Joy Fieldingová

POTOK STÍNŮ

P R O L O G

„Byla temná a bouřlivá noc,“ citovala Ellen neblaze proslulý úvod jednoho dávno zapomenutého románu. Tato věta má tu pochybnou čest, že byla kdysi prohlášena za absolutně nejhorší začátek knihy, ačkoliv Ellen nepřipadal až tak špatný. Kdyby na to přišlo, je si celkem jistá, že by ji napadl i horší, ačkoliv je pravda, že její kdysi fenomenální paměť už dávno není to, co bývala. Ale na druhé straně, usoudila se smíchem, je vůbec něco tak, jak bývalo?

Na ženu jejího věku znělo to zasmání kupodivu mladistvě, spíš jako zahihňání nějaké šestnáctky než ženy, která nedávno oslavila sedmdesáté narozeniny.

„To rozhodně sedí,“ souhlasil její manžel, s nímž byla bezmála padesát let. Stuart Laufer objal svou ženu nezvykle svalnatými pažemi na muže, kterému táhne na pětasedmdesát, a společně se zadívali z okna jejich starodávného srubu na okolní stromy, jejichž větve se divoce zmítaly v běsnícím vichru.

Liják se spustil těsně po třetí odpoledne a pršelo bezmála pět hodin. Zčistajasna se objevily hrozivé tmavé mraky, zaplnily oblohu a bleskurychle pohřbily skomírající slunce. Téměř vzápětí jako kulky z nebeského kulometu následovaly těžké dešťové kapky. Pak se přihnal vítr doprovázený hlasitým hřměním a divokým blýskáním, hned nato opět vítr, další blesky, další kapky. Nádherné, žasla Ellen.

A taky děsivé, jak občas krása bývá.

Já bývala kdysi krásná, pomyslela si.

Když to má takovouhle sílu, nemůže to dlouho trvat, prohodil prve Stuart, jako by je chtěl oba uklidnit. Asi jsem se spletl, uznal poté, co se odpoledne protáhlo do večera a pohltila ho čím dál temnější obloha. Světla v malém srubu začala poblikávat a na bílé stěny vrhala neurčité, jakoby zvířecí stíny. „Raději rozdělám oheň, kdyby náhodou vypadl proud,“ řekl teď Stuart.

„Zafuním, zafoukám, domeček ti rozfoukám,“ zašeptala si pro sebe Ellen, když si vzpomněla na pohádku O třech prasátkách a velkém zlém vlkovi, kterou jí matka jako malé často četla. Do modrých, hluboko posazených očí se jí nečekaně vloudily slzy. Neuvěřitelné, pomyslela si. Je mi sedmdesát a brečím po mamince, kterou jsem ztratila skoro před dvaceti lety. Jako bych byla pořád tou holčičkou schoulenou mámě na klíně, stulenou v její bezpečné náruči. Stále ji tolik postrádám, matčina nepřítomnost působí skoro stejně, jako když ještě žila. Ellen dosud cítí měkkost matčiných rtů na čele, dosud vidí hrdost v jejích očích, kdykoliv na ni pohlédla, dosud slyší v jejím hlase dramatické napětí, když jí nahlas předčítala z Pohádek bratří Grimmů. Ellen se vždycky domnívala, že jednou bude číst tyhle pohádky svým dětem a potom i vnoučatům, která jistě přijdou. Jenže ani jeden z jejích synů přílišný zájem o pohádky neprojevoval a jen výjimečně vydrželi sedět v klidu tak dlouho, aby ze sebe stačila vypravit víc než jen obligátní „bylo nebylo“. Vysmekli se jí z klína, kdykoliv se je pokoušela polapit, protože měli raději letadélka než knížky, a později víc než cokoliv jiného dívky. Oba kluci, nyní dospělí muži ve věku čtyřicet tři a čtyřicet let, je to vůbec možné? –, si vzali ženy, s kterými se seznámili, když byli mimo domov na vysoké, Todd na Univerzitě v Berkeley a Ben na Stanfordově –, a odstěhovali se na opačný konec země. Ani jedno manželství netrvalo víc jak pár let a oba se znovu oženili, Ben několikrát, naposledy s tanečnicí u tyče z Ruska. Z různých sňatků vzešlo pět dětí, tři chlapci a dvě děvčata, Mason, Peyton, Carter, Willow a Saffron, kam na ta jména chodí? –, všichni jsou teď v období dospívání a ani jedno není ve styku se svými prarodiči z otcovy strany žijícími někde v tramtárii na východě. Ellen si nedokázala vzpomenout, kdy naposledy s některým z nich strávila delší dobu. Dlouhá léta jim posílala na Vánoce a k narozeninám peníze.

Občas obdržela děkovný pohled. Většinou však nedostávala nic. Stěžovala si synům, ale ti tvrdili, že s tím nic nezmůžou. Bejvalky, prohlásil Ben s pokrčením ramen, jako by to vysvětlovalo všechno. Ellen se nedávno snažila s vnoučaty komunikovat přes e-mail, ale její stručné dotazy na to, jak se jim vede, zůstaly bez odpovědi. Pochybovala, že se některé z nich uráčí přijet na oslavu jejich padesátiletého výročí, kterou se Stuartem na podzim plánují. Copak už neplatí „žili šťastně až do smrti“? ptala se teď sama sebe.

Ellen slyšela, jak Stuart heknul a luplo mu v kolenou, když se sehnul, aby narovnal polena v starém kamenném krbu. Prohlížela si jeho zbrázděný, ale stále hezký obličej, dobrácké hnědé oči, přimhouřené soustředěním, a široké obočí, které svraštil, když se prsty s klouby zbytnělými artritidou pokoušel rozškrtnout dlouhou zápalku. I přes svá léta je to pořád fešák. Dokonce i po takové době jí dokáže rozbušit srdce. Neuvěřitelné, pomyslela si Ellen, když se podivovala, jaké má štěstí, a cítila se provinile, že stejné štěstí nedokázala přenést na své syny.

Až na to, že v manželství jde spíš o velkou dřinu než o štěstí, jak pochopila. A nebyla to vždy selanka a procházka růžovým sadem. Vyskytly se dny, někdy dokonce týdny, kdy myšlenka, že Stuart zmizí pod koly autobusu, se jí neobyčejně zamlouvala. Byly doby, kdy zvažovala, že ho opustí, jednou už měla ruku na telefonu a na kuchyňské lince telefonní seznam otevřený na přehledu prominentních rozvodových právníků v New Yorku.

Ale pak si vybavila matčinu radu, co má dělat, až půjde do tuhého, že si má především připomenout důvody, proč si Stuarta vzala, a ona si vzpomněla na jeho milý úsměv a na to, jak se jeho zlatě tečkované hnědé oči pokaždé rozzáří, když Ellen vejde do místnosti. Hned nato si připamatovala, jak jí jen tak zničehonic udělá něčím radost, jak je pozorný a jak se jí pokaždé něžně dotýká, jak miluje jeho pronikavou inteligenci a upřímnost. Vzápětí se Žluté stránky octly zpátky v zásuvce a Ellen se dala do vaření jeho oblíbené večeře, makaronů se sýrem. Což je další věc, kterou na něm má ráda, že je tak snadné ho potěšit.

Nebylo ani na škodu, že jejich sexuální život byl vždy aktivní a naplňující. Dokonce i teď v pokročilém věku se často a s chutí pomilovali. Akrobatické kousky mladých let se sice vytratily, ale schopnost uspokojit jeden druhého nikoliv. Víš, jaká forma sexu je u seniorů nejběžnější? zeptal se jednou Stuart, když vzhlédl od novin, které právě četl. Orální sex, řekl a mrknul na ni. To jako že si o něm jen povídají? ihned zareagovala Ellen. Jak se tomu tehdy chechtali.

I teď se zasmála a divila se, že plno jejich přátel v posledních letech manželství s milováním úplně přestalo a někteří toho evidentně ani nelitovali. Tedy ne že by se Stuartem měli až na Waynea a Fran McQuakerovy příliš mnoho důvěrných přátel, pomyslela si smutně. O pár z nich je připravila rakovina a o další prostě přišli v průběhu času. Smích jí vzápětí odumřel v hrdle.

Ke ztrátě přátel patrně přispělo i to, že se rozhodli opustit život ve městě kvůli domu uprostřed přírody, který před lety koupili jako investiční nemovitost. Ellen se odjakživa považovala výhradně za městského člověka, a když Stuart přišel s nápadem srubu v lese, vzepřela se. Ale poté, co se rozptýlily její počáteční obavy, z hmyzu, divokých zvířat, samoty –, ke svému úžasu zjistila, že si klid a ticho venkova vlastně užívá. Milovala malebnou cestu přes Adirondackské pohoří, pohled na to, jak se silnice kroutí a stoupá do hor, jak je za jízdy ochranitelsky obklopují vysoké stromy a jak utichá hluk velkoměsta, čím výše se dostávají, až umlkne docela, a vystřídá ho zpěv ptáků a bublání vody z okolních potoků. Představa, že nemovitost nabídnou k prodeji se jim zamlouvala tím méně, čím více času tady trávili, a nakonec ten nápad úplně pustili z hlavy, místo toho prodali dům ve White Plains a před dvěma lety se ve srubu natrvalo usadili. Jejich syn Ben jim to důrazně rozmlouval. Jenže krátce nato Ben, právník, opustil svou druhou ženu, také právničku, kvůli ruské tanečnici u tyče, s kterou se seznámil ve striptýzovém baru zvaném U záletníků, takže Benův názor byl poněkud na pováženou.

Co budete dělat, když se něco stane? zeptal se.

Máme telefon a počítač, připomněla mu Ellen. Tak daleko od civilizace zase nebudeme.

Stejně je to hloupost, odporoval Ben, ačkoliv sám se k nim v životě nepřijel podívat. Už jenom to přízračné jméno mi nahání hrůzu. Potok stínů, pronesl a otřásl se strachy, čímž narážel na úzký potok, který za starým srubem tekl. Kromě toho Katarina prý nesnáší komáry.

„Na rozdíl od nás ostatních, kteří je přímo zbožňujeme,“ zamumlala si nyní pro sebe Ellen. A je to pravda. Komárů je tu spousta. Obzvlášť teď v červenci. A pavouků. I hadů. Taky kojotů. A dokonce medvědů, vypočítávala, přestože zatím žádného neviděla. Ovšem nejdotěrnějším hmyzem v Adirondackských horách jsou turisté, kteří se tu v letních měsících vyskytují v hejnech, plno jich zabloudí v lesích, když vyrážejí na túru po okolních stezkách, a někteří jim dokonce zaťukají na dveře s prosbou, zda by si nemohli odskočit na toaletu. Když jim otevře Ellen, zdvořile je odmítne a pošle pryč. Když jim otevře Stuart, který se dá snadno ukecat, pustí je občas dovnitř.

„Říkala jsi něco?“ promluvil na ni Stuart.

„Cože? Ne, kdepak. Asi jsem jen přemýšlela nahlas.“

„O čem?“

„Jak dlouho ta bouřka asi ještě potrvá.“ Ellen se nechtěla pouštět do diskuse o Benovi a jeho poslední manželce, protože tohle téma se nevyhnutelně zvrhlo do debaty o tom, že jako rodiče selhali. Ano, je pravda, že jeden syn je lékař a druhý právník, tudíž je jasné, že něco museli udělat správně. Ale zrovna tak je jasné, že něco určitě pokazili. Ellen už promarnila spoustu hodin, během kterých se to pokoušela pochopit. Děti nepřicházejí na svět s návodem na zacházení, jak někde četla, a se Stuartem se skutečně snažili, jak nejlíp uměli.

Jenže je taky pravda, že oba dva odjakživa existovali ve své malinké ulitě a v podstatě nepotřebovali nikoho kromě sebe. A že pokud jde o jejich syny, představovali pro ně vždycky tak trochu bolavé místo. Nicméně to stále nevysvětluje, proč ani jeden z nich nedokáže udržet vztah. Ellen nevěděla, kdo jiný než vlastní rodiče, kteří jsou spolu bezmála polovinu století, by jim měli sloužit jako dostatečně dobrý příklad. Kromě toho, co se stalo, stalo se, uvažovala. Teď už je na nějakou změnu příliš pozdě.

Opravdu?

Ellen přešla obývacím pokojem ke kuchyni a zvedla černý bezdrátový telefon ze základny. „Zavolám Benovi,“ oznámila manželovi dřív, než se stačil zeptat.

Přikývl, jako by ho to ani nepřekvapilo, a pokračoval v rozdělávání ohně. Příjemná vůně hořícího cedrového dřeva rychle naplnila obdélníkový prostor, který byl kombinací obýváku, jídelny a moderního kuchyňského koutu. V zadní části srubu se nacházely tři ložnice a koupelna. V postelích dvou hostinských pokojů dosud nikdo nepřespal, ale McQuakerovi přislíbili, že tento víkend přijedou, a Ellen se na jejich návštěvu moc těšila.

