce i na otcově obličeji se usadil ten jeho idiotský úsměv. A Kim

cítila, že jí na rtech cuká ten samý stupidní škleb. Jen babička, která se na protějším konci malé zelenobílé kuchyňky nenápadně usmívala vedle starého sporáku avokádové barvy a u jejíchž silných kotníků se motalo nejméně šest dalších psů, byla jedinou osobou v místnosti, jež stále ještě vypadala jako lidská bytost, a ne jako nějaký přiblblý vetřelec.

“Děláte si srandu?” zeptala se obezřele Kim a bála se ke zmítajícímu se klubku v kartonové krabici přiblížit.

“Které bys chtěla?” zeptala se matka.

“To není možný. Vy mi dovolíte mít štěně?” “Všechno nejlepší, Kiminko,” pronesl otec. “Všechno nejlepší,” přizvukovala matka.

“Narozeniny mám až příští týden.” Kim od krabice kousek poodstoupila. Z jakého důvodu slaví její narozeniny o týden dřív? Má maminka nějaké další potíže?

“To nevadí, Kim,” uklidňovala ji Mattie, čímž znovu vpadla bez dceřina svolení do nejtajnějších koutků její duše. “Jen jsme tě chtěli překvapit. Báli jsme se, že když budeme čekat až do příštího týdne …”

“Nevím, kterýho si vybrat,” zapištěla Kim radostí a vrhla se ke krabici, dřív než matka dokončila své vysvětlení, a jeden po druhém brala bílé uzlíčky do rukou. “Jsou tak roztomiloučký. Že to jsou ty nejrozkošnější potvůrky, který člověk kdy v životě viděl?” Přidržela jedno štěně před sebou v natažené ruce, pozorovala, jak mu nožičky volně visí mezi jejími prsty, a jeho knoflíkovitá očička mají barvu sytě tmavé čokolády. Teddyho oči, pomyslela si Kim, když vracela štěně do krabice, a vybrala si další, které mělo očka stále napůl přivřená.

“Co je to za rasu?” zeptala se Mattie. Kim si všimla, že se Mattie pečlivě vyhýbá babiččině přímému pohledu.

“Pekapu,” prohlásila babička Viv, napřímila už tak hrdá ramena a přihladila si krátké šedivějící hnědé vlasy. “Napůl pudl, napůl pekinéz. Chytřejší než obě tyhle rasy dohromady.”

“Chci tohohle,” rozhodla se Kim a znovu a znovu líbala štěňátko na bílý kožíšek. To zvedlo drobnou hlavičku a olízlo Kim těsně pod spodním rtem.

“Ať ti neolizuje pusu,” napomenula ji Mattie.

Kim si jí nevšímala, nechala si dál olizovat rty a cítila, jak se jí štěně svým nedočkavým mokrým jazýčkem dere mezi ně.

“Kim …,” ozval se otec.

“Dejte pokoj vy dva. Vždyť to nic není. Mají hubu čistší než my.” Babička Viv zahnala jejich obavy netrpělivým mávnutím ruky. “Jak mu budeš říkat, Kiminko?” “To nevím. Jaký jméno se hodí?” Kim střídavě těkala očima z babičky na otce, pak na matku, a bála se na komkoli z nich utkvět pohledem delší dobu. Takže jí nakonec dovolí mít psa. Proč? Máma psy odjakživa nenávidí. Dokonce zašla tak daleko, že předstírala to léto, kdy Kim přinesla domů zatoulaného psa z útulku, že je na něj alergická, a trvala na tom, že se zvíře musí odvézt k babičce. Kim ho chodila každý týden navštěvovat, ale nebylo to totéž, jako když má člověk u sebe doma psa, který za ním chodí z pokoje do pokoje a v posteli se mu schoulí u nohou. Proč ta náhlá změna názoru? Proč teď, kdy to poslední, co matce schází, je malé nevycvičené štěně, které se jí bude plést pod nohama?

Tím se to potvrdilo, pochopila v tom okamžiku Kim a přemáhala náhlý nedostatek vzduchu v plicích. Maminka umírá.

“Co myslíš, jaký jméno by se hodilo, mami?” Kim ta slova ze sebe vymáčkla přes knedlík, který se jí utvořil v hrdle.

“Je to tvůj mazlíček,” namítla Mattie. “Ty mu ho vyber.” “Je to těžký rozhodnutí.”

“Ano, to je,” přisvědčila matka. “Co třeba George?”

“George?!” zvolali Mattie s Jakem jednohlasně.

“To se mi moc líbí,” zajásala babička. “George se na něj hodí přímo skvěle.” “George a Martha,” řekla Kim a usmála se na matku. “To k sobě pasuje.”

“Vůbec nechápu, proč tvá matka tolik nesnáší jméno Martha,” brumlala babička. “Odjakživa to považuju za moc pěkné jméno. Copak si Martha Stewartová taky říká Mattie? Kdo si dá čaj?” zeptala se jedním dechem.

“Já docela rád,” souhlasil Jake.

“Taky bych si dala,” připojila se Mattie.

Kim koutkem oka sledovala, jak se Mattie dívá na svou matku, a pokoušela se vidět babičku maminčinýma očima. Skoro vůbec si nejsou podobné. Babička je menší a statnější než její dcera, krátké hnědé vlasy má vlnité a stále víc prokvetlé šedinami. Rysy má hrubší než její jediné dítě, nos širší a zploštělejší, čelisti hranatější a oči zelené na rozdíl od matčiných modrých. Mattie vždy trvala na tom, že se podobá otci, přestože nikde nebyly jeho fotografie, aby se její

tvrzení dalo ověřit. Na rozdíl od maminky se babička nikdy nelíčila, ačkoli jí tváře zrudly sytou červení, kdykoli se rozzlobila nebo rozrušila, zatímco matčinu dokonalou pleť podobné skvrny zbarvily zřídkakdy. Přesto Kim vysledovala babiččiny stopy v hrdém napřímení matčiných ramen, v držení hlavy obou žen a rovněž v tom, jak se každá spoléhá na své ruce, když chce vyjádřit obtížně vysvětlitelné myšlenky.

“Co se mezi tebou a babičkou stalo?” ptávala se často Kim. “Nic se nestalo,” odpovídala matka.

“Tak proč ji vůbec nenavštěvuješ? Proč k nám nikdy nepřijde na večeři?” “To je dlouhá historie, Kim. Není na to lehké odpovědět. Proč se nezeptáš babičky?”

“Já se ptala.” “No a?”

“Prý se na to mám zeptat tebe.”

Maminka má v očích divný výraz, pomyslela si teď Kim, jako by zabloudila do cizího domu a nevěděla, jak se z něj nenápadně dostat ven, a stejně tak se zřejmě i cítila. Jak je to dlouho, co byla u babičky Viv naposledy? Kolik jí bylo? Patrně nebyla o moc starší než její táta, když od nich utekl, usoudila Kim. Je to zvláštní, uvažovala a přitom líbala hebkou hlavičku svého nového štěňátka. Její rodiče jsou si podobní víc, než tušila.

“Vidělas ten článek o Jakeovi v Chicagu?” zeptala se Mattie své matky ve zjevné snaze znovu rozproudit rozhovor.

“Ne, neviděla.” Babička šla ke dřezu a natočila do konvice vodu. “Vzali jste ho s sebou?”

“Náhodou mám jeden v kabelce.” Mattie se natáhla na kuchyňský stůl pro hnědou koženou tašku.

“No to snad ne,” zapochyboval Jake.

Copak se fakt červená? Kim obrátila oči ke stropu.

“Ale ano.” Mattie se pyšně uchichtla, otevřela kabelku, vyndala časopis a už ho chtěla matce podat, když jí náhle vylétl z ruky a přeletěl přes celou místnost, takže psi u jejích nohou se rozběhli do úkrytu a polekaně štěkali.

“No, nemusíš to na mě házet,” vyjela babička Viv podrážděně. “To nic, pejskové,” uklidňovala různé druhy psů, kteří se pomalu plížili zpět do místnosti.

Kim sledovala, jak matka v obličeji zpopelavěla a zděšeně vyvalila oči. “Moc se omlouvám. Nevím, jak se to mohlo stát.”

“Není ti něco?” zeptal se Jake.

“Samozřejmě že jí nic není.” Babička se sehnula a zvedla časopis ze země. “Vždycky byla tak trochu nešika. Pěkná fotka, Jakeu. Navíc na titulní straně.” “Prý je ten článek velmi pochvalný,” řekla Kim a schválně použila matčina slova, stejná, jaká předtím zvolil podle svého tvrzení otec, zatímco se dívala, jak se matce vrací barva do obličeje. Abych zapadla do rodiny, pomyslela si, mezitímco přemáhala nucení na zvracení a několikrát se zhluboka nadechla.

“Není ti něco, zlatíčko?” zeptala se jí matka.

Nic jí neujde, říkala si Kim a přitom sledovala, jak babička postavila konvici na sporák a z krabice na kuchyňské lince vyndala velký bílý narozeninový dort, to vše jediným plynulým pohybem.

“Proč se pořád každý ptá, jestli někomu něco není?” divila se babička a opatrně položila dort doprostřed jídelního stolu. “Všimla jsem si, že mě se ještě nikdo nezeptal, jak jsem na tom já?”

“Není ti dobře, babi?”

“Jsem v naprostém pořádku. Děkuju za optání. Tak kdo chce tu hezkou růžičku?” “Já,” vyhrkly Kim s matkou společně.

Všichni se usadili kolem kulatého umakartového stolu, Kim se spícím štěňátkem na klíně a babička si na svůj zvedla neposedného černého teriéra, aby ho trochu uklidnila.

“Myslíš, že bys to zvíře mohla dát dál od dortu?” poprosila Mattie svou matku, ačkoli to byl spíš požadavek než prosba.

“Vždyť u něj vůbec není.” Babičce jako kouzlem naskákaly na tvářích malé červené fleky, postavila psa na zem a prudce vstala. “Zapomněla jsem na svíčky.” Začala hlučně otvírat a zavírat kuchyňské zásuvky. “Vím, že tady někde jsou.”

“To nevadí, babi. Nepotřebujeme svíčky.”

“Co tě to napadá? Ovšemže musíš mít svíčky. K čemu je dort k narozeninám bez svíček?”

“Kiminko,” ozval se otec. “Mohla bys George zatím odložit, když jíme?” “George zůstane na mým klíně,” odsekla Kim. “A neříkej mi Kiminko.”

“Už jsem je našla,” prohlásila babička vítězně, vrátila se ke stolu a ve čtyřech úhledných řadách zastrkala svíčky do dortu. “Šestnáct svíček,” pronesla, usmála se na svou jedinou vnučku a do středu měkké růžové růže zapíchla další svíčku.

“Tahle je pro štěstí.”

*

23

“Mami, můžu s tebou na chvilku mluvit?” “Samozřejmě, Martho.”

Mattie do sebe zhluboka nasála vzduch, pomalu ho vypouštěla a pokoušela se vynutit na rtech úsměv. Celý život ti říká Martho, připomněla si Mattie.

Očekávat, že se změní, na to je už příliš pozdě.

Matka se ze svého místa u kuchyňského stolu na Mattie vyčkávavě zadívala. Na klíně stále měla dva malé psíky, zatímco pět větších se jí motalo u nohou. Vedle ní seděl Jake a četl Chicago Sun-Times, občas pohlédl na Mattie a povzbudivě se na ni usmál. Kim dřepěla se zkříženýma nohama na podlaze u kartonové krabice s malinkými štěňátky, chovala v náručí George a houpala ho jako novorozence.

Jediné vnouče, které kdy uvidím, pomyslela si Mattie posmutněle a zastavila se ve dveřích mezi kuchyní a obývacím pokojem s jídelním koutem ve tvaru L. “V obýváku, jestli ti to nevadí.” Matka sundala psy z klína na zem a vstala, zatímco Mattie pozorovala udivený výraz na její tváři.

“Mám jít s tebou?” zeptal se Jake stejně jako už několikrát předtím.

To poslední, co Mattie zahlédla, než odešla z kuchyně, byly dceřiny oči, které pozorně sledovaly, jak opouští místnost. Buď opatrná, varovaly ji. Mattie němě přikývla, třebaže si nebyla jistá, komu to varování patřilo, a vycouvala ze dveří.

Obývací pokoj vypadal naprosto stejně jako vždycky: světle zelené stěny a s nimi barevně sladěný koberec po celé podlaze, nenápaditá změť nábytku, který rozhodně sloužil spíše k užitku než k dekoraci, a na zdech fádní reprodukce od Audubona. Mattie si vybrala relativně čisté místo uprostřed mátově zelené pohovky s rovným opěradlem u okna vedoucího do ulice a předstírala, že si nevšímá jemné vrstvy psích chlupů, které pokrývaly sametový povrch jako deka. Ve snaze co nejméně přijít do styku s gaučem se s prohnutými zády vzpřímeně posadila a s rukama složenýma v klíně zkřížila nohy u kotníků.

“Vyluxovala jsem hned, jak jsi zavolala,” podotkla matka kousavě a uvelebila se do zelenobíle pruhovaného manšestrového křesla po dceřině levici, naklonila hlavu na stranu jako většina z jejích psů a čekala, až Mattie promluví.

“Máš to tu pěkné,” řekla Mattie, když k ní na pohovku vyskočil malý hnědý psík s nepřiměřeně velkýma střapatýma ušima. Mattie neměla tušení, co je to za rasu.

Její matka patrně taky ne, pomyslela si, rychle sundala voříška z gauče a odehnala ho špičkou boty. Kam jí paměť sahá, neustále zápolí se psy o matčinu pozornost. Zvířata vždycky vyhrála.

“Ke mně, Knedlíčku!” nařídila matka psíkovi, vzala ho do náruče a položila si ho na klín jako ubrousek. “Martha nemá ráda pejsky,” omlouvala se mu, políbila ho na hlavu a obratně mu odstranila ospalek z oka. Vzápětí se kolem ní shluklo několik dalších psů a uvelebilo se jí u nohou jako velké množství bačkor.

Všichni vyčítavě zírali na Mattie.

“Ne že bych je neměla ráda,” začala Mattie, pak se zarazila, zvedla oči od zvířecích žalobníků a nepřítomně se zadívala na protější stěnu. Nemusím se obhajovat před smečkou psů, říkala si. “Každopádně to, co mám ráda, není důležité. Na čem dnes záleží, je to, co má ráda Kim, a ta je z George určitě nadšená, i když je ještě příliš malý, abychom si ho vzali domů. A za to ti děkuju.”

Matka pokrčila rameny, zavrtěla se v křesle a tváře jí náhle lehce zčervenaly. “Měla bys poděkovat Daisy, že vrhla štěňata těsně před narozeninami Kim.” “Pošlu jí děkovný dopis,” prohodila Mattie a hned toho litovala. Má smysl pronášet sarkasmy? Zvláště nyní? Kromě toho je matka na sarkasmy příliš prozaická. “Už jsi našla domov pro ostatní štěňátka?” zeptala se chvatně, když si vzpomněla, jak matce před několika týdny volala, aby se zeptala, jestli nemá nějaká volná štěňata.

“Ještě ne. Chtěla jsem, aby si Kim vybrala první. Ale většinou nebývá problém najít lidi, kteří by si je vzali. Možná si dokonce sama jedno nebo dvě nechám.” “Copak neexistuje nějaké městské nařízení, když má člověk tolik zvířat?”

“Kvůli tomu jsi mě sem zavedla?” zeptala se jí matka a ani se nenamáhala skrýt své podráždění. Znovu naklonila vyčkávavě hlavu na stranu.

“Ne, ovšemže ne,” ohradila se Mattie, pak se odmlčela, protože nebyla schopná pokračovat dál. Jak se vlastní matce oznámí, že člověk umírá? přemýšlela, dokonce i takové, která sotva bere na vědomí vaši existenci, když jste ještě naživu. “Musím ti něco říct.”

“Tak do toho. Ven s tím. Vždyť nejsi stydlivá.”

Jak to víš? divila se Mattie, ale nezeptala se. “Pamatuješ se na toho herce z jednoho z těch seriálů, na které se díváš, myslím, že hrál ve Světlu naděje …” “Na to se nikdy nedívám,” opravila ji matka. “Jenom na Všeobecnou nemocnici a Tak jde čas. Jo a někdy na Mladí a neklidní, akorát mě rozčiluje, jak pořád natahujou ty zápletky.”

“Prostě v nějakém tom seriálu hrál jeden herec - před nedávnem umřel na něco, co se jmenuje amyotrofická laterální skleróza,” vysvětlovala Mattie, aniž pořádně vyčkala, až matka dokončí větu. “Na Lou Gehrigovu chorobu,” upřesnila.

V matčiných stále ještě rozhněvaných očích se neobjevila žádná odezva, takže si Mattie nebyla jistá, jestli matka tuší, kam tím míří.

“No, jistě. Pamatuju se na něj. Roger Zaslow, ne, Michael Zaslow, tak se myslím jmenoval. A máš pravdu, Hrál ve Světlu naděje. Dřív to byla Světla naděje, ale změnili to. Ani nevím proč. Prý že to chtěli udělat modernější, převést to do současnosti. Nechápu, jak tím, že změní množné číslo na …”

“Mami …”

“Četla jsem o něm v časopisu People,” pokračovala matka a její slova navzájem splývala. “Vyhodili ho. Prý co s hercem, který nedokáže odříkat text nebo něco takového, teda podle toho časopisu. Psali, že kvůli tomu zahořkl. Ani se mu nedivím. Strašná nemoc,” zamumlala, odvrátila pohled a kousla se do spodního rtu, jako by odmítala vzít na vědomí to, co bylo nasnadě, a zeptat se, proč se baví právě o tomhle.

“Jsem nemocná, mami,” poznamenala Mattie, a tím odpověděla na nevyslovenou a nežádoucí otázku. Dívala se, jak matka v křesle strnula a oči jí zeskelnatěly jako vždycky, když musela čelit nepříjemné zprávě. Ještě ani nezačala a matka se už stáhla, uvědomila si Mattie a naklonila se dopředu, aby ji donutila podívat se jí do očí. “Vzpomínáš, jak jsem byla po té bouračce v nemocnici?”

Matka zareagovala téměř nepostřehnutelným kývnutím hlavy.

“Udělali mi tam pár vyšetření a zjistili, že mám tu samou nemoc jako ten herec ve Světlu naděje.”

Mattie slyšela, jak se matka tiše zajíkla, i když její tvář zůstala nehybná. “Doktoři tvrdí, že objev léku je na spadnutí, takže je naděje …” Mattie se zarazila, odkašlala si a začala znovu. “Skutečnost je taková,” opravila se, “že mi možná zbývá pár let. Mezi námi,” dodala a ztišila hlas do šepotu, “podle mě to tak dlouho nepotrvá. Každý den přibyde něco nového. Jako by ta nemoc zrychlovala krok.”

“Nerozumím tomu,” hlesla matka, zadívala se za dceru na okno s výhledem na ulici a dlouhými prsty usilovně hladila psíka na klíně. “Vypadáš úplně zdravě.”

“Teď ještě funguju. Ruce a nohy mi slouží většinou dobře, ale to se změní. Ten časopis, co mi předtím vylítl z ruky - takové věci se mi stávají čím dál častěji. Už brzy nebudu moct chodit ani cokoli dělat rukama. Nebudu moct mluvit. No a zbytek znáš.” Mattie se pokoušela něco vyčíst z matčina výrazu na tváři, ale ten se od chvíle, co se posadily, příliš nezměnil. “Jsi v pořádku?” “Samozřejmě že nejsem,” podotkla matka tichým hlasem. “Má dcera mi právě oznámila, že umírá. Opravdu sis myslela, že mi z toho bude dobře?”

“Nemyslela jsem tím …”

“Já věděla, že za tím něco je,” pronesla matka a rázně se zadívala před sebe. “Třeba proč jste najednou změnili názor a dovolili Kim psa? A kdy naposled jsi mi zavolala, že se chcete u mě zastavit? Vůbec nikdy. Takže jsem hned věděla, že se něco děje. Myslela jsem si, že mi nejspíš povíte, že se stěhujete do New Yorku nebo do Kalifornie, když je teď Jake tak velké zvíře, nebo že od vás odešel kvůli jiné ženě. Takové ty normální věci. Chápeš? Prostě něco. Něco jiného. Ale tohle ne. Tohle ne.”

“Mami, koukni se na mě.”

“Nikdy to není to, co si člověk myslí, že to bude,” pokračovala matka, jako by ji ani nevnímala. “Někdo člověku řekne, že mu musí něco povědět, a on se snaží, dohaduje, o co asi půjde, zvažuje všechny možnosti, a oni si stejně vyberou zrovna to, co ho vůbec nenapadlo, zrovna to jediné, na co ani nepomyslel. Tak to chodí vždycky, nezdá se ti?”

“Mami,” opakovala Mattie. “Chci, aby ses na mě podívala.” “Tohle od tebe není fér.”

“Tady nejde o tebe, mami,” řekla prostě Mattie, naklonila se k ní, vzala její energickou bradu do dlaně a donutila ji, aby se jí podívala do očí. Pes na matčině klíně začal tiše vrčet. “Potřebuju, abys mě poslouchala. Aspoň jednou v životě žádám tvou plnou, soustředěnou pozornost. Mám ji?”

Matka beze slova postavila vrčícího psa na zem.

“Právě teď jsem ještě v raném stadiu nemoci. Vedu si docela obstojně. Pořád ještě můžu pracovat a zvládám většinu věcí, které jsem dělávala dřív. Samozřejmě že jsem přestala jezdit autem, takže používám hodně taxíky, a začali jsme s

Jakem společně nakupovat. Kim nám pomáhá, jak to jen jde …” “Kim to ví?”

Mattie přikývla. “Pro ni je to moc těžké. Statečně tomu čelí, ale vím, že je to pro ni hodně náročné.”

“Takže jste jí obstarali psa.”

“Doufáme, že se jí tím trochu uleví, že se bude mít na co soustředit.” “Je to hodná holka.”

“Já vím,” souhlasila Mattie a přemáhala pláč. Je důležité, aby zbytek svého sdělení dopověděla bez slz.

“Co mám udělat? Ráda si ji k sobě na pár týdnů vezmu. Kim se zmínila, že prý v dubnu pojedete s Jakem do Paříže. Může být taky u mě,” odříkávala matka a úmyslně ignorovala podstatu věci, což byla její obvyklá metoda jak se s něčím vypořádat. Soustředit se na bezvýznamnosti a zveličovat je tak, až zastíní všechno ostatní.

“To můžeme probrat až potom,” namítla Mattie. “Teď tě potřebuju já, mami. Ne Kim.”

“Já to nechápu.” Matka se opět podívala k oknu. “Chceš, abych vyřídila nějaké pochůzky?”

Mattie zavrtěla hlavou. Jak dokáže matku přimět, aby pochopila, o co ji hodlá požádat? Na pohovku vyskočil středně velký černý pes, uvelebil se na polštáři vedle Mattie a podezřívavě si ji měřil zpod těžkých přivřených víček. “Pamatuješ, když mi bylo asi pět, jak jsi měla tu fenku?” otázala se Mattie. “Jmenovala se Královnička. Pamatuješ se na Královničku?”

“Jistěže se na ni pamatuju. Házela sis s ní přes rameno, držela ji vzhůru nohama a ona nikdy neprotestovala. Nechala se sebou dělat všechno.”

“A pak onemocněla a tys řekla, že ji musíme uspat, a já brečela a prosila tě, abys to nedělala.”

“To už je opravdu dávno, Martho. Snad se na mě kvůli tomu ještě po tolika letech nezlobíš. Byla moc nemocná. Trpěla.”

“A koukala na tebe ,těma očima’, jak jsi říkala, očima, které ti naznačovaly, že je čas zbavit ji utrpení, že by bylo kruté udržovat ji při životě.”

Matka se nervózně zavrtěla na křesle. “Jsem zvědavá, jak si Kim poradí bez George.”

“Poslouchej mě, mami,” vybídla ji Mattie. “Jednou přijde čas, kdy se na tebe těma očima podívám já.”

“Měly bychom se vrátit k ostatním. Není slušné, abychom …”

“Budu prakticky nepohyblivá,” trvala na svém Mattie a nepřipustila, aby matka vstala z křesla, “nebudu moct pohnout rukama ani nohama. Nebudu s to udělat nic, abych ukončila svoje utrpení. Budu bezmocná. Nebudu schopná vzít záležitosti do svých rukou.” Mattie se té volbě slov málem zasmála. “Ta nemoc postupuje tak,” vrátila se k tématu, “že svaly na mém hrudníku natolik zeslábnou, že dýchání se stane čím dál namáhavější, což povede k vytrvalé dušnosti.”

“Nechci to poslouchat.”

“Musíš to vyslechnout. Mami, prosím tě. Lisa mi předepsala morfium, až k tomu dojde.”

“Morfium?” To slovo se v matčiných ústech zachvělo a vypotácelo do prostoru mezi nimi.

“Morfium prý uvolňuje úzkost z toho, že člověk nemůže dýchat. Působí na respirační centrum, aby zpomalilo dýchání. Lisa tvrdí, že je pozoruhodné, jak dokáže odstranit strach, potlačit paniku a obnovit klid. Ale přijde čas, kdy bude morfium na stolku vedle mé postele a já na něj nedosáhnu. Nedokážu odměřit správnou dávku, která ukončí mé utrpení. Nebudu schopná udělat to, co je nutné udělat. Chápeš to, mami? Rozumíš, co ti povídám?”

“Už o tom nechci mluvit.”

“Dvacet tabletek, mami. Víc není třeba. Rozdrtíš je, smícháš s vodou a naleješ mi to do krku. Za pár minut usnu. Za deset patnáct minut se dostanu do komatu a už se neprobudím. Během hodiny budu pryč. Snadno. Bezbolestně. Moje trápení skončí.”

“To po mně nechtěj.”

“Po kom jiném to mám chtít?” “Popros Lisu. Nebo Jakea.”

“Nemůžu žádat po Jakeovi, aby porušil zákon. Právo je celý jeho život. A nemůžu po Lise chtít, aby riskovala svou kariéru. A rozhodně to nemůžu chtít od Kim.” “Ale od matky to žádat můžeš.”

“Mami, není to pro mě lehké. Kdy naposled jsem tě o něco prosila?”

“Vím, že si určitě myslíš, že jsem špatná matka. Vím, že si myslíš, že …” “Na tom už nezáleží. Mami, prosím tě, ty jsi jediná, po kom tohle můžu chtít. Celé týdny o tom přemýšlím. A prosím tě o to teď, protože je možné, že to

nedokážu udělat, až ten čas přijde. Jenom se na tebe podívám ,těma očima’.” “Tohle není fér. To není fér.”

“Ne, není. Nic z toho není spravedlivé,” souhlasila Mattie a rukama stále svírala postranice matčina křesla, takže jí bránila v úniku, třebaže se matka ani nepohnula. “Tak to prostě chodí. Teď potřebuju, abys mi slíbila, že to pro mě uděláš, mami,” naléhala Mattie. “Poznáš, kdy nastane doba, abych odešla.

Poznáš, kdy bude kruté udržovat mě naživu, a ty mi pomůžeš, mami.” “To nemůžu.”

“Prosím tě,” trvala na svém Mattie a zvýšila hlas. “Jestli mě máš aspoň trochu ráda, slib mi, že mi pomůžeš.” Mattie nespouštěla pohled z matčiných očí, nedovolila jí, aby se odvrátila, aby se podívala jinam, aby se schovávala před volbou, kterou jí vnutila. Vedle nich hlasitě funěli psi, jako by i oni čekali na její rozhodnutí.

“Nevím, jestli to zvládnu.” “Musíš.”

Mattie sledovala, jak matce poklesla ramena a v němém souhlasu sklopila pohled do klína.

“Slib mi to,” naléhala Mattie. “Musíš mi to slíbit.” Matka pokývala hlavou. “Slibuju,” zašeptala.

“A nesmíš to říct Jakeovi. Nesmíš to říct …” “Co se děje?” zeptala se Kim ve dveřích.

Mattie se na pohovce prudce otočila, divže neztratila rovnováhu a neupadla na zem. Přidržela se gauče, aby se nemusela namáhavě zvedat ze země. Jak dlouho tam takhle stojíš?”

“Slyšela jsem, že na babičku křičíš.” “Nekřičela jsem.”

“Mně to tak připadalo.” Kim postoupila o krok do pokoje a v náručí stále ještě chovala bílé štěňátko, které teď tvrdě spalo.

“Víš, jak se maminka hned vzruší,” vysvětlovala jí babička. “Kvůli čemu je vzrušená?”

“Samozřejmě že kvůli tvému novému pejskovi,” odpověděla Mattie a přistoupila ke Kim. “Můžu si ho podržet?”

“Musíš být hrozně opatrná,” upozornila ji Kim, a když jí štěně vkládala do rozechvělých rukou, ostražitě přejela pohledem z matky na babičku.

Je tak měkký a teplý, uvědomila si užasle Mattie, zvedla ho k tváři a jemně si ho otřela o pleť, ale ruce se jí přitom viditelně třásly.

“Neupustíš ho, viď?” zeptala se Kim.

“Radši si ho vezmi.” Mattie vrátila štěně do dceřiných nedočkavých paží. Podívala se na matku, jejíž zarudlé líce zbarvily jinak bledý obličej, jako by ji někdo nafackoval. “Asi bychom měli jít,” podotkla Mattie.

“Já nejedu,” prohlásila Kim. “Cože?”

“Kdo kam nejede?” ozval se Jake, který vešel do pokoje a pohlédl z Mattie na její matku, pak zase na Mattie a očima se jí ptal, zda je všechno v pořádku. Mattie přikývla a pokusila se usmát.

“Zůstanu tu dneska přes noc,” oznámila jim Kim. “Nechci tu nechat George. Nevadí ti to, babi, viď?”

“Jestli to nevadí vašim,” slyšela Mattie matčinu odpověď a její hlas zněl podivně monotónně.

“Samozřejmě že ne,” vyhrkla Mattie, náhle plná obdivu ke svému jedinému dítěti. “Jsi báječná holka,” pochválila Kim o několik minut později, když kráčeli ke vchodovým dveřím, a políbila dceru na ustaranou tvář. Chápala, že se Kim rozhodla zůstat jednak kvůli tomu, že nechtěla nechávat babičku o samotě, a jednak proto, že nechtěla opustit své štěňátko.

“Báječných šestnáct,” prohodila Kim a sebevědomě se uklonila.

“Dávejte pozor,” nabádala je babička Viv, když vzal Jake Mattie za loket a odváděl ji k autu. “Někde to ještě trochu klouže.”

“Ozvu se ti, mami,” řekla Mattie.

Matka přikývla, zatímco jí u nohou štěkala smečka psů, a pak zavřela dveře.

“Tak jak to probíhalo?”

“Bylo to těžší, než jsem předpokládala,” odpověděla Mattie Jakeovi. “Je to tvá matka, Mattie. Má tě ráda.”

Mattie natáhla ruku a dotkla se Jakeovy paže, protože věděla, jak těžko se mu tohle říká. Matky své děti vždy nemilují, to oba věděli. “Myslím, že svým zvláštním způsobem má,” uznala Mattie, opřela se o sedadlo a zavřela oči, zatímco Jake vycouval z příjezdové cesty na Hudson Avenue. Vybavila si matčin zkamenělý výraz, když se jí svěřila se svým zdravotním stavem. Přijde jí matka

na pomoc? Má smysl očekávat, že jí bude oporou ve smrti, když za jejího života jí nikdy nebyla? Bylo rozumné ji o to požádat? Mattie zavrtěla hlavou, rozhodnutá, že se nebude dál zabývat něčím, co nemůže ovlivnit.

“Máš chuť jít do kina?” zeptal se Jake.

“Jsem trochu unavená. Nevadilo by ti, kdybychom jeli domů?” “Ne, to je v pořádku. Jak chceš ty.”

Mattie se usmála, oči stále ještě zavřené. Jak chceš ty. Kolikrát to od svého manžela během posledních šesti měsíců slyšela? Tolik se snaží, přemítala. Každý večer je doma na večeři, jak to jde, pracuje doma, o víkendech s ní vyřizuje různé pochůzky, dívá se s ní z postele na televizi, dokonce jí nechává k dispozici ovladač. Když nepracuje, tak je s ní. Když je s ní, drží ji za ruku nebo se dotýká jejího stehna, a když se milují, což dělají několikrát týdně, je to stejně dobré, jako to bývalo vždycky. Představuje si Honey, když ji laská na šíji? uvažovala Mattie. Jsou to její prsa, která saje, její nohy, které roztahuje, když do Mattie proniká? Raději tu nepříjemnou představu rychle zahnala. Pokud je jí známo, Jake se s Honey vůbec nestýká. Nicméně den má přece tolik hodin. A Jake má spoustu energie na rozdávání. Přesto však dobrá vůle, všechno zmůže. Tak nějak se to říká v tom starém přísloví?

Dobrá vůle, všechno zmůže, opakovala si Mattie v duchu a dumala, proč lidé kritizují klišé. Na těch otřepaných frázích je něco nesmírně uklidňujícího. Jsou známkou předurčenosti, zaběhnutosti a setrvalosti. Čím chatrnější bylo její zdraví, tím víc Mattie oceňovala jejich snadnou pravdu a zevšeobecňující tvrzení: Láska hýbe světem. Láska vítězí nad vším. Láska je lepší napodruhé.

Jenomže napoprvé vůbec neexistovala.

“Co kdybychom se zastavili v supermarketu a koupili si pár steaků?” navrhl Jake. “Dělám báječné steaky, jestli si ještě pamatuješ?”

“To je nápad.” Mattie obdivovala nadšení v manželově hlase. Byl by z něj výborný herec, pomyslela si, ale pak usoudila, že vystupování v soudní síni se zas příliš neliší od účinkování na jevišti. Nebo od hraní v ložnici.

Vůz najednou zastavil a Mattie otevřela oči. Zjistila, že zaparkovali před středně velkým supermarketem na North Avenue. “Hned se vrátím,” řekl Jake a už byl skoro venku z auta.

“Půjdu s tebou.”

Okamžitě byl u ní, otevřel dveře, pomohl jí vystoupit a doprovodil ji k jasně osvětlenému obchodu. “Tudy,” ukázal a provedl ji oddělením zeleniny a ovoce, uličkami plnými konzerv, krabic s cereáliemi, ovocných nápojů a papírových utěrek k překvapivě velkému úseku masa na protějším konci obchodu. To, s jakou nenuceností se pohyboval, s jakou jistotou tudy kráčel, Mattie napovědělo, že už tady musel být. S Honey? uvažovala a úsměvem se snažila zamaskovat svůj náhlý smutek.

“Zdá se, že to tu znáš,” poznamenala navzdory své snaze zůstat zticha.

“Všechny supermarkety jsou skoro stejné, ne?” prohodil nevzrušeně, vzal několik steaků a důkladně si je pod pevnou průhlednou fólií prohlížel, pak je vrátil do regálu a vybral několik dalších.

“Co třeba tyhle?” Mattie uchopila balíček steaků. “Ty vypadají celkem slušně.” Už je chtěla předat Jakeovi, aby je zkontroloval, když vtom se jí jako při malém zemětřesení začala chvět paže, vymrštila se do vzduchu, jako by nic nevážila a nebyla už spojená s jejím tělem. Steaky jí vylétly z ruky přes celou uličku, jen o vlas minuly další nakupující a shodily vystavené exotické sýry v košíku opodál.

“Co se to …?” vykřikla zákaznice a zle si Mattie změřila.

“Proboha!” zvolala Mattie a strčila si ruce křížem do podpaží. Bylo jí špatně od žaludku a na omdlení, uvnitř cítila, jak se jí zmocňuje panika, a hrozilo, že propukne naplno. Už je to tady zas. Zrovna jako u matky v kuchyni. Teď je to na veřejnosti. Jak tohle může Jakeovi udělat? Ztrapnit ho před lidmi takovou scénou? Neodváží se na něj podívat. Nedokáže snést zděšený a znechucený výraz, který určitě najde na jeho tváři.

A pak uličkou znovu proletěl steak. A potom ještě jeden.

Mattie vrhla pohled na manžela, který se skláněl k regálu s masem, odkud bral další balíčky a rozpustile se šklebil od ucha k uchu.

“Propána, co to vyvádíš?” zeptala se Mattie a nevěděla, jestli se má smát nebo plakat, když uličkou prohodil další dva steaky.

“To mě baví,” prohodil Jake a mrštil dalšími dvěma. “Dělej. Jsi na řadě.” V okamžiku, když Jake dal Mattie do ruky další balíčky, prchla zákaznice do úkrytu.

Než si to Mattie stačila rozmyslet, mrskla dalším baleným masem přes rameno a slyšela, jak kdesi za ní s žuchnutím dopadlo na zem, zatímco Jake následoval jejího příkladu s dávkou jehněčích kotlet. Ve chvíli, kdy přišel vedoucí s

ochrankou, se celý úsek masa přemístil v podobě rozházených balíčků na zem a Mattie s Jakem byli tak zesláblí smíchem, že jim nedokázali poskytnout žádné vysvětlení, natož omluvu.