Vymačkala číslo mladšího syna a čekala, zatímco telefon vyzváněl jednou, dvakrát, třikrát, až ho někdo zvedne.

„Haló?“ ozval se ženský hlas, jehož silný přízvuk převládl i v tomto jednoduchém slově.

„Ahoj, Katarino,“ řekla Ellen s přehnanou veselostí. „Tady je…“

„Kdo volá?“ přerušila ji Katarina.

„Tady Ellen. Benova matka.“

„Promiňte, ale spojení je velmi špatné. Musím vás požádat, abyste zavolala později.“

Ellen okamžik trvalo, než zjistila, že jí to Katarina položila. „Zřejmě nás přerušili,“ hlásila Stuartovi ve snaze myslet pozitivně a místo toho se rozhodla zavolat Toddovi. Jenže oznamovací tón se už neozýval. „A jéje. Asi nejde telefon.“

„Vážně? Ukaž.“ Stuart vstal a kráčel s napřaženou rukou k manželce. Když mu Ellen podávala telefon, snažila se nereagovat podrážděně. Věděla, že tím manžel nechtěl naznačit, že jí nevěří, nebo že dokonce zavinila, že telefon nefunguje, ale stejně ji rozčilovalo, že má potřebu si to ověřit.

„Tak co?“ zeptala se.

„Vážně nejde.“ Podal jí aparát zpátky.

„Půjde aspoň počítač?“

„Snad ano. Baterie patrně pořád funguje. Můžeš to zkusit, jestli chceš.

„Ne,“ odmítla Ellen, protože chuť mluvit se syny ji mezitím přešla. „Za chvíli asi nepůjde ani elektřina.“

Stuart souhlasně zabručel. „Nedáš si trochu vína?“

Ellen se usmála. „Ano, přesně to bych si teď dala.“

Stuart prošel kolem pohovky s vínovo-modrými pruhy k vinotéce u protější stěny. Právě sahal po lahvi Sauvignon Blanc, když uslyšeli hlasité bouchání.

„Co to bylo?“ vyhrkla Ellen. Bouchání nabylo na intenzitě a zaplnilo celou místnost. „To je na dveře?“

Stuart udělal opatrně několik kroků tím směrem.

„Neotvírej,“ varovala ho Ellen.

„Haló!“ uslyšeli, jak venku zavolal nějaký hlas. „Haló! Prosím vás! Je tam někdo?“

„Jako by to bylo dítě,“ zašeptal Stuart.

„Co by dítě dělalo venku v takovém počasí?“ divila se Ellen, jenže to už Stuart sahal po klice.

„Neotvírej,“ zopakovala.

„Neblázni,“ napomenul ji Stuart a otevřel dveře.

Před vchodem stála dívka, kolem ní zuřila bouře a voda jí tekla proudem ze zdvižené kapuce igelitové pláštěnky, kterou měla na sobě. Déšť ji bičoval do očí a nosu takovou silou, že nešlo rozeznat její rysy vyjma toho, že je velmi mladá. Vlastně už ne dítě, pomyslela si Ellen. Ale ani dospělá.

„Jé, uf!“ vyhrkla dívka, vtrhla dovnitř, aniž čekala na vyzvání, a z rukou a vlasů si střepávala vodu jako velký chundelatý pes. „Už jsem se lekla, že není nikdo doma.“

„Co proboha děláš venku v téhle slotě?“ zeptal se Stuart a přibouchl před bouří dveře, což vítr doprovodil nesouhlasným zaskučením.

„Pohádala jsem se s klukem.“ Dívčiny velké tmavé oči přelétly po místnosti.

„S klukem?“ Ellen se podívala ke dveřím. „Kde je?“

„Zřejmě pořád v tom blbým stanu. Je tak paličatej. Odmítl jet do motelu, i když začalo lejt jako z konve. Zato já chtěla. Řekla jsem, že jdu najít něco, kde je teplo. Jenže jsem se samozřejmě ztratila, přesně jak to předpověděl, a už celou hodinu tady bloudím pořád dokola. A pak jsem uviděla světla vašeho srubu. Jsem hrozně ráda, že jste doma. Jsem úplně zmrzlá.“

„Ale ty chudinko. Uvařím ti horký čaj,“ navrhla Ellen a kousla se do jazyka, aby nedodala: Ale ty chudinko pitomá! Kdo se zrovna v takový večer pohádá s klukem? Kdo uteče do tmy, do bouřky a pobíhá za hromů a blesků po lese? Kdo vyvádí takové věci?

Teenagerky, odpověděla si vzápětí na svou otázku. Ellen chvatně došla ke dřezu a naplnila konvici vodou. „Za chvilku to bude.“ Ohlédla se na děvče přes rameno. Červená Karkulka, napadlo ji, když dívka zůstala stát na béžovém koberci a crčela z ní voda, zatímco letmým pohledem vstřebávala a hodnotila okolí.

„Ukaž, pověsím ti to,“ nabídl jí Stuart. Dívka si rychle sundala pláštěnku a odhalila tak štíhlé tělo oblečené do bílého trička a džínových šortek. Přes rameno měla přehozenou velkou plátěnou kabelu.

Ellen si všimla dívčiných dlouhých nohou, plného poprsí a velkých očí, které dál prozkoumávaly místnost. Oči jsou zcela jasně její největší předností, pomyslela si Ellen, když postřehla, že dívčina tvář s příliš dlouhým nosem a drobnými ústy se v podstatě nedá popsat. Ovšem pokud je člověk zmoklý jako slepice, těžko může vypadat skvěle. Ellen usoudila, že je až přehnaně kritická, což jí občas vyčítali i její synové. Rozhodla se, že bude vlídnější. „Přinesu ti ručník.“ Odešla do koupelny a vrátila se s nadýchanou bílou froté osuškou.

Dívka už byla stočená na pohovce, bosé nohy měla skrčené pod stehny, mokré sandály na podlaze před sebou a vedle sebe velkou plátěnou tašku. Stuart seděl naproti ní v tmavomodré sametové lenošce a z laskavých očí mu vyzařovala dědečkovská starostlivost. Z nás dvou byl vždycky ten hodnější, říkala si Ellen a zároveň si uvědomila, jak se vždycky spoléhala na to, že během jejich padesátiletého manželství to bude on, kdo otupí její břitkost.

„To je nádhernej barák,“ pronesla dívka, narovnala nohy a vzala si z Elleniných rukou osušku. „Máte to tu moc hezky udělaný. Ten krb se mi líbí.“ Začala si frotýrovat konce dlouhých vlasů. „Děkuju.“

Ellen se snažila nebrat na vědomí, jak jí dívčiny nohy špiní pohovku a že pod průhledným bílým trikem nemá podprsenku. Jsem jen stará žárlivá ženská, pokárala se, když si vzpomněla na to, že i ona kdysi mívala plná pevná prsa, stejná jako ta, která se tu klidně stavějí na odiv. „Jsem Ellen Lauferová,“ představila se, i když jí to nešlo z pusy. Možná kdyby byla na Katarinu milejší, ke všem manželkám svých synů přátelštější, měla by dnes lepší vztahy s vnoučaty, nemohla se zbavit dalších úvah. „Tohle je můj manžel Stuart.“

„Mně říkejte Nikki.“ Dívka se usmála a dál si ručníkem sušila vlasy. „Se dvěma ká. To jméno se mi líbí. Vám taky? Fén náhodou nemáte, co?“

„Ne, bohužel,“ zalhala Ellen a Stuartův tázavý výraz ignorovala. Dát té holce ručník a hrnek čaje je jedna věc, ale co je moc, je příliš. A co myslela tím „mně říkejte Nikki“? Jmenuje se tak, nebo ne?

„To jako že máte vlny od přírody?“ vyzvídala Nikki. „To je úžasný.“

„Děkuju.“ Ellen se dotkla blond vlasů, s kterými se dneska ráno půl hodiny mořila pomocí kulmy, a okamžitě ji přepadl provinilý pocit. Měla jsem jí ten fén půjčit, pomyslela si. Co zase blázním?

„Nevaří se už ta voda?“ upozornila Nikki.

„Aha. Ano, asi jo.“ Ellen se vrátila ke kuchyňské lince. Ta holka se rozhodně nestydí říct si o to, co chce, pomyslela si, vyndala ze skřínky z borovicového dřeva hrnek a v další skřínce hledala nějaký čaj v sáčku. Uvažovala, jak dlouho budou muset obskakovat tohle děvče, kterému nebude víc jak šestnáct let. Kde je její matka, prokristapána? Co je to za nápad pustit dceru kempovat do hor s mladíkem, jenž zjevně nemá dost rozumu na to, aby se někde schovali před deštěm?

„Jaký máš radši, English Breakfast, nebo Red Rose? Mám obojí.“

„Nemáte ovocnej?“ zeptala se Nikki.

„Ale ano. Broskvovo-brusinkový. Ten je můj oblíbený.“

Dívka pokrčila rameny. „Tak jo.“

Ellen vhodila čajový sáček do hrnku s vařící vodou a hned ji napadlo, že její matka by se zděsila.

Kolikrát ji poučovala, že správně se má čaj nechat louhovat v konvici nejméně pět minut? No jo, matka je už skoro dvacet let mrtvá, přemítala, a časy se mění.

Dvacet let, zopakovala v duchu Ellen, a ta myšlenka se jí uvolňovala do kůže jako čaj do horké vody.

Opravdu je to už tak dávno?

„Co ten čaj tak dlouho trvá?“ ozval se Stuart a okamžitě vrátil Ellen do přítomnosti. „Té chudince už drkotají zuby.“

„Můžu ho dostat s mlíkem?“ zeptala se Nikki.

„Ovocný? Podle mě se tam nedává…“

„Já ho mám radši s mlíkem. Odstředěným, jestli máte.“

„Bohužel mám jen polotučné.“

„Aha.“ Další pokrčení ramen. „Tak jo. A čtyři lžičky cukru.“

Ellen poslušně přidala dvouprocentní mléko a čtyři lžičky cukru do už takhle sladkého ovocného čaje, pak se vrátila do obýváku a podala masivní hrnek Nikki.

„Pozor. Je to horké.“ Sedla si na vínovo-béžové čalouněné křeslo vedle manžela a dívala se, jak dívka opatrně zvedla hrnek ke rtům. „Nedovedu si představit, jak to chutná. Nechápu, jak to můžeš pít tak sladké.“

„To říká moje babička pořád.“ Nikki se napila a pak znovu.

„Tvoje babička je patrně velmi moudrá žena.“

„Je to babizna,“ poznamenala Nikki. A dodala: „Nemáte nějaký sušenky nebo něco?“

Jak to myslíš, že je babizna? chtěla se jí Ellen zeptat.

„Určitě tam budou.“ Stuart vstal tak rychle, že Ellen nestačila otázku vyslovit.

„Omlouvám se, že tak otravuju,“ řekla Nikki, „ale od oběda jsem nic nejedla a umírám hlady.“

„No, tak to spraví něco lepšího než sušenka,“ zvolal Stuart. „Že máme ještě v lednici ten studený nářez, viď, Ellen?“

„Myslím, že jo,“ odpověděla Ellen, ačkoliv ve skutečnosti si pomyslela: To maso jsme měli na zítra k obědu. Budu muset ráno zajet do Bolton Landingu, abych koupila další. Pokud do té doby ovšem přestane ten zatracenej liják. A jak dlouho tu bude trčet ta holka, která o svých prarodičích mluví tak hrubě? Ano, vím, že ji dost dobře nemůžeme vyhodit do té bouřky, odpověděla Stuartovi, přestože na ni nepromluvil. Ale co když bude pršet celou noc? Co když to potrvá několik dní? „Měla bys možná zavolat rodičům,“ navrhla jí Ellen. Jistě má v té plátěné tašce mobil.

„A kvůli čemu?“

„Abys jim řekla, že jsi v pořádku. Aby věděli, kde jsi, aby si pro tebe mohli přijet.“

Nikki zavrtěla hlavou. „To ne. Budu v pohodě.“

„Máme rostbíf a kousek uzeného krůtího masa,“ oznámil Stuart s hlavou strčenou v lednici.

„Jsem spíš vegetariánka,“ poznamenala Nikki.

Ellen se musela hodně držet, aby té nevděčnici nezakroutila krkem.

„Co takhle grilovaný sendvič se sýrem?“ zeptal se Stuart vlídně, ačkoliv nepatrné zaškubání na spáncích naznačovalo, že s jejich nečekaným hostem také ztrácí trpělivost.

„To beru,“ řekla Nikki. „Asi tu moc návštěv nemáte.“

„Moc ne,“ souhlasila Ellen. „Jsme tady tak trochu stranou.“

„To mi povídejte! To se nebojíte, když tady bydlíte úplně sami?“

„Kousek dál po cestě je ještě pár srubů,“ informoval Stuart.