*

24

“Myslím, že si dám ještě skleničku.” Jake se rozhlédl po staromódní italské restauraci známé pod názvem U Božského těsta a gestem naznačil číšníkovi, aby přinesl další pohár červeného. Proslulý podnik se nacházel na East Chestnut Street, severně od Water Tower Place, jen pár bloků od jeho kanceláře, a patřil k oblíbeným místům mnoha advokátů z jejich firmy, z nichž dva, jak si Jake všiml, večeřeli s manželkami v matně osvětleném rohu místnosti. Dosud ho nezpozorovali, za což byl Jake neskonale vděčný. Patřili k jeho nejméně oblíbeným kolegům - v soukromí je nazýval Tydliták a Tydlimák - a kromě toho na jeden den zažil vzruchu až dost. Znovu se zamyslel nad tím, jaká zvláštní síla ho v supermarketu posedla, a rozhodl se, že už nebude rozebírat něco, co zjevně bylo obyčejným projevem spontánnosti. Jenomže Jake Hart nebyl zrovna spontánní člověk. Honey tvrdila, že dokonce i jeho improvizace jsou předem pečlivě propracované a nacvičené. Honey, pomyslel si a zděšeně zavřel oči, protože si vzpomněl, že jí celý den nezavolal a přitom věděl, jak bude zklamaná - z celé té situace, z toho, jak se to celé vyvíjí, a také z něho. (“Zvednout telefon zabere jen chvilku,” slyšel ji říkat. “Vážně, Jasone, nechci toho po tobě zas tolik.”) Zlobivý kluk Jason, zlobivý kluk Jason, zlobivý kluk Jason!

Zlobivýklukdžejsn, zlobivýklukdžejsn, zlobivýklukdžejsn. “Děje se něco?” zeptala se Mattie.

Jake otevřel oči a zadíval se přes červenobíle kostkovaný ubrus na svou manželku, s kterou žije víc než šestnáct let. Nevypadá o moc starší než v den, kdy se s ní oženil, pomyslel si a sledoval, jak svíčka uprostřed stolu vrhá teplou záři na její jinak bledou pleť. Vlasy měla o něco delší, než když se poprvé setkali, ale v posledních měsících trochu zhubla, stejně jako přirozený ovál jejího obličeje, byla to však stále velmi krásná žena, patrně jedna z nejkrásnějších, které kdy viděl. “Zrovna mě napadlo, že jsem zapomněl na naše výročí,” podotkl a uvědomil si, že je to pravda. “Dvanáctého ledna, viď?” Mattie se usmála. “Skoro ses trefil.”

Zasmál se. “Promiň.”

“To nic. Před chvilkou jsi mi to vynahradil.” Její úsměv se rozšířil. “To bylo poprvé, co mě vyhodili z obchodu.”

“Musím přiznat, že se mi to taky moc líbilo.”

Společně propukli v smích, který se navzájem od sebe odrážel jako ozvěna, a oba zvuky se překrývaly, prolínaly a harmonizovaly.

“Tohle je pěkná restaurace,” poznamenala Mattie, když se kolem sebe rozhlédla. “Líbí se mi ty hrozny z umělé hmoty a staré láhve od vína. Je to příjemná změna od té moderny, kterou člověk dneska vidí všude.”

“Tenhle podnik je tu odjakživa,” řekl Jake. “Mají tady vynikající jídlo.” “Tak to už se na něj moc těším. Najednou jsem dostala hrozný hlad.”

Jake se podíval na hodinky. Téměř půl osmé. Obsluha je dnes značně pomalá. Už si objednali - pro Mattie vlasové nudle s červenou omáčkou s mušlemi a pro Jakea ravioli plněné řepou a salát Caprese - skoro před čtyřiceti minutami. Jake do sebe zatím nalil dvě sklenky vína. Měl objednat láhev, vyčítal si v duchu, ačkoli na tom, když si člověk poručí celou láhev vína a přitom pije sám, je cosi nepatřičného. Mattie se držela své minerálky, což byl zřejmě dobrý nápad. Dnešní den jí dal zabrat. Natáhl se, vzal její ruku do své a ucítil důvěrně známé chvění.

“Nic mi není, Jakeu,” chlácholila ho.

Usmál se. Neměl by to být on, kdo ji má uklidňovat?

“Ani jsi mi nevyprávěl o tom rozhovoru pro Současnost,” nadhodila Mattie. “Prokrista, o tomhle.” Jake zavrtěl hlavou. “Byl to průšvih.”

“Průšvih? Jak to?”

Jake zamáchal rukama před obličejem, jako by chtěl zaplašit nepříjemné vzpomínky. “Paní Isbisterová …”

“Kdo?” “Isbisterová.” “Cože?”

Najednou se rozesmáli, přestože Jake na udiveném výrazu v její tváři poznal, že vlastně neví proč. “Ta novinářka,” vysvětlil Jake a pobaveně se uchechtl, když si představil vyděšenou reportérku, jak zápolí s magnetofonem, když ji vyhodil z kanceláře, “se zajímala o mnohem osobnější stránku věci, než jsem jí byl ochotný

poskytnout.”

Mattie naklonila hlavu na stranu. “Jak dalece osobní?”

“Ptala se mě na rodiče a bratry,” vysvětlil Jake, mezitímco podobu Alany Isbisterové vystřídaly smutné obličeje jeho bratrů Lukea a Nicholase. Pokoušel se je mrkáním zahnat, ale nepovedlo se mu to.

Přišel k nim číšník s Jakeovou sklenicí vína. “Tahle je na účet podniku,” poznamenal, když po ní Jake natáhl ruku, “a zároveň se moc omlouváme za zdržení. V kuchyni se vyskytly nějaké potíže, ale už se to napravilo, a vaše jídlo tu bude během okamžiku.”

“Žádný problém,” pronesl Jake, zvedl pohár jakoby k přípitku a v temně rudé tekutině spatřil odraz svých bratrů. “Děkuju.”

“Pas de probléme,” francouzsky potichu zopakovala Mattie. “Merci.” “To není fér. Ty ses šprtala.”

“Využívám každou příležitost. Nemůžu uvěřit, že tam opravdu pojedeme.”

“Věřte tomu, madam. Všechno nám potvrdili. Všechno už je zaplacené. Ještě pět neděl, a jsme na cestě do Paříže, stát Francie.”

“Zdá se, že máš radost.”

“Já mám radost,” přisvědčil Jake a uvědomil si, že je to pravda. Tak dlouho předstíral, že se na ten výlet těší, až se z toho nakonec stala skutečnost. “Můj bratr Luke pořád mluvil o tom, že pojede do Evropy,” slyšel sám sebe říkat. Proč se o tom vůbec zmínil?

“Někam konkrétně?” zeptala se Mattie.

“To už si nepamatuju. Mluvíval o tom, že pojede stopem z jednoho konce kontinentu na druhý.” Co se to s ním děje? Copak se mu nepodařilo minulosti úspěšně uniknout? Co ho to napadlo znovu ji vytahovat? Odpolední události ho evidentně vyvedly z míry a ten incident v obchodě společně s několika sklenkami drahého červeného vína narušily jeho normální rovnováhu a rozvázaly mu jazyk.

Jake zvedl pohár ke rtům a dlouze se napil. Ať mi ho klidně rozváže ještě víc, pomyslel si, když na něho ze dna sklenky zamrkal Luke.

“Povídej, Jakeu,” povzbudila ho Mattie jemně. “Vyprávěj mi o Lukeovi.”

Jake okamžitě ucítil, jak ho píchlo u srdce, jako by se onen svalový orgán chytil na háček, a zatímco sebou mrskal v marném protestu, měl být bez milosti vyrván z jeho hrudi. Pohlédl do rohu restaurace, kde seděli Tydliové Ták a Mák se svými manželkami a všichni se nenuceně smáli. Jedna Tydliho manželka přistihla Jakea, jak na ně zírá, a dloubla do manžela, který se otočil, poznal ho a pro změnu bleskurychle žďuchl do svého kolegy. Hned nato se všichni čtyři Tydliové usmívali a přes celou místnost na něj mávali. Jake jim úsměvy zdvořile oplatil a napodobil jejich přehnaně bouřlivé mávání. “Moje nejranější vzpomínka na Lukea je, jak strašně brečí,” vypravil ze sebe skrze pevně sevřené zuby a opět se plně soustředil na Mattie. Do prkýnka, to on s tím začal. Tak to bude muset taky dokončit.

“Proč brečel?”

“Má matka ho tloukla.” Jake pokrčil rameny. Běžná metoda, naznačoval tím. Mattiina tvář se zachmuřila bolestí. “Kolik mu bylo?”

“Čtyři …, pět …, šest …, sedm …, sedmnáct,” odříkával Jake. “Po nějaké době se ty výkřiky promíchaly. Bila ho každý den jeho života.”

“To je hrůza.” Do očí jí vstoupily slzy. “Nikdy jí to neoplatil?”

“Nikdy jí to neoplatil,” přisvědčil Jake. “Ani když byl větší než ona. Ani když mohl poslat tu mizernou čarodějnici jediným úderem pěstí na onen svět.”

“A co tvůj otec?”

Jake si vybavil otce, jak sedí v obývacím pokoji v hnědé lenošce u krbu, schovává obličej za všudypřítomné noviny, jejichž tenký papír zároveň chránil i odpuzoval jako pevný štít těžkooděnce. “Nikdy nic neudělal. Jen tam seděl a četl si ty své prokleté noviny. Když došlo k nejhoršímu, odložil je a šel pryč.” “Nikdy se jí v tom nepokusil zabránit?”

“Měl důležitější věci na práci než být otcem svým dětem.” Jake se odmlčel a podíval se Mattie přímo do očí. “Zrovna tak jako já.”

“Ty nejsi jako on, Jakeu.”

“Ne? Kde jsem byl, když Kim vyrůstala?” “Byl jsi tady.”

Jake se uchechtl. “Než ráno vstala, byl jsem pryč a večer jsem se většinou vracel, když už spala. Měla ze mě vůbec něco?”

“Má tě teď.”

“Už je příliš pozdě.” “Není pozdě.” “Nenávidí mě.”

“Má tě ráda.” Mattie se natáhla přes stůl a vzala Jakea za ruku. “Nevzdávej to s ní, Jakeu. Bude tě co nevidět strašně moc potřebovat. Bude potřebovat tátu.

Dívky ho vždycky potřebují,” zašeptala Mattie a vzpomněla si na to odpoledne, kdy volala do Santa Fe, aby otci oznámila, že má vnučku, jen aby se dozvěděla, že před třemi měsíci Richard Gill náhle zemřel na infarkt. “Jsi dobrý otec, Jakeu,” ujistila ho Mattie. “Pozorovala jsem vás. Jsi báječný táta.”

Jake se pokusil usmát, rty se mu v koutcích zkroutily, ale nakonec jim ta snaha nevyšla a navzájem se překryly, jak násilím zadržoval pláč. Cítil, jak se mu chvěje ruka, a už nedokázal rozeznat, jestli se třese jeho nebo manželčina. “Jsem podvodník, Mattie. Celý život jsem podváděl. Matka to věděla. Poznala to na mně hned první den. Kdyby tu teď byla, určitě by ti to barvitě vylíčila.” “Proč bych měla naslouchat řečem té strašné ženské?” podivila se Mattie. “Proč bys je měl poslouchat ty?”

“Nevíš, jak to celé bylo.” “Vím, žes měl bratra moc rád.”

Jake se znovu napil vína a vyprázdnil sklenici. Nahoře v páteři se mu usadilo tiché bzučení a jen zlehka mu oddělovalo krk od ramen, takže měl pocit, jako by mu hlava visela a vznášela se ve vzduchu. Představil si, jak se Luke vznáší vedle něho, vysoký kluk samá ruka samá noha, který se ve své kůži nikdy moc dobře necítil. Odjakživa velmi tichý. Nesmírně citlivý. “Většinou to spíš vypadalo, že jsem prvorozený já, a ne Luke,” vysvětloval Jake, jak se mu myšlenky převtělovaly do slov a s překvapivou lehkostí sklouzávaly z jazyka. “To já byl strůjce všeho, organizátor, takový všeználek, co se o všechno dovede postarat. On byl zase snílek, který vykládal, že stopem projede celou Evropu, přidá se k rockové kapele …”

Mattie povzbudivě přikývla a pohledem mu pronikala úmyslně nepřístupnýma modrýma očima přímo do duše. Bylo to temné, ošklivé místo, o něž se s nikým nedělil.

Takže se podivil zvuku svého hlasu, jenž vyprávěl dál, jako by ho ovládala vlastní vůle.

“Když mi bylo tolik jako Kim,” slyšel Jake sám sebe říkat přes uklidňující hučení, které se mu usadilo v uších, “rodiče si na pár týdnů najali domek u Michiganského jezera. Bylo to skoro na samotě, kolem stálo jen pár dalších domků. Lukeovi bylo nedávno osmnáct. Nicholasovi čtrnáct. Nick byl spíš samotář, dokonce i tehdy, a hned ráno vždycky někam zmizel. Viděli jsme ho zase, až když se setmělo. Takže jsme s Lukem byli pohromadě pomalu každý den.

Nejdřív to celkem šlo. Pokud bylo hezky, plavali jsme, jezdili na kánoi a házeli baseballovým míčkem. Otec sedával na molu a četl si ty své noviny. Matka se opalovala. Ale pak začalo pršet a lilo asi tři dny v jednom kuse. Nám ostatním to nevadilo, ale matka z toho šílela. Dodneška ji slyším nadávat. ,Nevyhodili jsme přece tolik peněz jen proto, abysme celej den dřepěli v tomhle pitomým hnusným baráku!’ Pak uhodila toho, kdo byl nejblíž. Obvykle Lukea. ,Hned polož tu mizernou knihu. Copak jseš nějakej teplouš?’” Jake zavrtěl hlavou, jako by se pokoušel zbavit svou mysl nepříjemných vzpomínek.

“Prostě v jednom takovém deštivém dni jsme s Lukem seděli v kuchyni a hráli monopoly. Matka se nudila, byla podrážděná a začala se navážet do Lukea, vysmívala se mu, že nedokáže porazit mladšího bratra v obyčejné stolní hře, a další obvyklé žvásty, které vypouštěla z úst už odnepaměti. A Luke tam jen tak seděl, stejně jako vždycky to trpně přijímal a přitom čekal, až se bouřka zase přežene. Obyčejně jí po chvíli došel dech, ale tehdy byla rozlícená, protože otec odešel do města, a ona pila. Když Luke nereagoval, popadla ze stolu jeho pečlivě složené hromádky herních peněz a vyhodila je do vzduchu. Luke se ani nepohnul, jen tam seděl a vrhl na mě nenápadný pohled, který jsme používali, když bylo opravdu zle - bylo to takové naše znamení, že máme všechno pod kontrolou. Což jsme samozřejmě neměli.”

“Co se stalo?”

“Začala Lukeovi nadávat do buzerantů a hnusných homoušů. Strefovala se do něj kdovíjakým svinstvem, které ji zrovna napadlo. Okřikl jsem ji, ať zmlkne, což většinou přesunulo ohnisko jejího vzteku na mě, alespoň na pár minut, ale tentokrát mě ignorovala. Přímo běsnila, byla úplně vytočená. Všude po kuchyni házela kartami, kostkami a falešnými penězi. Nakonec popadla hrací desku a praštila s ní Lukea po hlavě.

Nereagoval. Dokonce ani nezvedl ruku, aby se před ranou chránil. Jen se na mě zase tak podíval. Jenže matka to viděla a pochopitelně ji to ještě víc rozzuřilo. Tak sebrala láhev s kečupem, která stála na lince, a hodila mu ji do týla.”

“Proboha.”

Jake v duchu sledoval celou scénu, jako by se díval na film v televizi a vyprávěl, o čem byl. “Láhev se od něj odrazila, spadla na zem a rozbila se. Všude byl kečup. Matka křičela na Lukea, ať to uklidí. Luke vstal hrozně pomalu od stolu, pomaleji, než jsem ho kdy viděl se pohybovat, a mě napadlo, to je ono,

zabije ji. On ji zabije.

Ale místo toho vzal z linky nějaké papírové utěrky a začal ten svinčík uklízet. A neskončil, dokud nesebral každičký kousek rozbitého skla a z podlahy, ze stolu, dokonce i ze stěn nesetřel každou kapičku kečupu. A matka tam stála, celou dobu se chlámala a neustále mu nadávala, že je buzerant. On jen klečel, vrhl na mě ten svůj letmý pohled a já věděl, že čeká, až mu ho oplatím, ale já to nedokázal. Byl jsem z něho tak znechucený, tolik jsem se za něj styděl, tolik jsem se na něj zlobil, že ji nezabil, že jsem měl pocit, že snad vybuchnu. Chceš vědět, co jsem udělal?” zeptal se.

Mattie mlčela, dívala se na Jakea svýma nádhernýma modrýma očima, které mu naznačovaly, že to nic není, že ona ho chápe. I přesto, že on se v tom nevyznal. “Vyjel jsem na něho, že je pitomá buzna, a vyrazil z místnosti.”

Mattie se ani nezachvěla víčka, i když jí po tvářích začaly stékat slzy.

“A matka pohodila hlavou a rozesmála se,” pokračoval Jake, zatímco stále slyšel, jak strašlivý zvuk jeho zrádných slov doznívá v matčině vítězném smíchu. “Vyběhl jsem ze dveří do toho příšerného lijáku a utíkal, dokud mi nohy nevypověděly službu. Pak jsem zůstal schovaný v lese, až přestalo pršet a setmělo se.

Když jsem dorazil domů, všichni už spali. Šel jsem do Lukeova pokoje, abych se mu omluvil a řekl mu, že ten, na koho jsem opravdu rozzlobený, za koho se stydím a z koho jsem znechucený, není on. Ale že jsem to já. Za to, že jsem ji nezabil sám.

Jenže on tam nebyl.

Sedl jsem si a čekal na něj, ale nevrátil se.” Jake zadržel dech a uvolnil ho jediným bolestným povzdechem. “Druhý den ráno jsme zjistili, že odjel stopem do města, strašně se opil, ukradl loď a naboural s ní do něčí přístavní hráze. Na místě byl mrtvý. Nikdy jsme se nedozvěděli, jestli to byla nehoda nebo ne.” “Panebože, Jakeu, je mi to hrozně líto.”

“To sis vzala bezva chlapa, co?” “Bylo ti šestnáct, Jakeu.”

“Dost na to, abych měl rozum.” “Nemohls to vědět.”

“Je mrtvý,” pronesl Jake stručně. “A to vím.” Mattie si utřela slzy z očí. “A co Nicholas?”

Jake si představil pubertálního, zanedbaného kluka se smutnýma očima, kterého neviděl patnáct let. “Nick se dal na pití, jel v drogách, chodil za školu. Měl pár střetů se zákonem, nějakou dobu strávil ve vězení, odstěhoval se z města a asi před deseti lety zmizel z povrchu zemského. Nemám tušení, kde je.” “Pokoušel ses ho najít?”

Jake zavrtěl hlavou. “Jaký by to mělo smysl?” “Pro klid duše,” řekla prostě.

“Myslíš, že si ho zasloužím?” “Podle mě ano,” přisvědčila.

Jake cítil, jak se mu do očí derou další slzy. Měla Mattie pro něho vždycky takové pochopení? uvažoval a rozhlížel se po číšníkovi. Neříkal, že přinese jídlo během okamžiku? Co se to ksakru děje? Copak je tak těžké připravit dvě porce těstovin?

“Krátce po Lukeově smrti se otec přestěhoval k jedné své přítelkyni,” pokračoval Jake, aniž ho Mattie vybídla. “Za pár let umřel na rakovinu. Matka prohlašovala, že ho proklela, o čemž ani na vteřinu nepochybuju, ale on ji zřejmě taky, protože umřela na stejnou nemoc jako on, když jsem byl v prvním ročníku na právech.” Jake se odmlčel a pak se nahlas zasmál. Lepší než brečet, pomyslel si. “Tak už ji znáš,” prohlásil svým perfektním právnickým hlasem. “Celou tu nechutnou historii.”

“A celé ty roky nosíš tu vinu v sobě?”

“Je to vina, kterou si zasloužím, nemyslíš?”

Mattie zavrtěla hlavou. “Podle mě je vina mrháním času.”

Jake cítil, jak se v něm probouzí hněv, ačkoli nevěděl proč. “Co mám podle tebe dělat?”

“Nechat to být,” mínila Mattie. “Jen tak?”

“Pokud si ovšem nelibuješ v tom, že rád mučíš sám sebe.”

Jake ucítil, že se vztek prodral do středu jeho mozku, narušil v něm ono příjemné bzučení a rozptýlil ho do všech stran. “Myslíš, že si libuju v pocitech viny?”

Mattie zaváhala a sklopila oči. “Je možné, že jsi využíval svou vinu k tomu, aby ses na Lukea upnul?” zeptala se tiše.

“To je pěkná blbost,” vyjel Jake a nečekanou prudkostí svých slov vyděsil nejen Mattie, ale i sebe. Co mu to Mattie vykládá? Co to na něj chrlí za povrchní

žvásty? Jak se opovažuje?! Ať umírá nebo ne, kdo jí dal právo? Kdo si kristepane myslí, že je, nějaká cvokařka jako Joyce Brothersová? Ať si trhne nohou. Co si kruci o sobě myslí?

“Promiň,” omluvila se rychle Mattie. “Nechtěla jsem tě naštvat. Jen jsem se ti snažila po … pom … poo …”

Jake viděl, jak se její ústa kolem té podivné sekvence slov zkroutila. Okamžitě na svůj vztek zapomněl. “Mattie, co se stalo? Co je ti?”

“N … ni … nii …”

Jake sledoval, jak v manželčiných očích narůstá strach. Co se to kčertu děje? Neměl se na ni tak utrhnout. Do háje. Je to celé jeho vina. “Chceš trochu vody?” Mattie přikývla, vzala si vodu z Jakeovy natažené ruky, přičemž její vlastní se tak třásla, že Jake nemohl sklenici pustit. Zvolna se napila a opatrně polkla. “Už je mí dobře,” vysoukala ze sebe pomalu, což se zdálo jako věčnost. Ale dobře nevypadá, pomyslel si Jake. Byla rozrušená, vylekaná a její oči připomínaly oči hrůzou vyděšené ženy, která čelí zákeřnému útočníkovi.

“Chceš odejít?”

Beze slova přikývla.

Číšník jim přinesl večeři. “Bohužel, nemůžeme zůstat.” Jake hodil stodolarovou bankovku přímo do talíře s kouřícími taštičkami, pak pomohl Mattie vstát a rychle ji odváděl k východu, zatímco je číšník v němém úžasu sledoval pohledem. “Jakeu … Jakeu!” Jake poznal hlasy svých kolegů, kteří na něj jednohlasně volali, a právě když podával majiteli lístek od šatny, uslyšel těsně za sebou jejich kroky. “Přece bys neodešel a ani se s námi nepozdravil.”

Jake se otočil k oběma Tydliům, kteří byli spíše známí jako Dave Corber a Alan Peters. “Omlouvám se, ale mojí ženě není dobře.”

Oba muži si Mattie podezřívavě prohlíželi. Bezpochyby si vzpomněli na její proslavený výbuch smíchu u soudu vloni na podzim, dohadoval se Jake a pomyslel na klepy, které od té doby kolovaly po firmě o stavu Jakeova manželství. “Myslím, že jsem ještě neměl to potěšení.” Dave Corber popadl Mattie za ruku, přestože se ji právě snažila prostrčit rukávem svého kabátu.

Mattie se pokusila o chabé pousmání. “Ma … Me … Mana …” “Promiňte, ale nerozuměl jsem.”

“Už musíme vážně jít,” vyhrkl Jake, objal Mattie kolem ramen a chvatně ji odváděl ke dveřím. I přes silný vlněný kabát cítil, jak se chvěje.

“Tak ženuška má naváto,” zaslechl Jake, jak Alan Peters šeptá dost hlasitě na to, aby ho bylo slyšet.

Dřív než se Jake mohl ovládnout, než si vůbec uvědomil, co dělá, prudce se otočil, popadl vystrašeného kolegu za krk, nadzvedl ho i s malýma nožkama do vzduchu a díval se, jak se jeho světlé oči vyvalily hrůzou a kulatý obličej zrudl náhlým nedostatkem kyslíku. “Cos to řekl?” vyjel na něj Jake, zatímco všichni hosté poblíž vyjekli a vyskočili ze židlí. “Víš vůbec, co jseš to za pitomce? Zabiju tě, ty hajzle idiotská!”

“Pomoc! Pomoc!” ječel Alan Peters skřehotavým bázlivým hlasem.

“Jakeu, co to děláš?! Proboha, pusť ho!” zakřičel Dave Corber. “Zavolejte někdo policii.”

Jake cítil na svých zádech, bocích a pažích ruce, které se ho snažily přimět, aby uvolnil sevření Petersova krátkého zavalitého krku.

“Jakeu, nemůže dýchat. Pusť ho. Co to vyvádíš?” naléhal Dave Corber a tvář měl skoro stejně rudou jako jeho kolega.

A potom ji uslyšel, její hlas, zprvu tichý, nejistý, pak jasnější a silnější, jak se vznáší nad tím zmatkem. “Jakeu, pusť ho. Prosím tě, pusť ho.”

Jake okamžitě uvolnil Petersův krk a sledoval, jak dopadl coby hadrový panák na dřevěnou podlahu. Aniž si všímal neutuchajícího povykování manželek obou Tydliů a užaslého pokřikování mnoha přihlížejících hostů i číšníků, na místě se otočil, chytil Mattie kolem ramen a vyřítil se s ní ze dveří restaurace ven do noci.

*

25

“Jakeu, máš chvilku?”

Byl to spíš příkaz než prosba a Jake si to ihned uvědomil. “Samozřejmě.”

“U mě v kanceláři,” řekl Frank Richardson a zavěsil dřív, než se Jake stihl zeptat, o co jde.

Ne že by to nevěděl. Všichni ve firmě to vědí. Každý v celé budově to ví. Do prkýnka, teď už se celá právnická obec určitě dozvěděla o incidentu, který se odehrál minulý pátek večer U Božského těsta. Jeden advokát napadne druhého advokáta ve známé italské restauraci - scéna jako vyšitá z nějakého westernu. Zvlášť když jedním z těch právníků je sám Mistr obhájce Jake Hart.

Šeptá se, že je v tom nějak zapletená jeho manželka. Podle těch zvěstí nebyla s to se vymáčknout, tak byla opilá. Ano, paní, vůbec jí nebylo rozumět, ani nedokázala vyslovit své jméno. Není divu. Nebyla to právě ona, kdo ztropil vloni na podzim tu scénu u soudu? A nebyla náhodou namazaná a nenabourala se, takže skončila v nemocnici? To je teda něco. Copak od ní krátce nato Jake neodešel?

Nenastěhoval se k milence? A nemá pořád nějaké bokovky? Možná se U Božského těsta právě kvůli tomu zrovna hádali. Možná proto ona tolik pije. Chudák Alan Peters. Vždyť se s ním chtěl jenom pozdravit. Slyšela jste to? Prý mu na krku dokonce byly vidět otisky Jakeových prstů. Ten chudáček byl docela určitě samá modřina. Celý týden nemohl mluvit.

Jake odložil brožuru, kterou pročítal - o hotelu Danielle situovaném v centru pařížské Latinské čtvrti - na hromádku dalších průvodců o cestování, jež nashromáždil za několik týdnů, a odstrčil židli od psacího stolu. Vstal, zapnul si sako olivově zeleného obleku, uhladil neexistující záhyby na kravatě se žlutozeleným tištěným vzorem, a než otevřel dveře kanceláře a vyšel na chodbu, zhluboka se nadechl. “Budu u Franka Richardsona, kdybyste mě potřebovala,” oznámil své sekretářce.

“Za dvacet minut máte schůzku. S Cynthií Broomeovou,” připomněla mu, když si všimla otazníku v jeho tváři.

“Už jsme se setkali?” Proč si nic nedokáže zapamatovat? Určitě o tom aspoň jednou dneska mluvili.

“Dnes poprvé.”

Jake přikývl s úlevou, jež se mísila s nervozitou, a vydal se po dlouhé chodbě, kde visely jemné krajinky a zátiší s květinami, které přešel se zavrtěním hlavy. Od té doby, co začal doprovázet Mattie na průzkumné výpravy do různých galerií, se naučil rozlišovat mezi pravým a čistě dekorativním uměním. Předtím se žádným druhem umění příliš nezabýval. Popravdě řečeno, vždycky považoval jeho studium tak trochu za ztrátu času a za odvádění pozornosti od věcí, které jsou skutečně důležité. Copak je nějaký rozdíl mezi impresionismem a expresionismem, klasicismem a kubismem, mezi Monetem a Mondrianem, Dalím a Degasem?

Jake se zasmál. Velký rozdíl, jak zjistil, zatímco si uvědomoval, že jeho počínání zaznamenává nejméně tucet párů očí. Na co koukáte? byl v pokušení zařvat na sekretářky, když míjel jejich psací stoly zavalené papíry. Jen ať si přijdou na své. Ale neřekl nic ani si nevšímal jejich zlomyslných úsměvů i nepříliš tichého šeptání. Hned nato zmizel za rohem a zamířil na vzdálený konec krémově vymalované chodby. “Cynthia Broomeová,” několikrát si opakoval nahlas a pokoušel se tak vrátit k právnickému tématu. Uvažoval, kdo to je a proč se s ním chce sejít. Jen ať to není nějaká zatracená novinářka, pomyslel si a doufal, že její případ bude jednoduchý a nebude vyžadovat příliš velké soustředění. Měl s tím problémy celý týden. Zřejmě proto, že každou chvilku napůl čekal, že mu do dveří vtrhne policie, seznámí ho s jeho právy a zatkne za napadení kolegy z jeho velevážené branže.

“Měl bys mu opravdu zavolat a omluvit se,” naléhala na něj celý týden Mattie, které se řeč zase vrátila do normálu.

“Ani náhodou,” paličatě trval na svém Jake. V žádném případě se nehodlá omlouvat nějakému bečkovitému blbečkovi, který urazil jeho ženu. Ten idiot byl natolik rozumný, že se k němu za celý týden ani nepřiblížil. Kdyby mu někde na chodbě přišel do cesty, Jake nevěděl, jak by se asi zachoval. Bylo moc příjemné svírat jeho tlustý krk rozběsněnýma rukama.

Ne že by Jake za posledních pár dnů neodvedl svůj díl omluv. “Mrzí mě, že jsem se zachoval jako cvok,” opakoval do omrzení.

“To já jsem to přehnala,” zareagovala okamžitě. “Neměla jsem si hrát na psychologa-amatéra.”

“Řekla jsi, že zneužívám svou vinu k tomu, abych se upínal na Lukea. Vážně si tohle myslíš?”

“Já nevím,” přiznala.

“Jak to, že to neví? Jake zůstal stát jako omráčený. Jak mu to Mattie mohla udělat? Otevře obrovskou konzervu plnou červů, pak ji jen tak zahodí a klidně dopustí, aby vylezli ze své příjemné tmy a čelili nebezpečnému dennímu světlu. Jake udělal rychlou odbočku a zapadl do nejbližší pánské toalety, vděčný, že je prázdná. Ženy vždy v něčem hledají hlubší význam, i když žádný neexistuje, pomyslel si a zadíval se na svůj odraz ve velkém zrcadle nad zeleným mramorovým umyvadlem. Překvapilo ho, jak působí vyrovnaně a sebejistě. Zeptejte se chlapa, proč má rád sport, a on odpoví, protože má rád sport. Pátrejte dál a zjistíte, že má opravdu rád sport. Ale s tímhle se ženy nespokojí. Takže podle Mattie nestačí, že Jake cítí vinu, protože opustil bratra, čímž přispěl k jeho smrti. Ne, pravým důvodem, kvůli němuž celé ty roky lpí na své vině, je to, že se jí nechce zbavit, a tím drží všechny ostatní city v šachu. Dokud se bude cítit

provinile, nemusí prožívat žádné jiné emoce. Přece jenom je tam pořád plno místa. A vina dokáže zabrat hodně prostoru.

Jake si opláchl obličej studenou vodou. Mattie nemluvila o tom, že používá svou vinu k tomu, aby se vyhnul jiným emocím. Tak kdo si teď hraje na

psychologa-amatéra? uvědomil si nazlobeně a rozrazil dveře toalety s větší silou, než zamýšlel. Narazily na venkovní stěnu a jen tak tak minuly přicházejícího daňového odborníka. “Pardon,” omluvil se Jake vylekanému advokátovi, který se rychle klidil Jakeovi z cesty. V omlouvání se čím dál víc zlepšuju, pomyslel si.

Kancelář Franka Richardsona zaujímala jihovýchodní křídlo třicátého prvního patra a byla vůbec největší a nejvytouženější místností ve firmě, což bylo vzhledem k postavení starého pána jako jednoho z původních zakladatelů firmy normální. Richardsonova sekretářka Myra Kingová, která ve svých sedmašedesáti byla téměř stejně stará jako její šéf, už postávala před jeho dveřmi, aby Jakea uvedla dál.

“Dobrý den, Myro,” prohodil Jake a prošel kolem ní do kanceláře Franka Richardsona.

“Dobrý den, pane Harte,” odpověděla, zavřela za ním a vzdálila se do bezpečí svého psacího stolu.

Frank Richardson stál u okna a předstíral, že se zajímá o dění dole na ulici. Byl to muž střední výšky i váhy, s prořídlými jemnými šedými vlasy povážlivě se lepícími na spánky. Neměl nijak působivý profil, obočí bylo příliš nápadné, brada nevýrazná a nos spíše plochý. Přesto se to celé změnilo, když se k člověku otočil obličejem. Teprve pak si dotyčný uvědomil plnou sílu bezmála nesnesitelné inteligence za jeho tmavýma oříškově hnědýma očima, díky nimž působily jeho další rysy jako zbytečný výtvor. “Jakeu,” uvítal ho vřele Frank Richardson a ukázal na jedno ze tří tmavočervených masivních křesel, která byla rozestavěná kolem skleněného konferenčního stolku na druhé straně místnosti. Na protějším konci stál v rohu zasazený velký psací stůl ve tvaru srpku měsíce a jeho povrch byl zavalený fotografiemi Frankových dětí a vnoučat. Stěnu za stolem pokrývaly zarámované diplomy a ocenění. Na tom prostoru by lépe působil nějaký velký obraz, něco výrazného a dramatického, třeba od malíře jako je Tony Sherman, pomyslel si náhle Jake, když si vzpomněl na výstavu, na niž ho Mattie minulý týden zavedla. Nebo možná jedna z exotických fotografií od Rafaela Goldchaina, něco, co by vneslo na jinak fádní zeď trochu barvy a vzruchu. Jake se usadil do křesla a ani ho nepřekvapilo, že není příliš pohodlné. Posaď se, ale dlouho se tu nezdržuj, vyzývala křesla. Frank Richardson zaujal místo vedle něho. “Dozvěděl jsem se, že jste odmítl Macleanovu kauzu,” řekl Frank, aniž ztrácel čas zdlouhavým úvodem. Je to očividně muž, který nevěří na užitečnost předehry, napadlo Jakea a v mysli se zatoulal do včerejší noci, kdy mu Mattie v posteli líbala penis. Chci vyzkoušet všechno, řekla mu. “Nerozbiju se,” podotkla. “Nemusíš se mnou zacházet jako s porcelánovou panenkou.”

“Jakeu,” ozval se znovu Frank a propaloval ho pohledem až do mozku. “Ta Macleanova kauza,” zopakoval. “Mohl byste mi vysvětlit, proč jste ji odmítl?” Jake zahnal Mattiin jazyk do nejzazších koutů mysli, daleko od Frankova pronikavého pohledu. “Ten kluk je vinen.”

Frank Richardson se zatvářil ohromeně. “Kvůli tomu?”

“Prostě bych mu nemohl poskytnout tu nejlepší možnou obhajobu, na kterou má podle zákona nárok,” vysvětlil Jake pragmaticky.

“Smím vám připomenout, že otec toho chlapce je Thomas Maclean, zakladatel a výkonný ředitel Macleanových diskontních dragstórů, jednoho z nejrychleji se rozvíjejícího licenčního prodeje ve státě. Pro naši firmu má hodnotu milionů, nemluvě o tom, že ten případ je pro vás jako stvořený. Celé měsíce budete na titulních stránkách.”

“Eddy Maclean a dva jeho primitivní kamarádi znásilnili patnáctileté děvče.” “Podle chlapcova otce ta dívka spíš vypadala na dvacet a byla víc než svolnou účastnicí.”

“Chcete tvrdit, že svolila k hromadnému znásilnění a análnímu styku? Franku, mám dceru, které je šestnáct.”

“Vaše dcera si nepozvala nějakého kluka, kterého právě poznala na večírku, do nejbližší ložnice.” Frank Richardson složil své dlouhé elegantní ruce do klína. “Je vám něco k smíchu?” zeptal se, když se Jake pokusil potlačit úsměv.