„Jsou dost daleko. Kde máte televizi?“ zeptala se náhle Nikki a pohledem znovu prohledávala obývák.

„My na televizi skoro vůbec nekoukáme,“ odpověděla Ellen. Možná je to další důvod, proč vnoučata nejeví chuť je navštívit.

„Máme rádio,“ podotkl Stuart, když vyndal z lednice kus sýra a z boxu na pečivo vytáhl dva krajíčky chleba na pult a začal je po obou stranách mazat máslem. „A když se nám opravdu chce, můžeme na pořady koukat přes počítač.“

„Já bych bez bedny nemohla žít. Hrozně bych se nudila,“ pokračovala Nikki. „No a máte tu nějakou zbraň?“

„Na co bychom ji proboha měli?“ divil se Stuart.

„No prostě na obranu.“

„Proč bychom se měli bránit?“ zeptala se Ellen.

„To evidentně nevíte o těch lidech, co je minulý týden zavraždili v Berkshires,“ pronesla věcně Nikki.

Stuartovi vyklouzl z rukou nůž na máslo. Odrazil se od pultu a dopadl na podlahu, kde poskakoval po širokých dřevěných prknech, až zmizel pod sporákem. „O jakých lidech?“ vyhrkl společně s Ellen a jejich hlasy se překryly.

„O těch starejch manželích z Berkshires,“ upřesnila Nikki. „Žili na samotě, daleko od lidí, úplně stejně jako vy. Někdo je zmasakroval.“

Ellen si uvědomila, že zadržuje dech.

„Rozsekal na kousky,“ pokračovala Nikki. „Bylo to dost ošklivý. Podle policie to tam vypadalo jako na jatkách. Všude samá krev. Bylo to ve všech novinách. Vy jste o tom nečetli?“

Ta holka okamžitě vypadne z našeho domu!

„Bylo to hrozný. Že prý tomu chudákovi doslova uřízli hlavu. Tu máte, chcete si o tom přečíst?“

Zvedla ze země plátěnou kabelu, zalovila v ní a vytáhla úhledně složené noviny. Opatrně je rozložila a podala Ellen.

Ellen pohlédla na senzacechtivý titulek STAŘÍ MANŽELÉ ZAVRAŽDĚNI NA SAMOTĚ VE SRUBU a doprovodnou zrnitou černobílou fotografii dvou vaků na mrtvoly spočívajících na nosítkách obklopených pochmurně se tvářícími policisty. „Proč něco takového s sebou vůbec nosíš?“ zeptala se.

Nikki pokrčila rameny. „Co je s tím sendvičem, Stuarte? Ne chceš pomoct?“ vstala z pohovky a šla ke Stuartovi.

Co má tohle znamenat? nechápala Ellen a snažila se nepanikařit. „Myslím, že zavoláme tvým rodičům,“ slyšela samu sebe říkat a skoro nevnímala napětí ve svém hlase.

„To těžko. V mobilu nemám signál a vám nejde telefon.“

Chvilku bylo ticho.

„Jak víš, že nejde telefon?“ vyhrkla Ellen.

Nikki se vlídně usmála. „No protože můj kluk přestřihl vedení.“ Pak energicky zamířila ke dveřím a otevřela je.

Stál v nich mladík. Jako na zavolanou oblohu rozčísl blesk a ozářil chlad v jeho očích, krutý úšklebek a blyštivou čepel mačety v jeho ruce.

„Ahoj, lásko,“ zahihňala se Nikki, když mladík vpadl do domu. „Dovol, abych ti představila zítřejší titulky v novinách.“

Stuart se vrhl k zásuvce, která obsahovala širokou paletu kuchyňských nožů, ale navzdory tomu, že dlouhá léta pravidelně posiloval, ho nemilosrdný mladík přemohl, když mu jediným vláčným, téměř ladným pohybem mačetou podřízl vrásčité hrdlo. „Ellen,“ zachroptěl, z proříznutého hrdla mu vyšel bublavý zvuk a vzápětí se skácel k zemi. Mladík rozkročený nad ním opakovaně sekal do jeho bezvládného těla, ale to už se Stuartovy oči kdysi plné života otupěle obrátily v sloup.

„Stuarte!“ zaječela Ellen a točila se bezmocně dokola. Uvědomovala si, že nemá kam utéct. Vnímala za zády tu holku, ve vlasech nepřátelské ruce, které jí zvrátily hlavu dozadu a odhalily tak její krk katovu ostří. Cítila, jak jí cosi přetnulo hrdlo, a s hrůzou sledovala proud krve, který jí vystříkl mohutným obloukem z těla.

Padesát společných let, pomyslela si. Tak dlouhá doba. A najednou to bez varování skončí. Když to má takovouhle sílu, nemůže to dlouho trvat, vybavila si manželovu dřívější poznámku o bouřce.

Když klesla na kolena, v duchu se loučila se svými syny a sledovala, jak se místnost obrací vzhůru nohama. To poslední, co spatřila, než jí navždy zavřelo oči konečné bodnutí nože, byl laskavý a milující obličej její matky.

-

K A P I T O L A 1

„Brianne!“ zavolala Valerie zezdola od schodů. „Už budeš hotová?“

Žádná odpověď.

„Brianne!“ zavolala podruhé. „Je skoro jedenáct. Táta tu bude každou chvilku.“

Stále žádná reakce. Ne že by to Val překvapovalo. Její dcera se většinou ozvala až na třetí pokus.

„Brianne!“ odevzdaně se přinutila zavolat. „Jak jsi daleko s tím balením?“

Nahoře na chodbě se otevřely dveře, ozvaly se nervózní kroky, kmitly se hnědé vlasy po ramena a dlouhé štíhlé nohy, mihl se propletenec černé soupravy krajkových tang s pušapkou prostřídaný plochami bílé kůže a naskytl se pohled na sevřené pěsti opřené s důvěrně známou netrpělivostí o štíhlé boky. „Už bych to dávno měla hotový, kdybys pořád neprudila.“ Briannin hlas se řítil dolů po schodech pokrytých zeleným kobercem a intenzita jeho lhostejného despektu Valerii málem porazila.

„Vždyť ani nejsi oblečená,“ vyjela Valerie. „Táta se…“

„… opozdí,“ doplnila její dcera s jakousi neomalenou jistotou, kterou zřejmě ovládají jedině šestnáctileté dívky. „Pokaždý přijede pozdě.“

„Je to dost daleko,“ argumentovala Valerie. „Říkal, že tam chce dojet ještě před večeří.“

Ale Brianne už z podesty schodů zmizela. Vzápětí Valerie slyšela, jak se dveře dceřiny ložnice zabouchly. „Vždyť ani není oblečená,“ zašeptala do stěn vymalovaných světle žlutou barvou. Což znamená, že patrně nezačala ještě vůbec balit. „Výborně. To je skvělý.“ Což znamená, že dokud jejich dcera nebude nachystaná, bude nucená bavit svého co nevidět budoucího ex-manžela s jeho novou snoubenkou. Což by jí mohlo nahrát, pomyslela si, protože nedávno jí Evan naznačil, že mu to s milovanou Jennifer tolik neklape a že možná dělá tu největší životní chybu, když chce od Valerie odejít.

Nebylo by to poprvé, kdy právě tuto konkrétní chybu udělal, přemítala Val, když kráčela ke vchodovým dveřím svého moderního domu ze skla a cihel v Park Slope, otevřela je a rozhlížela se po luxusní brooklynské ulici, jestli se neblíží Evanovo auto. Kdysi ji už opustil, když utekl pár dní před jejich svatbou s jednou z jejích družiček. Za šest týdnů byl s pokornými omluvami zpátky a škemral, aby mu dala ještě šanci. Ta holka pro něj nic neznamená, zapřísahal se. Bylo to jen z rozčilení a ze strachu. Takovou hloupost znovu neudělám, dušoval se.

Až na to, že ji samozřejmě udělal.

Jsi jediná ženská, kterou kdy budu chtít, ujišťoval ji tehdy.

Až na to, že samozřejmě není jediná.

Během jejich společných osmnácti let měla Val podezření na víc než deset nevěr. Nad všemi přivírala oči a dařilo se jí přesvědčit samu sebe, že manžel mluví pravdu, kdykoliv zavolá, že se zdrží v práci nebo že je kvůli nějaké naléhavé schůzce nucený zrušit jejich plánovaný oběd. Dokonce když ji její znepokojení přátelé upozornili, že viděli Evana v oblíbené manhattanské restauraci, jak se rty otírá o krk mladé brunetky, tvrdila jim, že o nic nejde. Znáte Evana, říkávala se sebejistým smíchem. Pořád flirtuje. Nic to neznamená.

Opakovala to už tolikrát, že tomu skoro i věřila.

Skoro.

A potom jednou odpoledne, když unavená a deprimovaná po celodenním dohadování s matkou, která tvrdošíjně odmítala řešit svůj problém s alkoholem, přišla domů, přistihla v posteli Evana s mladou ženou, kterou nedávno najal, aby mu pro jeho řetězec módních butikových hotelů navrhla novou reklamní kampaň. Dívčiny pevné a pěkně tvarované nohy byly nad jeho širokými rameny zdvižené vysoko do vzduchu a oba dva kromě vlastních efektních prostocviků nevnímali zhola nic. A Valerie byla nucená otevřít přimhouřené oči jednou provždy dokořán.

Přesto to byl on, kdo se rozhodl odejít.

Měla bych ho nenávidět, přemítala Val.

Nicméně hrozná, neodpustitelná pravda je, že to prostě nedokáže. Strašlivá, mnohem neodpustitelnější pravda je, že ho pořád miluje, že se stále modlí, aby dostal rozum stejně jako tehdy, kdy pár dnů před jejich svatbou utekl, a zase se k ní vrátil.

Jsem snad vadná?

Stejně je to moje chyba, vyčítala si teď. Věděla jsem, jaký je, když jsem si ho brala. Hned od první chvíle, kdy jsem ho zahlédla v té malé horské chatě ve Švýcarsku, opáleného a vysportovaného, jak se předvádí u hořícího krbu v hloučku adorujících mladičkých lyžařek, jsem věděla, že s ním bude potíž. Byl přesně ten typ muže, kterému se po celých jednadvacet let dosavadního života snažila vyhýbat, muž schopný velkých gest a malých krutostí, stejně tak okouzlující jako bezohledný. Tento typ znala jak své boty, protože ji přesně takový vychovával.

Nic to neznamená, tvrdila svým přátelům. Stejnými slovy, jakými jí to říkávala její matka.

No, možná to nic neznamená pro muže, jako jsou její otec nebo Evan, pochopila Val, ale pro ženy, které je milují, to rozhodně není prkotina.

A kam je nakonec veškerá statečnost a shovívavost zavede?

Absolutně nikam.

Beztak dostanou kopačky.

Její přátelé si kolektivně oddechli úlevou, když Evan odešel. Je to vůl, prohlásila její nejbližší přítelkyně Melissa. Nezaslouží si tě, přidal se jejich společný přítel James. Ujišťuju tě, že na tom budeš líp bez něj.

Její matka byla příliš opilá, aby vůbec něco řekla.

Val si doteď vybavuje zničený výraz na matčině tváři poté, co jí otec oznámil, že od ní odchází kvůli jedné z jeho o hodně mladších trofejí. To nic neznamená. Vrátí se, ubezpečovala matka Valerii a její mladší sestru Allison. Jenomže se nikdy nevrátil, nakonec se znovu oženil a stal se otcem dalších dvou dětí, dcer, které nahradily ty, jež tak lehkovážně opustil. Mezitím se Valeriina matka postupně proměňovala z veselé, přitažlivé ženy v nešťastnou a zahořklou stařenu, jejímž hlavním zdrojem útěchy je flaška. Chce tohle Valerie provést i Brianne?

„Brianne, nepotřebuješ pomoct?“ zavolala teď Val, když zavřela vchodové dveře před dusným červencovým vedrem a vrátila se ke schodům.

Evan jí dal v podstatě všechno, o co si při rozvodu řekla, dům, bílé SUV Lexus, vysoké alimenty, víc než štědré výživné na dítě. Když se stěhoval z jejich velkého domu v Brooklynu, přesídlil do malého bytu Jennifer na Manhattanu, což mu zjevně nikterak nevadilo.

Měla bych ho nenávidět, pomyslela si znovu.

Jenomže člověk nepřestane milovat někoho, koho miloval skoro půlku svého života jen proto, že se k němu ten někdo zachoval špatně, zjistila bez ohledu na to, co by měla nebo neměla dělat. Přesto není normální, aby se žena slavící čtyřicátiny trápila pro chlapa, který ji evidentně zradil, jako by byla rozdychtěná sedmnáctka, co brečí kvůli někomu, kdo ji nechal.

Jenže to není jen tak ledajaký chlap. Je to její manžel, s nímž je bezmála dvě desetiletí, a navzdory tomu, že je zasnoubený s jinou, jím bude ještě nejméně další měsíc, dokud jejich rozvod nebude pravomocný. Je to její životní láska, muž, s nímž procestovala půl zeměkoule, vyzkoušela heliskiing, lyžování s vrtulníkem ve Švýcarských Alpách, sjížděla divoké řeky na raftu v Coloradu a vystoupala na vrcholek hory Kilimandžáro. Jsi jediná ženská, která se mnou dokáže držet krok, tvrdil, kolikrát?

Jsi jediná, kterou jsem kdy opravdu miloval.

Došlo k tomu, když vyrazili na túru do Adirondackských hor, ona zčistajasna poklekla a oba je překvapila žádostí o jeho ruku. Co by ne, prohlásil se smíchem. Bude to dobrodružství.

A taky že to bylo dobrodružné, pomyslela si teď Val a snažila se, což se jí nedařilo, nepropadat nostalgii. Těch prvních pár let, než se narodila Brianne, bylo tak euforických, že se Evanovo pokukování po jiných dalo celkem snadno přehlížet, namlouvat si, že má jen velkou představivost, a když to dál nešlo, brala na sebe alespoň částečně zodpovědnost za jeho jednání, přikazovala si, že se musí ještě víc snažit, musí být přitažlivější, přístupnější, víc… prostě být taková, jaká zjevně není.

Celou tu dobu si připomínala, že ze všeho nejdůležitější je, že doopravdy miluje pouze ji jedinou a bez ohledu na to, kam nebo kolikrát se zaběhne, se k ní pokaždé vrátí.

Evan není jako její otec.

Ona není jako její matka.

Přesto Val zdrtilo, když si uvědomila, že nakonec spadla do té samé pasti jako máma, což vedlo k jejímu ještě většímu odhodlání reagovat jinak, nevzdávat to a bojovat o manžela do posledního dechu. Dokonce ani v těhotenství nijak nezvolnila, když vyhověla Evanově zálibě v cestování spojeném s nebezpečím, a dál se za ním honila po nejstrmějších svazích a nejvyšších vrcholcích.

Přišla tak o dceřiny první narozeniny, aby ho mohla doprovázet do Himálají, a cestu ospravedlňovala výmluvami, že její manžel má přednost, že roční dítě nedokáže rozlišit jeden den od druhého a že společně oslaví Brianniny narozeniny, až se vrátí domů. Dokonce o jejich cestě napsala článek, který později otiskli v cestopisné příloze New York Times.

Byl to počátek nečekané a nečekaně úspěšné novinářské karié ry, která se náhle a stejně tak nenadále přerušila v okamžiku, kdy se Val vrátila domů dřív po vyčerpávajícím dnu, během něhož se zabývala svou matkou, aby v posteli přistihla Evana, který se zabýval půvabnou Jennifer.

Je to moje vina, vyčítala si tehdy Val. Nebyla jsem ve střehu, usnula na vavřínech. Jak plynuly roky a Brianne se měnila z kojence v batole a pak v holčičku, která potřebuje matku, Val se čím dál víc nechtělo od ní odjíždět. Tím, že jí hrozí nebezpečí, se už tolik nezaměstnávala. Teď je matkou. Má zodpovědnost. Dokonce i svou profesi. Už nejde jen o ni.

Až na to, že o ni vlastně nikdy nešlo. Šlo o Evana.

Vždycky jde o Evana. Dokonce i teď.

Jak se to přihodilo?

Val přece není žádná hloupá malá holka. Nestěžuje si, nefňuká. Velice dobře zvládá každou stránku svého života kromě jediné, Evana. A možná i matky. No dobře, tak dvě stránky svého života. Tak rovnou tři, usoudila teď, když si připomněla Brianne. „Brianne!“ zakřičela po schodech nahoru, když se znovu pokusila utišit hlasy ve své hlavě. „Dělej!“

Zazvonil telefon.

To bude určitě máma, aby mi popřála k narozeninám, napadlo Valerii, když proběhla vstupní halou do kuchyně z nerezové oceli v zadní části domu. Je možné, že si to opravdu pamatuje? Val zavrtěla hlavou. To spíš volá, jestli bych jí cestou na Manhattan nehodila domů pár lahví merlotu.

Slunci se dočasně podařilo prodrat těžkými dešťovými mraky, které se nad touto oblastí většinu týdne kumulovaly, a prosvítalo vysokým oknem, jenž zabíralo celou západní stěnu kuchyně. Val doufala, že konečně přestalo pršet. Pohoří Adirondack je bezpochyby nádherné, ale táboření v deští není žádný med, a Brianne na rozdíl od Val není zrovna blázen do kempování.

Proč vůbec na ten pitomej vejlet musím jet? kňourala už týdny předem. Radši bych jela s tebou a tvýma kámošema do města, nakupovat, zajít do kina…

To já bych taky ráda, zlatíčko, řekla Val popravdě. V poslední době Brianne jen zřídkakdy projevila zájem, aby něco dělaly společně. Je ve věku, kdy považuje matku v nejlepším případě za nutné zlo a v nejhorším za naprostý opruz, a Val připadalo, že už spolu netráví skoro žádný čas. A ten, který spolu strávily, byl naplněný nesmyslnými hádkami, které nikam nevedly, a vyčerpávajícími konflikty, po nichž si Val zoufala, kdo je tohle cizí, vzdorovité stvoření, a co se svou dcerou provedla. Brianne rostla a vzdalovala se od ní tak rychle, že by bylo určitě pěkné, kdyby ji o víkendu měla, aby spolu oslavily její narozeniny. Mohly by ten čas využít k tomu, aby se znovu sblížily.

„Stejně nechápu,“ reptala teď znovu Brianne, „proč musím na ten blbej vejlet jet.“

„Protože táta chce, abys jela kempovat s ním a…“

„… s tou courou?“ zeptala se Brianne s úsměvem a sledovala, jak matka zareaguje. „Netvař se tak šokovaně. Tak jí přece říkáš ty.“

Val si v duchu umínila, že přestane o Jennifer takhle mluvit. Alespoň pokud je dcera v doslechu.

„Haló,“ ozvala se, když zvedla telefon, a připravovala se na zrádné zašumlování v matčině odpovědi.

„No ahóóój!“ ozval se místo ní Evan úplně stejně, jako ji do telefonu zdravil téměř dvě desítky let.

Indiferentně, přesto důvěrně. Důvěrně, přesto indiferentně.

To je jejich manželství v kostce.

„Ahoj,“ pronesla Val a měla strach říct něco dalšího. Představila si svého budoucího ex-manžela, jak sedí za volantem nového černého jaguaru, jeho jemné, tmavé vlasy mu padají do světle modrých očí, plné rty křiví do bezstarostného úsměvu, jednou rukou řídí a druhou šátrá pod sukní Jennifer.

„Nějaké problémy?“ zeptala se, když tu představu odehnala.

Zasmál se. „To jsem tak průhledný?“

Patří to k tvému kouzlu, pomyslela si, ale nahlas to neřekla. Místo toho podotkla: „Zpozdíš se.“

„Asi tak o půl hodiny.“

Val ihned jeho odhad zdvojnásobila. Půlhodinka Evanova času znamená na hodinkách všech ostatních nejméně hodinu. „Dobře, vyřídím to Brianne.“

„Pověz jí, že nastal problém, který…“

„… který nesnese odklad,“ dokončila za něj Val, protože za ta léta uměla ten scénář zpaměti.

„Budu tam co nejdřív.“

„Povím jí to.“

„Bude to divné,“ dodal a hlas mu přešel do šepotu.

„Co bude divné?“

Povzdech. A pak: „Být tam bez tebe. Neslavit tvé narozeniny společně.“

Val mlčela. Jak mohla promluvit, když jí úplně vyrazil dech?

„Val?“

„Vyřídím Brianne, že dorazíš za půl hodiny.“ Val položila tele fon, dřív než jeden nebo druhý stačil pronést další slovo. Co se jí pokoušel naznačit?

„Co to děláš?“ zeptala se najednou Brianne.

Val se prudce otočila. Dcera stála před ní a na sobě stále měla pouze spodní prádlo.

„Děje se něco?“ pokračovala Brianne. „Stalo se něco babičce?“

„Cože? Co tě to proboha napadlo?“

„Protože se zjevně něco stalo. Stojíš tady takhle asi deset minut s rukou na telefonu a ani se nepohneš.“

„To ne.“

„Ale ano. Pozoruju tě.“

Val se málem začala hádat, když se koukla na hodinky a došlo jí, že dcera má pravdu. Co to znamená? Že teď Evan ovládá schopnost zastavit čas? „Babička je v pořádku.“

Brianne pokrčila rameny. „Kdo teda volal?“

„Táta. On…“

„To už tě nemusí zajímat,“ připomněla jí Brianne.

„Zpozdí se,“ ignorovala Val, že jí dcera skočila do řeči.

„Nech mě hádat. Nastal problém…“

„… který nesnese odklad,“ pronesly matka s dcerou současně a pak se zasmály, což poslední dobou moc často nedělaly. Teda rozhodně ne spolu.

„Prý tu bude za půl hodiny,“ dodala Val.

„Jo, jasně.“

„Měla by ses oblíct. Pro všechny případy.“

Někdo zazvonil. Val za tím zvukem prudce otočila hlavu. To už jsou James s Melissou tady? Že by to byl Evan? Podívala se na svůj odraz do černého skla pečicí trouby. Měla jsem si umýt vlasy, napadlo ji. A trochu se namalovat.

„Vypadáš dobře,“ uklidňovala ji Brianne, jako by jí četla myšlenky. „Beztak je to jen Sasha.“

„Kdože?“

„Sasha,“ zopakovala Brianne, když odcházela z kuchyně k hlavnímu vchodu, a její oblý zadeček tvořil dokonalý kruh rozdělený na dvě nádherně vypouklé půlky.

To mě teda podrž, pomyslela si Val, když kráčela za ní. „Kdo je zase Sasha?“

„Kámoška, co dělá v Lululemonu. Před pár týdny jsi ji poznala. Teda vážně, mami. Ty si žádný moje kamarádky vůbec ne pamatuješ.“

Val se chystala protestovat, když si uvědomila, že Brianne má pravdu. Skutečně si nedokáže udržet přehled o Brianniných přítelkyních, které se střídají skoro tak často jako dceřina nálada. Jeden den je její nejlepší kámoškou Kelly, další den Tanya, hned zase Paulette a potom Stacey. A teď tahle Sasha, která dělá v Lululemonu. Val si jen vágně vybavila hezkou dívku s blond vlasy do pasu, která je před několika týdny obsluhovala, když jely na Manhattan koupit nějaké oblečení na cvičení. Co ta tady dělá? „Co ta tady dělá?“ slyšela Val samu sebe se ptát.

„Jde mi vrátit můj BlackBerry.“

„Jak to, že má tvůj mobil?“

„Onehdy jsem ho zapomněla u ní v obchodě.“

„Cos dělala na Manhattanu?“

„Jen jsem si zkoušela pár věcí.“

„A nechalas tam mobil? Víš, jak jsou tyhle věci drahé? Ne smíš být tak neopatrná.“

„To je toho. Zapomněla jsem ho, Sasha ho našla. A byla tak hodná, že se nabídla, že mi ho cestou do práce přinese.“ Brianne otevřela dveře, a tím v podstatě ukončila další debatu.

První, co Val napadlo, když Sashu uviděla, bylo, že je jak hezčí, tak starší, než si pamatovala. Měla na sobě limetkově zelené tričko a černé elasťáky, které zdůrazňovaly její nápadné křivky. Vypadá nejmíň na osmnáct, možná dokonce na dvacet, odhadovala Val. Proč se touží kamarádit s někým, komu nedávno bylo šestnáct?

„Pojď dál,“ vyzvala ji Brianne a vedla ji dovnitř. „No ne. To je tvý fáro?“ ukázala na jasně oranžový mustang z roku 1964, který byl zaparkovaný tak daleko od obrubníku, že to vypadalo, jako by ho někdo zanechal uprostřed silnice.

„Že je skvělej?“

„Naprosto úžasnej. Líbí se mi ta barva.“

„Snad abys ho zaparkovala blíž k chodníku,“ navrhla Val.

„Klidně může zůstat, kde je,“ řekla Brianne. A pak s přehnaným povzdechem dodala: „Mojí mámu znáš.“

„Ahoj, Valerie,“ pronesla Sasha a pohodila svými blond vlasy.