“Ne, pane.” Jake se málem rozesmál. Kdy naposledy někoho oslovil “pane”? A proč se prokristapána usmívá? Pokoušel se nemyslet na to, jak mu Mattie líčila, jak po dceřině ložnici poskakoval malý hubený mladík.

“Podívejte, Jakeu, mohu si vážit toho, že jste v tomto ohledu citlivý, ale ta kauza je vám šitá na tělo a vy to víte. Vyhrál byste ji i ve spánku.”

“Už jsem ji předal Taupinovi.”

“Maclean chce vás.” “Nemám zájem.”

Frank Richardson vstal, vrátil se k oknu a opět předstíral, že se soustředí na ulici pod sebou. “Co doma, Jakeu?”

Takže úvod s Macleanem nakonec byla předehra, žasl Jake. “V pořádku, pane,” opakoval Jake a měl přitom pocit, jako by byl na vojně.

“Vaše žena …”

Jake cítil, jak se mu stáhly svaly v krku. “V pořádku,” řekl znovu, když ta slova vymáčkl ze zdráhajících se hlasivek.

“Přirozeně že jsem byl informován o té nešťastné příhodě z minulého pátku.” “Jsem si jistý, že Alan Peters se nemohl dočkat, až vám vylíčí všechny hrůzostrašné detaily.”

“Ani ne,” nesouhlasil Frank Richardson a Jakea tím zaskočil. “To Dave Corber mi svěřil, co se stalo. Alan se o tom ani nezmínil. Domnívám se, že se rozhodl nechat tu záležitost plavat.”

Jake si bezděky oddychl úlevou.

“Má evidentně pocit, že jste byl ve značném stresu a máte doma problémy, o kterých zjevně nemáme tušení.”

Jake vstal. “Raději si uchovávám osobní život v soukromí, jestli dovolíte, pane. Opravdu nemusí nikoho zajímat …”

“Mě zajímá všechno, pokud se to týká firmy.” Frank Richardson ukázal na křeslo. “Prosím, sedněte si. Ještě jsem neskončil.”

“Při vší úctě …,” začal Jake.

“Tu si ušetřte,” přerušil ho rychle Frank. “Mám zkušenosti, že kdykoli někdo řekne ,při vší úctě’, tak mi vlastně žádnou neprokazuje.”

“Podívejte, Franku,” začal Jake, ztišil hlas a poněkud se zklidnil. “Minulý pátek jsem to zvoral, neovládl se a reagoval neadekvátně. Ujišťuju vás, že se to nebude opakovat.” Má Frankovi povědět pravdu o zdravotním stavu své manželky? přemýšlel váhavě. Mattie to řekla všem svým známým, většině obchodních partnerů a některým klientům. On se dosud nikomu o ničem nezmínil. Celé měsíce s sebou vláčí velmi těžké břemeno a začíná pod jeho tíhou klopýtat. Ovlivňuje to jeho úsudek, práci, možná dokonce i kariéru. Třeba mu pomůže, když se Frankovi svěří. “Jan Stephensová mi řekla, že jste odmítl její nabídku, abyste zasedal ve Výboru pro mimořádný rozvoj,” pokračoval Frank Richardson, aniž si byl vědom Jakeova vnitřního monologu.

“Na to teď vážně nemám čas, Franku.”

“Opravdu? Dozvěděl jsem se, že máte naopak celkem dost času, že za posledních šest měsíců vaše odpracované hodiny výrazně poklesly, jste tu ráno jen zřídkakdy před devátou a býváte často pryč už ve čtyři, nemluvě o tom, že vás dlouho nikdo neviděl v kanceláři o víkendu. Nebo se mýlím?”

“Pracuju ve své kanceláři doma.”

“Také se mi doneslo, že se v dubnu chystáte na dovolenou,” pokračoval Frank Richardson, když pominul Jakeovo vysvětlení pouze mírným zvednutím obočí. “Rád bych, abyste ji odložil.”

“Odložil? Proč?”

“Jak je vám nepochybně známo, v dubnu se ve městě koná konference právníků a Richardson, Buckley a Lang svolili, že budou vystupovat jako jedni z hostitelů. Od všech společníků se očekává, že převezmou velice aktivní roli.”

“Ale já nikdy neměl nic společného …” “Je načase začít, nemyslíte?”

“Při vší úct …,” začal Jake, zarazil se a znovu promluvil. “Bohužel, nemůžu své plány změnit, Franku.”

“Můžete mi prozradit proč?”

“Od té doby, co jsem nastoupil, jsem dovolenou neměl,” poznamenal Jake v naději, že to bude ke spokojenosti nejstaršího společníka firmy stačit, i když věděl, že nebude. “Dal jsem slib, Franku. Nechtějte po mně, abych ho porušil.”

“Obávám se, že přesně o to vás hodlám požádat.” “Stavíte mě tím do neřešitelné situace.”

“Na neřešitelné situace jste přece odborník,” připomněl mu Frank, došel ke dveřím kanceláře a chystal se je otevřít. “Co nevidět se z vás má stát společník firmy, Jakeu. Jsem si jistý, že byste to nechtěl nijak ohrozit. Promluvte znovu s Tomem Macleanem. Vím, že velmi stojí o to, abyste se ujal případu jeho syna.” “Franku …,” vyhrkl Jake, když Richardson otevřel dveře. “Musím si s vámi o něčem promluvit.”

Frank Richardson okamžitě znovu zavřel a ostražitě naklonil hlavu, čímž naznačil, že poslouchá.

“Jde o mou ženu.” Jake se odmlčel a zhluboka si povzdechl. “Je vážně nemocná.” “Něco jsem už zaslechl,” přiznal Frank a tvář mu zaplavila vlna rozpaků, která

se usadila v hlubokých vráskách pod jeho pronikavýma oříškově hnědýma očima. “Alkoholismus je velmi zákeřná nemoc. Vaše žena si zaslouží váš soucit i podporu. Ale nesmíte připustit, aby vás zničila. Existuje plno výborných klinik, kde se může léčit.”

“Umírá, Franku.” Jake ta slova zlostně vypustil z hrdla. “Nerozumím.”

“Nemá problémy s pitím. Má něco, co se jmenuje amyotrofická laterální skleróza. Lou Gehrigovu chorobu.”

“Proboha.”

“Nevíme, kolik jí zbývá …” Jake cítil, jak se mu zadrhl hlas, jako když se natahuje spoušť, slyšel, jak jeho slova explodují, vylétají mu z úst jako střepiny, zatímco mu po tvářích stéká proud slz jako kapky krve. Kristepane, co se to s ním děje? “Omlouvám se,” naříkal Jake, když postřehl výraz hrůzy v Richardsonových očích, zatímco se pokoušel nemístný příval slz zastavit. Ale slzy se řinuly dál a nepolevovaly i přes jeho zuřivou snahu je potlačit. “Nevím, co to se mnou je …” To se opravdu rozbrečel před nejstarším společníkem firmy? Co se to s ním stalo? Kam se podělo jeho sebeovládání? Proč je kruci tak rozrušený?

Je pravda, že za posledních pár měsíců, kdy se rozhodl, že bude hrát jejího milence, se s Mattie víc sblížili. Ale nebylo to nic víc než divadlo. Jen se snažil co mohl zpříjemnit poslední měsíce umírající ženě. Vždyť ji prokristapána ani nemiluje. Co to do něj vjelo? Jak to, že takhle vyvádí na veřejnosti? Co ho to popadlo, že si ohrožuje celou svoji kariéru?

“Podívejte, pokud jde o tu konferenci v dubnu …,” pokračoval Jake. “Určitě na něco přijdeme, Jakeu, i kdyby to mělo znamenat, že bychom vaše společnictví o rok odložili.”

“Jsem si jistý, že si dokážu svůj program přeorganizovat.” Jake si zakryl ústa rukou a odkašlal si. “Není důvod, proč bychom s Mattie nemohli odjet v květnu nebo v červnu.”

“Ovšem, to by bylo báječné,” přisvědčil Frank a svaly v obličeji se mu uvolnily, přestože oči zůstaly ve střehu pro případ dalšího Jakeova výlevu.

“A spojím se s Tomem Macleanem. Pokusím se to s ním nějak zařídit.” “Čeká, až se mu ozvete,” podotkl Frank, jako by o tom nikdy nepochyboval.

Jake se zhluboka nadechl a přinutil rty k úsměvu. “Děkuju,” řekl, ačkoli vlastně nevěděl, za co starému pánovi děkuje. Patrně za to, že zase postavil věci do správného světla, pomyslel si, když vykročil na chodbu.

“Děkuju, že jste se zastavil,” pronesl Frank. “Prosím, vyřiďte srdečný pozdrav své ženě.”

“Do hajzlu, hergot, idiote jeden, do prdele!” mumlal si Jake, když kráčel kolem své sekretářky. Co má krucinál teď dělat? Jak má vysvětlit Mattie, že se jejich cesta odkládá, i když jen dočasně? Existuje něco, čím by tu ránu zmírnil, ulehčil jí zklamání? Co jí tak asi může říct? Že to nedokáže ovlivnit? Že se vyskytly nenadálé okolnosti? Že jim nic nebrání, aby odjeli v květnu? Jeden měsíc určitě není tak velký rozdíl. Mattie jistě pochopí nepříjemnou situaci, do jaké ho dostala. Nemá přece v úmyslu zničit mu kariéru. Ale přesně tohle se děje. A to, že se uvolil účastnit se permanentní hry na manželství, ještě neznamená, že souhlasil s tím, že pozbyde všechno, o co celé roky tak tvrdě usiloval. Je načase získat ztracenou rovnováhu a vrátit život do starých kolejí. S předstíráním se člověk nikam nedostane a nakonec se stejně musí vrátit do skutečného světa. Mattie to prostě bude muset pochopit.

“Cynthia Broomeová na vás už čeká …,” poznamenala Jakeova sekretářka, která kráčela za ním. “Ve vaší kanceláři,” dokončila, když vtom už se na Jakea usmála žena sedící na židli před jeho psacím stolem.

Jake cítil, jak se mu v plicích zatajil dech.

“Dáte si kávu, paní Broomeová?” zeptala se sekretářka. “Ne, děkuju.”

“Jsem hned vedle, kdybyste si to rozmyslela.” Jakeova sekretářka chvatně odešla a zavřela za sebou dveře.

Jake se díval, jak ze židle před jeho velkým stolem vstala drobná žena, jejíž kulatý obličej byl skoro zaplavený zrzavými kudrlinkami a límeček bílé hedvábné košile měla zpola vystrčený a zpola zastrčený do tmavomodrého blejzru. Co tady dělá?

“Plánuješ nějakou cestu?” vyzvídala Honey a ukázala na průvodce na Jakeově stole. “O hotelu Danielle jsem slyšela. Prý je opravdu úžasný.”

“Honey, co se ksakru děje? Co tady děláš?”

Tváří jí v rychlém sledu probleskly rozpaky, stud, vzdor a naděje. “Chtěla jsem tě vidět. Jiný způsob mě nenapadl.”

“Kdo je probůh Cynthia Broomeová?” “Je to hrdinka mého románu.”

Jake se usmál, postoupil o krok k ní, vtom se zarazil a jeho tělo zůstalo nakloněné do prostoru mezi nimi. “Omlouvám se, že jsem ti celý týden nezavolal.” “Nic se neděje.”

“Jsou tu hrozné zmatky.” “Chápu. Vím, že máš moc práce.” “Jak se máš?” zeptal se Jake. “Dobře. A ty?”

“Dobře.”

Honey se rozpačitě zasmála. “Jen si nás poslechni. Než se nadějeme, začneme mluvit o počasí.”

“Honey …”

“Jasone …,” řekla a zaraženě se usmála.

Jake sebou při zvuku svého křestního jména trhl. “Vypadáš báječně.” “Chodím každý den do fitka, protože doufám, že tě tam potkám.”

“Tam už jsem nebyl celou věčnost. Promiň.”

“Neomlouvej se. Myslím, že jsem o pár kilo zhubla.” Honey se pokusila zasmát, ale ten slabý zvuk přešel skoro do pláče. “Tolik mi chybíš, Jasone.”

“Ty mně taky.” “Opravdu?”

Vážně ji postrádá? zamyslel se Jake. Popravdě řečeno ji zahnal do tak vzdálených koutků duše, že na ni během týdne sotva pomyslel.

Honey si z obličeje odhrnula neposednou hřívu zrzavých vlasů. “Uvažuju, že se nechám ostříhat,” poznamenala.

“To nedělej.”

“Já nevím. Myslím, že je čas na změnu.” “Miluju tvé vlasy.”

“Já miluju tebe,” vyhrkla a oči se jí zalily slzami. “Do háje, umínila jsem si, že tohle dělat nebudu.” Potlačila pláč, zhluboka se nadechla, usmála se tím svým pokřiveným úsměvem a vzdorovitě si přitiskla prst na nos. “Co ty na to?” zeptala se.

“To už je lepší.”

Tiše se zasmáli. “Potřebuju, abys mě objal,” řekla. “Honey …”

“Jenom trošku. Jen tak, abych věděla, že nejsi nějaký výplod mé fantazie jako Cynthia Broomeová.”

Komu to uškodí? přemýšlel Jake a vzal ji do náruče.

“Bože, tohle mi tak chybělo,” zašeptala, zvedla k němu tvář a její rty žadonily o polibek.

Působí v jeho náručí tak nepatřičně, došlo mu. Je malá, zatímco Mattie vysoká. Měkká, kde je Mattie pevná. Oblá, kde je Mattie plochá. Už si odvykl ji objímat. Už si odvykl křivit tělo, aby se přizpůsobilo jejímu. Mattie mu sedne mnohem přirozeněji, pomyslel si a přitiskl k sobě Honey blíž, jako by se pokoušel vypudit Mattie ze své mysli.

“Miluju tě,” opakovala Honey.

Jake věděl, že čeká, až zareaguje stejně, že její vyznání lásky je ve skutečnosti žádostí o to, aby totéž slyšela od něj. Proč to nedokáže vyslovit? Vždyť Honey miluje, ne? Copak kvůli ní neopustil ženu i dceru? Domů se vrátil jen proto, že je Mattie smrtelně nemocná. Souhlasil, že se s Honey nebude vídat proto, aby Mattie nezavdal příčinu ke smutku, protože když se neschází s jednou, může se lépe soustředit na tu druhou. Rozhodně má v úmyslu se k Honey vrátit, jakmile ten strašný zmatek skončí. Je to tak?

Opravdu?

Co se to s ním děje? Nejenže málem pohřbil svou kariéru, ale jestli si nedá pozor, ztratí také Honey, a to všechno jen proto, že se mu ta nevinná hra na předstírání nebezpečně vymkla z ruky. Stejně jako návštěva u Franka byla varováním, tak nečekaný příchod Honey coby Cynthie Broomeové měl být připomínkou, o co všechno může přijít, pokud dopustí, aby mu neustále prodlužovaná rošáda, kterou hraje, přerostla přes hlavu.

Pohlédl na Honey, která na něj nedočkavě vzhlížela zlatě tečkovanýma hnědýma očima, ještě vlhkýma od slz. Je tak trpělivá, tak tolerantní. A je tak příjemné se jí dotýkat, říkal si, když ji pevně políbil na rty a rukama jí sevřel zadek, zatímco si představoval pružnou pokožku pod drsnou denimovou látkou jejích džínsů.

“Ach Jasone. Jasone,” sténala, ruce zastrčila pod jeho sako a začala mu vytahovat košili. “Zamkni dveře,” vyzvala ho a vyprostila halenku z modrých džínsů, položila si jeho ruce na prsa, znovu a znovu ho líbala, až hrozilo, že

ho svými hladovými ústy celého spolkne. “Zamkni, Jasone!” naléhala a vedla ho k pohovce na protějším konci místnosti.

Bylo by to tak snadné, přemýšlel Jake. Zamknout dveře, oznámit sekretářce, že si nepřeje, aby ho kdokoli vyrušoval. Ani jeho společníci, ani klienti, ani manželka.

Jeho manželka, opakoval si v duchu Jake, když jazyk Honey vklouzl do jeho pootevřených rtů. Může to Mattie skutečně udělat? Copak nestačí, že chce porušit svůj slib ohledně jejich cesty do Paříže? Musí jí ještě ke všemu zlomit srdce?

Panebože, Mattie, nikdy jsem neměl v úmyslu, aby ses cítila špatně.

Já ti kašlu na ty tvoje úmysly. Chci tvou vášeň. Chci tvou oddanost. Chci tvou lásku.

Jak by se to mohla dozvědět? uvažoval Jake, když slíbával slzy z tváří své milenky, ale vzápětí se odtáhl, když se na něho z jejího obličeje zadívaly oči jeho manželky.

Mattie to pozná, uvědomil si. Pozná to tak, jako to vždycky poznala. “Nemůžu,” hlesl a spustil ruce bezmocně podél těla.

“Jasone, prosím tě …” “Nemůžu. Nezlob se.”

Honey se odmlčela, spodní ret se jí chvěl a očima neklidně těkala po místnosti. Jake se naklonil, zabořil obličej do hebkých zrzavých kudrlinek, jež se na omak tolik lišily od vlasů Mattie, která je měla jemnější a hedvábnější. Nozdry mu naplnil nezaměnitelný pach vyčpělých cigaret. “Myslel jsem, že jsi nechala kouření,” řekl tiše.

“Nemůžu se vzdát tolika věcí najednou,” namítla Honey stísněným hlasem naplněným směsicí rezignace a pláče. “Kromě toho jsem onehdy četla jednu zprávu. Prý vzali dvě stě lidí, z nichž stovka kouřila a stovka nekouřila. A hádej, co se stalo?

Všichni umřeli.”

Jake se usmál. Je příjemné, že ji zase vidí. Opravdu se mu po ní stýskalo. “Když už je řeč o mrtvých, jak se má Mattie?” Honey vyjekla, zavřela oči,

zavrtěla hlavou a v zoufalství vyhodila ruce do vzduchu. “Nemůžu uvěřit, že jsem to řekla. Prosím tě, odpusť mi to, Jasone. Nevím, co to do mě vjelo. Moc mě to mrzí. Bože, to bylo strašné. Jak jsem mohla vyslovit něco tak hrozného?”

“To nic,” pokusil se ji Jake uklidnit, ačkoli se mu z toho točila hlava. Jak mohla pronést něco tak necitlivého? “Vím, žes to nemyslela tak, jak to vyznělo.” “Opravdu to víš?”

“Ovšem.”

“Výborně. Protože, abych byla upřímná,” přiznala Honey a do velkých hnědých očí jí znovu vhrkly slzy, “nejsem si tím zas tak jistá.”

“Cože?”

“Bojím se, Jasone. Děje se se mnou něco hrozného.” “Nerozumím ti.”

“Já sobě taky ne. A to mě děsí.” “Je ti něco?”

“Tohle nemá nic společného s mým zdravím,” vyjela Honey. “Každý netrpí smrtelnou chorobou, Jasone. Panebože, už jsem v tom zase. Poslouchej mě. Stává se ze mě zrůda.”

“Nejsi zrůda.”

“Ne? A co teda jsem? Trávím čas čekáním na to, až někdo umře, modlím se, aby někdo umřel.”

Jake mlčel. Co se na to dá říct?

“Máš vůbec tušení, jaké to je, když jdu každý večer spát a doufám, že mi ráno zavoláš, že je Mattie mrtvá? Bože, někdy opravdu sama sebe nenávidím.”

“Je mi to tak líto.”

“Tolik se bojím, že tě ztratím.”

“Neztratíš mě,” prohlásil Jake, dokonce sám překvapený tím, jak nepřesvědčivě to vyznělo.

“Jenže tě ztrácím.” Honey se vrátila k Jakeovu psacímu stolu a vzala do rukou brožurku o Paříži. “Duben v Paříži. To je ale nádherný romantický nápad. Kdys mi o tom chtěl říct? Nebo jsi mi jenom hodlal poslat pohled?”

“Byl to jen takový nápad. Nevypadá to, že tam nakonec vůbec pojedeme.”

Honey položila brožuru na stůl. “Žárlím, Jasone. Já prostě žárlím na umírající ženu.”

“Nemáš důvod žárlit. Víš přece, proč jsem se vrátil domů. Souhlasilas.” “Souhlasila jsem, že se budu držet stranou, ale ne, že zmizím.” Zavrtěla hlavou a kolem obličeje se jí rozlétly zrzavé kučery. “Myslím, že už to nezvládnu.” “Prosím tě, Honey. Zkus to se mnou ještě chvilku vydržet.”

“Spíš s ní?” “Cože?”

“Spíš se svou ženou?”

Jake se bezmocně rozhlédl po místnosti a náhle cítil, jak ho za spánky začíná bolet hlava. Tohle je horší než ta potyčka v restauraci, horší než schůzka s Frankem. “Nemůžu ji opustit, Honey. Ty to víš.”

“Na to jsem se tě neptala, Jasone.” “Já vím.”

Jake čekal, že se Honey zeptá znovu, ale neudělala to. Místo toho se usmála tím svým úsměvem nakřivo, setřela si slzy z očí a za pás džínsů zastrčila blůzu. Pak napřímila ramena, zhluboka se nadechla a zamířila ke dveřím.

“Honey …,” zavolal za ní. Ale už byla pryč.

*

26

Mattie seděla u stolu v kuchyni, před sebou otevřenou učebnici francouzštiny a dívala se přes zasunovací skleněné dveře do zahrady. Sedí tady už přes půl hodiny, uvědomila si, když se ohlédla na oboje hodiny na protější straně místnosti. Udivovalo ji, kolik času dokáže strávit absolutním nicneděláním - ani se nepohne, nepromluví a sotva dýchá. Není to tak špatné, usoudila a snažila se vžít do doby, až taková nehybnost nebude dobrovolná, až bude nucena takhle trávit hodiny, týdny, měsíce, možná i roky a nebude se moci hýbat, mluvit, ba ani skoro dýchat. “Ach bože,” povzdechla si a v nitru se jí zmocňovala panika.

Tohle nikdy nedopustí.

Ale nevyhnutelným faktem je, že se den ode dne cítí slabší, jako by jí pomalu ucházely svaly, jako když se do pneumatiky zabodnou malé hřebíčky a každým dnem jí na cestě po krajnici uniká čím dál víc energie. Když chodila, tahala za sebou nohy, jako by vláčela těžké ocelové traverzy. Pokud jde o ruce, byly dny, kdy cítila, že nemá ani sílu sevřít je v obyčejnou pěst. Někdy zjistila, že se jí špatně polyká a hůř popadá dech. Pero jí mnohem častěji padalo z neposlušných prstů, knoflíky zůstávaly nezapnuté, věty nedokončené a jídlo nedotčené.

Pokoušela se zachovat optimismus tím, že si připomínala nedávné zázraky v medicíně. Vědci v Montrealu oznámili, že jsou schopni zpomalit postup Lou Gehrigovy choroby u pětašedesáti procent laboratorních myší, když použijí genetickou manipulaci. Nyní, když objevili cílový gen, hledají látky, které by tento gen aktivovaly, aby ho přinutily produkovat víc proteinu, jehož je potřeba ke zpomalení nemoci. Ale Mattie věděla, že ať budou vědci pracovat seberychleji, stejně to nestihnou. Alespoň v jejím případě. “Hlavně ať mám Paříž,” řekla si tiše a znovu obrátila pozornost k učebnici francouzštiny.

Jak to asi v Paříži zvládne? přemýšlela, zatímco jí stránky klouzaly mezi prsty a najednou se octla opět na straně jedna. Dokáže zdolat půvabné dlážděné uličky Latinské čtvrti? Jak vyšlape horu schodů na Montmartru? Kolik energie jí zbyde pro velkolepé poklady Louvru, na Grand Palais a procházku po Quai D’Orsay?

Nerozhodí ji časový rozdíl? Bude jí dělat potíže posun v čase? Co ta dlouhá cesta letadlem přes oceán? Lisa už ji varovala, že pohyblivé vrstvy kyslíku v letadle jí mohou způsobit vzrůstající nepohodlí. Dokáže se s tím vypořádat?

Nějak si poradí, ujišťovala se Mattie. Jake jí koupil hůlku a také souhlasila s vozíkem jak v Chicagu, tak ve Francii. Měla prášky na spaní, Riluzol a svou věrnou lahvičku s morfiem. Když se unaví, bude odpočívat. Nebude dělat hrdinku, když toho bude mít dost. Možná že si dokonce sežene tu motorovou tříkolku, o které ji informovala Lisa, a bude se projíždět ulicemi Paříže na ní.

Zazvonil telefon.

Mattie zvažovala, zda ho nechá zvednout hlasovou schránkou, ale pak se rozhodla, že to vezme, kdyby to byla Kim nebo Jake. V poslední době Mattie vídala dceru velmi zřídka - pokud Kim nebyla ve škole, tak pobývala u babičky a starala se o své štěňátko, dokud nebude natolik dospělé, aby se mohlo odloučit od matky.

Pokud jde o Jakea - pár posledních týdnů ho něco trápí, to Mattie poznala, a přemýšlela, jestli a kdy jí prozradí, co mu je. “Radši to vezmu,” řekla si Mattie nahlas, namáhavě vstala a pomalu se vlekla přes kuchyň k telefonu. “Haló?”

“Paní Hartová?”

“U telefonu.” Ženský hlas na druhém konci linky neznala.

“Tady je Ruth Kertzerová z kanceláře Tonyho Grahama z firmy Richardson, Buckley a Lang.”

Mattie se přemáhala, aby záplavu jmen udržela pod kontrolou. Proč jí volá někdo od manžela z práce? Stalo se snad něco Jakeovi?

“Pan Graham má na starosti organizování večeří, které budou příští měsíc pořádat někteří společníci během mezinárodní konference právníků v Chicagu, a chtěl, abych s vámi prošla několik termínů připadajících v úvahu.”

“Co prosím?” O čem ta ženská pro všechno na světě mluví? “Obávám se, že vám nerozumím.”

“Pan Graham se domnívá, že to bude pěkné gesto, když uspořádáme několik menších slavnostních večeří u lidí doma, řekněme tak dvanáct čtrnáct hostů, místo nějakých větších formálnějších akcí někde v restauraci nebo hotelu. Firma samozřejmě hradí veškeré výdaje. Zapomněl se vám manžel o tom zmínit?”

Očividně, pomyslela si Mattie a uvažovala, jestli právě tohle Jakea netrápí. Jak si poradí s dvanácti čtrnácti cizími lidmi v domě? Ale co, pokud nebude muset vařit, nějak to zvládne. Popravdě řečeno jí to trochu zalichotilo. V minulosti se Jake vždycky vyhýbal tomu, aby ji zatahoval do firemních aktivit. To, že si Jake myslí, že je schopná uspořádat takovou akci obzvlášť v tomto období, ji opravdu potěšilo, dokonce povzbudilo. “Na kdy se to vlastně plánuje?” “Konference je od čtrnáctého do dvacátého dubna. Večery, které připadají v úvahu, jsou …”

“Ale to není možné. Budeme od desátého do jednadvacátého pryč.” “Vy budete pryč? Ale pan Hart vede jeden ze seminářů.”

“Cože?” Mattie se kousla do spodního rtu. “Ne, to není možné.” “Sama jsem s ním o tom nedávno mluvila,” řekla Ruth Kertzerová.

“Ehm, poslyšte, evidentně je v tom nějaký zmatek. Můžu vám ještě kvůli tomu zavolat?”

“Samozřejmě.”

Mattie bez rozloučení zavěsila. Co se děje? Jake se o žádné dubnové konferenci nezmínil a několik měsíců si oba dva intenzivně plánují cestu do Paříže. To musí být nějaký omyl. Nerozčiluj se, napomínala se a cítila, jak se jí zrychluje tep. Ta hloupá ženská si určitě popletla data. Konference se koná zřejmě až v květnu nebo možná až v dubnu příštího roku. Neplánují se většinou podobné akce na léta dopředu? Jake by v žádném případě neporušil svůj slib, že ji bude doprovázet do Paříže, zvlášť když do té cesty zbývají pouhé týdny. Ne, to by nikdy neudělal.

Snad jedině starý Jake. Ten, který byl chladný, rezervovaný a uzavřený, jenž si cenil práce víc než rodiny, stavěl povolání nade všechno. Ten Jake by zrušení plánů na poslední chvíli pokládal za maličkost. Vůbec by neuvažoval o tom, že by mohl zranit její city nebo jí pokazit dovolenou. Ale tenhle Jake se před mnoha měsíci odstěhoval. Jake, který ho nahradil, je pozorný, laskavý a citlivý. Je to muž, který jí naslouchá a svěřuje se jí, povídá si s ní a společně s ní se směje. Z Jakea Harta se stal muž, kterému se Mattie mohla svěřit se svými pocity, spolehnout se, že jí bude nablízku, když ho bude potřebovat. Muž, kterého by dovedla milovat.

Muž, o němž se domnívala, že by byl možná schopen na oplátku milovat i ji. “To není možné,” řekla si Mattie, zvedla telefon a použila obě ruce, aby vyťukala číslo Jakeovy soukromé linky.

“Mattie, co se stalo?” ozval se Jake rovnou bez pozdravu. Zaslechla v jeho hlase náznak bývalé netrpělivosti a uvažovala, jestli si to jen nenamlouvá. Patrně ho vyrušila uprostřed něčeho důležitého.

“Měla jsem nepříjemný telefonát,” začala, když zavrhla pokušení jít rovnou k věci.

“Jaký telefonát? Od Lisy?” “Ne, nic takového.”

“Něco kvůli Kim? Nebo volal nějaký cvok? Tak co?” “Byla to Ruth Kertzerová.”

Nastalo ticho.

“Ruth Kertzerová z kanceláře Tonyho Grahama,” upřesnila Mattie, ačkoli z toho, že stále mlčel, bylo jasné, že přesně ví, o koho jde. Mlčení bylo tak tíživé, až měla Mattie pocit, že ho může uchopit do rukou.

“Co chtěla?” zeptal se konečně. “Upřesnit si se mnou nějaké termíny.” “Termíny? Kvůli čemu?”

Zdálo se, že se tomu opravdu upřímně diví. Je možné, že o tom přece jen neví? Že je celá ta záležitost skutečně pouhé nedorozumění? Že si Ruth Kertzerová popletla jak data, tak právníky?

“Prý se tady má v dubnu konat nějaká velká konference,” začala Mattie a byla připravená na to, že se neschopnosti sekretářky společně s manželem zasmějí. Ale hned, jak ta slova vypustila z úst, přímo cítila, jak se z manželova obličeje vytrácí barva, a věděla, že si Ruth Kertzerová nepopletla ani data, ani právníky. “Dozvěděla jsem se, že máme uspořádat nějakou večeři,” pronesla tiše a zadržela dech.

“Nic z toho se zatím ještě nerozhodlo,” přišla naprosto neuspokojivá odpověď. “Ruth Kertzerová si zřejmě myslí, že rozhodlo. Nechceš mi povědět, o co jde, Jakeu?”

“Koukni, Mattie, je to trochu komplikované. Můžeme si o tom promluvit, až přijdu domů?”

“Tvrdila, že máš vést jeden ze seminářů.” Ticho. A pak: “Požádali mě.”

“A tys přijal?”

Jake si odkašlal. “To neznamená, že bychom naši cestu zrušili, jenom ji o pár týdnů odložíme. Mattie, prosím tě, už jsem se opozdil na jednání. Nemůžeme si o tom promluvit, až přijdu? Slibuju, že ti všechno vysvětlím.”

Mattie se silně kousla do spodního rtu. “Jistě,” vypravila ze sebe. “Promluvíme si doma.” Počkala, až telefon v jejích rukou umlkne, teprve pak s ním praštila na vidlici a s hrůzou sledovala, jak se umělá hmota rozbila a sluchátko dopadlo v rozeklaných odštěpcích na zem. “Trhni si nohou, ty mizernej darebáku! Žádná cesta se odkládat nebude. Ani o pár týdnů. Dokonce ani o pár dnů. Jedu do Paříže podle plánu ať s tebou, nebo bez tebe. Rozuměls?!” Mattie zachvátil příval hořkého, zuřivého pláče. “Jak jsi to mohl udělat?” kvílela. Její dech byl čím dál stísněnější a z hrudníku jí vycházel jako sled krátkých bolestivých křečí.

Chytila se za pult kuchyňské linky a pokoušela se uklidnit. Není to tím, že nemůžeš dýchat, připomněla si. Jde o to, že ti ochabují svaly na hrudi, a to má za následek, že dýcháš povrchově, což vede k dušnosti, a to u tebe vyvolává paniku. Ale nic ti není. Nic ti není. “Zůstaň v klidu,” vydechla, oči jí těkaly po kuchyni a odrážely se od různých povrchů jako míčky v hracím automatu.

Mattie si vzpomněla na malou lahvičku morfia nahoře v koupelně. Jedna maličká pětimiligramová tabletka je vše, co je třeba, aby zahnala strach, ovládla paniku a nabyla klidu.

Dvacet tablet postačí k tomu, aby zcela přestala dýchat.

Na co čeká? Na Paříž? To je vtip. “Koho to vodím za nos?” zeptala se nahlas a dech se jí vrátil do normálu, ale obličej měla zvlhlý potem. Jak může odjet někam sama? Beztak to celé byla hloupá fantazie, hra na předstírání, která zašla příliš daleko. Jake s tou přetvářkou určitě souhlasil jen proto, že předpokládal, že tou dobou už bude příliš zesláblá nebo nezpůsobilá k tomu, aby dokonce jen pomyslela na uskutečnění té cesty. Jak si mohla bláhově namlouvat, že měl Jake vůbec někdy v úmyslu svůj slib dodržet? Má dost starostí s vlastním životem, má milenku, kariéru, pitomé slavnostní večeře a semináře, na něž se může těšit.

A na co se má těšit Mattie? Na život s vozíkem, nazogastrickou sondou a na pomalé udušení.

Na co ještě čeká? Může se opravdu na matku spolehnout, že ukončí její utrpení, až k tomu dozraje čas? Možná ten čas už nastal. Nechá Kim vzkaz pro případ, kdyby přišla domů dřív než Jake, v kterém jí napíše, že si šla zdřímnout a aby ji nerušila. Pro Jakea vzkaz nezanechá. K čemu by to bylo? Dál už neváhej, broukala si Mattie a zvolna se ubírala ke schodům. Pojď sem, holka, rozpal mě. Rozpal mě. Rozpal mě. Rozpal mě.

Když Mattie vešla do koupelny, stále ještě si potichu prozpěvovala a nepřestala, ani když brala do roztřesených rukou malou lahvičku s morfiem. Natočila si sklenici vody, vyprázdnila obsah lahvičky do otevřené dlaně, odpočítala dvacet pilulek a pak si všech dvacet najednou nacpala do pusy.

“Dobrý den, pánové, paní Fontanová,” pozdravil Jake tři mladíky, jejich otce i jejich advokáty, kteří se sešli u impozantního obdélníkového konferenčního stolu, jenž zaplňoval téměř celou obrovskou zasedací místnost. Na každé straně stálo dvanáct křesel v dorezava zbarvené kůži s vysokými opěradly. Jake přeletěl pohledem po osazenstvu na jedné straně stolu: násilník, otec, advokát, vypočítával v duchu. Pak opět po druhé straně: advokát, otec, násilník. Je v tom určitá symetrie, pomyslel si Jake, když si všiml, že jediní Macleanovi se od ostatních přítomných distancovali, takže Maclean mladší seděl na protějším konci dlouhého stolu a jeho otec stál před velkolepou okenní plochou s výhledem na Michigan Avenue. Byl nádherný den - slunečný a jasný. Příliš krásný na to, aby ho člověk marnil uvnitř, pomyslel si Jake neklidně a přemítal, jaké počasí je asi v Paříži. Zaujal místo v čele a pokynul Thomasu Macleanovi, aby si k nim přisedl.

“Jdete pozdě,” konstatoval Maclean starší a výzvu odmítl. “Promiňte. Na poslední chvíli jsem měl hovor. Nedalo se nic dělat.” Jake předstíral úsměv. Proč se omlouvá? Tomuto muži nedluží žádné vysvětlení. Je tady, ne? Copak to nestačí? “Uniklo mi něco?”

“Dokud se neobjevíte vy, Jakeu, večírek nemůže začít,” pronesla Angela Fontanová. Byla to bezvadně upravená žena s tmavými vlasy stočenými vzadu na hlavě do ruličky a širokými ústy, které jako by se táhly od jedné strany jejího úzkého obličeje k druhé, dokonce i když byly v klidu. Jake odhadoval, že se

věkem blíží k padesátce stejně jako Keith Peacock, druhý přítomný advokát. Na rozdíl od svého pávího příjmení byl Keith Peacock jak vzhledově neslaný nemastný, tak povahově smrtelně vážný, přestože působil dojmem, jako by se pořád usmíval. Oba právníci pocházeli z velkých firem a měli prvotřídní pověst. To, že s nimi bude spolupracovat, by Jakeovi normálně připadalo zajímavé, dokonce zábavné, ale dnes měl pocit, že ho jejich přítomnost víc než mírně popuzuje. Jak mohou být tři nejlepší právnické mozky ve městě mluvčí takových zavrženíhodných holobrádků?