Val se musela kousnout do spodního rtu, aby ji neopravila: Dávám přednost oslovení paní Roweová, laskavě. Připomněla si, že paní Roweová zakrátko už nebude, a vzápětí jí naskočila mnohem znepokojivější myšlenka: Kdo vlastně bude? „Ahoj, Sasho. Ráda tě zase vidím.“

„Jak se ti líbí ty outfity, co sis koupila? Že jsou super?“

„Ano, jsou…“

Ale to už se Sasha plně věnovala Brianne. „No ukaž se mi,“ šveholila. „Ty máš ale pěknou postavičku.“

„Ale ne,“ oponovala Brianne. „Musím shodit asi dvě kila.“

„Cože?“ vyhrkla Val.

„Nehledě na to, že si nechám udělat nos.“

„S tím nosem si nic provádět nebudeš,“ pronesla Val s větším důrazem, než měla v úmyslu. Kolikrát ji Melissa varovala, že nejlepší je taková prohlášení přejít bez povšimnutí.

„Je moc dlouhej. Nehodí se mi k obličeji.“ Brianne gestem vybídla Sashu, aby ji následovala nahoru po schodech.

„Nos máš naprosto normální!“ křičela za nimi Val.

„Je hrozně dlouhej a hrozně širokej. Nechám si ho předělat,“ trvala na svém Brianne, aniž se otočila.

Val stála bez hnutí dole u schodů, slyšela, jak se dveře Briannina pokoje zavřely, a přemáhala pláč.

Kdo její dceři nakukal do hlavy takové blbosti?

Patrně ta samá ženská, s kterou dcera bude trávit příští tři dny tábořením v Adirondackských horách.

Tedy, ono vlastně nejde o táboření. Hotel U Potoka stínů těžko splňuje jakoukoliv představu o dobrodružné výpravě do přírody. Val si povzdechla při vzpomínce na doby, kdy tam s Evanem pobývali, na ono ráno, kdy nečekaně poklekla a požádala, aby „žili šťastně až do smrti“.

Bude to divné, řekl jí před chvílí Evan. Být tam bez tebe. Neslavit tvé narozeniny společně.

Co tím chtěl naznačit? Že by se nejradši vrátil a napravil všechno, co pokazil? Že stačí, aby Val řekla slůvko, a on té okouzlující, nestydaté Jennifer řekne, že je mu líto, ale že má u něj utrum? Že prostě miluje svou ženu? Že je jediná, kterou kdy opravdu miloval? Že si nedokáže představit, že by odjel do Potoka stínů bez ní? Že jediné, po čem touží, je vrátit se domů?

No jasně, vypůjčila si Val dceřinu oblíbenou frázi. A dodala: Panebože, ty jsi tak trapná. Přesto, když stoupala po schodech, usoudila, že nebude na škodu, když se před Evanovým příjezdem trochu namaluje a učeše si vlasy.

-

K A P I T O L A 2

„Tvoje máma je srandovní,“ poznamenala Sasha, když Brianne zavřela dveře svého pokoje.

„Jo, fakt k popukání.“ Brianne sebou plácla na neustlané dvojlůžko vedle prázdné cestovní tašky tak prudce, až se květovaná prošívaná přikrývka kolem ní vzdula jako padák.

„To je parádní pokoj.“ Sasha se obdivně rozhlížela po velké ložnici laděné do levandulové a bílé barvy, vybavené tím nejmodernějším v současné technologii: počítačem na módním psacím stole z nerezové oceli a skla, který stál u okna, a HD televizí připevněné na stěně. „No, možná parádní není zrovna to správný slovo.“ A se smíchem přelétla pohledem po světle fialovém koberci, který byl skoro celý zakrytý rozházeným oblečením, zaned banými botami a posledními čísly časopisů o celebritách a módě. Sasha ze země sebrala značně ohmatanou knihu Jako zabít ptáčka, otevřela ji a pak se zasmála. „Vidím, že někdo tady dluží školní knihovně docela slušný drobný.“

Do háje, pomyslela si Brianne. Měla v úmyslu knížku vrátit před koncem školního roku, ale pořád se k tomu nedostala.

„Četlas ji vůbec?“

„Kdysi jsem to viděla v bedně,“ řekla Brianne rozpačitě.

„Ten Gregory Peck byl fakt sexy.“

„Trochu starej.“

„Já myslela, že jsi na starší,“ zazněl Sashin hlas poťouchle.

Brianne cítila, jak jí do obličeje stoupá horko, a hřbetem ruky se pokoušela setřít z tváří nechtěný ruměnec. Červenají se jen hloupé malé holky. Což ona rozhodně není. Už ne.

„A když je řeč o starších chlapech, tvůj táta je fakt sexy,“ poznamenala Sasha, když zvedla zarámovanou fotografii Briannina otce z ručně malovaného prádelníku, a letmo se prohlídla v zrcadle na stěně naproti posteli.

„Asi jo.“

„Víš to, že tuhle se zase zastavil u nás v obchodě?“

„Nepovídej. Super. Říkala jsem mu, že vám přišly nějaký skvělý nový věci, který by měl vidět.“

„Je vážně fit.“

„Hodně posiluje.“

„Je to znát.“ Sasha vrátila fotku na prádelník a zvedla malou lahvičku s parfémem od Prady. „A jak je to s ním a tou jeho přítelkyní?“

„Snoubenkou,“ opravila ji Brianne.

„To je fuk. Byla jako pijavice. Lepila se na něj, jako by tím vykřikovala: Ruce pryč, mrchy. Tenhle je můj. Znáš ten typ. Byla samý: ,Co říkáš těmhle šatům, méďo?‘ a ,Jaká barva se ti líbí víc, čumáčku‘?

No, naprosto nechutný.“

„Říká mu čumáčku?“ Brianne bylo náhle na zvracení.

Sasha pokrčila rameny, znovu obrátila pozornost na odraz v zrcadle a samolibě se usmála. Přičichla si k flakonu s parfémem, otevřela ho a bez dovolení si pár kapek stříkla za uši. „Hmm. Voní ňamkově.

Byl drahej?“

„Nejspíš.“ Brianne doufala, že to nevyznělo tak provinile, jak se cítila. Ta voňavka patří mámě.

Onehdy večer si ji bez dovolení půjčila a ještě se nedostala k tomu, aby ji vrátila.

„Tak cóóó?“ začala Sasha a protáhla tázací zájmeno o několik samohlásek. Otočila se a pohlédla Brianne přímo do tváře. „Neměly jsme šanci si pokecat, když jsi byla v obchodě, a já nejela až do Brooklynu jen proto, abych ti dala tohle.“ Hodila Brianne její BlackBerry. „Čekám…“

Brianne se rychle mrkla na zprávy a usmála se, když zjistila, že má nejmíň deset nepřijatých hovorů.

Všechny od něho. „Co chceš vědět?“

„Všechno,“ zasmála se Sasha. „I tu nejnepatrnější věcičku.“

„No, vlastně ta jeho věcička zas tak nepatrná není,“ zahihňala se společně se Sashou Brianne.

Sasha vesele vypískla: „Ty potvoro. Povídej.“

„Brianne!“ ozval se zčistajasna matčin rozčilený hlas, pronikl zavřenými dveřmi jejího pokoje a odrazil se od stěn. „Jak ti jde to pakování?“

„Ježíši, panebože!“ Brianne sklouzla pohledem po zarámovaném plakátu polonahé Lady Gaga na zdi za postelí. „Už to skoro mám!“ zavolala a ledabyle hodila do tašky pár triček. „Nemůžu se dočkat, až se odstěhuju,“ dodala, i když věděla, že to ve skutečnosti není pravda.

„Ani se ti nedivím,“ přizvukovala Sasha. „Já jsem na vlastních nohou v podstatě od patnácti. Naši tvrdili, že jsem nenapravitelná. Poslali mě k prarodičům. A zrovna do Kansasu, do takový prdele.

Bylo to příšerný, to ti teda povím. Připadala jsem si jako na vojně. Nejmíň šestkrát jsem zdrhla. Ale to mi pak hrozili pasťákem, prej jestli se ,nepolepším a nebudu sekat dobrotu‘. Jo, lidi takhle v Kansasu mluvěj. Každopádně,“ pokračovala a pohodila zlatovlasou hřívou z jednoho ramene na druhé, „vydržela jsem až do svých osmnácti, udělala maturu a nadobro zdrhla. Přijela do New Yorku.

Skamarádila se. Spala na spoustě podlah. Našla práci, našetřila si, koupila vlastní bejvák. Je to jenom krcálek, ale víš co, aspoň se mi drahá matinka nesnaží dirigovat život.“

„Ty se tak máš.“ Brianne vrhla rychlý pohled ke dveřím a zbystřila, jestli na chodbě neuslyší matčiny kroky. Co to do ní vjelo? To si musela dát tu práci a ztrapnit ji před kamarádkou? Ale mohlo by to být horší, přemítala Brianne, když si představila, jak se její babička opilecky motá po svém malém bytě.

„Má hrůzu z toho, že nebudu včas hotová, a ona bude muset zabavit mýho tátu.“

„To já bych ho pobavila moc ráda,“ zasmála se Sasha.

„Vyzvedni si číslo. Fronta se řadí zprava.“

„Možná ještě nepoznal tu pravou.“

„Ale poznal,“ opáčila Brianne a náhlý smutek v jejím hlase ji zarazil. „Jenom si ji nenechal.“

Sasha vykulila velké zelené oči. „To jako mluvíš o tvý mámě?“

„Proboha. Ani nápad.“ Brianne si povzdechla. „Já myslela, že se chceš dozvědět, jak dopadl ten večer.“

„To sis myslela naprosto správně. Tak ven s tím. Jaký to bylo? Byl dobrej?“

„Byl…“ Brianne sebou bezděčně trhla a snažila se to zamaskovat hlasitým zasmáním. „… skvělej.“

„Nekecej. Protože někdy, když jsou takhle hezký, si myslej, že stačí, když budou jen ležet a všechnu práci nechaj na tobě.“

„Ujišťuju tě, že jen tak neležel.“

„Jasně, chci detaily, detaily. Jak ho má velkýho? Věděl, co s ním dělat? Jakou má výdrž? Vylízal ti ji nejdřív?“

Kristepane, pomyslela si Brianne. Takový výslech teda nečekala. Nakolik může Sashe důvěřovat?

Kolik jí toho může svěřit? Podívala se ke dveřím s náhlou nadějí, že uslyší matčin hlas. Nic.

Samozřejmě, říkala si. Pořád šmíruje, ale když ji člověk opravdu potřebuje, tak tu není. Což není ve skutečnosti pravda, pomyslela si vzápětí, ale přesto ji to rozladilo.

„Takže vykouřilas mu ho?“ vyzvídala Sasha.

Brianne pocítila náhlý příval hrdosti. „Říkal, že to bylo vůbec nejlepší, co kdy zažil.“

Sasha přezíravě zavrtěla hlavou. „To tvrděj všichni.“

Fakticky? ptala se sama sebe Brianne a litovala, že nemá Sa shiny zkušenosti.

„Co ještě povídal? Řekl, že tě miluje?“

„Ne.“ Pravda je, že když bylo po všem, skoro vůbec nepromluvil.

„Tak kde jste to dělali? Tady ne!“

„Ne! Zbláznila ses? Máma by šílela, kdyby se dozvěděla, že s někým takovým chodím.“

„No, tohle zrovna není chození,“ zdůraznila Sasha poslední slovo. „Proboha, ukaž se,“ zapištěla. „Jsi rudá jako rak. Červená ti rozhodně nesluší. Promiň. Urazila jsem tě? To jsem nechtěla.“

„Neurazila.“

„Dělala jsem si srandu. To přece víš. Určitě tě má rád.“

„Říkal něco?“ zeptala se Brianne. Koneckonců, byla to Sasha, kdo je seznámil.

„Ne. Už pár tejdnů jsem ho neviděla.“ Sasha si kecla na Brian ninu postel. „Tak dělej. Pověz, kde jste byli?“

„U něj doma.“

„Ty nestydo. Cos řekla mámě?“

„Že budu spát u jedný holky ze školy.“

„A ona ti věřila?“

„Proč by mi nevěřila?“

„Třeba proto, žes jí lhala?“ opáčila Sasha.

„Dovedu lidi přesvědčit.“

„To teda jo. Rozhodně umíš překvapit.“

„Možná jo.“ Další vlna nečekané pýchy.

„Vždycky je to tak, že na ty, co vypadaj nevinně, si musí člověk dávat obzvlášť bacha.“

„Matky se daj lehce oblbnout,“ namítla Brianne.

„Ta moje ne,“ odporovala Sasha. „Ta mě pokaždý prokoukla. Babička taky. Koho to chceš oblafnout?

říkávala. Pak mi zahrozila prstem před obličejem. Měla jsem chuť jí ho uhryznout. Já myslela, že babičky maj bejt hodný. Jako že ti maj péct sušenky a kazit tě dárkama.“

„Moje babička je alkoholička,“ svěřila jí Brianne.