Jake přenesl pozornost z advokátů na klienty. Mike Hansen byl pohledný chlapec stejně vysoký a hubený jako jeho právník, ačkoli na rozdíl od Keithe Peacocka se zdálo, že mu tvář ztuhla do věčně zachmuřeného výrazu. Tmavohnědé vlasy měl pečlivě zastřižené a přes košili s kravatou si oblékl červenobílé kožené sako, které se tlouklo s barvou křesel, pomyslel si Jake a pohledem zabloudil k Neilu Pilcherovi, jenž byl menší a podsaditější postavy, ačkoliv i on by se patrně dal za příjemnějších okolností považovat za hezkého. Seděl a nervózně si kousal nehty, zatímco chvílemi pokukoval po Eddym Macleanovi, který líně civěl kamsi do prostoru a ze znuděných prstů mu visela cigareta.

“Dej tu zatracenou věc z ruky,” nařídil Thomas Maclean synovi a Jake sledoval, jak chlapec lhostejně drtí cigaretu v dlani, tabák se mu trousí mezi prsty a padá na dubový povrch stolu jako suché částečky hnoje.

“Tohle je Neil Pilcher,” řekla Angela Fontanová a pak Jakea představila svému klientovi. “A tohle je jeho otec Larry Pilcher.”

Jake kývl na bledého muže, jehož oči jako by se prověšovaly pod vahou těžkých váčků, které je stahovaly dolů. Měl váčky pod očima už předtím, než jeho syn znásilnil patnáctiletou dívku a navíc s ní měl anální styk? uvažoval Jake a snažil se přitom nemyslet na Kim a na to, jak by mu bylo, kdyby se někdy stala obětí takových zpustlíků, a jak by jím opovrhovala, kdyby se toho případu ujal. Mým úkolem není vykonávat spravedlnost, řekl jí tehdy, když se na něj přišla podívat k soudu. Mým úkolem je hrát hru podle pravidel.

“Jakeu …,” ozval se Keith Peacock. “Prosím, cože?”

“Představoval jsem vás Mikeovu otci panu Lyleu Hansenovi,” podotkl. “Promiňte,” omluvil se Jake a pokývl k plešatějícímu muži buldočího vzezření, který na křesle seděl v mírném předklonu se svalnatými pažemi zkříženými přes

sebe. “Myslím, že bychom měli začít.” Oči přítomných se obrátily k němu. Tak se předveď, jaký jsi machr, křičely na něho vespolek. Ukaž nám, jak dostaneš tři provinilé násilníky neprojevující lítost z bryndy. Uveď taktiku a bud nám příkladem. Je úplně jedno, že dívka, kterou znásilnili, je stejně stará jako tvá dcera nebo že tě dcera bude nenávidět za to, že je obhajuješ. Stejně tě bude nenávidět, až zklameš její matku. Až porušíš slib a zlomíš Mattiino srdce.

Doprčic, co na tom teď záleží? pomyslel si Jake a tiše se uchechtl. Stejně už tě nenávidí.

“Něco vás pobavilo, pane obhájce?” dožadoval se odpovědi Tom Maclean. Jake si odkašlal. “Promiňte. Jen jsem se zamyslel.”

“Chcete se s námi o své myšlenky podělit?”

“Ne, ani ne.” Jake se obrátil na Angelu Fontanovou. “Angelo, jak vidíte vývoj případu?”

“Myslím, že je to celkem jasné - tvrzení dívky s pochybnou minulostí proti tvrzení tří čestných mladíků, jejichž kořeny sahají až k lodi Mayflower. Mám za to, že byste před porotou přednesl úvodní a závěrečnou řeč a já si vezmu na starost svědectví policejních detektivů a lékařů. Keith obstará křížový výslech soudního experta a to děvče si všichni prostřídáme.”

“Asi tak jako ti hoši,” poznamenal Jake.

“Co jste to řekl?” ozval se opět Tom Maclean.

“To je jen takový šibeniční humor.” Jake sledoval, jak Angela užasle vykulila oči a z tváře Keithe Peacocka se šmahem vytratil úsměv.

“Já bohužel nevidím nic humorného ani na vaší poznámce, ani na celé situaci.” To je ale nafoukaný, bezohledný gauner, pomyslel si Jake. Thomasi Macleanovi na té ubohé holce houby záleží. Dokonce i synáček mu je ukradený s výjimkou toho, kdyby chlapcovo chování ohrozilo jeho drahocennou reputaci. Ano, jediné, na čem Thomasu Macleanovi opravdu záleží, je on sám. Nepřipomíná ti to náhodou někoho, Jakeu?

“Napadlo mě, že bychom si mohli dopředu rezervovat pár termínů,” navrhl Keith Peacock.

Volala Ruth Kertzerová, slyšel Jake Mattie říkat. Chtěla si se mnou upřesnit nějaké termíny.

Termíny? Kvůli čemu?

“Mám volná odpoledne příští pondělí a středu,” prohlásila Angela Fontanová, když

se podívala do diáře.

“Já v pondělí nemůžu,” podotkl Lyle Hansen.

Nechceš mi říct, o co jde, Jakeu? zeptala se Mattie. Je to trochu komplikované. Můžeme si o tom promluvit, až přijdu domů?

Jenomže o čem budou mluvit? On už se rozhodl. Do Paříže jet nemůže. Teď ne. Nejde to, když mu Frank Richardson dal naprosto jasně najevo, že pokud odjede, bude tím riskovat své společnictví ve firmě, možná i celou kariéru. To nemůže udělat. Mattie nemá právo tohle po něm žádat.

Ale ona to po něm nežádala. Svolil k tomu dobrovolně, skoro žadonil, aby s ní mohl jet. Souhlasila proti svému přesvědčení a musel se hodně snažit, aby si získal její důvěru. Věděl, jak moc se na tu cestu těší, jak jen pouhá zmínka o ní ji vždy povzbudí a dodává jí naději. Také věděl, jak si za těch pár posledních měsíců zvykla, že se na něj může spolehnout, a uvědomoval si, že jakýkoli odklad, ať sebekratší, bude přesto příliš dlouhý. Věděl, že když nepojedou v dubnu, neodjedou vůbec, že i kdyby Mattie souhlasila s odkladem, už nikdy neuvěří, že Jake umí dodržet slovo, a on by nemohl věřit ani sobě. Něco do toho vleze teď, něco příště. Muži, kteří staví své zájmy nad zájmy všech ostatních, si vždycky najdou nějakou překážku. Muži jako Thomas Maclean. Muži jako Jason Hart.

Jsi zlobivý kluk, Jasone. Zlobivý kluk, Jasone. Zlobivý kluk, Jasone. Zlobivýklukdžejsne, zlobivýklukdžejsne, zlobivýklukdžejsne.

Jenže teď je všechno jinak. Už není takový, jak ho jeho matka naprogramovala. Jeho priority se změnily. To jeho předstírání, že je dobrý manžel a otec, se stalo skutečností a překvapilo ho zjištění, že muž, na něhož si hrál, je mu sympatický. Cítil se v jeho kůži příjemně a v jeho slušnosti bezpečně. Jake si uvědomil, že tvář, kterou ukazujeme vnějšímu světu, je nakonec často upřímnější než ta, kterou vidíme každý den v zrcadle.

Jsme to, na co si hrajeme.

Krucinál, vždyť on se těšil, že bude doprovázet Mattie do Paříže. Někdy během několika posledních měsíců uprostřed všeho plánování a různých prospektů ustoupilo falešné předstírání ryzímu nadšení. Takže se skutečně hodlá vzdát svých plánů, zříct se toho, kým se stal, kvůli pochybnému uspokojení z toho, že se stane společníkem v nějaké zkostnatělé právnické firmě v centru města?

Opravdu se chystá vykašlat na Paříž, aby se mohl zúčastnit jakési oblbující právnické konference v Chicagu? To chce vážně ztratit úctu manželky i dcery kvůli tomu, že u soudu docílí nezaslouženého zproštění viny? Je ochotný riskovat, že ztratí úplně všechno, včetně sebe samotného?

“Jakeu …?” Angela Fontanová se na něj vyčkávavě zadívala. Očividně se ptala na jeho názor. Teď čeká na odpověď.

“Promiňte,” omluvil se znovu Jake. Kolikrát to od chvíle, co sem vstoupil, řekl? “Nudíme vás?” zeptal se Eddy Maclean.

Jake pohlédl z Eddyho Macleana na jeho otce, na ostatní chlapce a jejich otce, na příslušné právníky a pak opět na Eddyho Macleana. “V podstatě ano,” prohlásil Jake, vstal z křesla a zamířil ke dveřím.

“Cože?” zaslechl, jak Keith Peacock vyjekl přes užaslý smích Angely Fontanové. “Co se to tu proboha děje?” zeptal se naléhavě Tom Maclean, který se vyřítil od stolu, aby chytil Jakea u dveří. “Kam vlastně jdete?”

“Odjíždím do Paříže,” oznámil Jake, otevřel dveře a vyšel na chodbu. “A vy, pane,” dodal s úsměvem, “si seberte toho svýho spratka a běžte k čertu.”

“Mattie?” zavolal Jake z haly. “Mattie? Mattie, kde jsi? Mattie!”

Mattie ten hlas slyšela jakoby ve snu. Pokoušela se ho vytěsnit, silou vůle se ho zbavit. Spala tak klidně. Nechtěla, aby ji rušily sny, vzpomínky, duchové a falešné představy. Běž pryč, zamumlala potichu, což byl jediný zvuk, který jí unikl ze rtů.

“Mattie,” zaslechla znovu, když se otevřely dveře do ložnice. “Mattie?” Mattie si představila, jak stojí v koupelně nad umyvadlem a sype si do dlaně dvacet smrtících tablet, jako by to byla pouhá sůl. Podívala se skrze

přimhouřené oči a viděla, jak se nad ní vynořil Jakeův hezký obličej. “Jakeu, co děláš doma tak brzy?”

“Pro dnešek jsem skončil.” Zasmál se. “Vlastně existuje naděje, že jsem skončil jednou provždy.” Znovu se krátce, skoro šíleně zasmál.

Cítila chuť hořkých pilulek, které se jí nahromadily uvnitř úst, převalovaly se jí po jazyku a draly se pod něj, když ke rtům zvedla sklenici s vodou. “Jakeu, není ti něco?” Mattie se přinutila zvednout do sedu.

“Nikdy mi nebylo líp,” přišla okamžitá odpověď. Naklonil se a něžně ji políbil na čelo.

“Nic nechápu.”

“Tak ti to vysvětlím. Asi před hodinou jsem klientovi řekl, ať si trhne nohou, Jan Stephensové, že nebudu moct zasedat ve Výboru pro mimořádný rozvoj, a Ruth Kertzerové jsem oznámil, že nebudu mluvit ani na seminářích, ani pořádat slavnostní večeře, protože letím s manželkou do Paříže.”

Mattie na okamžik ztratila řeč. Viděla se, jak stojí v koupelně a má ústa plná tabletek. Jake ji nenechá na holičkách, říkala vyděšenému obličeji v zrcadle. Nezklame ji. A i kdyby, uvědomila si v tom okamžiku a napřímila ramena v tichém rozhodnutí, nehodlá rezignovat a umřít. Alespoň teď ještě ne. Mattie pozorovala, jak její odraz vyplivl pilulky do umyvadla, dívala se za nimi, jak sklouzávají po porcelánové míse a mizí v odtoku. “Co udělají s tím seminářem a večeří?” zajímala se. “Můžou sehnat někoho jiného?”

“Vždycky se najde někdo jiný, Mattie.”

“Ale nikdo jako ty,” zašeptala Mattie a dotkla se jeho tváře.

Objal ji, opřel se o čelo postele a zavřel oči. “Povídej mi o Paříži,” vybídl jí.

Mattie se přitulila k manželově boku. “Takže, věděl jsi, že většina Pařížanů je velkými milovníky zvířat?” zeptala se, zatímco Jake jí začal slíbávat slzy radosti, které se jí volně řinuly po tvářích. “Že do restaurací pouštějí psy a kočky, dokonce jim někdy přistaví ke stolu židličku? Dovedeš si představit, že bys seděl v nějakém nóbl podniku vedle kocoura?” Smála se a plakala zároveň, slova se střetávala s jejími vzlyky. “Ale jak zbožňují zvířata, tak turisty v lásce příliš nemají, zvláště ty, co neumějí francouzsky. Což nám ovšem nezabrání, abychom dělali všechno, co správní turisti dělají,” zdůraznila. “Chci vylézt na Eiffelovku a na Vítězný oblouk. Hodlám chodit po ulicích v Pigalle, plout na loďce po Seině a tak různě, Jakeu. A vidět Louvre a nábřeží D’Orsay. A Lucemburské zahrady. A Notre-Dame a Napoleonovu hrobku. Přeju si vidět všechno.” Mattie se odtáhla, aby viděla manželovi přímo do očí. “A měla jsem předtím takový strach, když jsi řekl, že nemůžeš jet, protože jsem si uvědomila, že ačkoli toužím Paříž hrozně moc vidět, nechci ji vidět bez tebe.” Odmlčela se a přemýšlela, jestli toho neřekla až příliš, a už si nedokázala poručit, aby neřekla ještě víc. “Nedovedla jsem si představit, že ji uvidím bez tebe.” Jakeovi vstoupily do očí slzy. “Beze mě bych tě tam nepustil,” konstatoval prostě.

“Miluju tě,” slyšela samu sebe říkat a znovu se k němu přitulila.

Miluju tě, odráželo se jako ozvěna od stěn. Miluju tě, miluju tě, miluju tě. Milujutě, milujutě, milujutě.

*

27

Bylo jedenáctého dubna těsně po deváté ráno, když na Levém břehu v Rue Jacob před hotelem Danielle v srdci Paříže zastavilo taxi. “Že je to nejkrásnější město, které jsi kdy v životě viděl?” zvolala Mattie. Kolikrát od chvíle, kdy vyjeli z letiště, mu tu otázku položila?

“Je to vůbec nejkrásnější město, které jsem kdy v životě viděl,” přisvědčil Jake.

Mattie se zasmála. Stále úplně nevěřila, že jsou opravdu tady. Měsíce plánování a snění, a najednou je to realita. A vůbec nevadí, že je vyčerpaná z letu a hladová, protože jí dělalo problémy polknout rozvařené maso, o kterém tvrdili, že je to steak Diane. “Leteckou stravu nedokáže spolknout nikdo,” ujistil ji Jake a svůj netknutý tác také vrátil stevardce.

“Můžeme?” zeptal se Jake a pomohl Mattie ze stísněného prostoru zadního sedadla v malém francouzském autě, zatímco taxikář jim odnesl zavazadla do haly ve stylu art deco kouzelného starého hotelu.

“Ach Jakeu. To je nádhera. Cést magnifique,” řekla Mattie exoticky vyhlížející ženě za recepčním pultem, jejíž jmenovka ji identifikovala jako Chloe Dorleacovou. Měla tmavé fialkové oči, husté černé vlasy a dokonalé držení těla. Podívala se na Mattie tak, jako člověk pozoruje dítě, které se chystá zlobit, ostražitě a nedůvěřivě, jako by se bála, že Mattie snad začne po místnosti dělat kotrmelce. Což nehrozí, pomyslela si Mattie a opřela se o svou hůl.

“Bonjour, madame, monsieur. Přejete si?”

“Jak jste poznala, že jsme Američané?” zeptala se Mattie.

Chloe Dorleacová se shovívavě usmála, ale neodpověděla. Mattie si všimla, že její ústa jsou jako tenký rudý řez a jen minimálně se přizpůsobují změně jejího výrazu.

“Máme tady rezervaci.” Jake zalovil v kapse, aby našel ten správný kousek papíru, a přisunul ho k ní po vysokém ebenovém pultu. “Hartovi, Jake a Mattie.” Podal ženě jejich pasy.

“Hartovi,” zopakovala Chloe Dorleacová, podrobila doklady ještě důkladnější prohlídce než celník na letišti a pak zapsala jejich čísla do knihy hostů. “Jason a Martha.”

Kde to jsou? podivila se Mattie, zatímco se rozhlížela po malé hotelové hale po nějakém místě, kde by si sedla, a opakovaně přitom zahlédla svůj odraz v obrovských pozlacených zrcadlech lemujících stěny. “Jsme z Chicaga.”

“Mám dojem, že se tady ubytoval ještě jeden host z Chicaga,” poznamenala žena. “Chicago je velké město.”

“V Americe je všechno velké, ne?” Chloe Dorleacová jim věnovala další ze svých shovívavých francouzských úsměvů, třebaže se tou konverzací zjevně nudila, a přistrčila k nim prázdný formulář, “Mohli byste to prosím vyplnit?”

Mattie udělala několik rozvážných kroků k tmavě zelenému sametovému dvoukřeslu v nevelkém výklenku u okna s vyhlídkou na Rue Jacob. Jsem v Paříži, pomyslela si, když se zabořila do malého sofa a cítila, jak se polštáře kolem ní vzduly. “Já jsem doopravdy tady,” zašeptala si pro sebe a ohlédla se přes rameno do úzké, rušné ulice, která byla přesně taková, jak si ji představovala, dokonce ještě hezčí. “Dokázala jsem to. My to dokázali.”

Bude schopná tu ulici s neustálým proudem chodců, aut a motorek zdolat bez pomoci hůlky? Zřejmě ne. Ale hůl je pořád lepší než invalidní vozík. Použila ho na obou letištích a zjistila, že ho nemůže ani vidět. Vozíky představují překážku, ať jsou navržené sebedokonaleji. Člověku se úplně změní perspektiva. Musí na lidi neustále vzhlížet a oni na něho zase shlížet. Pokud vás vůbec zaregistrují. Dokonce i celník na letišti Charlese de Gaullea ji prakticky ignoroval a všechny své otázky adresoval Jakeovi, dokonce i ty, které se týkaly Mattie, jako by byla dítě neschopné inteligentní odpovědi, jako by neměla vlastní hlas.

Už takhle o něj brzy přijde. Rozhodně nemá v úmyslu se ho vzdávat předčasně. Mattie zaznamenala pohyb, vzhlédla a spatřila Jakea s ustaraným výrazem na unaveném obličeji. “Stalo se něco?”

“Náš pokoj bude prý připravený asi až za hodinu.”

“Aha.” Mattie se snažila, aby v jejím hlase nebylo znát znepokojení. Pokusila se usmát, aniž pohnula rty jako Chloe Dorleacová, ale výsledkem byl spíše utrápený než shovívavý výraz. Popravdě řečeno, i přes veškeré nadšení, že je tady, i přes veškerou touhu prohlédnout si každý koutek města, si neodkladně potřebovala alespoň na pár hodin lehnout. V nohou měla pocit, jako by přeplavala Atlantik, a v pažích, jako by ho sama přeletěla. Celou noc skoro nespala, protože nedokázala i přes sedadla první třídy najít pohodlnou pozici. Občas si zdřímla, jen aby se za pár minut s trhnutím probudila. To, co teď potřebuje, je možnost dobít baterie. A hlavně několik hodin spánku. “Třeba bychom si mohli zajít někam na kafe?”

“Myslím, že bychom měli raději zůstat tady,” řekl Jake. “Prý je tu uprostřed hotelu pěkné venkovní nádvoří a jsou tam pohodlná křesla, kde bychom se mohli usadit a trochu si odpočinout, než nám připraví pokoj.”

“To by šlo.”

Jake pomohl Mattie vstát a vedl ji přes halu k nádvoří, což byla miniaturní ohrádka obsahující několik nepohodlně vyhlížejících dřevěných židlí a jedno čalouněné lehátko, na němž zapracoval vliv počasí. “No, není to zrovna Ritz,” prohodil Jake.

Ne, to rozhodně není, pomyslela si Mattie, ale neřekla to. Ritz-Carlton je dávnou minulostí. Pro ně oba. “Je to rozkošné. Velmi francouzské. Cést trés bon,” poznamenala, zatímco jí Jake pomáhal usednout do chatrného lehátka. “Je moc pohodlné.” Překvapilo ji, když zjistila, že je to pravda. “Ale co ty?” Jake se posadil na kraj sousední židle. “V pohodě,” odpověděl, ačkoli znavený výraz na jeho tváři vyjadřoval pravý opak.

Usmála se a spánek jí už sedal na víčka. Je vyčerpaný stejně jako já. V posledních pár týdnech to pro něj určitě nebylo snadné, bez ohledu na to, co tvrdí on. Vzít si dovolenou ve firmě, ohrozit svou kariéru a nechat vlastní život stranou, který muž by tohle dokázal? Zvlášť kvůli ženě, kterou nemiluje. Jake už mluvil o tom, kam pojedou příště. Na Havaj, navrhoval. Nebo možná na plavbu po Středozemním moři. Mattie si pomyslela, že má velké štěstí, zatímco se jí zvolna zavíraly oči, ale ještě se usmála ironii těch slov. Umírá, manžel ji nemiluje a ona je nejšťastnější ženou na světě.

Mattie se s trhnutím náhle probudila, až málem spadla z lehátka. Chvilku jí trvalo, než se upamatovala, kde je, že je opravdu v Paříži, na vnitřním nádvoří půvabného francouzského hotýlku, a čeká, až jim připraví pokoj. Jak dlouho spala? Rozhlížela se po malém prostoru, na oči jí dopadalo slunce jako přiléhající sifonový šátek. Mattie zamžourala směrem k Jakeovi, ale jeho židli

obsadila žena v béžovém klobouku se širokou zvlněnou krempou. Mattie se usmála, ale žena byla pohroužená do cestovního průvodce na svém klíně a nepostřehla to. Mattie zaslechla hlasy, všimla si muže a ženy, kteří se opírali o zeď a nenuceně rozmlouvali francouzsky. Snažila se rozeznat nějaké známé slovíčko nebo frázi, ale dvojice hovořila příliš rychle, takže Mattie svých pokusů vzápětí zanechala. Kde je Jake? “Excuisez-moi,” promluvila Mattie k nikomu konkrétnímu. “Mon man

…” Ne, to není správně. “Qui a vu …?” Co se to vlastně pokouší říct? “Krucinál! Takhle to asi nepůjde.”

Žena v béžovém klobouku se širokým okrajem vzhlédla od knížky. “To je v pořádku. Mluvte po našem.” V hlase jí zazněl smích. Tón hlasu byl Mattie nějak povědomý, možná proto, že byl tak konejšivě americký.

“Jen jsem chtěla vědět, jestli někdo neviděl mého manžela. Zdá se, že někam zmizel.”

“Ano, to mají ve zvyku. Ale bohužel, já vám nemůžu pomoct. Když jsem přišla, byla jste tu sama. Asi před pěti minutami,” dodala, než znovu obrátila pozornost ke knížce v klíně.

Mattie se pokoušela posunout do vzpřímenější pozice, ale ruce ji odmítaly poslouchat, takže byla nucena zůstat ležet a předstírat, že je to pohodlné. Ze rtů jí unikl hlasitý povzdech.

“Je vám něco?” zeptala se Američanka.

“Nic. Jsem jen trochu unavená.” Mattie se snažila prozkoumat detaily ženina obličeje, ale ztěžovala to kombinace slunce v jejích očích s ženiným širokým kloboukem.

“Zrovna jste přijeli?”

Mattie se podívala na hodinky. “Asi před hodinou. A vy?” “Jsem tady už několik dní.”

“Co byste doporučila k vidění?”

“Zatím jsem se hlavně procházela po ulicích a pokoušela se znovu poznávat okolí.” Mávla k brožurce v klíně. “Nebyla jsem tu od vysoké.”

“Já jsem v Paříži poprvé.”

“No, poprvé je to vždycky něco výjimečného.”

Mattie se souhlasně usmála. “Je ještě krásnější, než jsem si představovala.” “Máme štěstí na počasí. V dubnu obvykle nebývá takhle hezky.”

“Jste tady s manželem?” vyzvídala Mattie a napínala zrak k hale. Kam se Jake jenom poděl?

“Ne, cestuju sama.”

“Vážně? To jste teda statečná.”

Žena se zasmála. “Zoufalá je možná příhodnější slovo.” “Zoufalá?”

“Někdy člověk něco tak hrozně chce, že musí vzít osud do vlastních rukou,” poznamenala.

“Ten pocit znám.” Mattie se usmála. “Mimochodem jsem Mattie Hartová.” Nastala chvilka zaváhání. Na ženině tváři se zablesklo slunce, až přízračně zbledla.

“Cynthia,” řekla žena, sundala si klobouk a uvolnila záplavu divokých zrzavých kudrlinek. “Cynthia Broomeová.”

“Kde jsi byl?” zeptala se Mattie a s námahou se postavila, když Jake vstoupil do malého atria a v náručí nesl velký hnědý papírový pytel.

“Řekl jsem si, že nakoupím něco k snědku.” Kývnutím hlavy ukázal na obsah sáčku. “Nějaké minerálky, sušenky, čerstvé ovoce.” Políbil Mattie na čelo. “Spalas tak tvrdě, že jsem tě nechtěl rušit. Kdy ses probudila?”

Mattie se podívala na hodinky. “Je to asi dvacet minut. Seznámila jsem se sympatickou ženou. Vyšlo najevo, že je to ta osoba z Chicaga, o které se zmínila dračice.”

“Dračice?”

“Tak jí říká Cynthia. Cynthia … Panebože, nemůžu si vzpomenout na její příjmení. Něco jako chemický prvek.” Mattie pokrčila rameny. “No, nic. Určitě si na to vzpomenu. Je tady sama.”

“To je teda statečná.”

Mattie se usmála. “Přesně to jsem jí řekla. Napadlo mě, že bychom ji někdy mohli vzít s sebou.”

“Jistě, pokud si budeš přát.”

“No, možná až ji zase potkáme.” Mattie se podívala do haly. “Myslíš, že máme už připravený pokoj?”

“Jsme ve třetím patře,” řekl Jake a doprovodil ji na konec haly k malé zdviži vedle točitých schodů. “Kufry už jsou na pokoji.”

“Je to jako klec pro ptáky,” obdivovala Mattie výtah, když se vmáčkli do

miniaturního prostoru a Jake za sebou zatáhl dveře z tepaného kovu. O pár vteřin nato se kabina s kodrcáním zastavila ve třetím patře, jehož úzkou chodbu s vybledlým a roztřepeným tmavomodrým kobercem lemovalo půl tuctu pokojů.

Jake použil velký staromódní klíč, aby odemkl těžké dveře jejich pokoje, a po jejich otevření se před nimi objevila malá, ale překrásně zařízená místnost s výhledem do ulice.

“Je rozkošný,” vydechla Mattie a pohled jí sklouzl na tlustou bavlněnou prošívanou přikrývku, která téměř zahalovala dvoulůžko z tepaného kovu uprostřed místnosti. Stěny zdobily impresionistické reprodukce. Vedle okna stála malá skříň. V přilehlé koupelně se na podlaze vyjímala mozaiková reprodukce Renoirovy Dívky na houpačce. “Moc se mi to tady líbí.”

“Vidím, že si Francouzi příliš nepotrpí na široké otevřené prostory,” poznamenal Jake, došel k oknu a pokoušel se ho násilím otevřít.

“Co se děje?”

“Zřejmě se to zaseklo.”

“Vadí to?” Mattie se prudce kousla do jazyka. Ovšemže to vadí. Jak může být tak necitlivá? “Promiň, Jakeu. Změníme pokoj.”

“Ne, neblázni. Tohle je v pořádku.”

“To tedy není. Určitě mají ještě jiné pokoje.”

Ale neměli. Jake zavolal Chloe Dorleacové, která ho informovala, že je hotel plný a několik dní nebudou žádné pokoje volné. “Dračice tvrdí, že Američané si pořád stěžují, že je tu při otevřeném okně velký hluk, takže se to neobtěžovali spravit,” vysvětloval Jake Mattie, natáhl se vedle ní na velikou bílou přikrývku, která se kolem nich nadouvala jako padák. “To je dobrý, Mattie. Já to zvládnu.”

“Opravdu?”

“Jasně.” Zadíval se do stropu. “Matka stejně neví, že jsem tady.”

“Eiffelova věž byla postavena v rekordních dvou letech pro světovou výstavu v roce 1889,” četla Mattie z průvodce, když seděli s Jakem na lavičce poblíž a vzhlíželi na velkolepou ocelovou konstrukci. Teplota byla příjemných pětadvacet stupňů, takže se nechtěně převlékli z cestovních šatů do stejné uniformy sestávající z khaki kalhot, bílé košile a lehkého saka. “Věž původně neměla městu vévodit natrvalo a jejímu stržení zabránilo pouze její potenciální využití jako rádiového vysílače,” pokračovala v údivu Mattie. “Nakonec však byla v roce 1910 zachována pro příští generace a každoročně přitahuje pozornost více jak čtyř milionů návštěvníků.”

“Z nichž se všichni rozhodli ji dnes odpoledne navštívit,” poznamenal Jake. Mattie se usmála. “Věž váží 10 100 tun a je vysoká 320 metrů. Je postavená z 15

000 ocelových dílů a bylo potřeba 55 tun barvy, aby ji znovu natřeli. Má přezdívku ,schodiště do nekonečna’ a v silném větru se vychyluje nejméně o dvanáct centimetrů. 370 lidí z ní spáchalo sebevraždu skokem z nejvyššího patra, které je 274 metry nad zemí.”

“No ne.”

“Je překrásná, viď? Asi se to zdá jako fráze, ale není to tak.” “Je překrásná,” přisvědčil.

Mattie zírala s rostoucí závistí na zdánlivě nekonečné množství lidí stojících frontu na pomalu se pohybující výtahy. Počítali s Jakem, že bude trvat nejméně hodinu, než se dostanou na začátek fronty. V žádném případě tam nemohla stát tak dlouho a vystoupat stovky schodů nahoru už vůbec nepřipadalo v úvahu, takže si s Jakem šli sednout na prázdnou lavičku, aby počkali, až dav prořídne. Zatím nic nenasvědčovalo tomu, že se tak děje, ale Mattie byla šťastná, že jen tak sedí vedle Jakea a čeká.

Není nic lepšího než pozorovat lidi, ať je člověk kdekoli, pomyslela si a její pozornost upoutal párek teenagerů, kteří se naprosto bez zábran líbali pod nádhernou kvetoucí třešní. Vedle malého stánku se vášnivě objímala další dvojice, a když procházeli po cestičce před věží, ještě další, očividně nevnímající nikoho jiného než sebe přesně jako na slavné fotografii od Roberta Doisneaua. Město lásky, říkala si Mattie a upřela pohled na Jakea.

“Tady stojí, že dlouhým frontám u výtahů se dá vyhnout, když se věž navštíví večer,” četl Jake z prospektu, který si vzal.

“Vážně?”

“Prý je to večer ještě romantičtější,” pokračoval Jake, “protože je všechno osvětlené.”

“Můžeme to udělat - vrátit se sem až později?”

“Co takhle zajít sem potom, co se projedeme po Seině?” Mattie se rozplakala.

“Co je s tebou, Mattie? Jestli jsi unavená, tak tady můžeme počkat. Nechci tě do

ničeho nutit. Můžeme na loď jindy.”

“Vůbec nejsem unavená,” ujistila ho přes slzy. “Jsem jen tolik šťastná. Bože, zase ty fráze.”

Jake jí prsty jemně setřel slzy.

“A co ty? Musíš být utahaný. Já jsem se aspoň pár hodin prospala v hotelu.” Mattie věděla, že Jake ani nezamhouřil oči.

“Spal jsem v letadle,” připomněl jí. “Copak? Myslíš, že nic nevydržím?” Jake vyskočil a pak pomohl Mattie vstát. “Vteřinku,” vyhrkl, odchytil kolemjdoucího Japonce a strčil do rukou ohromeného muže fotoaparát. “Mohl byste nás vyfotit? Un photo? Jen to tady zmáčknete,” dodal, rychle se před impozantní věží postavil vedle Mattie a ochranitelsky ji objal kolem ramen. “Ještě jednu,” naznačil a ukázal mladíkovi, aby otočil aparát do vertikální polohy. “Výborně. Děkuju. To bude úžasná fotka,” zvolal, když si vzal zpátky fotoaparát a vrátil se k Mattiině boku. “Připravená?”

Mattie se zavěsila do Jakea a on ji pomalu vedl skrze davy lidí. Zahlédla ženu v širokém béžovém klobouku a už na ni chtěla zavolat, ale po bližším prozkoumání zjistila, že ani trochu nevypadá jako Cynthia Broomeová. Broomeová. Ano, tak se jmenuje. Cynthia Broomeová. Z Chicaga. “Na tom nezáleží,” odpověděla Mattie.

*

28

Ten děsivý sen začal úplně stejně jako vždycky.

Jakeova matka tančila po obývacím pokoji jeho dětství, kde převažovala béžová a hnědá, pohazovala blonďatými vlasy ze strany na stranu, zvedala širokou květovanou sukni, aby odhalila dráždivou nahotu stehen, a pokoušela se odlákat manžela od čtení novin. “Nikdy neřekneš, že jsem krásná,” vztekala se. Jak to, že mi to vůbec neříkáš?”

“Opakuju ti to pořád,” přišla známá obehraná písnička. “Neposloucháš mě.”

“Co takhle někam vyrazit? Třeba si zatancovat. Slyšels mě? Povídám, že si půjdem zatancovat.”

“Zase jsi pila.” “To teda ne.”

“Táhne z tebe až sem.”

Jake ve spánku zanaříkal a pokoušel se jako vždycky izolovat od zvuku jejich hlasů, přestože věděl, že veškerá jeho snaha je marná.

“Co takhle do kina? V kině jsme nebyli celou věčnost.” “Jestli chceš jít, zavolej kamarádce.”

“To ty máš přítelkyně,” slyšel Jake, jak matka vyštěkla. “Buď zticha. Probudíš kluky.”

Ano, vzbuď se, našeptával hlásek uvnitř Jakeovy hlavy. Vzbuď se. Už nejsi malý kluk. Nemusíš to poslouchat. Probuď se. Nejsi doma u rodičů. Jsi na opačném konci světa. A jsi už dospělý. Nemůže ti tady ublížit. Prober se. Vzbuď se.

Ale právě když si Jake přikazoval, aby si přestal všímat hlasů ve své hlavě, jeho pozornost odvrátil pohled na tři malé chlapce v pyžamu, kteří společnými silami nadarmo stavěli barikádu z knih a hraček přede dveřmi ložnice.

“Myslíš, že nevím o těch tvejch holčičkách? Myslíš, že nevím, kam večer chodíš? Myslíš, že o tom nic nevím, ty mizernej lumpe?!” křičela Eva Hartová a zvýšila tempo i hlas, který byl natolik silný, že dokázal proniknout pevnými zdmi, přehnat se desítkami let a přenést přes oceán.

Jake se díval, jak matčina pěst prolétla středem otcových novin, a na žaludku ucítil její přímý zásah. Chytil se za břicho a svíjel se na posteli, jako by ho někdo tloukl.

Otec vyskočil z křesla a odhodil noviny na podlahu. “Jsi šílená ženská. Měli by tě zavřít do blázince.”

Tři malí chlapci se rozběhli k šatníku, zamkli za sebou dveře a v těsném temném prostoru vzadu se stulili k sobě. Luke se třásl v Jakeově náručí a zcela apatický Nicholas nepřítomně civěl před sebe.

Jake sledoval, jak se matka vrhla k otci, jako by mu chtěla skočit na záda a rajtovat na něm jako na vzpínajícím se mustangovi. Místo toho ztratila rovnováhu a upadla na štíhlou stojací lampu vedle dveří. Lampa se zakymácela jako metronom a odpočítávala sekundy až do otcova zuřivého odchodu. “Jen blázen by zůstal s praštěnou ženskou.”

“Jo?! Tak proč nevypadneš, ty mizernej šmejde.”

Neodcházej, neslyšně naříkal Jake. Prosím tě, tati. Nechoď. Nesmíš nás s ní nechat samotné. Nevíš, co nám udělá. “To bude dobrý,” šeptal bratrům a připomněl jim, že mají vodu a lékárničku, které si schoval na bezpečné místo. “Když ani nemuknem, nic se nám nestane.”

Na tohle se nemusíš dívat, šeptal Jakeovi do ucha hlásek. Kdysi to pro tebe byla realita, ale teď už není. Je to jenom sen. Probuď se. Už tady nemusíš být.

Ale bylo příliš pozdě. Matka začala bušit pěstmi na Jakeův šatník a dožadovala se vstupu, poslušnosti a Jakeovy vlastní duše. Pozoroval, jak se v opileckém rauši potácí po jeho pokoji, kope do bot, vyhazuje na zem oblečení ze zásuvek, jak popadla jeho model letadla, jehož sestavováním trávil dlouhé týdny a který se za pár dní chystal předvést učiteli a spolužákům během naučné hodiny “ukaž, co umíš”.

Vzbuď se dřív, než ho rozmlátí na cimprcampr, pobízel hlásek a Jakeovými rameny zacloumaly neviditelné ruce, které se ho pokoušely probudit, jako kdyby stál vně sama sebe. Vzbuď se. Vzbuď se.