Sasha tu čerstvou, pikantní novinku vstřebala bez komentáře. „Tak kolikrát jste to dělali?“

Brianne cítila, jak se jí nelibostí sevřely rty. Opravdu se jí o tom nechce dál mluvit. „Nějak jsem to už nepočítala. Pětkrát… možná šestkrát.“

„Šestkrát? To kecáš. Kdo se dokáže šestkrát udělat?“

„Možná to bylo je čtyřikrát,“ ucouvla v mžiku Brianne.

Sasha se zasmála. „Nepovídej. Tak kolikrát? Teď vážně.“

„Třikrát,“ zalhala Brianne a předstírala, že z přikrývky odtrhává nějakou nitku v naději, že Sasha nezdědila talent své matky a babičky na odhalování lží. „Bylo to třikrát.“

„Páni. I tak je to hustý. Nebolí tě to?“

„Trošku.“ Vlastně hodně, pomyslela si Brianne, přestože to bylo pouze dvakrát a poprvé to bylo tak rychlé, že si ani nebyla jistá, jestli se to dá počítat.

„Sejdeš se s ním znovu?“

„Jasně.“

„Kdy?“

„Doufám, že o víkendu.“

„Já myslela, že jste měli jet tenhle víkend s tátou na túru do Adirondacks.“

„Tak je to plánovaný.“

„A plány se daj měnit,“ spíš konstatovala, než se ptala Sasha.

„Zvlášť pokud jde o mýho tátu,“ připustila Brianne. Vedle postele zazvonil telefon. Brianne se natáhla a zvedla ho, než za zvonil podruhé. „Haló?“

„Ahoj,“ ozval se hlas. Tichý. Hluboký. Nebezpečný.

Stejně jako on, pomyslela si Brianne. „Ahoj.“ Cítila, jak se jí rozbušilo srdce, a ztišila hlas do šepotu.

„To je on?“ vyzvídala Sasha a oči vykulila nadšením.

Brianne přikývla a byla by radši, kdyby k nim Sasha nepřišla.

„Jak je?“ zeptal se. „Posílám ti esemesky jako blázen…“

„Nechala jsem mobil v Lululemonu. Sasha mi ho sem přines la. Teď je zrovna u nás.“

„Zlatíčko Sashenka. Že ji pozdravuju.“

„Pozdravuje tě,“ vyřídila Brianne poslušně.

„Taky zdravím, chlíváku.“

„Co říkala?“

„Že taky zdraví,“ vynechala Brianne poslední slovo a vstala z postele. Přešla k oknu a zadívala se dolů na Sashin jasně oranžový mustang. Zpoza rohu se na ulici náhle vyřítilo stříbrné sportovní auto a zastavilo o půl bloku dál. Brianne si opřela čelo o sklo ve snaze rozeznat osobu, která řídila.

„Jak ti je?“ vyptával se.

„Dobře.“

„Opravdu?“

„Ano.“

„Myslíš na tu noc?“

„Ano.“

„Bylo to dost hustý.“

„Jo.“

„Ten víkend platí?“ zeptal se.

A právě v tom okamžiku, Brianne uslyšela cvaknutí v telefonu a uvědomila si, že někdo zvedl druhý aparát. „Moment,“ upozornila ho. „Haló? Haló? Mami? To jsi ty?“

„Promiň,“ odpověděla okamžitě Val. „Já myslela, že je to babička.“

„Musím jít. Ještě mi napiš,“ skončila hovor Brianne a honem zavěsila. Jak dlouho ji matka poslouchala? Kolik toho slyšela? „Do hajzlu.“

Sasha ihned vyskočila. „Máma poslouchala na druhý lince? Do prdele.“

„Co jsem řekla? Co jsem řekla?“

„Nic,“ ujistila ji Sasha. „Přísahám. Dobrý. Jo. Jo. Jo. Fakticky. Byla by z tebe skvělá tajná agentka.“

„Do hajzlu,“ zopakovala Brianne, když uslyšela, jak se k jejímu pokoji blíží matčiny kroky.

„Brianne,“ zaťukala jemně na dveře matka. „Můžu dovnitř?“ otevřela dřív, než Brianne stačila něco namítnout.

„Promiň. Vážně jsem nechtěla poslouchat,“ ihned se začala omlouvat matka. „Já…“

„… myslela, že je to babička. Nic se neděje.“

„Kdo to byl?“

„Jeden kluk, co ho znám ze školy.“

„Měla jsem dojem, že říkal něco o víkendu… Proboha, podívej se na ten pokoj!“ vykřikla Val. „Jak sem vůbec můžeš někoho zvát? Takovej binec. A ještě sis ani nesbalila. Pořád jsi ve spodním prádle.“

Bezmocně se rozhlížela po místnosti a přejela pohledem z podlahy na prádelník. „Není to můj parfém?“

„Přijdu pozdě do práce,“ vyhrkla Sasha a už byla skoro u dveří. „Buď v klidu. Trefím sama. Určitě brnkni, hned jak se vrátíš. Ahoj, Valerie. Ráda jsem tě zas viděla.“ Poslala Brianne vzdušný polibek a odešla z pokoje.

„Není ti to trapné vodit si sem přátele?“ ptala se Val, zatímco Brianne z okna sledovala, jak se Sasha usadila na předním sedadle oranžového mustangu a přehnala se kolem stříbrného sporťáku, který popojížděl ulicí.

„Tyhle věci jsou jim fuk.“

„Všude na podlaze se ti válí oblečení. Tahle pěkná halenka,“ sehnula se Val, aby ji zvedla. „Ta, cos ji musela mít. Cos na mně vydyndala. A tyhle boty…“

„No jo, no jo, chápu to. Jsem bordelářka. Uklidím to.“

„A tyhle džíny. Značkové džíny za tři sta dolarů.“

„Tyhle jsem si chtěla zabalit.“

„A tohle triko…“ Val náhle strnula, obrátila tričko v rukou a z tváří se jí vzápětí vytratila barva.

„Probůh, co jsi s ním dělala?“

„Co tím myslíš? Nic jsem s ním nedělala.“

„Co je tohle? To je krev?“

Brianne se pokusila vytrhnou kdysi bílé tričko matce z ruky. „Jasně že není. Neblázni.“

„Vypadá to jako krev,“ podotkla matka, když očichávala velké skvrny. „Panebože, cos to prováděla?

Upadla jsi? Pořezala ses?“

„Ne.“ Brianne se otočila. „Podívej. Žádný zranění, žádný modřiny. Nic mi není. Nevyšiluj. To není krev.“

„Tak co to teda je?“

„Nevím. Musela jsem se o něco otřít. Asi o mokrou barvu.“

„Brianne…“

„Víš o tom, že máš návštěvu?“ Brianne se znovu koukla z okna v naději, že odvrátí matčinu pozornost.

„Cože? Koho?“ Valerie přistoupila k oknu a podívala se dolů na ulici.

Brianne využila okamžiku a vytrhla triko matce z rukou. Jak mohla být tak hloupá, že ho tu nechala jen tak povalovat? Nejdřív ten mobil. Teď zas tohle. Matka má pravdu. Nemůže být pořád tak lehkomyslná. „Ten stříbrnej sporťák. O kus dál na silnici.“ Sledovala, jak matka svěsila ramena. „Je to ta, kdo si myslím, že to je?“

„Do háje.“

„Co budeme dělat?“

„Ty se oblečeš a pak si dobalíš… začneš… balit,“ nařídila Valerie a zkontrolovala v zrcadle nad prádelníkem, jestli si správně namalovala pusu. „Já jdu zatím zjistit, co se to krucinál děje.“

-

K A P I T O L A 3

Tenhle den se řítí do průšvihu rychleji než lyžař po sjezdovce v Aspenu, pomyslela si Valerie, když sbíhala z venkovních schodů na ulici, a okamžitě ji obklopil červencový žár. Zatracené vlhko, zlobila se v duchu. Došla k autu, pomalu se namáhavě nadechla a zaklepala na okénko.

Osoba sedící za volantem se zvědavě podívala přes sklo na Val a pak se usmála. Úsměv byl spíš úzkostný než radostný, spíš říkal „panebože, co bude teď?“ než „to je milé, že se zas vidíme“. Za těchto okolností to je naprosto normální, usoudila Val. Ačkoliv na těchto okolnostech není normálního zhola nic.

„Nemusíte čekat tady venku,“ přešla ihned k věci a okénko se zvolna spustilo.

„To je v pořádku,“ následovala tichá odpověď. „Mám zapnutou klimatizaci.“

„To je nejlepší způsob, jak si vybít baterii.“

„Opravdu jsem v pohodě. Děkuju.“

„Předpokládám, že Evan se tu s vámi má sejít,“ konstatovala Val.

„Říkal, že se trochu opozdí a že mu ušetří čas, když se sejdeme u vás.“

Val přikývla. „No, tak to rovnou pojďte dál. Může to chvilku trvat.“

„Určitě za minutku dorazí.“

Val na mladou ženu vrhla pohled, který naznačoval: Co si to namlouváš?

Novopečená snoubenka jejího vbrzku budoucího ex-manžela zhluboka vzdychla. Ten povzdech znamenal: Asi máš pravdu. „Tohle vážně nemusíte dělat.“

„Já vím,“ souhlasila Val. Proč to dělám? ptala se sama sebe. To už Jennifer otevřela dveře auta, dlouhé, nahé nohy natáhla do vzduchu a z otevřených špiček sandálů na absurdně vysokém podpatku na Valerii vykoukly křiklavě rudé nehty. Když jsem viděla tyhle nohy naposledy, byly zaklesnuté kolem krku mého manžela, napadlo Val. „Určitě trefíte,“ neubránila se poznámce a ukázala pravou rukou k domu ze skla a kamene opodál.

Val si setřela hřbety prstů pot z horního rtu a všimla si, že navzdory vedru a vlhku vypadá Jennifer ve žlutém tričku a bílých šortkách svěže a nádherně jako příslovečná sedmikráska. Při stihla se, že si svou nástupkyni, která kráčela před ní, zkoumavě prohlíží. Proč nedokážu takhle chodit? uvažovala a litovala, že se nikdy nenaučila zlehka vrtět zadečkem. Nebo čímkoliv jiným, přiznala si.

Ty prostě nechodíš, upozornila ji jednou přítelkyně Melissa. Ty pochoduješ.

Spíš kluše, to je výstižnější, opravil ji rychle její přítel James.

Já že klušu?

Jako čerstvě narozené hříbě, dodal James.

Že chodím jako kůň?

Je to naprosto okouzlující, ujistila ji Melissa.

Okouzlující. No jasně, pomyslela si teď Val, a když sledovala, jak Jennifer ladně stoupá po několika betonových schodech ke vstupním dveřím, už svého neuváženého altruismu litovala. Jak se vůbec dokáže na těch závratně vysokých platformách pohybovat? zajímalo ji a představovala si, jak Jennifer v horách zakopne o obrovský balvan a zřítí se do vod Potoka stínů. Ta představa u ní vyvolala úsměv a pak zamračení. A je po altruismu, pomyslela si.

Jennifer otevřela vchodové dveře, vešla do klimatizovaného domu a zastavila se uprostřed haly z šedo-zlatě žíhaného mramoru.

Val ukázala nalevo k obývacímu pokoji. „Chovejte se jako doma,“ vybídla ji, a když viděla, jak sebou Jennifer škubla, pocítila víc než nepatrné zadostiučinění.

„Přece jen bych měla počkat venku,“ pronesla Jennifer, aniž se pohnula.

„Neblázněte. Já vás neukousnu.“

Jennifer přikývla, ačkoliv zdaleka nevypadala, že je o tom přesvědčená.

„Nedáte si trochu ledového čaje?“

„Ne, děkuju.“

„Opravdu ne? Já si dám.“

„Proč jste na mě tak hodná?“ zeptala se Jennifer.

Val pokrčila rameny. Proč je tak hodná? „Je to jen sklenice studeného čaje. Berte, nebo nechte být.“

„Tak dobře. Ledový čaj si dám ráda. Jestli vás to opravdu neobtěžuje.“

„Ani v nejmenším.“ Val zavedla ohleduplnou mladou ženu do svého nedávno nově zařízeného obýváku a pokynula k moderní pohovce z fialového sametu před velkým tabulkovým oknem. „Jak vidíte, trošku jsem to tu od vaší poslední návštěvy předělala.“ Její tón byl nenucený, ba přátelský. Val viděla, že Jennifer váhá, jestli se má posadit, nebo vzít nohy na ramena. No, kdoví? přemýšlela. Třeba k sobě mladou ženu pozvala právě proto, aby se pásla na jejích rozpacích. Možná se ještě pobavím, pomyslela si. „Hned jsem zpátky.“

Brianne na ni čekala v kuchyni. „Co to děláš?“ zeptala se.