Jake na několik sekund překročil rozhraní svého snu, jednou nohou byl uvnitř a jednou venku. “Vzbuď se,” zopakoval hlasitě a zvuk jeho hlasu ho zatlačil přes okraj, přes neviditelnou hranici, která oddělovala přítomnost od minulosti.

Jake otevřel oči a slyšel, jak se jeho přerývaný dech odráží od stěn malého hotelového pokoje. Asi minutu trvalo, než se zase dokázal soustředit, než přišel na to, kde je, a než si uvědomil, kdo je. Jsi Jake Hart, říkal si. Dospělý člověk. Právník. Otec. A pořád se bojíš, pořád strachy utíkáš, vyčítal si. Utřel si pot z čela a prudce vydechl vzduch z plic. Jak dlouho zadržoval dech? přemýšlel.

Celý život, našeptával hlásek.

Jake pohlédl na Mattie, která spala vedle něho na staromódním dvoulůžku spíše podprůměrné velikosti. Jak onehdy řekla Mattie, když Francouzi o něčem tvrdí, že je to rozkošné a starodávné, má si to Jake přeložit tak, že to znamená malé a doopravdy staré. Jake se usmál a ucítil teplo Mattiiny nohy na své. Na té nedobrovolné intimnosti staromódního dvoulůžka podprůměrné velikosti přece jen něco je.

“To byl den,” uklouzlo Jakeovi a opatrně, aby nerušil Mattie, vylezl z postele a přistoupil k oknu s výhledem na ulici. Paříž je skutečně obdivuhodné město. V tom má Mattie pravdu, stejně jako v mnoha jiných věcech. Měl ji poslechnout už před lety, kdy poprvé navrhla, aby sem jeli, když její chůzi stejně jako její radost ještě nic neomezovalo. Na žádný přeplněný, loudavý výtah, který by ji odvezl na vrcholek Eiffelovy věže, by čekat nemusela. Naopak by ho vyzvala, aby závodili, kdo tam bude dřív. A vyhrála by.

“Jen se nezačínej obviňovat,” řekla, jako by mu četla myšlenky, když stáli na rozhledně věže, z které byl úchvatný pohled na panorama noční Paříže. “Je mi báječně. Není nic lepšího než tohle.”

“Lepší než projížďka na lodi?” zeptal se uličnicky a vzápětí se rozesmáli, což se v poslední době stávalo dost často. (“Proč tomu říkají Bateaux Mouches?” zeptal se jí a podíval se do kapesního slovníku, když v podvečer nastoupili na loď na hodinovou plavbu po Seině. “Neznamená to lodní mouchy?” Po deseti minutách, když s Mattie odháněli dotěrná hejna hmyzu z obličeje, to pochopili.) Připadalo mu, že snad není nikdy unavená, ačkoli měla zjevné obtíže s chůzí.

Občas vláčela jednu nohu za sebou. Přesto odmítala jejich noční výlet ukončit. Dali si večeři v přeplněném bistru na Rue Jacob, které se jmenovalo Le Petit Zinc, kde se u stolu mazlil mladý pár. Nakonec to byl Jake, kdo se přiznal, že je utahaný. Mattie se do něho okamžitě zavěsila a přešli rušnou ulici k hotelu. Ulice ještě ani ve čtyři ráno není prázdná, podivoval se u okna Jake, když viděl, jak se dole přehnal mladík na skútru. Mladý jezdec, jenž měl na sobě černou koženou bundu a tmavočervenou helmu, vzhlédl, jako by vytušil, že ho někdo pozoruje, a když spatřil Jakea, zamával mu. Jake se usmál, gesto mu oplatil, ale jeho pozornost rychle odvedla skupinka teenagerů dovádějících uprostřed silnice, ruce navzájem kolem pasu a ústa otevřená v nenuceném smíchu. Všiml si, že na rohu se pod markýzou zavřené kavárny objímá párek středního věku. Copak Pařížané vůbec nechodí spát?

Možná se toho stejně jako on bojí.

Jake se vrátil do postele, několik minut seděl a díval se, jak Mattie pravidelně oddechuje. Bylo to patrně důsledkem morfia, které si na jeho naléhání vzala.

Pořád se tomu bránila. “Musíš se vyspat, Mattie,” přesvědčoval ji. “Máme strašně nabitý program. Budeš potřebovat všechny své síly.”

“Potřebuju hlavně tebe,” řekla, přitáhla si ho do náručí a jemně ho do sebe zavedla.

A přesto v okamžiku vyvrcholení jen těžko popadala dech, tělo jí v jeho objetí strnulo, když se chtěla nadechnout a v bezmocném odevzdání mávala pažemi kolem sebe, jako by se dusila kouskem steaku, obličej jí zrudl, oči rozšířily hrůzou, zatímco se pokoušela do dlaní nabrat okolní vzduch a do plic si doslova nacpat kyslík. Nakonec klesla vedle něho, kašlala, plakala a tělo měla zbrocené potem. Jake jí utíral čelo měkkým bílým ručníkem, pak si ji pevně přitiskl k hrudi ve

snaze usměrnit její dýchání svým vlastním, a bude-li to nutné, dýchat za ně oba. Až teprve tehdy Mattie souhlasila, že si morfium vezme. Brzy nato usnula stulená v Jakeově náručí.

Tolik zhubla, uvědomil si Jake a zachvěl se. Zadíval se na křehkou paži spočívající na vzdouvající se bílé prošívané přikrývce jako drobná křivá čára. Nejméně pět kilo, možná i víc. Pokoušela se to zakrýt tím, že přes den nosila volné široké oblečení a v noci beztvaré noční košile. Ale když tady teď ležela a z blízkého okna proudil dovnitř pařížský měsíční svit, nebylo nemožné pominout nebo si nevšimnout jejího značného úbytku na váze. Zdálo se, že kosti měla spíš obalené kůží než masem. Dokonce i vlasy jako by jí prořídly. Jake odhrnul několik jemných pramínků z Mattiiných vysedlých lícních kostí a jeho prsty setrvaly na její bledé pokožce, jako kdyby váhaly se od ní odtrhnout. Mizí mi přímo před očima, pomyslel si, naklonil se k ní a jemně jako pírko jí laskal svými rty čelo. “Jsi tak krásná,” zašeptal a najednou ho přemohl tak silný smutek, že ho bolelo i dýchat. Cítí se takhle i Mattie, když lapá po dechu? “Miluju tě,” vyznala se mu ten den, když přišel dřív domů, aby jí oznámil, že do Paříže nakonec pojedou, jak si naplánovali. Nabídla mu ta slova neprodleně, aniž doufala nebo očekávala, že jí je oplatí. A on je nevyslovil. Ani tehdy, ani potom. Jak by mohl? uvažoval a nedůvěřoval vlastnímu hlasu. Ani sám sobě. A tak mu ta slova, když byli spolu, provokativně otálela na jazyku, pohrávala si s jeho rty a hledala útočiště za jeho zavřenými ústy. Je to ironie, přemítal, když si znovu zalezl pod přikrývku a uvelebil se vedle Mattie, že zrovna když její život končí, on si ten svůj nedovede bez ní představit.

Mattie se ve spánku zavrtěla a vypouklá oblina jejího zadečku zapadla do vyduté křivky jeho břicha, jako by byli dva kousky téže skládačky, což je vůbec nejlepší způsob jak je oba popsat, pomyslel si Jake. Políbil ji na rameno, zatímco vdechoval zbytky šeříkového parfému a schválně její vůni zadržoval v plicích, jak nejdéle mohl, jako by si ji tím nějak dokázal uchovat. Pak ji pomalu, neochotně vydechoval, hlava mu dopadla na polštář a na víčka mu sedal spánek.

Cítil, že jeho zlý sen někde číhá, čeká, aby vyrazil do akce jako video, které zastavil uprostřed přehrávání a přetáčí ho dopředu a dozadu ve snaze najít to správné místo, otcův obličej, matčinu pěst, žalostnou hromadu knih a hraček na podlaze ložnice, matku, jak prohledává jeho pokoj a chrlí vulgární výhrůžky na dveře šatny. “Už nemůžu takhle dál žít,” křičela. “Slyšíte mě?! Nemůžu tak žít. Nikdo mě nemá rád. Je vám jedno, jestli budu žít nebo umřu.”

Jake, ještě stále vzhůru, slyšel, jak Nicholas zanaříkal, a sledoval, jak Luke pevně sevřel kulovitou kliku šatny, a pokaždé když se otočila, se mu sevřel žaludek. Jake se roztřásl, odtáhl ruce od manželčina boku a zakryl si uši, aby neslyšel odpudivé žuchnutí, až model jeho letadla dopadne na zem.

“Kašlu na vás,” ječela matka a kopala do dveří. “Kašlu na vás, vy rozmazlený spratci. Víte, co provedu? Víte, co teď udělám? Půjdu do kuchyně, pustím plyn a ráno, až se váš otec vrátí domů od tý svý ženský, co se s ní válí, nás najde všechny v posteli mrtvý.”

“Ne!” plakal Nicholas a zabořil si hlavu do dlaní.

“Prokazuju vám laskavost,” vykřikovala Eva Hartová, zakopávala o knihy a hračky, které byly rozházené po zemi, a hodila na dveře botu. “Umřete ve spánku.

Nebudete trpět jako já. Ani nebudete vědět, co se s váma děje.”

“Ne!” vykřikl Jake a vzápětí otevřel oči, když nabral sílu z Mattiina pravidelného dýchání a už se dál nenechal zastrašovat. Žádný plyn tu není. Nemusí se ničeho bát. Má manželku, která ho miluje, zná ho lépe než kterákoli živá duše, a přesto ho miluje. Protože si zaslouží být milován. Protože je přece hoden lásky, uvědomil si Jake poprvé v životě.

Jestliže Mattie dovede čelit tak kruté, nespravedlivé budoucnosti s takovou odvahou, pak se on jistě dokáže vyrovnat s minulostí, kterou se nechal ovládat až příliš dlouho, s minulostí, jež ho pozvolna dusila až k smrti.

Podíval se na Mattie. Nemá cenu, abychom se udusili oba, slyšel ji říkat se zadrhnutým hlasem.

A znenadání se Jake octl uprostřed malého pokojíku, už dospělý v chaosu a troskách svého dětství, a smál se. Matka stála u dveří zády k němu. Jeho smích zaplňoval každou dostupnou mezeru, jako by sám oživl, a bránil matce v odchodu. Byla to síla jeho smíchu, která chytila matku za rameno a prudce ji otočila.

Jestli se lekla, že ho vidí, nedala to najevo. V opileckém vzdoru posměšně zírala na syna. “Čemu se směješ?” zavrčela. “Kdo si myslíš, že jsi, že se mi vysmíváš?”

“Jsem tvůj syn,” odpověděl Jake prostě.

Eva Hartová si ironicky odfrkla. Zjevně to na ni nijak nezapůsobilo. “Dej mi pokoj,” odsekla a obrátila se ke dveřím.

“Nikam nepůjdeš!” nařídil jí Jake. “Můžu si dělat, co chci, sakra.”

“Nikam nepůjdeš,” opakoval Jake a neustoupil ani o krok. “Z tohohle pokoje nikdo neodejde. Nikdo nepůjde pustit plyn.”

Teď se pro změnu rozesmála jeho matka. “Nevykládej mi, žes tu hloupou výhrůžku bral vážně. Víš přece, že bych nic takovýho nikdy neudělala.”

“Je mi pět let, matko,” odpověděl dospělý Jake. “Tvé hrozby samozřejmě beru vážně.”

“No, to bys neměl.” Matka se usmála, skoro koketně. “Víš, že bych nikdy neudělala nic, čím bych ti ublížila. Byls vždycky můj mazlíček.”

“Máš vůbec ponětí, jak tě nenávidím?” zeptal se Jake. “Jak strašně tě odjakživa nenávidím?”

“No tohle, Jasone, jak to s matkou mluvíš? Jsi moc zlobivý kluk, Jasone.” Jsi zlobivý kluk, Jasone. Zlobivý kluk, Jasone. Zlobivý kluk, Jasone.

Zlobivýklukdžejsne. Zlobivýklukdžejsne. Zlobivýklukdžejsne. “Nejsem zlobivý kluk,” slyšel se Jake říkat.

“Všechno si moc bereš. Odjakživa. No tak, Jasone. Nebuď tak ufňukanej. Už jsi jako tvoji bratři.”

“Jediná vada na mých bratrech je jejich matka.”

“To teda od tebe není moc hezký, viď? Nebyla jsem přece tak špatná matka. Koukni se na sebe. Dopadl jsi dobře,” Mrkla na něho. “Něco jsem musela dělat správně.” “Jedinou správnou věc jsi udělala, když jsi umřela.”

“No ne? To je mi ale melodrama. Možná bych přece jen měla ten plyn pustit.” “Dál už nás nebudeš zastrašovat. Rozumělas?!” Jake stiskl matčinu paži tak pevně, že měl pocit, jako by se mu prsty spojily skrze její kůži.

“Pusť mě,” bránila se. “Jsem tvá matka, krucifix. Jak se opovažuješ takhle se mnou mluvit?”

“Jsi jenom opilá, surová ženská. Už mi nemůžeš ublížit.”

“Pusť mi tu ruku. Uhni z cesty!” přikázala mu Eva Hartová, ale hlas jí slábl, její obraz se rozplýval, rozmazával na okrajích jako kresba křídou a s každým slovem se zvolna ztrácel.

“Už nade mnou nemáš žádnou moc,” pronesl Jake jasným, zvučným hlasem.

V matčiných koketních hnědých očích se objevil udivený výraz. A pak zmizela. Jake stál několik vteřin naprosto nehybně, vychutnával okolní ticho, pak se vrátil do postele, ulehl vedle Mattie a nepřítomně pohladil křehkou oblinu jejího boku, zatímco v duchu začal sbírat knihy a hračky, které se povalovaly rozházené po podlaze, a postupně je ukládal na patřičné místo. S velkou pečlivostí posbíral kousky rozbitého modelu letadla a položil je na stolek, kde obvykle letoun stával. Pak sledoval sám sebe, jak jde k šatně, otvírá dveře a hledí na tři malé kluky schoulené vzadu. “Už můžete vylézt,” vybídl je tiše. “Je pryč.”

Nicholas okamžitě vystřelil ze dveří a vyběhl z pokoje.

“Nicku!” zavolal za ním Jake a díval se, jak se rozplynul jako pára nad hrncem. “Dohoním tě až pak,” šeptl a obrátil pozornost k dvěma chlapcům, kteří se stále krčili v šatně. Luke seděl s vykulenýma očima nejblíž u dveří a tupě zíral do prázdna. “Hrozně mě to mrzí, Lukeu,” omluvil se Jake, pak uvnitř přeplněného prostoru objal jeho robustní postavu a poklekl vedle malého hocha, který byl jeho starším bratrem. “Můžeš mi, prosím tě, odpustit?”

Luke mlčel. Místo toho naklonil dětské tělíčko k Jakeovi, nechal se od něj vzít do náruče a kolébat sem a tam, dokud také nezmizel.

A pak zbylo pouze jediné dítě Jake. “Jsi hodný kluk,” řekl Jake prostě beze slov a díval se, jak se mu chlapcův úsměv odráží v očích. “Moc hodný kluk, Jasone.

Moc hodný kluk.”

“Jakeu,” ozvala se Mattie, posadila se vedle něho a její hlas ho odvedl z minulosti do svítání nového dne. “Co je ti?”

“Nic,” odpověděl. Jen jsem nějak špatně spal.” “Zdálo se mi, že se směješ.”

“Tak to byl dobrý sen.”

Jake přivinul Mattie k sobě, lehl si vedle ní a zavřel oči. “Už žádné ošklivé sny nebudou.”

*

29

Kim už zase snila s otevenýma očima.

Ve třídě seděla až vzadu, učebnici matematiky měla otevřenou na patřičné straně a pohled soustředila k tabuli na učitele s hruškovitou postavou v neforemném obleku, jako by doopravdy dávala pozor, co starý pan Wilkes říká - cosi o tom,

že za neznámou se zvolí x, jako by se vážně dalo něco vyřešit tím, že jedna věc může nahradit jinou -, když ve skutečnosti byla duchem tisíce mil daleko až za oceánem v Paříži a procházela se zavěšená do matky po slavné třídě

Champs-Élysées.

Maminka jí včera večer volala, aby zjistila, jak to zvládá ve škole, s babičkou Viv, štěňátkem a terapeutkou.

V pohodě, v pohodě, v pohodě, v pohodě, odpovídala Kim na každou další otázku. A co ty?

Všechno je úžasné, přišla nadšená reakce. Už viděli Eiffelovku, Louvre, Montmartre, Notre-Dame, Quai D’Orsay. Dnes mají namířeno na bulvár

Champs-Élysées a k Vítěznému oblouku. Počasí je báječné, Jake je báječný, ona se má báječně.

Jenže pak začala Mattie kašlat a lapat po dechu, takže telefon vzal Jake a hovor za ní dokončil. Jak to jde? ptal se otec. Co škola? Babička? Štěňátko? Sezení s Rosemary Colicosovou?

V pohodě, v pohodě, v pohodě, v pohodě, odříkávala Kim. Dej mi ještě mamku. Dělá jí potíže mluvit delší dobu, vysvětlil otec, i když jinak si vede moc dobře, přispěchal s ujištěním. Za pár dní jí zase zavolají, Paříž je úžasná, dodal. Příští rok ji vezmou s sebou.

Jasně že jo, pomyslela si teď Kim, škubla utaženým drdůlkem v týle, uvolnila několik sponek a cítila, jak jí vyklouzly z vlasů, slyšela tiché cink, když se jí odrazily od ramene a dopadly na zem. Sehnula se, aby je zvedla, a přitom si prohlížela podivnou kombinaci letních sandálů a těžkých zimních vysokých bot, které zdobily nohy jejích spolužáků. Stačí jediný pěkný den, kdy vysvitne slunce a teplota stoupne o pár stupňů nad bod mrazu, a polovina studentů je už naboso a v tričkách s krátkým rukávem. Nemůžou se dočkat léta, říkala si Kim, narovnala se a zastrkávala si do hlavy zbloudilé sponky. Nemůžou se dočkat doby, která je o jednu sezónu přiblíží smrti.

“Kim?”

Zvuk jejího jména jí třeskl v uších, jako když o sebe narazí činely. Zaplnil jí vnitřek mozku, rozezněl se jako ozvěna, vibroval a odrážel se od lebky, jako by zoufale hledal únikovou cestu ven.

“Prosím?” slyšela Kim samu sebe, jak se ptá pana učitele Wilkese, který se na ni díval, jako by očekával zdařilejší odpověď.

“Myslím, že jsem se vás na něco ptal.”

“Myslím, že jsem vás neslyšela,” opáčila Kim, dřív než si stačila rozmyslet uvážlivější repliku.

Ve vodnatých zelených očích pana Wilkese se mihla nelibost. “A pročpak, Kim? Nedávala jsi pozor?”

“Mám ten dojem, že je to zcela evidentní, pane učiteli,” odpověděla Kim, zaskočená vlastní drzostí, ale zároveň ji potěšilo hihňání a šeptání spolužáků. Byla to vůbec nejlepší odezva, jaké se jí od nich za poslední týdny dostalo.

Zazvonilo. Dvacet sedm náměsíčných teenagerů zhrouceně sedících v lavicích okamžitě oživlo, jako jeden muž vstalo a hlučně zamířilo ke dveřím. “Kim?” zavolal na ni pan Wilkes, když byla na odchodu.

Kim se neochotně vrátila k učiteli.

“Znám tvou situaci doma,” začal. “Tvůj otec informoval školu o zdravotním stavu tvé matky,” pokračoval, když neodpovídala. “Jen jsem ti chtěl říct, že kdyby sis případně s někým chtěla promluvit, jsem ti k dispozici,”

“Jsem v pohodě,” prohodila Kim a pevně si přitiskla knihy k hrudi. V pohodě. V pohodě. V pohodě. V pohodě.

Jak si otec dovolil volat do školy? Jak se odvážil informovat její učitele o matčině nemoci? Kdo mu dal právo tohle udělat? “Už můžu jít?” požádala. “Jistě.”

Kim se hnala chodbou ke své skříňce. Co dalšího jim otec ještě vyžvanil? Jake Hart, Mistr obhájce, pomyslela si posměšně. Mistr žvanil je trefnější, usoudila, zatímco zápolila se zámkem na heslo, pořád si pletla čísla a zkoušela to znovu. Na třetí pokus zámek povolil. Kim hodila dovnitř učebnice, vyndala sáček s obědem a odnesla si ho do bufetu.

Ve vzdáleném koutě objevila prázdný stůl, sedla si čelem ke zdi zády k ostatním studentům. Otevřela sáček s obědem a při pohledu na sendvič s arašídovým máslem a džemem, které jí babička připravila, se zamračila. “Nechci, aby mi tvá matka vyčetla, že jsem tě nekrmila,” vysvětlila jí babička Viv. “Jestli budeš samá kost a kůže, až se vrátí z Francie, čí myslíš, že to bude vina?”

To by jim patřilo, v duchu na to zareagovala Kim a teď sendvič odhodila do pootevřeného koše v rohu, jenže ten narazil na jeho poklop, rozpadl se a octl namazanou stranou na zemi. “Do prčic,” utrousila Kim, sebrala sendvič a tentokrát přímo do koše vhodila obě půlky chleba, které na linoleu zanechaly

zbytky arašídového másla a džemu. Ano, pane učiteli, to by našim patřilo, kdyby z ní nezůstalo nic než kost a kůže, až se vrátí z té jejich cesty do rozpustilé Paříže. To je naučí, aby ji tady příště nenechávali samotnou. Ne že by nechápala jejich touhu odjet, ale právě proto, že jí rozuměla, to pro ni bylo daleko těžší a cítila se ještě osamělejší.

Částečně hlady, částečně ze vzdoru jí zakručelo v žaludku. Prozkoumala zbytek oběda v sáčku. Krabička dvouprocentního mléka a tyčinka Snickers. Kim cítila, jak se jí sbíhají sliny, ihned nato vyndala čokoládovou tyčinku z pytlíku a mrštila jí do odpadků. Sledovala, jak díky přímému zásahu zmizela uvnitř nádoby. Čokoládové tyčinky přestala jíst. Nejsou zdravé. Moc tučné. Moc sladké. Je důležité, aby si hlídala, co sní, naučila se kontrolovat, co si dává do pusy.

Kdyby si možná matka dávala větší pozor na to, co jí, vyhýbala se všem těm dortům a jahodovým marš-melounům, které tak miluje, byla by teď zdravá. Kdepak, člověk nemůže být nikdy dost opatrný. Ve všem, co sní, je tolik chemikálií, tolik přísad a barviv. Kdykoli člověk otevře ústa, riskuje v podstatě život.

Dokonce i mléko, dumala Kim, když otevřela nesprávný roh malé kartonové krabičky a dívala se, jak zteplalé mléko vystříklo a stéká jí po prstech. Kdovíco v mlékárnách přidávají do mléka, aby tím skryli jedy, které krávy denně stráví.

Jen si vezměte, kolik lidí dneska nesnáší laktózu. Musí existovat nějaký důvod, proč jsou lidé čím dál náchylnější k nejrůznějším strašlivým nemocem.

Kim zvedla krabičku ke rtům, vdechla pach vlažné tekutiny a cítila, jak jí zhořkla na jazyku. Než se nadála, octlo se mléko v koši spolu se zbytky jejího oběda, vzápětí vstala a zamířila do tělocvičny. Když nebude jíst, tak se aspoň pustí dřív do pravidelného tréninku.

Po tom trapasu s Teddym začala pravidelně cvičit. Nejdřív jen deset minut denně párkrát vtáhla a povolila břicho, udělala pár výpadů, několikrát protáhla tělo a zaběhala si pár koleček. Ale každý den k té směsici přibývaly další cviky, takže teď už cvičila skoro dvě hodiny denně. Nejdřív několik protažení, pak půlhodina aerobiku bez poskoků, poté zase protahování, potom další aerobik, tentokrát s poskoky, a to nejméně třicet minut, po něm následovalo dvěstěkrát vtahování břicha s výdechem a stovka kliků, pak zase protahování spolu s během, skoky a přeskoky a nakonec pro jistotu ještě několik protažení. Dokonce i když chovala George, tak zatahovala a uvolňovala břicho, protože jeden nikdy nemůže být dost fit. Nikdy není dost zdravý.

Kim si zavázala tenisky a podívala se na hodinky. Do další hodiny jí zbývá čtyřicet minut. Dost času na to, aby si pořádně zaběhala, rozhodla se, a začala první kolečko kolem tělocvičny. Za další měsíc si může na seznam přidat ještě plavání. Vybavila si matku v jejich bazénu na zahradě za domem. Sem a tam, sem a tam, sto délek, každý den od května do půlky října. A k čemu jí to bylo dobré? uvažovala Kim a vzápětí se zastavila. Ve vodě je spousta chlóru. Tolik škodí vlasům. A co to teprve musí dělat s vnitřkem. Člověk určitě trochu spolkne. Tomu se nevyhne. Kim se znovu dala do běhu a rozhodla se, že s tím plaváním to není zas tak skvělý nápad.

“Ahoj, Kimčo!” zakřičel kdosi. “Kam se tak ženeš?”

Kim pohlédla k širokým dvoukřídlým dveřím tělocvičny a uviděla Caroline Smithovou, kterou doprovázely její dva klony - Annie Batesová a Jodi Turofská - v plném lesku svých stejně červených svetrů.

“Kam letíš?” zeptala se Jodi. “Někdo tě honí?” přidala se Annie.

Kim se je snažila ignorovat. Už několik měsíců s ní sotva promluvily. Zajímají se o ni zase jen proto, že byla při hodině drzá na učitele, což znamenalo, že je potenciálně zajímavá a potenciálně nebezpečná. Co je jí do jejich uhozených řečí? Proč se má nutit, aby na ně reagovala? Jenže ona se do toho nenutí, uvědomila si, zpomalila a zvolna doklusala až k nim. Cítí vděk. “Co je?” zeptala se, jako by posledních pár měsíců ani neexistovalo.

“Co ti ten starej hřib po hodině vykládal?” vyzvídala Caroline. “Sázely jsme se, že tě vyrazí.”

“Takovou kliku nemám.”

“Co je to za babiznu, co tě vozí celej tejden do školy?” zeptala se Annie. “Babička,” odpověděla Kim. “A není to žádná babizna.”

Caroline pokrčila rameny a obě její společnice okamžitě udělaly totéž. Nezájem, naznačily tím gestem.

“Jsem u ní, protože naši jsou ve Francii,” doplnila Kim bez vyzvání. “Vaši jsou pryč?” divila se Caroline.

“Proč jsi nám to neřekla?” vyčetla jí Annie Batesová pronikavým hlasem. “Kdy odjeli?” chtěla vědět Jodi Turofská.

“Důležitější je,” vmísila se do hovoru Caroline, “jak dlouho budou pryč?” “Odjeli minulej tejden,” odpověděla Kim a vyhřívala se na výsluní jejich

znovuzrozené přízně. “Vrátí se až ve středu.”

“Takže, jestli to chápu správně,” začala Caroline, “bydlíš u babičky a ten váš nádhernej velkej barák je zatím docela prázdnej?”

“To je asi škoda, že jo?” poznamenala Kim. “Přímo plejtvání,” souhlasila Caroline.

“Myslíš na to, co my?” zeptala se Jodi Turofská.

“Že je škoda, aby takovej pěknej velikej barák zůstal celej víkend úplně opuštěnej?” opáčila Kim.

“Zvlášť když se hledá místo, kde by se udělal mejdan.”

“Ty zajistíš flek,” navrhla Caroline, “my zase hosty. Každej si donese svý jídlo. Co ty na to?”

“Bezvadný.”

“Rozhlásím to, než začne další hodina,” nabídla se Annie.

Kim se zhluboka nadechla. Komu to ublíží? Babička se jí nebude vyptávat, když si v sobotu večer na pár hodin někam vyrazí. Rodiče jsou někde na druhém konci světa. Nemůžou na to nikdy přijít. Bude dávat pozor. Trvat na tom, aby se chovali slušně. Žádné drogy. Žádný tvrdý alkohol. “Žádný devastátory,” řekla nahlas.

“Neboj,” uklidňovala ji Jodi.

“Jenom známý lidi,” přidala se Caroline.

“Já nevím,” zaváhala Kim. “Asi to není nejlepší nápad.”

Ale Annie se už rozběhla po chodbě a křičela na každého, kdo šel kolem: “Mejdan u Kim Hartový! Zejtra večer.

V devět.”

Mejdan u Kim Hartový, znělo chodbou. Zejtra večer. V devět.

Mejdan u Kim. Mejdan u Kim. Mejdan u Kim.

“Myslíš, že se mi povede přemluvit číšnici, aby nám vyměnila tenhle rohlík za další croissant?” zeptal se Jake, když zmíněným rohlíkem, tvrdým jako kámen, zaťukal na hranu stolku a usmál se na Mattie. Seděli v zadní části jejich hotelu v nevelké ranní jídelně plné květin, kterou po jedné straně lemovala okna. Bylo devět hodin ráno. Venku byl tak prudký liják, že skoro zastíral výhled na teď už důvěrně známou řadu butiků a kaváren.

Prší bezmála čtyři hodiny, spočítala si Mattie a potlačila zívnutí. Když se v pět ráno probudila, aby si došla na toaletu, už pršelo. Lilo, když se pokoušela projít pokojem, aniž by vzbudila Jakea, který chrápal s tak zjevnou spokojeností, že neměla to srdce ho rušit, cedilo ještě víc, když asi po pěti minutách dosedla na sedátko, už zcela probraná. Déšť bičoval do okna koupelny za její hlavou, jako by se chtěl dostat dovnitř, zatímco zápolila s toaletním papírem ve snaze odtrhnout potřebný kousek a přiložit ho ke svému tělu. Jak dlouho potrvá, než tento nejintimnější úkon bude nad její síly, až něco tak triviálního jako utřít se po vyprázdnění, se jí doslova vymkne z rukou? Déšť ji doprovázel zpět do postele. Lehla si k manželovi, a dokud se neprobudil, trávila čas tím, že naslouchala, jak liják zlostně bubnuje na okno hotelového pokoje.

Když prší, člověk tolik nepřemýšlí, uvědomila si Mattie, kupodivu uklidněná stupňujícím se běsněním bouře.

“Znáš přece zákony téhle země,” řekla nyní Mattie. “Jeden měkký croissant a jeden rohlík, o který si vylomíš zub.” Zvedla šálek kávy ke rtům v naději, že jí vydatná dávka kofeinu dodá dost energie, aby se nastartovala na dnešní den.

Popravdě řečeno jediné, po čem touží, je jít nahoru a zalézt do postele. Copak neslíbila Jakeovi, že se nebude přepínat a poví mu, až bude unavená? Několik hodin spánku navíc - to teď potřebuje především. Třeba za pár hodin přestane pršet.

“Už se vážně těším na dopoledne,” pronesl Jake a jako zázrakem se mu v rukou objevil průvodce Paříží. “Poslechni si tohle: ,Pompidouovo kulturní centrum, založené na vyspělé technologii, je po rozsáhlých kosmetických úpravách, které Paříž za posledních dvacet pět let prodělala, spíš než pouhou pamětihodností’,” četl, “,mraveništěm neustále se střídajících kulturních aktivit. Současné umění, architektura, design, fotografie, divadlo, film a tanec, to vše je zde zastoupeno, zatímco samotná stavba, tyčící se do výše, nabízí nevšední výhled na srdce Paříže’.”

Mattie poklesla ramena v předem tušené únavě. Umění, architektura, design, fotografie, divadlo, film, tanec - ta slova jí dopadala na lebku s bezstarostnou pravidelností deště bušícího zvenčí do oken.

“,Vyjeďte po eskalátorech průhlednými tubusy a podívejte se z ptačí perspektivy na náměstí pod vámi’,” pokračoval Jake ve čtení, “,kde před hemžícími se davy provozují své řemeslo hudebníci, pouliční umělci a portrétisté’.”

Tubusy s eskalátory, pohled z ptačí perspektivy, pouliční umělci, hemžící se dav, opakovala si v duchu Mattie a s každou další představou se jí zmocňovala čím dál větší závrať.

“Jelikož prší,” poznamenal Jake, “můžeme jet do galerie klidně taxíkem a nejdřív si prohlédnout vnitřek. Až skončíme, přestane možná pršet, takže budeme moct jít ven a nechat si namalovat portrét.” Zarazil se a tmavomodré oči se mu znepokojeně rozšířily. “Mattie, je ti špatně?”

“Špatně?” Mattie cítila, že jí šálek co nevidět vyklouzne z ruky. Pokoušela se držet ho za jemné porcelánové ouško, ale prsty ho odmítaly sevřít. Mattie si představila, jak jí šálek padá z ruky a rozbíjí se na kousky o mramorovou podlahu, a bezmocně čekala, až se její neblahá představa uskuteční.

Najednou se Jakeovy ruce octly na jejích, zachytily šálek, než stačil spadnout, a vrátily ho na talířek, dřív než mohla jediná kapka tmavohnědé tekutiny potřísnit silný bílý ubrus, zatímco se jeho oči ani na okamžik neodtrhly od jejích. “Jsi bledá jako křída.”

“Je mi dobře.”

“Není ti dobře. Co je s tebou, Mattie? Co přede mnou zase skrýváš?”

Mattie paličatě zavrtěla hlavou. “Opravdu, Jakeu, je mi fajn. Jsem jen trochu unavená,” svěřila se mu váhavě, když si uvědomila, že nemá cenu dál protestovat. “Když říkáš, že jsi trochu unavená, znamená to, že jsi vyčerpaná,” přeložil si to Jake. “Francouzi nejsou jediní, kdo vyniká v umění tvořit eufemismy.”

Mattie vyjádřila svou kapitulaci úsměvem. “V noci jsem se moc nevyspala. Není to zas tak špatný nápad, když si dopoledne udělám volno.”

“Je to skvělý nápad. Vrátíme se nahoru a poležíme si, dokud ten déšť nepřejde. Já se taky moc nevyspal.”

“Vždyť jsi spal jako mimino.” “Tak se budu dívat, jak spíš.”

Mattie natáhla ruce přes stůl a pohladila manželovu tvář prsty, které byly čím dál nepoužitelnější. Jak dlouho potrvá, až se ho nedokáže dotknout ani takhle? “Chci, abys šel do Pompidouova centra sám,” rozhodla.

“Bez tebe nepůjdu,” přišla okamžitá odpověď.

“Jakeu, je hloupost, abychom si to oba nechali ujít.” “Půjdeme zítra.”

“Ne. Zajdi si tam teď dopoledne,” trvala na svém Mattie. “Jestli to za něco bude stát, podíváme se tam spolu příští rok. S Kim,” dodala, když si vzpomněla na telefonický hovor s dcerou.

Jake si přitáhl její prsty k ústům a každý zvlášť políbil. “Myslím, že by se jí tady opravdu moc líbilo.”

“Tak ji sem určitě vezmi.” Její hlas zněl tiše a naléhavě. “Určitě ji sem vezmu,” přisvědčil Jake skoro šeptem.

Několik minut mlčky seděli. “Měl bys už jít,” promluvila nakonec Mattie. “Nejdřív tě odvedu nahoru.”

“To nemusíš.”

“Mattie. Nikam neodejdu, dokud se nepřesvědčím, že ležíš pěkně v posteli.” “Nejsem mrzák, Jakeu,” vyjela Mattie a náhlá ostrost v jejím hlase oba zaskočila. “Prosím tě, nesmíš se mnou tak jednat,” žádala ho a hlas se jí vrátil do normálu.

“Panebože, Mattie, promiň. Já tě nechtěl …”

“Já vím,” ujistila ho vzápětí. “To já bych se ti měla omluvit. Nemám právo se na tebe takhle utrhovat.”

“Máš na to plné právo.”

“Asi mám dneska špatný den.”

“Co mám udělat?” zeptal se bezmocně.

“Zajdi do Pompidouova centra a užij si to. To udělej.” “Vážně to chceš?”

“Opravdu to chci.”

Jake přikývl a vstal. “Myslím, že čím rychleji odejdu, tím dřív se vrátím.” Mattie se na něj usmála. “Nehoň se. Já ti nikam neuteču. Tak běž. Honem.” Sklonil se a políbil ji. Dotek jeho rtů setrvával na jejích ještě dlouho potom, co opustil místnost. Mattie několik minut zůstala sedět a pozorovala hosty. U stolu v rohu se mladý pár tiše dohadoval ve španělštině, dvě starší ženy živě rozmlouvaly německy, američtí manželé se neúspěšně pokoušeli udržet své dva malé syny na židli. Přemýšlela, co se stalo s tou ženou, s kterou se seznámila na nádvoří. Cynthia něco. Broomeová. Cynthia Broomeová. Ano, to je ono. Od toho prvního dne ji nepotkala.

Mattie se donutila vstát a pobaveně si všimla, že zatímco z košíku uprostřed stolů zmizely všechny croissanty, většina ztvrdlých rohlíků tam zbyla. Kdo má koneckonců sílu ty hrůzy rozkousat? dumala, když vtom jeden z malých Američanů

vyskočil ze židle a vrazil do jejích nohou. Mattie cítila, jak se jí podlomila kolena. Klopýtla, zachytila se nejbližší židle a jen pouhou silou vůle se jí podařilo udržet rovnováhu.

“Budeš sedět!” zasyčela chlapcova matka, násilím posadila světlovlasého hošíka zpátky na židli a co nejvíc ji přisunula ke stolu. “Moc se omlouvám,” řekla žena, když ji Mattie míjela cestou do hotelové haly, a její novoanglický přízvuk odrážel ozvěnu venkovního deště.

Chloe Dorleacová, která svou tmavočervenou hedvábnou blůzou a sytě rudou rtěnkou přímo oslňovala, chladně kývla na Mattie, jež kráčela k maličkému výtahu.

Dračice, pomyslela si Mattie s pousmáním. Pak se prudce otočila na podpatku a přistoupila k pultu. “Máte přání?” utrousila Chloe Dorleacová, aniž vzhlédla. “Ráda bych se zeptala na jednoho zdejšího hosta,” začala Mattie, a když se nedočkala žádné reakce, pokračovala. “Na Cynthii Broomeovou. Je to Američanka.” “Cynthia Broomeová,” opakovala dračice. “To jméno mi nic neříká.”

“Byla tady, když jsme přijeli. Řekla mi, že je tady na několik týdnů.” Chloe Dorleacová předvedla pečlivě promyšlený výstup při prohlížení seznamu hostů. “Ne. Nikdo takový s tímto jménem zde nebydlí.”

“Ale to není možné,” nedala se odbýt Mattie v touze dokázat, že se dračice mýlí, ačkoli ani nevěděla proč. Byla vyčerpaná a začínaly ji bolet nohy. Potřebovala jít nahoru a lehnout si, dřív než zkolabuje. “Nepříliš vysoká. Hezká. Zrzavé kudrnaté vlasy.”

“Ach ano.” V dračích fialkových očích se zablesklo poznání. “Vím, koho myslíte. Ale nejmenuje se Cynthia Broomeová.” Zazvonil telefon a Chloe Dorleacová ho s omluvou zvedla. “Minutku,” utrousila a zvedla ukazováček. “Une minute.”

No jistě, pomyslela si Mattie a čekala, zatímco mademoiselle Dorleac ke komusi na druhém konci drátu brebentila francouzsky. Musela si to příjmení špatně zapamatovat. Rozhodně to není Broomeová. Asi se jmenuje nějak podobně, jenže na to, aby přemýšlela, je až příliš unavená. Copak na tom záleží? Cynthia

Ne-Broomeová je patrně zcela zaneprázdněná prohlížením pařížských pamětihodností a je ráda, že je na to úplně sama. Proč na ni Mattie vůbec myslí?

“Nevadí,” řekla Mattie Chloe Dorleacové a neúspěšně se pokusila mávnout rukou. Dračice si jí nevšímala a smála se do sluchátka, ačkoli téměř nehýbala ústy.

Zvuk jejího smíchu pronásledoval Mattie ještě v malé zdviži z tepaného kovu a pak otevřenou výtahovou šachtou až nahoru do třetího patra. Následoval ji do pokoje, potom do postele, a když Mattie zavřela oči a její zesláblé tělo podlehlo spánku, konkuroval i dešti.

*

30

Mattie ve snu pospíchala na setkání s Jakem na vrcholku Vítězného oblouku. Jake jí nařídil, že se nesmí opozdit. Mattie se podívala na hodinky a sedla si na zadní sedadlo taxíku stojícího uprostřed dopravní zácpy na Place de la Concorde. “Vite! Vite!” nařídila Mattie řidiči.

“Sek! Sek!” přišla odpověď z předního sedadla. “Víte, že králi Ludvíku XVI. a Marii Antoinettě za francouzské revoluce tady na náměstí sťali hlavu gilotinou? Vlastně právě na tomhle místě v letech 1793 až 1795 přišlo o hlavu celkem třináct set lidí.”

“Můj otec ztratil hlavu, když mi bylo osm,” podotkla Mattie. “Usekla mu ji má matka.”

Mattie se zčistajasna octla z taxíku venku a běžela po Champs-Élysées na chodníku plném lidí. Znovu pohlédla na hodinky a zjistila, že jí zbývají pouze dvě minuty, aby se dostala na konec široké, stromy lemované třídy, jejíž název znamená Elysejská pole, ale kterou nyní okupovalo nevzhledné množství stánků s občerstvením, autoprodejen a kanceláří leteckých společností. “Promiňte,” omluvila se, když vrazila do ženy v béžovém klobouku se širokou krempou.

“Nač ten spěch?” zeptala se žena, když Mattie proběhla kolem ní.

“Vítězný oblouk nechal v roce 1806 stavět Napoleon, ale byl dokončen až o třicet let později,” slyšela, jak nějaký průvodce anglicky překřikuje strkající se dav, a vydala se na obtížný výstup na vrcholek impozantní stavby. “Neviděli jste mého manžela?” zeptala se skupiny turistů, kteří se řítili dolů po točitých kamenných schodech.

“Zrovna jste se minuli,” odpověděla jí žena s kudrnatými zrzavými vlasy. “Šel do Pompidouova centra.”

Hlouček rozdováděných školáků zvedl Mattie na ramena a snesl ji zpět k patě schodiště, odkud v mžiku zmizel, a Mattie zůstala sama v malé místnosti bez oken. “Pomozte mi někdo!” křičela a marně tělem narážela na těžké železné dveře. Ale jak její úsilí vzrůstalo, hlas jí slábl a brzy slyšela pouze ozvěnu

vlastního těla bušícího na studené kamenné zdi. Ťuk, ťuk.

Kdo je tam? Ťuk. Ťuk.

Qui est lá? Ťuk. Ťuk.

Mattie otevřela oči. Těžce se jí dýchalo a čelo měla zbrocené kapičkami potu. Bože, takovéhle sny nesnáší. Posadila se a pohlédla k oknu. Pořád leje, pomyslela si a zjistila, že spala sotva hodinu. Patrně by si ještě měla lehnout, zkusit aspoň na hodinku usnout, aby byla pořádně odpočatá, až se Jake vrátí.

Ťuk. Ťuk.

Tohle se jí nezdá, uvědomila si. Někdo opravdu stojí za dveřmi. “Ano? Oui? Kdo je to? Qui est lá?” Asi pokojská, napadlo ji a zajímalo ji, proč ta osoba nepoužije klíč. Nebo je to možná Jake - třeba si ten svůj zapomněl. Mattie vyhoupla nohy přes pelest.

“Mattie?” promluvil hlas a Mattie strnula s rukou na klice. Otevřela dveře přeludu s mokrými zrzavými vlasy.

“Příšerné dopoledne,” prohodila žena, setřásla si z ramen tmavomodrého saka kapky deště a zadívala se hnědýma očima se zlatými tečkami na Mattie. “Chtěla jsem jít ven, ale musela jsem se vrátit. Venku je nemožně. Jsem Cynthia,” vyhrkla, skoro jako by kladla otázku. “Cynthia Broomeová? Dračice mi říkala, že jste se po mně sháněla.”

Mattie ustoupila, gestem vybídla ženu, aby vešla do malého pokoje, a kývla k vratké dřevěné židli u okna. “Ano, ptala jsem se po vás.” Mattie se opatrně posadila na okraj postele, zatímco Cynthia dopadla oblým zadkem na úzkou židli a vyklouzla z mokrého saka. “Madame Dorleacová mi řekla, že tady nikdo jménem Cynthia Broomeová nebydlí.”

Ženu to očividně na okamžik zaskočilo. Nabrala do pravé dlaně plnou hrst zrzavých kučer a zatřásla jimi, až jí několik kapek vody stříklo na stehna v modrých džínsách. “No, pochopitelně. To ten můj pas,” vysvětlila. Je pořád na staré jméno, když jsem byla vdaná. Měla bych to asi nechat změnit. Už jsem čtyři roky rozvedená.” Cynthia se ostražitě rozhlédla po pokoji. “Chtěla jste se mnou mluvit kvůli něčemu konkrétnímu?”

Mattie zavrtěla hlavou. “Ne, ani ne. Jen jsem byla zvědavá, co s vámi je. Neviděla jsem vás od té doby, co jsme se potkaly na tom nádvoříčku.” “Když jste hledala manžela.”

“Našla jsem ho.”

Cynthia se podívala ke koupelně. “Kam jste ho dala?”

Mattie se zasmála. “Šel do Pompidouova centra. Byla jsem trochu unavená, tak jsem si šla radši lehnout.”

“A já vás vzbudila?” Na Cynthiině tváři se jako těžká deka rozprostřel ustaraný výraz.

“To nevadí,” ujistila ji Mattie. “Vážně. Jsem v pořádku.” “Opravdu?”

“Stejně se mi zdál ošklivý sen. Zachránila jste mě.”

Cynthia se usmála, ale starost z její kulaté tváře ještě nezmizela. “O čem byl?” “Prostě jeden z těch hloupých snů, kde se člověk snaží někam dostat a nejde to.” “Jo, tak ty přímo nesnáším,” souhlasila Cynthia. “Jsou tak protivné.”

“Nedáte si něco? Třeba sušenky, minerálku, čokoládové bonbony?” “Ne, nic. Jaké jsou ty bonbony?” zeptala se téměř jedním dechem.

“Plněné krémem, lepkavé, přeslazené. Absolutně hříšné.” Mattie se natáhla k otevřené bonboniéře s čokoládovými lanýži, která ležela na maličkém stolku vedle jejího polštáře. Ale krabice jí ztěžkla v ruce jako olovo, vyklouzla a obsah se rozsypal po zemi. “Ale ne.”

“To nic. Seberu to,” nabídla se Cynthia rychle a už vkleče hbitými prsty sbírala bonbony. Během okamžiku byly lanýže bezpečně usazené do hnědých papírových košíčků. “Tak. Jako by se nic nestalo.”

“Moc se omlouvám.”

Cynthia sáhla do krabice, vybrala si největší z čokoládových lanýžů a strčila ho do pusy. “Hmm, mňam. Se šampaňskou náplní. Ty mám nejradši.”

“Dokonce i zaprášené?”

“Ano, ale nezapomeňte, že je to francouzský prach. To je velký rozdíl.” Mattie se znovu rozesmála a zjistila, že je jí Cynthia Broomeová sympatická. Přemítala, který muž byl takový blázen, že ji nechal odejít.

“Odkud je máte?”

“Ani nevím. Jake je koupil někde v krámku na Pravém břehu.”

“Jak dlouho jste vy dva spolu?” vyzvídala Cynthia a přelétla pohledem zbývající bonbony v krabici.

“Přes šestnáct let.”

“Páni! To jste musela být jako nevěsta ještě dítě.”

“Vlastně nevěsta čekala dítě,” upřesnila Mattie, překvapená, že dobrovolně prozradila velmi osobní informaci naprosto cizí osobě.

“Ale přesto jste spolu tak dlouho,” podotkla Cynthia a v hlase jí zazněla potlačovaná závist. “Možná jste se musela vdávat, ale taky jste spolu nemuseli vydržet.”

Mattie přikývla. “To máte asi pravdu.” Zasmála se. Ale smích se jí zarazil v krku, přilnul jí k hrtanu jako lepkavý kousek čokolády a bránil přístupu vzduchu zvenčí do jejích plic. Mattie vyskočila z postele a bonboniéra jí vypadla z klína na zem, zatímco zoufale máchala rukama před obličejem.

“Proboha, jak vám můžu pomoct?” zeptala se Cynthia, okamžitě vstala a ruce Se jí bezmocně zatřepotaly v prostoru mezi nimi.

Mattie zavrtěla hlavou. Nikdo jí nemůže pomoci, uvědomila si a pokoušela se uklidnit. Vždyť se ve skutečnosti nedusí, přesvědčovala samu sebe, čímž začala svou důvěrně známou litanii. To jí jen slábnou svaly na hrudi, a proto je dýchání povrchní, což vypadá, jako by nemohla dýchat, ale dýchá dobře. Zůstaň klidná. Zachovej klid.

Jak může být klidná, když se dusí kvůli tomu, že do plic nemůže dostat ani trochu vzduchu? Umře přímo tady a teď, pokud okamžitě nevypadne z tohohle pokoje pryč. Musí jít ven, dostat se na čerstvý vzduch. A kapky deště velikosti grapefruitu v ní utopí strach. Je lepší se utopit než udusit, usoudila Mattie, vrhla se ke dveřím, zakopla o vlastní nohu, ztratila rovnováhu, svezla se k zemi a její ruce nedokázaly pádu zabránit. Tváří dopadla na tmavou dřevěnou podlahu, natrhla si ret, a jak tam ležela s pohledem upřeným na chuchvalce prachu pod postelí a lapala po vzduchu, z úst se jí řinula krev. Jako ryba plácající se bezmocně na dně rybářovy loďky, pomyslela si Mattie a cítila, jak ji Cynthia Broomeová chytila za ramena, zvedla do náručí, přitiskla na bílé hedvábí své blůzy a něžně ji kolébala jako miminko, dokud se Mattiin dech nevrátil do normálu.

“To nic,” neustále opakovala Cynthia. “To nic. To přejde.”

“Ať si nezašpiníte blůzu od krve,” upozornila ji Mattie po chvilce, zatímco si utírala z očí slzy a krev z úst.

“To je jedno.” “Jste moc hodná.”

“Ani ne,” namítla Cynthia záhadně. “Už je vám dobře?” “Ne,” hlesla Mattie. Pak tiše dodala: “Umírám.”

Cynthia Broomeová mlčela, ačkoli Mattie cítila, že jí tělo ztuhlo a dech se jí pod velkými ňadry zatajil.

“Na něco, co se nazývá amyotrofická laterální skleróza. Lou Gehrigova choroba,” pronesla Mattie téměř mechanicky.

“To je mi hrozně líto,” řekla Cynthia Broomeová.

“V kabelce mám morfium.” Mattie ukázala na hnědou plátěnou kabelu na podlaze vedle skříně. “Kdybyste mi, prosím vás, podala jednu tabletku a sklenici minerálky.”

Cynthia okamžitě vstala, opatrně překročila po zemi rozházené bonbony, zašátrala v kabele a vylovila lahvičku s pilulkami. “Jen jednu?”

Mattie se smutně usmála. “Prozatím,” poznamenala. Vzápětí ucítila na špičce jazyka pilulku, sklenici vody na rtech a pak už jí minerálka spolehlivě dopravila tabletku až do krku. “Děkuju.” Cynthia znovu zaujala místo na podlaze vedle Mattie a obě ženy se opřely o spodek postele. “Nemusíte zůstávat,” řekla jí Mattie. Jsem v pořádku. Manžel by už měl brzy přijít.”

“Povídejte mi o něm.” Žena se uvelebila a bylo jasné, že odejít nehodlá. Mattie si představila Jakeovy tmavomodré oči a hezkou tvář, jeho silné ruce a jemná ústa. “Je to báječný mužský,” rozplývala se Mattie. “Laskavý. Hodný.

Milující.” “Určitě i hezký.” “Přímo nádherný.”

Obě ženy se tiše zasmály. “Takže vy jste narazila na toho pravého,” podotkla Cynthia.

“To ano,” souhlasila Mattie.

“Já měla taky kdysi toho pravého.” “Co se s ním stalo?”

“Okolnosti,” prohodila Cynthia neurčitě. “Okolnosti se mění.”

Cynthia přikývla a pohlédla k zemi. “Ano, mění.” “Myslíte vašeho bývalého manžela?” zeptala se Mattie.

“Panebože, ne.” Cynthia se zasmála. “Ačkoli kdoví? Nebyl se mnou dost dlouho,

abych na to přišla.”

“Nevypadá to, že byste něco propásla.”

“To nevím. Víte, vždycky jsem měla pocit, že jsem se možná měla víc snažit.” Cynthia si poklepala ze strany na hlavu. “Pokud jde o chlapy nikdy jsem nebyla moc chytrá.” Pohlédla na Mattie. “Máme důvod sedět na zemi?”

“Při pádu je to blíž,” řekla Mattie prostě, když jí Cynthia pomohla zpět na postel, podepřela jí hlavu několika polštáři a nohy natáhla přes bílou přikrývku.

“Nedovolím, abyste upadla,” prohlásila Cynthia a zkoumavě si prohlížela její obličej. “Asi bych vám měla dát na tu tvář studený obklad. Začíná trochu otékat.” Vešla do koupelny. “No ne,” snažila se přehlušit zvuk tekoucí vody. “Vy máte na podlaze Renoira a já zase Toulouse-Lautreka. Jak Jane Avrilová tančí kankán v Moulin Rouge, je to hezké, že?”

Přes déšť dopadající na okna, tekoucí vodu v koupelně a zvuk Cynthiina hlasu Mattie přeslechla klíč v zámku. Nevšimla si, že se kulovitá klika otáčí, a teprve když za sebou Jake zavřel dveře, zjistila, že se vrátil. “Ta pitomá galerie byla zavřená kvůli adaptaci,” vykládal, zatímco si svlékal bundu a usmál se na ni, ale ten úsměv se vzápětí vytratil. A pak se najednou všechno zběhlo velice rychle, jako by celá scéna byla nahraná na video a děj se rychle přetáčel dopředu. Dokonce i později, když se Mattie snažila vybavit si přesný sled událostí, bylo pro ni těžké si je srovnat, oddělit jednu fázi od té následující, jednu větu od druhé. “Proboha, co se ti stalo?”

“Nic mi není, Jakeu,” ujistila ho Mattie. “Jen jsem upadla.”

Okamžitě k ní přiklekl. “Kruci, já věděl, že tě nemám nechávat samotnou.” “To nevadí, Jakeu. Já jsem nebyla sama.”

“Jak to myslíš?” Podíval se ke koupelně. “Je puštěná voda?”

“Je tady Cynthia,” řekla Mattie. “Připravuje mi studený obklad.” “Cynthia?”

“Ta žena z Chicaga, kterou jsem poznala na tom nádvoříčku, když jsme sem přijeli. Pamatuješ? Vyprávěla jsem ti o ní. Cynthia Broomeová.”

Z Jakeova obličeje zmizela barva jako odtékající voda z kohoutku. Nejdřív z tváří, pak dokonce jako by mu zbledly i oči. “Cynthia Broomeová?”

“Slyšela jsem své jméno?” Cynthia vyšla z koupelny a přistoupila k posteli, mezitímco Jake nemotorně vstal. “Vy musíte být Jake,” podotkla, přehodila si mokrý ručník do levé ruky a pravou k němu napřáhla.

“Já to nechápu,” vysoukal ze sebe a ruce mu strnuly na bocích. “Co tady děláte?” “Jakeu!” vyhrkla Mattie. “Není to trochu neslušné?”

“Omlouvám se,” vykoktal a pokusil se zasmát. “Jen mě to asi trochu zaskočilo.” Odkašlal si a zvedl ruce do vzduchu. “Na hodinku odejdu, a když se vrátím, je má žena samá modřina a v koupelně cizí osoba.”

Je to jen má představivost, uvažovala Mattie, nebo sebou Cynthia při slovech cizí osoba trhla, jako by ji někdo uhodil? A co je to s Jakem? Vůbec mu není podobné, aby byl tak vyvedený z míry, tak zaskočený situací.

“Asi to pro vás bylo otravné dopoledne,” poznamenala Mattie, když Cynthia obešla postel, sedla si vedle ní a opatrně jí na tvář přiložila obklad.

Jake stál na místě jako přimrazený. “Řekne mi někdo, co se tady děje?”

“Měla jsem záchvat,” vysvětlovala Mattie. “Nemohla jsem dýchat. Upadla jsem. Naštěstí tu byla Cynthia. Pomohla mi.”

“Co tady především pohledávala?” zeptal se Jake. Mluvil, jako by Cynthia ani nebyla v místnosti.

“Řekli mi, že se po mně vaše žena sháněla.” Cynthiin hlas byl náhle chladný stejně jako obklad, který udělala. “Ze zdvořilosti jsem se u ní zastavila.” “Ze zdvořilosti?”

Nebylo pochyb, že v Jakeově hlase zazněl vztek. Co se to s ním děje? divila se Mattie. Nemá ve zvyku takhle podrážděně reagovat. Třebaže nikdy neměl trpělivost s lidmi, kteří mu nebyli sympatičtí. Vzpomněla si na incident U Božského těsta, na výbuch zlosti, když se jeho kolegové unáhlili a mylně posoudili její chování. Ale co má proti Cynthii Broomeové? Proč se na ni tak zlobí? Přece jí neklade za vinu, že měla Mattie záchvat. “Jakeu, co se stalo? Je ti něco?” zeptala se Mattie.

Jake si rozechvělou rukou prohrábl tmavé vlasy a zhluboka se nadechl. “Omlouvám se,” zopakoval. “Zřejmě mě zmohlo to dopoledne. Vláčím se do té pitomé galerie v tomhle příšerném lijáku a oni přitom mají zavřeno. Potom nemůžu přes půlhodiny chytit taxíka, a když konečně dorazím do hotelu, najdu tady …”

“Manželku samou modřinu a cizí ženskou v koupelně,” doplnila za něho větu Cynthia.

“Děkuju, že jste manželce pomohla,” řekl Jake.

Cynthia přikývla. “Není zač. Jsem ráda, že jsem mohla pomoct. Nicméně,”

pokračovala téměř jedním dechem a přitom podala obklad Jakeovi, “teď jste na řadě vy. Tenhle pokoj je pro tři lidi opravdu malý.” Vstala z postele a vzala si sako. “Pozor na ty bonbony,” dodala k Mattie.

“Mohly bychom společně poobědvat,” navrhla Mattie, když Cynthia otevřela dveře. Cynthia se podívala na hodinky. “Vlastně jsem se na dnešní odpoledne přihlásila na nějaký zájezd s neznámým cílem. Velkou neznámou je, jestli v tomhle dešti vůbec něco uvidíme.”

“Co třeba zítra?” naléhala dál Mattie, přestože si nebyla jistá proč. Ta žena očividně toužila odejít, stejně jako se Jake nemohl dočkat, až zmizí. Mattie byla nucena připustit, že někdy prostě mezi lidmi zapracují přirozené negativní síly. Její matka tvrdila, že u psů tohle platí. Není důvod, proč by se to nedalo vztahovat i na lidské bytosti. Proč se domáhá něčeho, co ve skutečnosti nikdo ani nechce?

“Vlastně jsem zadaná až do konce pobytu.” Cynthia se zhoupla z jedné nohy na druhou.

“Chápu,” prohodila Mattie, i když tomu moc nerozuměla. “Možná až v Chicagu. Musíte mi dát adresu a telefon.”

“Nechám to u dračice.” Cynthia se už podruhé podívala na hodinky, ačkoli její pohled byl tak krátký, že Mattie pochybovala, zda čas vůbec zaregistrovala. “Buďte opatrná,” nabádala ji. “Těšilo mě, Jasone.”

“Doprovodím vás dolů,” nabídl se najednou Jake. “Hned jsem zpátky,” oznámil Mattie, která po celou dobu, kdy následoval Cynthii na chodbu a zavřel za sebou dveře, mlčela.

“Ach můj bože,” zašeptala Mattie, jakmile odešli, a ta slova jí bezděky vyklouzla z úst. Vstala z postele, začala sem a tam přecházet v úzkém prostoru mezi postelí a stěnou a namáhavě vláčela nohy za sebou. “Ach můj bože. Ach můj bože.”

To nemůže být pravda. To není pravda. “Ach můj bože. Ach můj bože.”

Těšilo mě, Jasone.

Jasone. Jasone. Jasone. Jasone.

Co to znamená? Co to mohlo znamenat?

Není divu, že Chloe Dorleacová nezná Cynthii Broomeovou. Žádná Cynthia Broomeová neexistuje.

“Ach bože, ach bože, ach bože.”

Není divu, že jí její hlas připadal neustále tak povědomý. Mattie slyšela tentýž hlas v telefonu víc než jednou. “Miluju tě, Jasone.”

Jasone. Jasone. Jasone. Jasone.

Je celou tu dobu tady a patrně s Jakem randí, kdykoli se naskytne příležitost. Jak francouzské, pomyslela si Mattie. Jet do Paříže s manželkou i milenkou. “Ach bože, ach bože, ach bože.”

Já měla taky kdysi toho pravého. Co se s ním stalo?

Okolnosti.

“Musím odtud pryč,” zamumlala Mattie, zatímco prohledávala zásuvku malého nočního stolku a vzápětí našla svůj pas vedle zpáteční letenky do Chicaga. Klopýtavě obešla postel, přičemž rozšlápla několik bonbonů, pak zvedla ze země kabelu a strčila do ní pas i letenku. “Musím odtud vypadnout.”

Otevřela dveře a vykoukla na chodbu. Nikde nikdo, ačkoli zezdola z haly se výtahovou šachtou nesly nahoru hlasy. Přemýšlela, kam se poděli Jake s Cynthií. Ne, s Cynthií ne.

S Honey. S Honey Novakovou.

Honey s e-y, pomyslela si hořce, a když se vlekla k výtahu, uvědomila si, že si zapomněla vzít hůlku, přesto pravičkou opakovaně zmáčkla tlačítko. Nemá čas se vracet. Musí z toho zatraceného hotelu okamžitě pryč. Musí se dostat na letiště. Chytit nějaký dřívější let. A doufat, že v okamžiku, kdy Jake zjistí, že zmizela, bude už v letadle do Chicaga.

Zvládne to sama, i bez hůlky. Nemá žádné kufry. Vyměnit letenku snad nebude tak těžké. Vezme si tabletu morfia navíc a celou cestu prospí. A první, co udělá, hned jak dorazí domů, bude, že vymění všechny zámky.

“Kde je ten pitoměj výtah?” Mattie bouchla dlaní na tlačítko a oddechla si úlevou, když slyšela, že zdviž stoupá nahoru. Co když je v ní Jake? napadlo ji. Poodstoupila, opřela se o sametovou modrou tapetu a zadržela dech.

Za pár vteřin se výtah zastavil, prázdný a vstřícný. Mattie zvolna odsunula tepaná vrata a nastoupila. Její prsty zápolily s tlačítky, pak omylem stiskla dvě najednou, takže zdviž udělala jednu nechtěnou zastávku navíc, než konečně sjela do haly. Když se octla dole, Mattie chvilku nehybně stála a nakukovala přes železné mříže, jako by byla uvězněná, přičemž se rozhodovala, jestli má

sílu pokračovat dál.

“Vystupujete?” zeptal se nějaký hlásek.

Mattie kývla na světlovlasého klučinu, jenž stál za mřížovím, na téhož neposedného chlapce, kterého dnes ráno viděla u snídaně. Bylo to opravdu jen před pár hodinami? přemítala, když vystoupila z výtahu. Připadalo jí, že je to už tak dávno. Strašně dávno, dodala v duchu.

“Uhni, ať ta paní může projít!” přikázala mu matka.

“Divně chodí,” slyšela ho Mattie zakňourat, když se belhala k dvoukřídlým dveřím hotelu, jak nejrychleji to šlo.

“Pst!” okřikla ho matka.

“Proč brečela?” zeptal se hošík, když se za ní dveře hotelu zavřely.

Mattie vyšla ven. Déšť jí okamžitě zmáčel oblečení a vlasy se jí po stranách přilepily k obličeji. Vzápětí před ní zastavilo taxi a ona nasedla dovnitř. “Letiště Charlese de Gaullea,” řekla a do podlitiny na líci si vtírala směs deště a slz. “Vite.” A pak, když si vzpomněla na svůj sen, to zopakovala. “Vite.”

*

31

“Řekla bys mi laskavě, co to má sakra znamenat?” rozčileně se dožadoval Jake vysvětlení, držel Honey za loket a strkal ji ke schodům. Přestože šeptal, zuřivost v jeho hlase se nedala zapřít.

“Jasone, uklidni se. Není to tak, jak si myslíš.” “Vážně? A co si vlastně mám myslet?”

“Tohle jsem neměla vůbec v úmyslu.”

Došli na vrchol úzkého točitého schodiště. Jake zaváhal, protože nevěděl, kterým směrem se dát, a prsty zatínal do jamky její paže. Věděl, že ji to bolí, ale bylo mu to jedno. Spíš měl chuť ji zabít. Musel se silou vůle ovládat, aby ji neshodil přes tři patra schodů až dolů do haly. Co kruci dělá v Paříži? V tomhle hotelu? Co měla do činění s Mattie? Co jí napovídala?

Jako by mu Honey četla myšlenky, navrhla: “Mám pokoj v pátém patře. Pojď nahoru, Jasone. Promluvíme si. Všechno ti vysvětlím.”

Aniž si Jake dal čas na rozmyšlenou, hnal Honey o dvě patra výš do pátého poschodí. Co hledala v jeho hotelovém pokoji? Co jeho ženě navykládala, že jí to přivodilo záchvat? Pokud Honey řekla něco, co Mattie rozrušilo, na místě ji uškrtí.

Jenomže Mattie se nezdála být rozrušená, připomněl si. Naopak mu připadalo, že je za přítomnost Honey vděčná, zklamaná, že odchází, a pobouřená Jakeovou nezdvořilostí. Jak Mattie vysvětlí své podivné chování?

“Klíč mám v kapse saka,” ozvala se Honey. “Jestli mě nepustíš, tak se k němu nedostanu.”

Jake uvolnil sevření, sledoval, jak Honey odemyká dveře, a poté, co se nenápadně rozhlédl kolem, ji postrčil do pokoje, který byl úplně stejný jako jejich.

Honey odhodila sako na neustlanou postel a narušila tak zmuchlaná prostěradla, z nichž se uvolnila její typická vůně. Zavanula k Jakeovým nozdrám a připomněla mu společné měsíce, dny a noci strávené v bohémském nepořádku její ložnice. Cítil, že na okamžik jeho zlost polevila, tělo se začalo uvolňovat, ale pak si představil Mattie, jak sedí potlučená a zranitelná na stejné posteli o dvě patra níž, sevřel ruku v pěst a znovu ho popadl vztek. Donutil se odtrhnout oči od lůžka a všiml si, že každé volné místo pokrývají balíčky - na židli, nočních stolcích, a dokonce i na kufru, který ležel na podlaze u okna.

“Začala jsem sbírat francouzské panenky,” vysvětlila Honey, když spatřila, kam směřuje Jakeův pohled. “Nevím, jak je všechny dostanu do letadla …”

“Mě žádné pitomé panny nezajímají,” vyjel Jake. “Chci vědět, co tady děláš?” “Už dávno jsem toužila vidět Paříž,” odpověděla Honey a napřímila ramena v tichém, ale očividném vzdoru.

“Zkrať to, Honey. Proč jsi tady?”

Jeho příkrá slova ji zasáhla s téměř hmatatelnou silou. Ramena jí vzápětí poklesla, jako kdyby ji bodl. Do očí jí vhrkly slzy. “Řekla bych, že je to snad dost jasné,” odpověděla po kratší odmlce a odvrátila se.

“Vysvětli mi to.”

Honey došla k oknu a zahleděla se na ulici zmáčenou deštěm. “Po tom, co se stalo u tebe v kanceláři, jsem byla hrozně zmatená,” začala, polykala slzy a odmítala se na něj podívat. “Zmatená a naštvaná. A vyděšená.”

“Vyděšená?” O čem to mluví?

“Věděla jsem, že tě ztrácím. Že jsem tě ztratila,” ihned se opravila. “Popřel jsi to a já se to taky snažila popírat, i když jsi několik týdnů nevolal. Tehdy

odpoledne v tvé kanceláři, jak to skončilo, jak jsem jen tak odešla, prostě jsem to tak nemohla nechat. Takže jsem zavolala tvé sekretářce, zjistila, kdy budeš pryč, rezervovala si nevratnou letenku, abych nemohla couvnout, zaplatila dopředu hotel a přijela pár dnů před vámi. Vlastně jsem žádný konkrétní plán neměla. Rozhodně jsem nehodlala Mattie prozradit, kdo jsem. Jenom jsem ti chtěla být nablízku, jen pro případ.”

“Pro případ čeho?”

“Pro případ, že bys mě potřeboval. Pro případ, že bys mě chtěl,” dodala šeptem. “Tady nejde o to, co chci já,” namítl Jake. “Já myslel, žes to pochopila.” “Pochopila jsem hodně, Jasone. Víc, než si myslíš. Víc, než si myslím, že to chápeš ty.”

“Co mi to tu vykládáš?”

“Pochopila jsem, že muž, kterého miluju, miluje jinou.” “Tady nejde o lásku,” protestoval Jake. “Jde o nutnost.”

“Jde o lásku,” prohlásila Honey pevně. “Proč ten pojem tak těžko chápeš? Miluješ svou ženu, Jasone. Je to úplně jednoduché.”

Jake zavrtěl hlavou, jako by se snažil zabránit tomu, aby mu její slova pronikla do mozku.

Miluješ svou ženu, Jasone. Je to úplně jednoduché. Miluješ svou ženu, Jasone.

Jasone. Jasone. Jasone. Jasone. “Panebože,” zaúpěl hlasitě.

“Co se stalo?” “Ví to.”

“Cože? Nerozumím ti.” “Mattie to ví.”

“Já to nechápu. Jak by to mohla …?” “Oslovila jsi mě Jasone.”

“Co?”

“Tam dole. Když jsi odcházela, řekla jsi,těšilo mě, Jasone’.”

“Ne, to jsem … Ježíši, ano, je to tak. Myslíš, že jí došlo, že …?”

Jake neodpověděl. V příštím okamžiku vyběhl ze dveří, seběhl po schodech o dvě patra níž do třetího poschodí s Honey těsně v patách. “Zůstaň tady!” nařídil jí, když dorazil na chodbu ve třetím patře a začal bušit na dveře jejich pokoje. “Mattie! Mattie, pusť mě dovnitř! Nechal jsem si tam klíč. Mattie!” zvolal znovu a vycítil její nepřítomnost, vytušil, že je pokoj prázdný, že je pryč. “Mattie!” vykřikl, až se dveře vedlejšího pokoje otevřely a tlustá žena v žlutém žinylkovém županu z nich vystrčila hlavu.

“Američani,” zamumlala si pod vousy, hned nato zmizela v pokoji a zavřela za sebou. “Promiňte,” slyšel Jake, jak Honey na někoho volá. “Mohla byste nám otevřít dveře?”

S kým to mluví? zajímal se Jake, a když se otočil, viděl, že za ní jde po několika zbývajících schodech pokojská.

“Zapomněl jsem si klíč,” vyhrkl chvatně, i když pokojskou jeho vysvětlení očividně nezajímalo. Odemkla jedním z klíčů, které měla navlečené na velkém kovovém kruhu, a pak se beze slova vrátila na schodiště.

“Mattie!” křikl Jake, když vstoupil do prázdné místnosti, a dřív než otevřel skříň a přesvědčil se, že tam stále má oblečení, nahlédl do koupelny. I kufr tady je, pomyslel si s úlevou, přestože si vzápětí uvědomil, že neměla čas ani sílu, natož náladu balit. “Kam sakra šla? Kam mohla jít?”

“Má tady svou hůl,” poznamenala Honey s nadějí v hlase. “Nemůže být daleko.” Ale Jake už vyběhl ze dveří na schodiště, bral schody po dvou, poslední tři přeskočil a hnal se k recepčnímu pultu, kde Chloe Dorleacová se dvěma německými turisty studovala mapu. “Neviděla jste mou ženu?” domáhal se odpovědi Jake. “Ma femme?” vyhrkl, když Chloe Dorleacová odmítla vzít na vědomí jeho přítomnost. “Krucinál!” zakřičel a bouchl do pultu. “Je to naléhavé.”

“Já nevím, kde je vaše manželka,” prohlásila dračice chladně, aniž odtrhla oči od mapy.

“Neviděla jste ji odcházet? Není to ani deset minut.” “V tom vám nemohu pomoci, monsieur,” přišla odpověď.

Jake horečně pátral pohledem po hale. Jeho chování upoutalo pozornost hloučku turistů, kteří postávali poblíž a čekali, až přestane pršet. “Neviděl někdo mou ženu?” doprošoval se u několika bezvýrazných párů očí. “Mluví někdo anglicky?” Odmlčel se a podíval se na ulici. “Neviděl ji někdo? Vysoká, hubená, blond vlasy na ramena. Špatně chodí …”

“Já ji viděl,” ozval se hlásek za obrovskou rostlinou v květináči na druhém konci haly.

Jake si okamžitě klekl a přemlouval vzpírajícího se chlapečka, aby zpoza vysoké

květiny vylezl. “Tys ji viděl?”

“Hraju si na schovku s bráchou,” oznámil mu klučina. “Viděl jsi mou ženu …”

“Divně chodí,” řekl chlapec a zahihňal se. “Kam šla?”

Hošík pokrčil rameny. “Musím se schovat, než mě brácha najde.” “Neviděl jsi, kam šla?”

“Vlezla do taxíku,” vysvětlil hoch. “Nevím, kam jel.”