„Chci dát návštěvě ledový čaj.“

„Zbláznila ses?“

„Nejspíš ano. Už sis zabalila?“

Brianne svěsila ramena a současně obrátila oči ke stropu. „O co se to pokoušíš? Trumfnout tátu?“

„Nebuď trapná.“ Je to pravda? ptala se sama sebe Val.

„Já nejsem ta, kdo se ztrapňuje,“ vmetla jí Brianne a rázně odkráčela z místnosti.

„A oblíkni se!“ volala za ní Val. Co jsem to vlastně chtěla, zamyslela se. Aha, jasně. Donést naší rozkošné Jennifer ledový čaj.

Jennifer je skutečně půvabná, byla nucena Val přiznat. Rozhodně jako coura nevypadá. Je vysoká a štíhlá, s velkými ňadry, útlými boky a úzkým pasem, který jí lze jen závidět. Tmavě plavé vlasy jí kolem srdcovitého obličeje spadají na ramena v kaskádách bohatě navrstvených vln. Má velké modré oči, vysedlé lícní kosti a sexy plné rty. A dlouhatánské nohy.

Až do stropu, připomněla si Val, když si znovu tytéž nohy vybavila na obou stranách manželovy hlavy.

„Do háje,“ zašeptala, když tu představu vypudila z mysli, a současně se snažila vyhnout vlastnímu odrazu v tmavém skle mikro vlnné trouby. Taky jsem tak kdysi vypadala. Aspoň částečně, opravila se, když vyndala z vedlejší skřínky dvě sklenice a nalila do nich ledový čaj. Se svými sto sedmdesáti centimetry je relativně vysoká, přesto asi o pět čísel menší než Jennifer, a odjakživa je štíhlá, i když asi o pět kilo těžší než tahle dívka, která má navíc tu výhodu, že je o deset let mladší. Mají zhruba stejnou barvu vlasů, ačkoliv Valeriiny jsou tmavší a kudrnatější. A oči už vůbec nemá velké, natož modré. Ani její ústa se nedokážou tak přirozeně a svůdně špulit, když jsou v klidu. Val má rty tenčí, obyčejnější. „Do háje,“ zopakovala, tentokrát hlasitěji. Zastrčila si zeleno-bíle pruhovanou halenku do bílých tříčtvrtečních kalhot, skopla z nohou velmi praktické bílé baleríny a odhalila tak nenalakované nehty, které nutně potřebovaly ostříhat. Křiklavě červený lak, to pro ni není. Dokonce si ani nepamatuje, kdy byla naposled na pedikúře.

To se ovšem brzy změní. Melissa navrhla, že by jejich třídenní narozeninový pobyt ve městě mohli zakončit relaxačním dnem. Původně Val zavrhla nápad, aby strávila takovou dobu tím, že ji budou hýčkat, masírovat a malovat, zatímco by se místo toho moh la toulat po Madison Avenue, cournout se od Muzea moderního umění k Metropolitnímu a ještě do toho vmáčknout další galerii i nějaký zajímavý obchod. Nikdy ji nebavilo sedět v klidu.

Jsi jediná ženská, která se mnou dokáže držet krok, řekl kdysi Evan s potěšením i pýchou.

A přesto ji opustil kvůli mladé ženě, které zjevně nedělá prob lémy sedět v klidu, ať je kde chce, třeba na ulici ve sporťáku s puštěným motorem nebo na nové sametové sedačce snoubencovy budoucí bývalé manželky.

Už to samo o sobě je dost síla, usoudila Val, když se vrátila do obýváku se sklenicí ledového čaje v každé ruce. „Zapomněla jsem se zeptat, jestli sladíte.“

„Ne, díky, cukr nemusím.“

„Sladká jste až dost, že?“

Další škubnutí, které vyvolalo na Valeriině tváři úsměv. Podala Jennifer sklenici ledového čaje a pak se posadila před pohovku na jedno ze dvou klubových křesel s béžovým plátěným potahem.

„Líbí se mi, jak jste zařídila ten pokoj,“ osmělila se Jennifer a napila se čaje. Pohledem bezcílně bloudila kolem dokola a dávala si pozor, aby se nepodívala přímo na Val.

„Jsem moc ráda, že to schvalujete,“ vyhrkla Val dřív, než se stačila zarazit. „Omlouvám se, to mi jen uklouzlo,“ dodala vzápětí.

„Nic se neděje. Nevyčítám vám, že mě nenávidíte.“

„To bych neřekla.“ Val překvapilo, když si uvědomila, že k ní skutečně nenávist necítí.

„Opravdu jsme vám nechtěli ublížit,“ pronesla Jennifer ochable a soustředila pozornost na mnohobarevné smyčky koberce z hedvábí a vlny, který pokrýval podlahu z masivu.

„Prostě vás vůbec nenapadlo, že milovat se s mým manželem v mé vlastní posteli, kterou jsem mimochodem taky vyměnila, by mohlo ranit mé city,“ konstatovala Val, která nehodlala zbavit Jennifer viny něčím tak přízemním, jako je jednoduchá omluva, obzvlášť tak očividně neupřímná jako tahle.

Možná ji skutečně nenávidí.

Jennifer provinile upřela pohled do klína. Mlčky upíjela čaj.

„Omlouvám se,“ zopakovala Val znovu v domnění, že jedna neupřímná omluva zasluhuje další. „Už takhle je to celé trapné. Neměla jsem to říkat.“

„Ne, máte pravdu. To, co jsme udělali, bylo bezohledné.“

Teď pro změnu byla zticha Val. „Tak dobře,“ řekla po delší odmlce. „Změníme téma… Tyhle boty se na turistiku moc nehodí.“ Ukázala na její nohy.

Jennifer se zasmála, možná trochu moc hlasitě. „Jo, v kufru mám tenisky. A Evan mi koupil pohorky.“

Zarazila se, odkašlala si a znovu se napila ledového čaje.

Při zaznění manželova jména na rtech druhé ženy sebou Val trhla. „To je váš první výlet do Adirondackských hor?“

„Věřte nebo ne, ano, je.“

„Ale já tomu věřím.“

„Já na turistiku nikdy moc nebyla. Na žádný sport, abych pravdu řekla. Kromě tenisu. Ten hraju celkem slušně.“

Val přikývla. Co si s tou holkou Evan počne? zajímalo ji. On tenis přímo nesnáší. Je to jediný sport, který nemůže vystát. Tenis je pro zbabělce, říkával.

„Evanovi tenis moc nejde,“ poznamenala Val. „Vyznává spíš extrémní sporty.“

„To mi povídejte,“ zasmála se Jennifer, která si zjevně oddech la, že našly něco, na čem se shodnou.

„Někdy jsem hrůzou bez sebe, jak strašně riskuje. Bungee jumping, horolezectví, heliskiing. No…

vždyť to znáte.“

„Ano, znám.“

„Vám se tohle věci prý taky líbí.“

„Ano, líbí,“ přitakala opět Val. Nebo aspoň líbilo, dodala v duchu.

„Opravdu si nedovedu představit, že bych vyskočila z vrtulníku a sjela na lyžích nějakou horu.“

Dělá si legraci? uvažovala Val. „Ale to není tak, že člověk skočí z helikoptéry s lyžemi na nohou a rovnou sjede svah.“

„Tak to je dobře. To se mi ulevilo,“ prohodila Jennifer bezelstně. „Chci říct, že je to pořád hrozné, ale ne tak zlé. Já samozřejmě nelyžuju.“

„Samozřejmě.“

„Nemám ráda, když je mi zima.“

„To je naprosto pochopitelné.“

„Nesnáším, když nemám nohy pod kontrolou.“

Val si okamžitě představila její chodidla propletená vysoko nad manželovou hlavou.

„Jako malá jsem si při bruslení na ledě dvakrát zlomila zápěstí,“ žvatlala dál nervózně Jennifer. „A bruslení na kolečkových bruslích je zrovna tak hrozné. Když jsem to poprvé zkusila, hned jsem si vykloubila rameno. A jakmile jen pomyslím na vodní lyžování, jsem úplně na nervy. Plavání totiž není moje silná stránka.“

Val si znovu představila, jak se Jennifer řítí ze skály a padá do Potoka stínů.

Letí dolů jednou… dvakrát… „Raději abyste se držela tenisu,“ doporučila jí dřív, než Jennifer pronesla závěrečnou děkovačku.

„Asi máte pravdu. A Evan bere lekce.“

„Vážně?“

„Je moc šikovný.“

„Je velice šikovný v mnoha věcech,“ podotkla Val s úsměvem. Podle toho, jak Jennifer mírně vykulila oči a úsměv jí zamrzl na rtech, Val poznala, že ta nešťastnice neví, jak má tuhle další kousavou poznámku přijmout. „Že prý jste se s manželem seznámili při práci,“ pokračovala Val vlídně, jako kdyby vedla pohovor s potenciální chůvou.

„Když jsme se seznámili, netušila jsem, že je ženatý,“ rychle vysvětlila Jennifer.

„Ten zlatý kroužek na levé ruce jako vodítko nestačil?“

„Žádný neměl.“

„Opravdu?“ Copak má Evan ve zvyku sundávat si prstýnek, než dorazí do práce?

Jennifer přikývla. „Pracovali jsme na kampani pro jeho nový hotel…“

„Když luxus láká…,“ prohodila Val, když si vzpomněla na vzorek zkušebního letáku.

„Ano. Mám dojem, že právě tenhle slogan jsme zavrhli.“

„Mimo jiné.“

Jennifer usrkla trochu ledového čaje a pak chvatně spustila sklenici do klína, jako by pojala podezření, že obsahuje jed.

„Pokračujte,“ vybídla ji Val. Tu historku ve všech jejích neslavných podrobnostech vlastně nikdy pořádně neslyšela.

„Pracovali jsme dlouho do večera,“ vyhověla jí Jennifer dalším vyprávěním. „Evan navrhnul, abychom si dali pauzu na večeři.“

„A vy jste byla hladová.“ Teď pro změnu zkoumala koberec u svých nohou Valerie.

„U večeře se mi svěřil, že se mu moc líbím a že by to mohl být problém, když spolu tak úzce spolupracujeme. Já mu na to řekla, že mě taky přitahuje, takže co by na tom mohlo vadit? A právě tehdy mi prozradil, že je ženatý. Že prý chce, aby bylo mezi námi všechno upřímné a na rovinu.“

„Mě do toho nepočítal samozřejmě,“ upřesnila Val.

„Možná bychom se o tomhle neměly bavit,“ namítla Jennifer, toužebně se ohlížela přes rameno k oknu a očividně se modlila, aby se konečně objevil Evanův jaguar.

„Možná ne,“ souhlasila Val. Přestože je ten příběh hodně zajímavý, už věděla, jak dopadne.

A rozhodně nekončí větou „žili spolu šťastně až do smrti“.

Aspoň pokud jde o ni.

Až na to…

Bude to divné, řekl jí předtím Evan, když tam budu bez tebe.

„Někdo zastavuje na vaší příjezdové cestě,“ upozornila ji Jennifer.

Val prudce vyskočila. „Evan?“

„Ne. Dva lidi. Muž a žena.“

Melissa a James, uvědomila si Val, když odcházela z obýváku. Měla jim zavolat, že se Evan opozdí.

„Ahoj,“ pozdravila, když otevřela dveře svým dvěma nejlepším, a pokud má být upřímná, jediným přátelům. Poté, co jí Evan utekl s jednou z jejích družiček, v dívčí přátelství téměř přestala věřit. Ale na druhé straně Melissa nikdy nepředstavovala žádné nebezpečí a James… James je prostě James.

„Tak jde se na flám, oslavenkyně?“ zeptala se Melissa a malou předsíň zaplnila její přirozená exaltovanost. Melisse bylo šestačtyřicet, ale na svůj věk kupodivu vypadala starší i mladší současně.

Prostě taková stará duše překypující dětsky upřímným entusiasmem. Měřila jen sto padesát osm centimetrů a vážila pouhých čtyřicet tři kilogramů, ale byla jako parní válec sršící energií a dobrou náladou. Rovné černé vlasy nosila tupě střižené k bradě, čelo měla zcela schované pod hustou ofinou, která překrývala vršky obrovských černých brýlí s hranatými obroučkami. Stejně tak tmavé byly její malé oči a rty se nikdy neobešly bez značkové korálově červené rtěnky. Když se její cestovní kancelář, kterou založila a vedla celých patnáct let, dostala do problémů, neztrácela čas naříkáním.

Jednoduše zavřela krám a rozjela nový byznys poté, co proměnila svého dlouholetého koníčka – sbírání starožitné bižuterie, do prosperujícího podnikání. Její kousky byly často prezentovány na stránkách Vogue i dalších módních časopisů a na obou pobřežích, Atlantském i Tichomořském, pravidelně fotografovány jako ozdoby vychrtlých těl celebrit a prominentů.