“Do taxíku?” opakoval Jake. Kristepane, kam to jela? Zvlášť v takovém lijáku. Klučina odběhl a zmizel za rohem, právě když se objevila jeho matka.

“Lanci, kde jsi?” zvolala ustaraně žena. Ježkovy oči, už mám těch hloupostí dost. Přestaň s tím!”

“Nemáme zavolat policii?” slyšel Jake, jak se Honey ptá, když se kolem ní protáhl a řítil se po schodech zpátky nahoru do třetího patra. Oddechl si, když zjistil, že dveře do pokoje zůstaly otevřené. Běžel k nočnímu stolku u manželčiny strany postele, vytáhl zásuvku, a dřív než našel svůj pas a letenku, věděl, že její doklady tady nejsou.

“Kristepane,” vydechl. Padal únavou, krátce přerývaně dýchal a třásl se po celém těle. Dosedl na postel s hlavou v dlaních. “Je pryč,” vydechl, když Honey vešla do pokoje. “Vzala si pas i letenku a teď je zřejmě v půli cesty na letiště.” Honey promluvila tiše a důrazně. “V tom případě se zvedni a padej za ní!”

Letiště Charlese de Gaullea v Roissy je rozsáhlý komplex rozkládající se asi třicet kilometrů severně od Paříže. Má dva hlavní terminály, z nichž ten druhý se nachází několik kilometrů od prvního a je složen ze dvou propojených budov rozdělených na čtyři části. Je zde také zvláštní terminál pro zásobování charterových letů. Celkově má na letišti zastoupení nejméně čtyřicet aerolinií a šestnáct charterových společností. Jake měl dost potíží v tom všem se vyznat, už když sem s Mattie přijeli. Jak si tam poradí ona sama? uvažoval nyní a pobízel taxikáře, ať jede přecpanými pařížskými ulicemi rychleji. I přes blízkost letiště městu, se cestujícím doporučovalo, aby si vyhradili pro jízdu na letiště celou hodinu, a Jake plně chápal proč, zvlášť v tak obtížných dopravních podmínkách jako právě teď. “Nešlo by to trochu rychleji?” naléhal netrpělivě Jake. “Plus vite,” dodal, když řidič zavrtěl hlavou do rytmu vysílených stěračů. “Hlavně abysme se tam dostali živý,” odpověděl mu řidič lámanou angličtinou.

Jake se opřel o popraskané zelené vinylové sedadlo obstarožního taxíku. Alespoň že je letiště Charlese de Gaullea dobře vybavené pro služby tělesně postiženým. K dispozici jsou speciální telefony, stejně jako toalety s umývárnami, výtahy a eskalátory, invalidní vozíky a nosiči zavazadel. Po ruce jsou i asistenti oblečení do speciálně označených uniforem. Najde je Mattie? Bude schopná se dorozumět?

Jake se málem usmál. Ať má Mattie sebevětší potíže, nikdy jí nedělá problémy se domluvit.

Podaří se mu ji najít? Dostihne ji ještě? Je docela dobře možné, že se ani nebude zdržovat vyměňováním letenky. Taky může klidně přijít k první přepážce, kterou uvidí, a nastoupit na první možné letadlo. Má kreditní karty. Nikde není psáno, že musí letět přímo do Chicaga. Může si zvolit třeba New York nebo Los Angeles a teprve pak se starat o další návazný let do Chicaga. Jake si slyšitelně vzdychl a sešlápl pomyslný plynový pedál pod nohama. Mattie je rozrušená. Je rozzlobená. Nedá se odhadnout, co udělá. Musí ji najít!

Taxikář zastavil před terminálem a Jake hodil pár stovek franků na přední sedadlo, aniž se obtěžoval čekat, až mu vrátí nazpět. Vběhl do terminálu a pohledem přelétl veliké monitory s přehledem odletů. “Promiňte,” oslovil jednu z asistentek. “Kde jsou lety do Chicaga?” Dal se do běhu, dřív než ho vyděšená slečna mohla správně nasměrovat.

“Promiňte,” řekl staršímu pánovi, do něhož vrazil. “Excusez-moi,” omluvil se mladé ženě, jejíž kufr omylem odkopl o kus dál. “Dovolte. Excusez-moi.

Excusez-moi,” neustále opakoval Jake, zatímco ve skutečnosti se mu chtělo na všechny zakřičet “uhněte mi ksakru z cesty”. Utíkal nazdařbůh, aniž pořádně věděl kam, a neviděl nic než svůj konečný cíl. “S dovolením. Promiňte.

Excusez-moi.”

A pak ji uviděl. Seděla na vozíku na konci řady navzájem propojených oranžových sedadel z umělé hmoty a dívala se do klína. Dokázala to. Úplně sama. Zavolala si v takovém lijáku taxi a zdolala labyrint rušného letiště bez jakékoli pomoci z jeho strany. Našla správnou přepážku, sehnala vozík a určitě si zajistila místo v letadle na nejbližší let. Páni, to je pašák, pomyslel si Jake a zastavil se, aby se nadechl.

Doslova mu vyrazila dech.

A co dál? uvažoval a znovu probíral všechny možnosti, které vymyslel, že jí řekne, při zdánlivě nekonečné jízdě z centra. Připravil si pár pečlivě zvolených slov na svou obranu a v duchu si nacvičoval několik klíčových frází. Tohle bude jeho vůbec nejdůležitější závěrečná řeč v životě, uvědomil si, když se k ní blížil. Hodně záleží na tom, aby se vyjádřil správně.

Vtom ucítil, jak do něj někdo prudce vrazil. Snažil se udržet rovnováhu, když se kolem něho v opačném směru řítil chlapík středního věku brunátný v obličeji. “Excusez-moi,” zamumlal muž, aniž se zastavil, natož otočil, aby se přesvědčil, jestli se Jake udržel na nohou.

“Ccc,” slyšel Jake, jak někdo zamlaskal.

“Ca va?” zeptal se kdosi. Nestalo se vám nic?

“Děkuju, už je to v pořádku,” odpověděl, napřímil ramena a srovnal krok. “Merci. Merci.” Pohlédl na Mattie.

Dívala se přímo na něho a jejich pohledy se na vteřinu střetly. A hned v následujícím okamžiku se snažila ujet, vymanévrovat vozík z místa, kde vězel, kola se natáčela sem a tam, odmítala se rozjet, zatímco se Mattie pokoušela uvolnit brzdu.

“Mattie! Mattie, prosím tě!” Jake se k ní rozběhl a jeho pečlivě nachystaná slova se s každým krokem vytrácela. Mattie se podařilo odbrzdit a vozík vystřelil vpřed, až mu málem přejel prsty u nohou. “Uhni mi z cesty, Jakeu!” vykřikla Mattie.

“Mattie, prosím tě, poslouchej mě.” “Nějaké potíže?” zeptal se kdosi.

Jake se ohlédl a spatřil, jak nějaký svalnatý mladík, který měl na batohu vyšitou americkou vlajku, vstává ze židle.

“Nic se neděje,” vyhrkl Jake. “Mattie …”

“Mám dojem, že ta paní s vámi nechce mluvit,” nedal se odbýt mladý muž. “Heleďte, nepleťte se do toho.” Jake jí zabránil v pokusu mu uniknout.

“Není to Jake Hart, ten právník?” zeptal se ženský hlas. “Viděla jsem nedávno jeho fotku na obálce časopisu Chicago.”

“Vážně?” ozvala se její společnice.

“Určitě je to on. Ta žena na vozíku ho oslovila Jakeu.”

“Ta žena je moje manželka,” vyjel Jake, rozzlobeně se otočil a zadíval se na pasažéry čekající na let do Chicaga, kteří se krčili na sedadlech. “A nutně si s ní potřebuju promluvit.”

“Vrať se do hotelu, Jakeu!” křičela na něj Mattie. “Čeká tam tvoje milenka.” “No nazdar,” prohodil kdosi.

“Prosím tě, Mattie, není to tak, jak si myslíš.”

“Nepokoušej se mi namluvit, že to není Honey Novaková,” řekla Mattie. “Neopovažuj se tímhle způsobem urážet mou inteligenci.”

“Ale já to nepopírám.”

“Chceš mi snad říct ještě něco, co by mě mohlo zajímat?”

“Vůbec jsem netušil, že je v Paříži,” začal Jake a zdálo se mu, že pravda zní mnohem nepřesvědčivěji než jakákoli jiná výmluva, kterou by si vymyslel. Odkdy slouží pravda jako obhajoba? došlo mu. Copak se za ta léta praxe vůbec nepoučil? “Mattie, prosím tě, věř mi. Rozešel jsem se s ní. Strašně dlouho jsem ji neviděl.”

“Tak jak se dozvěděla o naší cestě? Jak věděla, kde budeme bydlet?” “Přišla za mnou do kanceláře …”

“Vždyť jsi právě řekl, že jste se dlouho neviděli.”

Jake se bezmocně rozhlédl po čekárně a cítil se jako nejistý svědek před soudem. “Bylo to jen na chvilku. Objevila se bez ohlášení.”

“Zřejmě to dělá dost často.”

“Dokud jsem ji neuviděl v našem pokoji, vůbec jsem neměl ponětí, že je v Paříži.”

Mattie zavrtěla hlavou a hořce se rozplakala. “Nemohls počkat, viď? Nemohl sis nechat ujít romantickou cestu do Paříže. Nemohls ji promarnit se svou nemocnou manželkou.”

“To není pravda, Mattie. Ty víš, že to není pravda.”

“Jak to je, Jakeu?!” zanaříkala a její muka byla téměř hmatatelná. “Trvá mi moc dlouho umřít?”

Ze rtů několika přihlížejících unikl hlasitý vzdech. “Mattie …”

“Chceš slyšet něco legračního?” pokračovala Mattie. “Líbí se mi. Je opravdu sympatická. Gratuluju. Jake Hart má vynikající vkus, pokud jde o ženy.” “Povídala jsem ti, že je to on,” zašeptal ženský hlas.

“Vrať se k ní, Jakeu,” vyzvala ho Mattie a její rozhořčení vystřídala rezignace. “Miluje tě.”

“Já ale nemiluju ji,” řekl prostě. “Tak to jsi hlupák.”

“Bůhví, že máš pravdu.”

Na okamžik mu připadalo, že Mattie možná roztaje, že mu přece jen uvěří. Ale pak jí náhle zastřela oči clona nového odhodlání a znovu se pokusila vycouvat z malého prostoru, jenže ruce jí bezmocně klouzaly po stranách vozíku. “Rozjeď se, sakra!” Jake instinktivně napřáhl ruce, aby jí pomohl. “Zmiz, Jakeu!” zakřičela. “Jdi pryč. Já tě nepotřebuju.”

“Ty mě možná nepotřebuješ, ženská, ale já potřebuju tebe, hergot!” zaječel, až ho to samotného překvapilo. “Miluju tě, Mattie,” slyšel sám sebe říkat. “Miluju tě.”

“Ne,” namítla Mattie. “Prosím tě, tohle neříkej.” “Miluju tě,” opakoval Jake a klekl si před vozík. “Vstaň, prosím tě. Už nemusíš nic předstírat.”

“Já to nepředstírám, Mattie. Miluju tě. Prosím, věř mi. Miluju tě. Miluju.” Nastala dlouhá odmlka. Jako by všichni kolem nich zatajili dech. Jake cítil svůj vlastní stále ještě v plicích. Nemůže bez ní dýchat, uvědomil si. Co si počne, když ho teď opustí?

“Já tě miluju,” zopakoval a pohledem se jí vpíjel do očí, dokud se mu ty jeho nezamžily slzami. “Miluju tě,” ujistil ji znovu. Co víc má ještě dodat?

Další pauza. Delší než ta první. Nekonečná. “Já miluju tebe,” zašeptala Mattie.

“Ach bože,” vzlykl Jake. “Strašně moc tě miluju.”

“Já tě taky strašně moc miluju,” opakovala po něm Mattie a společně s ním plakala.

Miluju tě, miluju tě, miluju tě, miluju tě.

“Vrátíme se do města a najdeme si jiný hotel,” začal Jake.

“Ne,” přerušila ho Mattie a neobratně ho pohladila po tváři. Vzal ji za ruku, přidržel ve své a vtiskl na ni polibek. “Už je čas, Jakeu,” řekla mu a Jake smutně, ale chápavě přikývl. “Je načase se vrátit domů.”

*

32

Ve čtyři odpoledne, o dva dny dřív, přiletěli do Chicaga. “Něco se stalo,” upozornila Mattie, když limuzína zastavila před vchodem do jejich domu. Na příjezdové cestě vedle matčina otlučeného zeleného plymouthu stála cizí bílá dodávka. Proč je tady její matka? divila se Mattie a přečetla si pečlivě vyvedené logo na boku dodávky. Capillettiova úklidová služba, hlásala kudrlinková červená písmena.

“Nedělej předčasné závěry,” varoval ji Jake, zaplatil řidiči a pomohl Mattie vstát ze zadního sedadla limuzíny.

“Myslíš, že se k nám někdo vloupal? Nebo hořelo?” Mattie pátravě prohlížela předek domu, zda tam nejsou stopy po kouři.

“Všechno vypadá normálně.”

“Haló?” zvolala Mattie, když Jake otevřel dveře. “Haló? Mami?!” Mattie nervózně vešla do haly. Vtom kolem nich prošla nějaká žena v džínsách, plandavé košili se šátkem na hnědých vlasech a velkým zeleným pytlem na odpadky v ruce a zamířila do kuchyně. Usmála se. “Kdo jste?” zeptala se Mattie. “Co se děje?”

“Martho?” zavolala na ni matka seshora, zatímco cizí žena zmizela v kuchyni. “To jsi ty?”

“Mami? Co se to tu děje?”

“Snaž se nerozčilovat,” nabádal ji Jake.

“Jste tu dřív,” prohodila Viv místo pozdravu, když seběhla po schodech a dole se náhle zastavila. Stejně jako žena v jejich kuchyni byla i ona oblečená v džínsách a volném triku. Šedé vlasy měla vzadu na hlavě neuměle sčesané do culíku a většina z nich byla spíš než uvnitř červené spony mimo ni. “Čekaly jsme, že přijedete až za pár dní.”

“Co to všechno má znamenat?” zeptala se opět Mattie, aniž se obtěžovala jejich předčasný příjezd vysvětlit.

“Není to tak hrozné, jak to vypadá,” začala matka. “Možná bychom si měli sednout.”

“Co se tady děje?”

“Konal se tu večírek. Bohužel se to trochu vymklo z ruky. Doufala jsem, že než přijedete, bude už všechno dávno uklizené.”

“Tys pořádala večírek?” zeptala se nevěřícně Mattie. Copak matka někdy hostila někoho jiného než své psy?

“Radši si sedneme,” naléhavě je vybídla Viv, když z Jakeovy kanceláře vyšel

statný mladík v bílém tričku a černých džínsách a nesl fotografii od Raphaela Goldchaina, kterou Jake nedávno zakoupil a jejíž rám byl prasklý, sklo rozbité a snímek dráždivě oblečené krásky rozříznutý nad jejím zadečkem na dvě úhledné poloviny.

“Co mám udělat s tímhle?” zeptal se mladík a zamával spodní půlkou fotografie, takže se dívčina polonahá zadnice vyzývavě zavlnila.

Jake okamžitě přiskočil k mladíkovi a vytrhl mu obraz z mozolnatých rukou. “Probůh, co s tím je? Kdo to provedl?”

“To se policie snaží zjistit,” vysvětlila Mattiina matka. “Prosím vás, pojďte do obýváku a sedněte si. Musíte být po cestě unavení.”

Mattie sledovala, jak Jake upustil rozpůlenou fotografii na zem a na tváři se mu zrcadlí tatáž nevěřícnost jako na její. Co se tady přihodilo? Najednou se jí zatočila hlava a udělalo mdlo. Jake ji zachytil do náruče, odvedl do obývacího pokoje a usadil na okraj ultrasemišové pohovky, jejíž kdysi hladký povrch byl potřísněný pivem a popelem.

“Ultrasemiš je prý něco jako zázračná látka,” poznamenala matka. “Pan Capiletti tvrdí, že tu pohovku určitě vyčistí tak, že bude jako nová.”

“To byl pan Capiletti?” zeptal se Jake a pokývl směrem k hale.

“Jeho syn. Je to rodinný podnik. Když jste přišli, možná jste viděli paní Capilettiovou.”

“Co dělají všichni ti Capilettiové v mém domě?” domáhala se odpovědi Mattie a přemítala, jestli se náhodou neoctla v jednom ze svých víc než absurdních snů. To je ono, usoudila, a při tom pomyšlení se jí tělo uvolnilo. Pořád ještě letí nad Atlantikem, hlavu má přitulenou k Jakeově hrudi a ozvěna jeho miluju tě jí zní v uších. Každou chvilku se probudí, namlouvala si, a on bude pořád ještě vedle ní a stále jí bude šeptat slova, na která čekala celý život.

Jenomže i když se Mattie snažila samu sebe přesvědčit, že je to jen další hloupý, nesmyslný výplod její přebujelé fantazie, věděla, že je naprosto bdělá, že opravdu sedí na pohovce pokryté popelem a znečištěné pivem uprostřed čehosi, co připomíná válečnou zónu, ale ve skutečnosti je to jejich obývací pokoj. “Byl tady večírek?” zeptala se znovu a její pohled utkvěl na dvou růžovozlatých křeslech, jejichž potah byl rozřezaný podél vertikálních pruhů, na krátkém klavírním křídle, jehož souměrné černé nohy byly poškrábané a zničené, na gobelínovém koberci, jehož povrch byl zaneřáděný drobky a jiným nepříliš identifikovatelným svinstvem, na obraze od Kena Davise, který byl potřísněný čímsi, co vypadalo jako syrová vejce.

“Na to jsem se bála sáhnout,” pronesla matka, když viděla, kam směřuje pohled její dcery. “Měla jsem strach, že když to zkusím vyčistit, setře se i malba.” “Kdy se to stalo?”

“V sobotu večer.”

A najednou jí to, k čemu tady došlo, bylo úplně jasné. Mattie vzdychla, zavřela oči, opřela se o pohovku a do nozder jí stoupal vyčpělý pach cigaret a na jazyku se jí usadila hořká pachuť rozlitého piva. “Kim,” konstatovala Mattie bezvýrazným hlasem.

“Nemohla za to,” přispěchala s vysvětlením její matka. “Snažila se jim v tom zabránit. To ona zavolala policii.”

“Tys jí dovolila, aby si tu udělala mejdan?” Jake pevně svíral manželčinu ruku. “Ne,” přiznala Viv po chvilce. “Oznámila mi, že jde někam na párty. Neřekla mi kam.”

“Jen se zapomněla zmínit, že ona je hostitelkou tohohle malého mecheche,” poznamenal Jake.

“Prý mělo přijít jen pár spolužáků, ale zřejmě se sem dostali i lidi, které nikdo nepozval. Kim je prosila, ať odejdou, ale oni odmítli. Pak se to zvrtlo a došlo na nejhorší. Kim zavolala policii, ale ti výtržníci nebo kdo to byl, zmizeli dřív, než policie dorazila. Ještě předtím naneštěstí stačili nadělat pořádný binec. Capilettiové jsou tady už od rána. Největší škodu utrpěl dolejšek. Musíte si zkontrolovat, jestli něco nechybí.”

“Padající muž,” vyhrkla Mattie, čímž měla na mysli malou bronzovou sošku od Ernesta Trovy, která stávala vedle piana. “Je pryč.”

“Ten srandovní plešatý chlápek, co vypadá trochu jako Oscar?” zeptala se Viv a Mattie přikývla. “Policie ho našla venku na trávníku před domem. Myslela jsem si, že je to nějaký zvláštní umělecký mlýnek na pepř, tak jsem ho dala do kuchyně.”

“Tys myslela, že je to mlýnek na pepř?” podivila se upřímně Mattie. “Nikdy jsem o sobě netvrdila, že se vyznám v umění,” bránila se matka. “Kde je Kim teď?” zeptal se Jake.

“Po škole se chystala jít k Rosemary Colicosové,” informovala je Viv. Jakeu, prosím tě, nebuď na ni moc zlý. Vím, že provedla velkou hloupost, ale je to

hodná holka. Opravdu hodná. Z toho, co se stalo, byla strašně zničená. Vím, že už přemýšlí, jak vám to vynahradí. Prý si sežene v létě brigádu a zaplatí všechno, co nepůjde uhradit z pojištění.”

“Tady nejde o peníze.”

“To vím.” Viv se opatrně posadila na zlatorůžově pruhované křeslo. “Ona to ví taky.”

Mattie si všimla, jak se kousek roztržené látky snesl matce na klín. Stejně si plánovala, že křesla nechá nově potáhnout, pomyslela si Mattie bezděky.

“Tak co vaše cesta?” zeptala se matka, jako kdyby za těchto okolností bylo naprosto normální takhle se ptát, jako by na té situaci nebylo nic divného či neobvyklého, jako kdyby každý, kdo se předčasně vrátí domů z ciziny, našel dům v troskách.

“Cesta?” opáčila Mattie otupěle. “Byla to nádhera.” “Jaké jste měli počasí?”

“Báječné.”

“Až na včerejšek,” slyšela, jak Jake říká. “Včera strašně lilo.” “To teda jo.”

“A viděli jste všechno, co jste si naplánovali?” “Skoro nic nám neuniklo,” potvrdil Jake.

“Neměli jste problémy s cestováním?”

“Vůbec žádné,” odpověděl Jake a zadíval se na Mattie, která civěla přímo před sebe na prázdné místo, kde stála soška od Trovy. “Mattie, je ti něco?”

“Myslela si, že je to mlýnek na pepř,” hlesla Mattie. Absurdita jejich příjezdu domů na ni dolehla s takovou silou, že sotva dýchala.

A najednou se Mattie rozesmála, chechtala se tak bezuzdně, až měla pocit, že pukne smíchy. A Jake se rozesmál spolu s ní. Dokonce i její matka, která jí alespoň bez jednoho ze svých milovaných psů připadala jako neúplná, se smála také, ačkoli ostražitý výraz v jejím obličeji naznačoval, že si zase není tak docela jistá, čemu se vlastně řehtají.

“Možná bys měla jít nahoru a lehnout si,” navrhla jí Viv. “Nahoře zas takový nepořádek není, ale pro jistotu jsem vám dala čisté povlečení. Myslím, že si opravdu potřebuješ odpočinout,” pokračovala přes jejich nevázáný chechtot. “Já se s Capilettiovými postarám o dolejšek. A vy si zítra zavolejte pojišťováka. Kim dneska bude spát u mě.”

“Děkuju,” podařilo se Mattie vykviknout mezi záchvaty řehotu.

“Vyřiď Kim, že ji vyzvednu zítra po škole,” řekl Jake, když jejich smích umlkl. “A pověz jí, že ji máme rádi,” dodal tiše a pomohl Mattie vstát.

Viv přikývla a zvedla se z křesla.

“Mami?” Dceřin hlas ji zastavil, dřív než došla do haly. “Ano, Martho?”

“Děkuju,” řekla Mattie. “Moc to pro mě znamená, když vím, že se na tebe můžu spolehnout.”

Mattie viděla, jak matce ztuhla ramena. Beze slova přikývla a odešla z pokoje.

Mattie nahoře odpočívala natažená na posteli, když slyšela, jak se vchodové dveře otevřely a zase zavřely, na schodech zaslechla kroky a vzápětí se ve dveřích objevila Kim. Přes vyšisované džínsy měla žluté tričko se zipem a jako obvykle pouhý pohled na její nezkaženou krásu bral Mattie dech. Rozkošná malá paní učitelka Grundyová, pomyslela si Mattie. Má vůbec ponětí, jak je krásná? “Ahoj,” pozdravila ji Mattie.

Připravovala se na tento okamžik od chvíle, co Jake odjel, aby vyzvedl Kim ve škole, znovu a znovu upravovala svou polohu na posteli, pokoušela se najít vhodný kompromis mezi vzpřímenou a ležérní, v hlase hledala rovnováhu mezi přísností a laskavostí a současně vyzkoušela nesčetné množství způsobů, jak se má k dceři zachovat, ale veškeré její úsilí se vytratilo, když uslyšela to prosté slůvko “ahoj”.

“Jak ti je?” zachvěl se v prostoru mezi nimi Kimin hlas. Zastrčila si několik imaginárních pramínků vlasů za uši a podívala se k zemi.

“Dobře. Lisa mě dnes večer přijde vyšetřit. A co ty?” Kim pokrčila rameny. Do pokoje vešel Jake. “Dobrý.” Mattie poplácala okraj postele. “Neposadíš se?”

Kim se podívala z Mattie na otce, jako by si nebyla jistá, komu ta výzva patřila, pak zase pohlédla na Mattie, zavrtěla hlavou a spodní ret se jí nebezpečně zachvěl.

“Pověz mi, co se stalo,” vybídla ji Mattie tiše.

“Zvorala jsem to,” řekla Kim na svou obranu. “Pozvala jsem k nám pár lidí. Myslela jsem si, že je uhlídám, ale …”

“Vím, co se na tom večírku stalo,” přerušila ji Mattie. “Chci vědět, co se děje

s tebou.”

“Nerozumím ti.” Kim se prosebně podívala na otce. “Co se v tobě odehrává, Kiminko?” zeptal se Jake.

Kim pokrčila rameny a zasmála se. Byl to krátký, ostrý zvuk a hrozilo, že se při kontaktu se vzduchem otupí. “Mluvíte jako moje terapeutka.”

“Promluv si o tom s námi, zlatíčko.”

“Není o čem. Odjeli jste. Udělala jsem mejdan. Byla to chyba, takže se omlouvám.”

“Byla jsi naštvaná, protože jsme odjeli?” zeptala se Mattie. “Naštvaná? Vůbec ne. Proč bych měla bejt naštvaná?” “Protože jsme tě nevzali s sebou.”

“To je blbost. Nejsem malá.” Kim nervózně přenesla váhu z jedné nohy na druhou. “Kromě toho, jak bych s váma mohla jet? Mám školu a beztak to byla vaše dovolená. Chápu to.”

“To, že něco chápeš, ještě neznamená, že se s tím snáz vyrovnáš,” podotkl Jake. “Co tím chceš naznačit? Že jsem to podle tebe udělala schválně?”

“Nikdo netvrdí, žes něco udělala schválně,” ozvala se Mattie.

“Protože jsem byla naštvaná, že jste odjeli? To jste tím chtěli naznačit?” “A bylas?” otázal se Jake.

Kim horečně těkala pohledem po místnosti, jako by hledala únikovou cestu. “Ne. Ovšemže ne.”

“Ani trochu ses na mě nezlobila, že jsem ti odvedl matku?” vyzvídal dál. “Vždyť jsi její manžel, ne?”

“I když ne moc dobrý, jak jsi několikrát zdůraznila.” Jakeův hlas zněl klidně, dokonce laskavě. “Pokud tady vůbec existovalo nějaké manželství,” připustil, “pak to bylo mezi tebou a tvou matkou. Bůhví, že jsem byl pořád pryč.” Odmlčel se a očima žádal Mattie i dceru o odpuštění. “Skoro šestnáct let jsi měla mámu jen pro sebe, Kiminko. A pak se rázem všechno změnilo. Maminka onemocněla. Já se vrátil domů. A ty ses cítila čím dál odstrčenější. A potom mámu seberu, odjedu s ní do Paříže a tebe necháme doma.”

“No a co? To jsem něco jako odkopnutá manželka? Tohle mi chceš namluvit?” “Přesně to tím chci říct,” přisvědčil Jake. “A ty ses cítila opuštěná, zrazená a vyděšená, protože sis myslela, že mámu ztrácíš. To já jsem ta druhá ženská, Kiminko,” přiznal se smutným pousmáním. “A vůbec ti nevyčítám, že se zlobíš.” Kim se bezmocně podívala k oknu, kroutila zoufale rty, jako by se doslova pokoušela strávit všechno, co jí otec řekl. “Takže stručně shrnuto, tvrdíš, že jsem na tebe byla naštvaná, protože jsi mě tady nechal, odvedl mi mámu, a já si kvůli tomu pozvala bandu lidí, jelikož jsem věděla, že zdemolujou barák? Je to tak?”

“Je?”

“Ne! Ano! Možná!” vykřikla Kim téměř jedním dechem. “Já nevím. Nevím.” Začala přecházet ve stále se zmenšujících kruzích mezi postelí a oknem. “Třeba jsem na vás byla rozzlobená, že jste odjeli a nechali mě tu. Možná jsem fakt pozvala ty lidi, protože jsem tušila, že se něco takovýho zřejmě stane. Snad jsem vážně chtěla, aby se to stalo. Já nevím. Já už prostě nic nevím. Jenom vím, že je mi to hrozně líto,” vzlykala. “Moc mě to mrzí. Strašně moc.”

“To nic, holčičko,” chlácholila ji Mattie a toužila dceru ukonejšit ve svém náručí.

“Seženu si brigádu. Všechno zaplatím.” “Něco vymyslíme,” dodal Jake.

Kim se roztřásla ramena a obličej kolem otevřených úst se jí rozplýval jako rozehřátý vosk. “Půjdu bydlet k babičce. Vím, že mě u sebe nechá.”

“To opravdu chceš?” “Chcete to vy?”

“Chceme, abys tady zůstala s námi.” Mattie začaly po tvářích téct slzy. “Ale proč? Jsem tak hrozná. Proč byste mě vůbec chtěli?”

“Nejsi hrozná.”

“Podívejte, co jsem provedla!” naříkala Kim. “Nechala jsem je zničit dům. Dovolila jsem jim, aby zdemolovali všechny věci, který máte rádi.”

“Mám ráda tebe,” zdůraznila Mattie a znovu poplácala prázdné místo na posteli. “Prosím tě, sedni si, Kim. Dovol mi, ať tě obejmu.”

Kim se zvolna posadila na postel a zhroutila se matce do náručí.

“Jsi jen malá holčička, která udělala chybu,” chlácholila ji Mattie, políbila na čelo a zesláblými prsty jí vyndávala sponky z vlasů, dokud se neuvolnily a nerozprostřely po ramenou. “Jsi moje hodná holčička. A mám tě moc ráda.”

“Já tebe taky. Je mi to tak líto, mami. Strašně líto.” “Já vím, broučku.”

“Všechny tvý věci …”

“Jsou to jenom věci,” mínila Mattie a na rtech se jí nečekaně objevil úsměv. “Umělecké mlýnky na pepř.”

“Cože?”

“Věci se dají nahradit, Kiminko,” poznamenal Jake a přistoupil k posteli. “Co když ne?”

“Pořád to jsou jen věci.”

“Takže ke mně necítíte nenávist?”

“Jak bychom tě mohli nenávidět?” divila se Mattie.

“Milujeme tě,” ujistil ji Jake a uvelebil se na posteli. “To, že nejsme nadšení z toho, cos provedla, ještě neznamená, že tě nemáme rádi nebo tě přestaneme milovat.” Mattie sledovala, jak vztáhl ruku, odstranil ještě pár sponek, které trčely Kim z hlavy, a něžně jí pohladil hedvábné vlasy.

V příštím okamžiku se mu Kim s pláčem vrhla do náruče. Jake ji několik minut objímal, pak beze slova, aby dceru nevyrušil, natáhl ruku a dotkl se Mattiiných prstů. Všichni tři pak seděli ve svém malém uzavřeném kruhu, dokud se nesetmělo.

*

33

Na terase vedoucí z kuchyně seděla Mattie na invalidním vozíku a pozorovala, jak její dcera plave. Bylo chladno, chladněji, než je koncem září obvyklé, a z přetopeného bazénu se vznášela oblaka páry. Očima pozorně sledovala půvabné oblouky dceřiných paží rozrážejících vodu, pravidelné pohyby nohou pohánějících její dlouhé, pružné tělo dopředu a tmavě blond vlasy volně plynoucí za její hlavou. Jako nádherná mořská víla, pomyslela si Mattie a představovala si, že plave vedle dcery. Zachvěla se.

“Není vám zima, paní Hartová?” ozval se hlas odkudsi za ní.

“Trošku,” podařilo se jí s velkým úsilím vyslovit. Vzápětí Matně ucítila, jak jí ramena zahalil kašmírový šál. “Děkuju, Auroro,” zašeptala, ale nebyla si jistá, zda ji drobná mexická hospodyně, kterou Jake najal počátkem léta, vůbec slyšela. Poslední dobou byl její hlas tak slabý, tak tichý. Každé slovo ji stálo velkou námahu. A nejen ji. Pokoušela se mluvit, ubránit se tomu, aby se nezadusila vlastními myšlenkami, a její okolí se snažilo ze všech sil jí naslouchat a porozumět tomu, co jim chce říct.

“Pojď ke mně, Georgei,” zavolala Kim na hravé štěně, které pobíhalo podél bazénu, zatímco plavala. “Voda je fakt teplá.”

George odmítavě zaštěkal, vyhopkal po schodech na terasu, skočil Mattie do klína a olízl jí tvář. Ten nemá problémy, aby mu rozuměli, pomyslela si Mattie a vychutnávala dotek jeho mokrého jazýčku na svých rtech. Kim jí z bazénu vesele zamávala a pokračovala v plavání.

“Ne, ne,” napomenula Aurora psíka, vzala ho z Mattiina klína a postavila na prkna z cedrového dřeva. “To se nedělá olizovat paní Hartové pusu.”

“To nevadí, Auroro,” pokusila se Mattie vyslovit, ale místo toho se rozkašlala a hned nato začala zoufale lapat po dechu. V uplynulých měsících, když se snažila dostat do plic vzduch, házela kolem sebe rukama, ale nyní jí hubené paže mrtvě visely podél těla a zkroucené prsty měla spořádaně složené v klíně. Pouze hlava se jí pohybovala a s každým přiškrceným nadechnutím se jí divoce zmítala na ramenou.

“To nic. To nic není,” opakovala Aurora klidně. Už při těchto příhodách nepodléhala panice a soustředěně se dívala Mattie do očí, dokud křeč nepolevila. “To nic není,” opakovala, utírala jí slzy papírovým kapesníčkem, hladila ji po vlasech a poplácávala po rukou, které jí nebyly k ničemu a spočívaly na stejně nepoužitelných nohou. “Chcete se něčeho napít? Trochu vody, nebo džusu?”

“Vodu,” hlesla Mattie, ale slyšela jasně jen první slabiku, ta druhá zmizela jako pára nad bazénem do chladného vzduchu.

Jakmile se Aurora vzdálila do kuchyně, George znovu skočil Mattie do klína, a než jeho jazyk nedočkavě zmizel v její levé nosní dírce, dvakrát jí olízl rty. Mattie se zasmála. Štěňátko se jí zatím pohodlně uvelebilo na klíně a chlupatým tělíčkem jí zahřívalo studené ruce, takže měla pocit, jako by si natáhla beránkové palčáky. Jak je to staré přísloví? Štěstí je jako teploučké štěně? Tak tohle opravdu sedí, pomyslela si Mattie pobaveně a dívala se, jak psík zavřel oči a okamžitě usnul. Stačí pouze, když mu zajistí útulné místečko, v kterém se schoulí, a hned ji má rád. Bezvýhradně.

A ona má ráda jeho, uvědomila si s nemalým údivem. Po všech těch letech, kdy odmítala byť jen uvažovat, že vpustí psa do domu, je do něho naprosto zblázněná a totálně zamilovaná až po uši. Takový mazlíček, pomyslela si a zatoužila ho pohladit.

“Ale ne, šup dolu!” vykřikla Aurora a odehnala George z jejího klína, než se

Mattie zmohla na protest. Aurora k jejím rtům zvedla sklenici s vodou. Mattie si nepatrně lokla a cítila, jak jí tekutina obtížně protéká hrdlem. “Dejte si ještě,” vybídla ji Aurora.

Mattie zavrtěla hlavou, přestože měla žízeň. Jenže čím víc pila, tím víc musela na malou, a Mattie si časem vypěstovala hrůzu z nutkání na přirozenou potřebu. Jedna z mnoha věcí, kterou na své nemoci nesnášela a nenáviděla ze všeho nejvíc, bylo to, jak člověka zbavuje toho, co kdysi považoval za samozřejmé - pohyblivosti, svobody, soukromí a nakonec, což bylo nejkrutější, důstojnosti.

Dokonce nemohla jít sama ani na záchod. Potřebovala, aby ji tam někdo odvezl, zvedl ji z vozíku a svlékl, posadil na sedátko a utřel ji, až bude hotová.

Auroru jim seslalo samo nebe. Všechny tyto věci vykonávala bez reptání. Stejně jako Kim a Jake, když Aurora odešla domů. Ale Mattie nechtěla, aby si její dcera hrála na ošetřovatelku nebo aby jí manžel utíral zadek. “Musíš jíst a pít,” nabádali ji všichni. “Aby sis zachovala sílu.” Ale Mattie už unavovalo udržovat se při síle. Copak má cenu být silná, když člověka stejně musí krmit, přenášet a utírat mu zadek? To vynucené zacházení jako s dítětem ji unavovalo. Může se to táhnout dlouhé roky a ona rozhodně nechce, aby si ji takhle pamatovali. Má toho dost. Chce zemřít alespoň s minimem důstojnosti.

Je čas.

“Brrr,” vykvikla Kim, když opustila bazén a zahalila se do několika vrstev velikých tmavočervených osušek. “Jak se vyleze, tak je hrozná zima.” George se jí okamžitě octl u nohou a dychtivě jí olizoval vodu z prstů. “Tak co tomu říkáš?” zeptala se Kim, když vyběhla po schodech s Georgem v patách. “Padesát délek. To je slušný, co?”

“Nepřeháněj to,” vysoukala ze sebe Mattie pomalu a tiše. “Nebudu. Jak mě to bude pokoušet, hned přestanu. Slibuju.”

Mattie se usmála. Dny trestného cvičení a sledování všeho, co sní, díkybohu pominuly. Kim přešla do jiné školy a k slibnému začátku. Stále chodila jednou týdně stejně jako Jake k Rosemary Colicosové. Někdy se k ní vydali spolu. Kim s otcem se každým dnem čím dál víc sbližovali.

Je čas.

“V kolik hodin je ten zápas?” zeptala se Mattie, když se k ní Kim naklonila, aby ji slyšela.

“Myslím, že táta říkal v sedm.” Podívala se na hodinky. “Asi bych se měla jít nachystat. Už bude pět. Chci si ještě umýt vlasy.”

Mattie přikývla. “Běž. Honem.”

Kim se sehnula, políbila matku na pohublou líc a Mattie vnímala hebkost chladné dceřiny tváře.

“Víš, jak moc tě mám ráda, viď?” zeptala se Mattie.

“Já tebe taky,” přisvědčila Kim, popadla George a vběhla dovnitř, dřív než Mattie stačila cokoli dodat.

“My už taky půjdeme dovnitř,” poznamenala Aurora, otočila s Mattie vozík a odvezla ho do kuchyně.

Co když nechci jít dovnitř? přemítala Mattie, ale věděla, že nemá smysl protestovat. Už pozbyla veškerou rozhodovací schopnost, což bylo to poslední z jejích postupně ubývajících základních práv. K čemu je rozhodování dobré, když ho člověk není s to ovlivnit? Mattie Auroře nic nevyčítala. Nikomu nic nevyčítá. Ani ji už nepřekvapuje dobře míněná necitelnost ostatních. Komu prospěje, když se bude rozčilovat? To, co se s ní děje, není ničí vina, ani její matky, ani její vlastní, ani Boha. Pokud existuje Bůh, usoudila Mattie, on na ni tu nemoc nepřivolal. Ani nemohl udělat nic, čím by ji zmírnil. Poté, kdy celé měsíce pozorovala, jak její tělo rovnoměrně ubývá na váze a celé se bortí, kdy cítila, jak jí povolují svaly, protahují se a deformují rysy, jako by ji uvěznili v zrcadlovém bludišti, nakonec podlehla tomu, co Thomas Hardy kdysi popsal jako “vlídná lhostejnost vesmíru”. Byl to Hardy, nebo Camus? zamyslela se nyní Mattie a byla příliš unavená na to, aby si vzpomněla.

Cítí se tak unavená. Je čas.

Je nejvhodnější doba, ale zároveň ta nejhorší, citovala Mattie v duchu Charlese Dickense. O tom není pochyb.

Nejhorší rok jejího života. Nejlepší rok jejího života. Poslední rok jejího života. Je čas.

“Ahoj, lásko, jak ti je?” Mezitímco Aurora zamykala skleněné posuvné dveře, do kuchyně vešel z haly Jake.

Mattie se usmála jako pokaždé, když se na manžela podívala. Během uplynulých měsíců shodil pár kilo a ve vlasech mu přibylo několik šedých pramínků jako

vedlejší produkty její zákeřné choroby, ale pořád vypadal nádherně jako vždycky, možná jen o trochu distingovaněji. Tvrdil, že úbytek na váze a šediny jsou cena, kterou musel zaplatit za to, že začal pracovat. Ne že by se vrátil k Richardsonovi, Buckleymu a Langovi, ale během léta byl požádán o konzultaci v několika obtížných případech a kontaktovalo ho také pár dalších mladých

právníků-odpadlíků, kteří zvažovali, že si počátkem příštího roku založí vlastní firmu. Ani nápad, odmítl je Jake, který prohlašoval, že je spokojený, když může dělat ve své domácí kanceláři. Ale Mattie si přece jen všimla zápalu v jeho očích, kdykoli s nimi mluvil, a věděla, že mu chybí vzrušení každodenního boje zblízka. Jak dlouho ho může takhle brzdit? Co víc pro ni ještě může udělat, než co pro ni dosud učinil? Vždyť se ho nemůže ani dotknout, pomyslela si, když k ní Jake sklonil rty.

Je čas.

Všechno se postupně tříbí. Soukromý detektiv, kterého Jake najal, aby našel jeho bratra, přišel na několik slibných stop. Prý existují tři Nicholasové Hartové, kteří jsou ve stejném věku a odpovídají Nickově obecnému popisu - jeden na Floridě, další ve Wisconsinu a třetí na Havaji. Je možné, že jeden z těchto mužů je Jakeův bratr, a i kdyby nebyl, alespoň se podnikly první kroky. Není třeba, aby Mattie zůstávala a hlídala, až Jake překročí cílovou čáru. Už vyhrál, přemítala a vychutnávala dotek jeho rtů, které něžně setrvávaly na jejích. “Příští týden začíná nová výstava fotografií v galerii Pende,” oznámil jí Jake a posadil se na kuchyňskou židli, aby byl v úrovni jejích očí. “Napadlo mě, že bychom tam v sobotu zašli a vzali s sebou Kim.”

Mattie přikývla. Jake nahradil fotografii Raphaela Goldchaina, která byla zničena, novou, a Kim mu splácela deset dolarů týdně z kapesného. Důsledkem toho si na ni začala dělat téměř majetnický nárok a vyvinul se u ní opravdový zájem o fotografování.

“Uvažoval jsem, že bychom Kim koupili nový fotoaparát,” poznamenal Jake, jako by Mattie četl myšlenky. “Ten, co má, je až moc jednoduchý.”

Mattie opět přikývla.

“Božínku, skoro nám došlo mléko,” prohlásila Aurora, když vzala z lednice krabici a zatřásla s ní.

“Pak ho koupím,” nabídl se Jake.

“A taky jablkový džus,” dodala Aurora. “Nakoupím po zápase.”

Dělá toho tolik, přemýšlela Mattie. Hodně věcí se vzdal. Honey. Kariéry. Celého roku života. To všechno kvůli ní. Nemůže po něm žádat, aby se dál něčeho zříkal. Je čas.

“Tušíš vůbec, jak moc tě miluju?” zeptala se Mattie. “Víš vůbec, kolik radosti jsi mi vnesl do života?”

“Máš vůbec tušení, kolik jsi ji ty vnesla do mého?” opáčil. Ozval se zvonek.

“To je Lisa,” řekla Mattie, když Aurora zamířila ke dveřím, zatímco psík seběhl seshora po schodech a rozpustile jí štěkal u nohou.

“Jak se má dnes Mattie?” slyšela Lisu ptát se Jakea, když vešel do haly, aby ji pozdravil.

“Je nějaká skleslá,” poslouchala Mattie Jakeovu odpověď. “Asi bych neměl nikam chodit.”

“Nesmysl,” vypravila ze sebe Mattie a její úsilí vyústilo do strašlivé série křečí, které ustaly teprve tehdy, když Jake slíbil, že své plány nezmění. “Vypadáš báječně,” pochválila Mattie Lisu. Obdivovala kamarádčin nový krátký účes a uvažovala, jak by asi vypadala v takovém strohém geometrickém sestřihu ona, a vzpomínala, kdy byla naposled u kadeřníka.

“Děkuju,” řekla Lisa, sáhla do černého lékařského kufříku, vyndala přístroj k měření tlaku a utáhla ho kolem Mattiiny paže, jako by to bylo něco tak normálního jako potřást si s ní rukou. “Ty taky vypadáš dobře.”

“Děkuju,” šeptla Mattie. Nemá cenu se přít. Váží necelých pětačtyřicet kilo, kůži má tak jemnou, že je téměř průhledná, a tělo pokroucené jako preclík.

Přesto jí každý neúnavně tvrdí, že je krásná, jako by ji její stav zbavil schopnosti posuzovat samu sebe, rozlišovat mezi tím, jaká je, a tím, jaká by chtěla být. “Děkuju,” zopakovala Mattie. Proč nevěřit, že je stále hezká? Komu uškodí ta trocha předstírání?

“Mluvila jsem se Stephanie a Pam a napadlo nás, že bychom příští měsíc uspořádaly malý večírek. Co třeba dvanáctého října?”

“To by šlo,” odpověděl za ni Jake.

“Výborně,” přitakala Lisa a zaposlouchala se do zvuku Mattiiny krve pulsující v jejích žilách. “Vyřídím to ostatním. Dám vám vědět kdy a kde.” Odložila fonendoskop do klína a uvolnila Mattiinu pevně staženou paži. “Všechno je v

pořádku,” pronesla, ačkoli její pohled mluvil o opaku. “Už jsi slyšela tu novinu o exmanželovi Stephanie?” Mattie zavrtěla hlavou. “Víš, jak začal strašit, že bude chtít děti do péče, když se dozvěděl o Enochovi?”

“Myslím, že vás dvě teď nechám samotné a půjdu si něco dodělat k sobě do kanceláře,” poznamenal Jake, a než odešel, políbil Mattie na čelo.

Lisa pokračovala dál, aniž mrkla okem. “No a Stephanie toho blbce dala sledovat. Vyšlo najevo, že vede něco jako dvojí život.”

Následujících pětačtyřicet minut Mattie poslouchala, jak jí Lisa líčí veškeré důležité a lascivní detaily a zásobuje ji nejnovějšími drby týkající se jak lidí, které Mattie znala, tak těch, které neznala. Dozvěděla se, kdo s kým chodí ve světě celebrit, které nové filmy splnily podle reklamy očekávání a které naopak nesmírně zklamaly, která herečka má implantáty a kdo z hollywoodské stárnoucí elity nedávno podstoupil plastickou operaci.

“Věř mi,” dušovala se Lisa. “Která ženská nemá po čtyřicítce vrásky, má určitě plastiku.”

Mattie se usmála. Věděla, že se nedožije toho, aby měla požitek z takových drobných starostí. Co by za to dala, aby měla pár vrásek! Co by dala za to, aby se z ní stala stará scvrklá babka.

“Že prý vyšla na kazetě nějaká skvělá knížka. Název jsem zapomněla,” oznamovala jí Lisa. “Ale někam jsem si to zapsala a příště, až přijdu, tak ti to přinesu. Nepotřebuješ ještě něco?” zeptala se a mrkla na hodinky, zatímco Mattie pohlédla na všechny nástěnné hodiny v kuchyni. 6:05 nebo 6:07. Račte si vybrat.

Ať tak či onak, už je čas, pomyslela si Mattie.

“Chci, abys zavolala mé matce,” pronesla a slova jí vycházela z úst pomalu, ale jasně. “Popros ji, aby sem přišla. Dnes večer.”

Lisa okamžitě vyhledala v zásuvce vedle telefonu seznam a vyťukala číslo. “Přijede za hodinu,” řekla Lisa, když zavěsila.

“Kdo přijede za hodinu?” vyzvídala Kim, která přišla do kuchyně vysprchovaná, převlečená a dlouhé vlasy jí volně splývaly zpod čepice chicagských Cubs. “Jdeš fandit?” zeptala se Lisa.

“Letošek je rozhodně náš,” prohodila Kim se smíchem. “Kdo přijede za hodinu?” zopakovala.

“Babička.”

“Babička Viv? Proč?” V Kiminých modrých očích se mihl ustaraný výraz. “Můžeme jít?” otázal se Jake, když přišel do kuchyně.

“Možná bysme neměli chodit,” namítla Kim. “Stalo se něco?” zeptal se Jake.

“Přijde sem vaše babička,” odpověděla Lisa.

“To je dobře. Je v tom nějaký problém, Kiminko?” “Mami?” obrátila se Kim k matce. “Máš nějaký problém?”

Mattie zvedla tvář k manželovi a dceři a její oči jako nenasytné čočky fotoaparátu cvakaly jednu momentku za druhou, myšlenky uháněly zpátky v čase, odkrývaly jednu vzpomínku za druhou - okamžik, kdy poprvé uviděla Jakea, kdy se poprvé milovali a kdy poprvé držela v náručí svou nádhernou malinkou holčičku. “Mám vás oba strašně ráda,” vyslovila zřetelně. “Prosím, abyste si pořád pamatovali, že vás moc miluju.”

“My tebe taky,” ujistil ji Jake jemně a něžně políbil na rty. “Dlouho se nezdržíme.”

“Jsi báječný chlap, Jakeu Harte,” zašeptala mu Mattie do ucha a vychutnávala jeho blízkost, vůni a dotek.

Kim k ní přistoupila, sklonila se a jemně ji k sobě přivinula, jako by ona byla matka a Mattie její dítě.

“Měj s tátou trpělivost,” nabádala ji Mattie, než dcera stačila promluvit. “Prosím tě, snaž se tolerovat všechno, co ho udělá šťastným.”

Kim se matce zadívala přímo do očí. Jako kdyby rozuměla. Jako by tušila. “Jsi ta nejlepší máma na světě,” zašeptala tak tiše, že to mohla slyšet jen Mattie. “Moje krásná holčičko.” Mattie přitiskla obličej k dceřiným vlasům, ukládala si do paměti jejich hebkost a dotek na své kůži. “Tak běž, zlatíčko,” vybídla ji laskavě. “Už je čas.”

“Miluju tě,” řekla Kim. “Miluju tě,” zopakoval Jake.

Já miluju vás! zavolala za nimi neslyšně Mattie, dívala se, dokud nezmizeli, a jejich podoba se jí navždy vtiskla do duše. Dávejte na sebe pozor.

“Říkala jste něco, paní Hartová?” zeptala se Aurora, když k ní přišla s miskou čerstvě uvařené polévky.

Mattie zavrtěla hlavou.

“Slepičí nudlová. Udělá vám dobře.” Aurora natáhla k Mattie ruku s plnou lžící. “Já to udělám, Auroro,” nabídla se Lisa a vzala jí misku z rukou.

“Opravdu?” Aurora zaváhala a pohlédla na Mattie.

“Už běžte,” vyzvala ji Mattie. “A díky, Auroro. Děkuju za všechno.” “Zítra na shledanou.”

“Sbohem,” hlesla Mattie a dívala se, jak odchází. Další obrázek do jejího alba v duši.

“Podává se polévka,” ohlásila Lisa, když osaměly, a zvedla lžíci ke rtům své přítelkyně. “Voní nádherně.”

“Děkuju,” vydechla Mattie a otevřela ústa jako ptáčátko. Cítila, jak jí hrdlem klouže teplý doušek tekutiny. “Za všechno ti děkuju.”

“Nemluv. Jez.”

Mattie se nechala od Lisy nakrmit zbývající polévkou a dál už nic neřekla, dokud v misce nezbyla jediná kapka.

“Někdo tu měl hlad,” poznamenala Lisa a statečně se pokoušela vykouzlit na rtech úsměv.

“Jsi dobrá kamarádka,” pronesla Mattie.

“Mám v tom velkou praxi,” připomněla jí Lisa. “Vždyť se přátelíme už strašně dlouho. Bude to tak … kolik … přes třicet let?”

“Třiatřicet,” upřesnila Mattie. A pak po krátké úvaze dodala: “Pamatuješ, jak jsme se seznámily?”

Lisa se zamyslela. “Ne.” Provinile zavrtěla hlavou. “Ty ano?” Mattie se usmála. “Ne.”

Obě se rozesmály.

“Jen si pamatuju, že jsi byla vždycky po ruce,” podotkla Mattie prostě. “Mám tě ráda,” svěřila jí Lisa. “To určitě víš.”

Mattie v duchu souhlasila. “Já tě mám taky ráda,” ujistila ji.

“Díky, že jsi přišla,” řekla Mattie matce. Viv očividně vynaložila značné úsilí, co se týče vzhledu. Měla na sobě blůzu levandulové barvy, kterou si zastrčila do elegantních šedých kalhot, a na rty, jež křivila do rozpačitého úsměvu, nanesla nepatrné množství rtěnky.

“Jak se ti daří?” zeptala se dcery a neklidně se rozhlížela po ložnici, až pohledem ulpěla na psíkovi stočeném v nohách postele. “Vypadáš dobře.” “Děkuju. Ty taky.”

Matka si rozpačitě uhladila vlasy. “Zdá se, že George si našel kamarádku.” “Myslím, že se mu tady líbí.”

Matka natáhla ruku a pohladila štěně po zádech. Psík se okamžitě překulil, vystrčil bříško, pacičkami opisoval ve vzduchu malé kruhy, jako by ji lákal blíž a žadonil, aby pokračovala dál. Jak snadno se dokáže dorozumět, pomyslela si Mattie, když pozorovala, jak matka něžně drbe jemnou kůži štěněte. Jak lehce dá najevo svá přání. “Jsem ráda, že jsem Lisu zase viděla,” poznamenala Viv. “To je neuvěřitelné. Má úplně stejný obličej, jako když jí bylo deset.”

“Vůbec se nemění,” souhlasila Mattie a uvědomila si, jak ji tohle uklidňuje. “Člověk si ji jen těžko dokáže představit jako úspěšnou doktorku.”

“Po tom jediném odjakživa toužila,” vzpomněla si Mattie. “Když si Lisa hrála na doktora, myslela to opravdu vážně.”

Matka se zasmála. “Mluvíš mnohem líp,” podotkla se zjevnou úlevou. “Máš hezký a silný hlas.”

“Jak kdy,” přiznala Mattie.

“Proto je důležité, abys to předem nevzdávala, abys neztrácela naději.” “Není už žádná naděje, mami,” pronesla Mattie co možná nejopatrněji. Matka strnula, poodstoupila od lůžka a přešla k oknu. Nesoustředěně zírala do houstnoucí tmy.

“Dny se krátí.” “Ano, krátí.”

“Asi co nevidět zakryjete bazén.” “Za pár týdnů.”

“Kim tvrdí, že se z ní stává dost dobrá plavkyně.” “Kim se daří všechno, na co sáhne.”

“To je fakt,” přisvědčila matka.

“Dáš na ni pozor, viď? Dohlídneš na ni?” Ticho.

“Mami …”

“Samozřejmě že na ni dám pozor.” “Má tě moc ráda.”

Matka vzhlédla ke stropu, brada se jí zachvěla a spodní ret ohrnula přes horní. “Vidělas tu fotku, kterou udělala se mnou a mými psy?”

“Je to moc pěkný obrázek,” pochválila Mattie. “Myslím, že má talent. Asi by v tom měla pokračovat.”

Mattie se smutně usmála. “Myslím, že bys mě teď měla poslouchat.”

“Já zas myslím, že by ses měla trochu prospat,” naléhala matka. “Jsi unavená. Trocha odpočinku ti udělá moc dobře.”

“Mami, prosím tě, poslouchej mě. Je čas.” “Nerozumím ti.”

“Myslím, že rozumíš.” “Ne.”

“Prosím tě, mami. Slíbilas mi to.” Ticho.

A pak: “Co mám udělat?”

Mattie zavřela oči. “Děkuju,” zašeptala a zhluboka vydechla. Otevřela oči a podívala se ke koupelně. “V lékárničce je lahvička s morfiem. Potřebuju, abys rozdrtila dvacet tablet a smíchala je s vodou. Pak mě tím budeš po troškách krmit, dokud všechno nespolykám.”

Matka vzdychla, zadržela dech a nic neříkala.

“A potom u mě zůstaneš jen tak sedět, dokud neusnu. Uděláš to?”

Matka pomalu přikývla a zuby jí drkotaly, jako by jí byla zima. “V lékárničce?” “Vedle umyvadla je lžička. A sklenice!” volala za ní Mattie, přestože se jí hlas ztrácel. V duchu se pomodlila, i když přitom žádná slova neodříkávala, dokonce ani ve své hlavě. Rozhodla se správně. Dál už neváhej. Je čas.

A znenadání stála její matka u nohou postele, v jedné ruce lahvičku s morfiem, v druhé sklenici s vodou. “Lžičku,” připomněla jí Mattie.

“Aha, no jo.” Viv odložila vodu a lahvičku s pilulkami na noční stolek vedle Mattie. Pak se vrátila do koupelny. Pohybovala se zvolna, přesto trhavě jako robot. Vzala lžičku a o něco pomaleji došla zpátky k lůžku, jako by byla natahovací hračka, která ještě udělá poslední nemotorné kroky.

“V pořádku,” ozvala se Mattie. “Za chvilku dej zase všechno tam, kde to bylo. Nikdo nic nepozná.”

“Co jim mám říct? Co povím Jakeovi a Kim, až se vrátí domů?” “Pravdu - že je mi dobře a spím.”

“Myslím, že to nedokážu.” Viv se třásly ruce tak silně, že musela lžičku sevřít oběma dlaněmi, aby jí neupadla.

Vypadá, skoro jako by se modlila, pomyslela si Mattie. “Dokážeš to,” trvala na svém. “Musíš!”

“Já nevím. Asi ne.”

“Sakra, mami. Dělalas to pro zvířata. Pochopila jsi, že je nechceš nechat trpět.”

“Tohle je něco jiného,” vymlouvala se matka. “Jsi moje vlastní krev. Nemůžu to udělat.”

“Ale můžeš,” trvala na svém Mattie a pohledem přinutila matku, aby se jí podívala do očí, nasměrovala ji k nočnímu stolku vedle postele, přiměla, aby odložila lžičku a otevřela lahvičku s tabletami morfia.

“Vím, že jsem nebyla moc dobrá máma, Martho,” připustila Viv a její slzy ještě víc zdůraznily temně rudé skvrny, které jí zbarvily tváře. “Vím, že ses ve mně zklamala.”

“Tak mě nezklam aspoň teď.” “Prosím tě, odpusť mi.”

“To nic, mami. To je v pořádku.”

“Odpusť mi,” opakovala matka, odtáhla se od Mattie a poodstoupila. “Ale tohle nesvedu. Nemůžu. Nemůžu.”

“Mami?”

“Nemůžu. Je mi to hrozně líto, Martho. Ale já prostě nemůžu.”

“Ne!” zakřičela Mattie, když matka vyběhla z pokoje. “Ne, nesmíš mě tu nechat. To nesmíš udělat. Prosím tě. Prosím, vrať se. Vrať se. Musíš mi pomoct. Musíš mi pomoct. Prosím tě, mami, vrať se. Vrať se!”

Mattie slyšela, jak se venkovní dveře otevřely a s děsivou neodvolatelností zase zavřely. Její matka byla pryč.

“Ne!” zakřičela Mattie. “Ne! Neodcházej! Ne. Nesmíš odejít. Musíš mi pomoct. Musíš mi pomoct.”

A pak se najednou rozkašlala, lapala po dechu, zmítala se na posteli jako ryba, která sebou plácá na dně rybářovy loďky, a tělo sebou vyčerpaně škubalo, zatímco se vedle ní se vzrůstající nervozitou rozštěkal pes. “Pomozte mi někdo!” volala Mattie na prázdný dům. “Prosím vás, pomozte mi proboha!”

Vrhla se k okraji nočního stolku, shodila sklenici s vodou i lahvičku s tabletkami, sledovala, jak sletěly na zem, vzápětí se řítila za nimi a s nepříjemným žuchnutím dopadla na levé rameno. Do úst i nosu jí vzlínal pach koberce a psík vedle ní zoufale kňučel.

Ležela tak téměř celou věčnost a mezitím se jí do plic pozvolna vracel vzduch.

Pes se natáhl vedle jejího chvějícího se ramene a neúnavně jí každou chvilku olízl tvář. Morfium leželo asi půl metru od jejího nosu, ale nedosáhla na něj. A i kdyby to dokázala, jaký by to mělo smysl, když nemůže otevřít lahvičku? Mattie se podívala do tmy za oknem, silou vůle ji přivolávala dovnitř, modlila se, aby ji zaplavila a jednou provždy ukončila její utrpení. Vtom na schodech zaslechla blížící se kroky.

Otevřela oči.

“Ach bože, Martho,” naříkala její matka, zvedla ji do náruče a kolébala jako miminko. “Promiň mi to. Je mi to tak líto.”

“Vrátila ses,” zašeptala Mattie. “Nenechalas mě tu.” “Chtěla jsem.”

“Ale neudělalas to.”

“Otevřela jsem dveře. Slyšela tě křičet. Chtěla jsem odejít, ale nemohla jsem,” vysvětlovala Viv a její dech se chvěl v prostoru mezi nimi. “Teď tě dám zpátky do postele,” řekla a nějak se jí podařilo Mattie zvednout z podlahy a zase ji uložit.

Narovnala jí pod hlavou polštáře, pečlivě ji přikryla a pak pomalu, beze slova sebrala z podlahy prázdnou sklenici a odnesla ji do koupelny. Mattie slyšela, jak z kohoutku teče voda, a poté sledovala, jak matka se sklenicí v ruce kráčí volnou chůzí přes pokoj. Postavila ji na noční stolek vedle postele, sehnula se k zemi, sebrala lahvičku s tabletkami, otevřela ji, rychle rozdrtila dvacet pilulek do připravené lžičky a rozpustila je ve vodě. Potom objala dceřinu hlavu, přiložila jí sklenku ke rtům a opatrně jí vpravila roztok do úst.

Chutnal hořce a Mattie se musela nutit, aby ho spolykala. Pachuť temnoty, pomyslela si, mezitímco se jí poddávala. Zvolna a odhodlaně pozorovala, jak tekutina mizí ze sklenice, dokud v ní nic nezbylo. “Děkuju,” zašeptala, když Viv vrátila sklenku na stolek, nemotorně se přitiskla k tělu své dcery a položila si její hlavu na své hlasitě bijící srdce. “Mám tě ráda, Mattie,” řekla matka.

Mattie zavřela oči, uklidněná vědomím, že u ní matka zůstane, dokud neusne. “To je poprvé, cos mě takhle oslovila,” poznamenala.

Chvilku ležela matce v náručí, ale postupně cítila, jak vzduch kolem ní začíná vířit, vnímala, jak se jí uvolňují paže i nohy, povolují a narovnávají se.

Napínala a ohýbala prsty na rukou i nohou, vzápětí před sebe vymrštila ruce a začala kopat nohama. Plavu, pomyslela si Mattie s němým smíchem. Vyplouvá ze tmy ke světlu, zatímco ji matka hlídá, aby jí zajistila bezpečnou pouť.

Mattie myslela na Jakea a na Kim, jak jsou krásní a jak moc je miluje. Oběma poslala vzdušné polibky, pak zvolna vplula za oblak a zmizela.

*

34

Mattie se usmívala.

Jake se láskyplně zadíval na fotografii ve své ruce a prsty přejel po křivce jejích rtů, které se na něj usmívaly, když seděla před zahradou Des Tuileries. “Cést magnifique, n’estce pas?” slyšel ji, jak se ptá, a přešel k dalšímu snímku, na němž se Mattie tentokrát radostně opírala o bronzový akt od Maillola. “Magnifique,” přitakal tiše, pohlédl k oknu pracovny a zadíval se ven na dosud zelené listí stromů, které tančily v překvapivě teplém říjnovém vánku. Opravdu uplynulo od jejich cesty do Paříže půl roku? Je to možné?

Je možné, že od její smrti uběhly téměř tři týdny?

Jake zavřel oči a znovu prožíval poslední večer jejího života. Odešli s Kim z baseballového zápasu na konci osmé směny, v blízké večerce 7-Eleven koupili mléko a jablečný džus a vrátili se domů o něco dřív, než zamýšleli. Na příjezdové cestě ještě stálo babiččino auto a Jake ji slyšel nahoře šramotit, než se po dlouhém otálení objevila dole. “Jak je jí?” zeptal se. “Klidně spí,” odpověděla Viv.

Klidně spí, opakoval si Jake v duchu a viděl sám sebe, jak přistoupil k jejich posteli, natáhl ruku, aby Mattie odhrnul z tváře několik pramínků vlasů, zlehka, aby ji neprobudil. Byla teplá, dech měla pomalý a pravidelný. Viděl se, jak se svléká, lehá si k ní a paži opatrně pokládá na její bok. “Miluju tě,” zašeptal nyní, stejně jako to neustále šeptal tehdy, kdy ležel vedle ní a snažil se udržet oči otevřené, aby ji ohlídal a bezpečně doprovodil na denní světlo. Pak ho zřejmě na chvilku přemohl spánek. Znenadání byly tři hodiny ráno a on byl rázem vzhůru, jako by mu něco nebo někdo poklepal na rameno a jemně s ním třásl, dokud neotevřel oči. Jeho první myšlenka byla, že je to Mattie, že se jí nějak obnovila schopnost hýbat pažemi a že do něj uličnicky šťouchá, ale pak ji spatřil, jak pořád leží v té samé poloze, kterou zaujala před několika hodinami, a přistihl se, že zadržel dech. Teprve potom uslyšel hluboké a naprosté ticho,

které ho vyburcovalo ze spánku. Posadil se, sklonil se k ní a přejel jí rty po čele. Cítil, že je nepřirozeně studená, automaticky jí přikryl ramena a zatvrzele čekal na její pravidelný dech. Ale žádného se nedočkal a v tom okamžiku pochopil, že je mrtvá.

Jake opět pohlédl na fotografie Mattie v Paříži a oči se mu Zamlžily slzami, když sledoval sám sebe, jak svou mrtvou ženu objal a ležel vedle ní až do rána. “Co děláš?” zeptala se ve dveřích Kim váhavým hlasem, jako by se bála, že ho vyruší.

“Prohlížím si maminčiny fotky,” odpověděl Jake a utíral si slzy, aniž se je pokusil skrýt. Usmál se na psíka, který se držel u dceřina levého kotníku. “Rozhoduju se, kterou dám zarámovat.”

Kim se k němu posadila na pohovku a opřela se o jeho paži. George okamžitě vyskočil nahoru a schoulil se jí na klíně do klubíčka. “Na všech vypadá krásně.” “To ano. Zřejmě proto je těžké nějakou vybrat.”

“Počkej, podíváme se.” Kim mu vzala snímky z rukou a pozorně se jimi probírala. “Tuhle ne,” řekla a snažila se zůstat nad věcí, přestože si Jake všiml, že se jí mírně zachvěl hlas. “Není zaostřená. A tuhle jsi špatně zarámoval. Je tu samý chodník. Ale tahle je pěkná,” pochválila Kim obrázek, na němž Mattie stála před katedrálou Notre-Dame, vlasy půvabně rozcuchané a oči modřejší než jasné pařížské nebe.

“Jo,” souhlasil Jake. “Ta se mi líbí.”

“A tahle.” Kim zvedla fotografii Jakea a Mattie před Eiffelovou věží, kterou udělal japonský turista poté, co ho k tomu Jake donutil.

“I když není úplně vycentrovaná?”

“Je to nádherná fotka,” rozplývala se Kim. “Vypadáte fakt šťastně.”

Jake se smutně usmál a vědom si Georgeova žárlivého pohledu pevně k sobě dceru přitiskl. “Jak ti dneska je?” zeptal se.

“Ujde to. A tobě?” “Ujde to.”

“Moc mi chybí.” “Mně taky.”

Okny dovnitř proudilo slunce, odráželo se jim od zad a rozptylovalo se po místnosti jako prach. Vzduchem náhle pronikl jako vzdálené zahřmění nějaký zvuk. “Zdá se, že někdo vjel na příjezdovou cestu,” promluvila Kim, opatrně postavila George na zem a vyprostila se z otcova objetí. Přistoupila k oknu a vyhlédla ven. “To je babička.”

Jake se usmál. Od Mattiiny smrti je často navštěvovala. Nečekaně se zastavila na šálek kávy a několik vřelých slov.

“Vypadá to, že něco přivezla.” Kim se natahovala, aby viděla, co to je. Jake přišel za dcerou k oknu a oba sledovali, jak se babička Viv snaží něco vyndat ze zadního sedadla auta.

“Co je to?” zeptala se Kim.

Ať to bylo cokoli, bylo to velké, ve tvaru obdélníku a zcela zabalené v hnědém papíře. “Zřejmě to je nějaký obraz,” usoudil Jake.

Babička si všimla, že ji pozorují z okna, pokusila se jim zamávat a málem balík upustila.

“Co to neseš, babi?” vyzvídala Kim, když otevřela dveře, zatímco George nadšeně poskakoval u babiččiných nohou.

“Tak dost, Georgei, uhni. Honem!” Viv opřela balík o zeď, objala Kim a vlídně kývla na Jakea. “Nech mě, ať si sundám kabát. Hodný pejsek.”

Jake pověsil kabát do skříně vedle Mattiina a jejich rukávy se propletly. Dosud se jejím oblečením nezabýval, přestože věděl, že to bude muset brzy udělat. Je čas. Je načase, aby se vrátil do práce, aby se Kim zase učila a aby všichni začali znovu žít. Dál už neváhej, zabrumlal si bezděky a divil se, proč se mu ten starý hit najednou ozval v hlavě.

“Co je to, babi?” opakovala Kim.

“Něco, co byste určitě rádi měli.” Viv odnesla balík do obývacího pokoje, uvelebila se na pohovce a vyčkala, až se Jake a Kim usadí do dvou křesel naproti ní. Pak roztrhla hnědý balicí papír a ukázala jim obraz holčičky s blonďatými vlásky, modrýma očima, která se nepatrně usmívala. Obraz byl amatérský, technika chabá, provedení primitivní s řadou výrazných pestrých tahů štětcem, které nebyly nijak propojené, podivná směsice stylů, jež se nikdy nesjednotí. Přesto se o podobizně na obraze nedalo pochybovat.

“To je Mattie,” pronesl Jake, vstal z křesla, aby si obraz prohlédl podrobněji, a opřel ho o konferenční stolek uprostřed pokoje.

“To je mamka?”

“Když jí byly asi čtyři nebo pět.” Viv si odkašlala. “Maloval to její otec.” Kim s Jakem se na Viv vyčkávavě zadívali.

Viv si znovu odkašlala. “Potom, co od nás odešel, jsem ho zřejmě dala na půdu. Až do dnešního rána jsem na něj ani nepomyslela. Když jsem se probudila, z nějakého důvodu jsem si na něj vzpomněla. Asi se mi o něm muselo zdát.” Hlas jí umlkl. “Každopádně jsem šla nahoru, což nebyl lehký výkon, to vám tedy řeknu, chvilku jsem tam brakovala a najednou ho uviděla pořád ještě v celkem dobrém stavu a mnohem lepší, než jak jsem si ho pamatovala. Prostě mě napadlo, že byste ho rádi měli.”

Jake se dotkl malby a odhrnul pár neviditelných pramínků z čela namalovaného dítěte. Mattie byla moc krásná holčička, pomyslel si. A s věkem ještě zkrásněla. “Děkuju,” řekl dojatě.

“Děkuju, babi.” Kim vstala a zabořila se na pohovku vedle babičky.

“Nikdy jsem nepochopila, jak mohl jen tak odejít,” promluvila Viv jakoby pro sebe. “Jak mohl svou dceru zničehonic opustit. Vždycky si tak dobře rozuměli.” Zavrtěla hlavou. “Tehdy jsem na to jejich vzájemné pouto žárlila. Myslela jsem si, proč je to pořád Mattie tohle a táta tamto? Proč ne já? Taková hloupost,” pokračovala, než ji někdo stačil přerušit. “Taková hloupost zlobit se na vlastní krev, obrátit se zády k dítěti, které člověka potřebuje.”

“Neobrátila ses k ní zády,” namítla Kim.

“Ale ano. Dělala jsem to celou dobu, co vyrůstala …”

“Bylas tady, když tě nejvíc potřebovala. Dodržela jsi svůj slib, babi,” zašeptala Kim a Viv si zakryla rukou ústa, aby potlačila vzlyk. “Neobrátila ses k ní zády.”

Jake sledoval rozhovor mezi Kim a její babičkou, a když se mu potvrdilo, co celou dobu tušil, přeběhl mu mráz po zádech. Zavřel oči a zhluboka se nadechl. Pak usedl na pohovku a obě ženy k sobě přitiskl.

Několik minut se mlčky kolébali, zatímco psík neklidně přeskakoval z klína na klín a pokoušel se najít pohodlné místečko, kde by se uvelebil. “Co si bez ní počneme?” zeptala se Viv.

Jake věděl, že je to řečnická otázka, přesto na ni odpověděl. “Nevím. Prostě budeme žít dál. Dávat pozor jeden na druhého, jak si to Mattie přála.” “Myslíš, že budeme ještě někdy šťastní?” otázala se Kim.

“Jednou určitě budeme,” ujistil ji Jake a políbil na čelo. Pak se zadíval na obraz opřený o konferenční stolek a na dospělý úsměv, který prosvětloval obličej stydlivého děvčátka. “Prozatím to budeme muset jenom předstírat.”

*