Právě tenhle praktický a svobodný přístup k životu k ní Val přitahoval. Melissa byla rovněž zarytou sběratelkou, která shromažďuje záviděníhodné sbírky čehokoliv od starožitných cínových hraček po skleněné nádobí z období ekonomické krize 30. let. Její dům ve Westchesteru byl přecpaný k prasknutí kdysi populárními porcelánovými panenkami, starými fotoaparáty a starobylými litinovými kasičkami ve tvaru prasátka. Pořídila si rovněž sbírku manželů, když se třikrát vdala a rozvedla a jednou ovdověla. Od té doby, co její poslední a „nejlepší“ muž podlehl před třemi lety rakovině, Melissa si umínila, že bude už napořád nosit jenom černou barvu.

Vždyť beztak nosíš jen černou, upozornil ji tehdy James.

Na ženu, která nikdy neměla děti, byla Melissa kupodivu velmi mateřská, což byla další vlastnost, která nepochybně Val přitahovala, protože stále toužila po ochranitelské matčině náruči a uzdravujícím polibku, který všechno „ulepší“.

James byl naopak příslovečný Petr Pan, malý kluk, který nikdy nedospěje. Měl rád krémově pastelové barvy a nikdy nebyl ženatý. Ani kdybych nebyl gay, tak se neožením, prohlašoval celá léta. James byl stejně vysoký jako Valerie a vážil stejně jako Melissa, aspoň to tvrdil. Žil z kávy, ovoce a syrových ryb. Jeho účes tvořil rozcuch mrkvově rezavých vlasů nagelovaných do špiček, ačkoliv popravdě řečeno, těch špiček už nebylo tolik jako kdysi. Bývalý tanečník, který od svých osmnácti býval stálicí broadwayských muzikálů a odešel na odpočinek, protože si v pětatřiceti letech zlomil kotník. Několik posledních roků pracoval pro Melissu. Na různých starožitnických a sběratelských burzách po celém východním pobřeží vyhledával nádherné staré brože, náramky a náhrdelníky.

Val poznala Melissu, když s Evanem využili její cestovní kancelář, aby si kdysi dávno objednali cestu do Velkého kaňonu. S Jamesem se seznámila přes Melissu, která vyrůstala ve stejné ulici jako on, a když byl malý, chodila ho hlídat. Val těm dvěma připisovala zásluhu na tom, že jí loňský rok pomohli přežít, aniž by docela přišla o zdravý rozum.

„Co se stalo?“ zeptal se teď James, jakmile uviděl Valeriinu tvář.

„Nic.“

„Nech mě hádat,“ přidala se Melissa a zamířila do obývacího pokoje. „Evan se trochu opozdí.

Probůh!“ vyhrkla, zastavila se ve dveřích a zadívala se na mladou ženu, která seděla uprostřed fialové sametové pohovky. „Řekni mi, že to není ta, kdo si myslím, že to je.“ Hned nato si ošperkovanými prsty zakryla korálově červené rty.

„To je ta coura?“ zašeptal James s bradou opřenou o Valeriino rameno, aby ztlumil svá slova.

„Neříkej jí tak,“ napomenula ho Brianne, která se zezadu přiblížila ke trojici a proklouzla kolem nich do obýváku.

Val si oddychla nejen proto, že se dcera náhle objevila, ale i proto, že se už oblékla.

„Ahoj, Jen,“ prohodila Brianne a sedla si na pohovku vedle mladé ženy.

Té se zjevně ulevilo natolik, až se z toho málem rozplakala. „Tvůj otec se trochu opozdí.“

„To už jsem zjistila. Líbí se mi tvý boty.“

„Děkuju. Ty tvoje džíny jsou senzační.“

Val se přistihla, že jí ztuhly čelisti nad nenuceným kamarádstvím, které mezi její dcerou a manželovou snoubenkou existovalo. Kdysi jsme takové mívaly, pomyslela si a cítila, jak Brianne z jejího dosahu uniká ještě víc. „Tohle jsou mí přátelé Melissa a James,“ představila je a ta slova jí nešla z pusy. „Tohle je Jennifer, Evanova…“

„My víme,“ pronesl nevzrušeně James. „Ty boty jsou senzační. Louboutinky?“

„Ano,“ přitakala Jennifer. „Máte můj obdiv.“

„James je maniak přes boty.“ Brianne se zasmála. „Už s tím prudíš,“ podotkla a její kousavá poznámka vyzněla skoro dobromyslně.

„Nápodobně ve větším,“ zareagoval James.

Zazvonil telefon.

„To asi bude má matka,“ s omluvou rychle odešla z pokoje Val.

„Máma říkala, že máš na zítra večer lístky na Wicked,“ slyšela cestou do kuchyně říkat Brianne.

„Neviděl jsi to náhodou asi tak třináctkrát?“

„Osmnáctkrát,“ pronášel právě James, když Val zvedla telefon. „Dotáhnu to až na šťastnou jednadvacítku.“

„Totální vopruz.“ Dům se naplnil Brianniným smíchem.

„Haló?“ ohlásila se Val.

„No ahóóój!“ ozval se Evan.

Po dvou minutách se Val vrátila do obýváku. „Připravte se na nejhorší. Vy všichni,“ oznámila.

„Nastala změna plánu.“

-

K A P I T O L A 4

„Už tam budeme?“ vyzvídala Brianne zhruba o tři a půl hodiny později z předního sedadla Valeriina přeplněného SUV.

„Hned tak ne,“ odpověděla Val.

„Jak dlouho to bude trvat?“

„Nejmíň hodinu. Možná i víc.“

„Do hajzlu.“ Brianne vyndala z veliké kožené kabelky svůj BlackBerry.

„Komu teď esemeskuješ?“ zeptala se její matka.

„Sashe.“

„Vždyť jste se před chvílí viděly.“

„No a?“

Val sevřela volant a všimla si, jak jí zbělely klouby. Ta cesta nebude asi taková, jak čekala, když souhlasila, proti svému přesvědčení, dělat šoféra své dceři a manželově snoubence, pak se jí nějak povedlo přemluvit Melissu s Jamesem, aby odložili společný výlet na Manhattan a mohli tak odjet do Adirondackských hor a hotelu U Potoka stínů.

Za prvé, úplně zapomněla, jaká je to dálka, pět hodin po ucpané silnici se samými serpentinami –, a i když je pravda, že tudy jela mockrát a patrně by cestu znala i poslepu, předtím vždycky jezdila s Evanem, a ten trval na tom, že na řízení odvede lví podíl.

Za druhé, ačkoliv je taky pravda, že Jennifer má příliš malé auto na to, aby se do něj vešly jeho dcera a snoubenka společně s jejich zavazadly, mohly odjezd jednoduše odložit, dokud Evan svůj obchod nevyřídí, jak opakovaně navrhovala Jennifer. Skutečně není nutné, aby Val odložila své plány a vyhověla tak svému brzy už bývalému manželovi. Tak proč to udělala?

Odpověď seděla hned vedle ní a okázale ji ignorovala.

Jak jsem naivní, přiznala si Val a jen nerada zavrhla prvotní představy o vzájemném sbližování matky s dcerou. Od okamžiku, kdy vyjeli z Brooklynu, prohodila Brianne sotva dvě slova a skoro celou dobu visela na tom zatraceném mobilu. To si Val doopravdy myslela, že se jí povede aspoň trochu zmírnit vliv Jennifer na její dceru, když s ní bude soupeřit? Možná je mladší a hezčí, ale já jsem chytřejší a mnohem lepší řidička. Pokoušela se upozornit tu druhou na to, že sice možná zaujala místo v Evanově srdci, ale u jeho jediného dítěte se jí to nikdy nepodaří? Stále jsem Briannina matka. To mi nikdo nevezme.

„Stejně pořád nemůžu uvěřit, že tohle děláme,“ poznamenal James ze zadního sedadla a zadíval se z postranního okénka na ubíhající panorama lesů, luk a vod, zatímco auto ujíždělo po státní silnici Route 9N na sever směrem k hoře Prospect Mountain.

„Co zase fňukáš?“ zeptala se Melissa z druhé strany auta. „Kochej se raději nádhernou scenérií.“

„Jediná scenérie, která se mi líbí, je na prknech Broadwaye.“

„Tak si představuj, jak přes hřebeny kráčí Julie Andrewsová a zpívá Zas hudbou hory zní…“

„Prosím tě, to bylo ve filmu. Tu roli na Broadwayi původně hrála Mary Martinová. Julie je sice roztomilá, ale Mary se zdaleka nevyrovná.“

„To muselo být tak před padesáti lety, ne?“ připomněla mu Melissa. „Tos ještě ani nebyl na světě.“

„No a? Moje babička byla na premiéře a vyprávěla, jaká to byla velkolepá podívaná.“

„To je tady taky, kdybys tomu dal šanci,“ přerušila ho Val a znovu se otočila na Brianne. „Příroda v celé své kráse.“

„Nesnáším přírodu,“ odsekl James. „Znervózňuje mě.“

Brianne se zasmála.

Takže přece jen poslouchá, pomyslela si Val.

„Ty se směješ, ale je na ní něco strašně nepřirozeného,“ dodal James. Teď se už rozesmáli všichni.

Všichni kromě Jennifer.

Co si o tom všem asi myslí? zajímalo by Val a usoudila, že ta chudinka zřejmě netuší, která bije.

Vypadá, jako by měla na krajíčku, připadalo Val a skoro ji litovala. Možná že tohle je ten pravý důvod, proč se uvolila dělat jí řidičku, aby to manželově mladé milence dala sežrat.

Jejímu radaru nemohlo uniknout, že to byla Valerie, komu Evan volal, a ne Jennifer, že se ani neobtěžoval to probrat nejdřív s ní a že nechal na Val, aby na ni vyrukovala se změnou plánu jako s hotovou věcí. Co si musí myslet?

„Koukněte na ten nádherný vodopád!“ vykřikla náhle Melissa. „Tohle na Manhattanu nemáš.“

„Ani jedovatý břečťan a komáry. To na Manhattanu taky nemáš,“ odbyl ji James.

„Panebože! Jsou tamhleto vážně jeleni?“ zeptala se kupodivu se zaujetím Brianne a ukázala na jednoho poblíž silnice.

Val odolávala pokušení natáhnout ruku a dceru obejmout.

„Fuj!“ vyjekl James. „Jsou samé klíště. Chápete? Lymská borelióza, nic vám to neříká? Povězte mi, prosím vás, že to není pravda.“

Přesně můj názor, pomyslela si Jennifer vmáčknutá na zadním sedadle mezi Jamese a Melissu. Doteď se pokoušela pochopit, jak se mohl víkendový výjezd s jejím snoubencem a jeho dcerou, plánovaný především za účelem jejich vzájemného sblížení, zvrtnout v děsivou hru bez pravidel, které se účastní snoubencova budoucí ex-manželka se svými dvěma naprosto uhozenými přáteli.

To nevěstí nic dobrého, řekla si v duchu otcovým hlasem.

„To nevěstí nic dobrého,“ varoval ji dnes ráno, když se zastavila v Queens u něho v bytě, aby mu oznámila, že jede na třídenní víkend se snoubencem a jeho dcerou.

Hlavně neměla otci vůbec říkat, že je Evan dosud ženatý, ačkoliv v tu chvíli si to vůbec neuvědomila.

Rozhodně nečekala ně jakou reakci. Seděli v horkém, zatuchlém tichu jeho chátrajícího bytu ve druhém patře a jí připadalo, že to trvá celou věčnost, i když to bylo slabých patnáct minut. Otec nesnáší hluk ani světlo, takže v jeho jedna plus jedna byla tma a klimatizace zabudovaná v malém okně byla navzdory úmornému letnímu vedru vypnutá. Jennifer naléhala, že otevře okno, ale s nulovým výsledkem. Žádný vzduch, žádná úleva. Její otec si toho zřejmě nevšímal nebo mu to bylo jedno. Pokud ano, nedal to na sobě znát. Od jejího příchodu promluvil sotva šest vět.

„Cameron s Andrewem mají nové auto,“ oznámil jí, nastavil svou suchou tvář k polibku, ale rty zůstaly vzdorovitě sevřené.

„Taky jsem slyšela. Viděl jsi ho?“

Otec se vrátil do ošumělého, vybledlého ušáku v rohu obývacího pokoje naproti malému televizoru, který byl vždy naladěný na Fox News. Jeho bílá košile byla potřísněná skvrnami od starého jídla stejně jako kaštanově hnědá kravata. Otec vždycky trval na nošení kravat. Jako dítě Jennifer někdy přemýšlela, jestli v ní chodí i spát. Dokonce i potom, co byl nucen odejít do penze z místa manažera konzervárenské společnosti, nosil i nadále každý den kravatu. Nejdřív v ní vypadal důstojně. Teď spíš vzbuzuje soucit.

Jennifer si všimla, že poklopec jeho těžkých vlněných kalhot je nedovřený. Tmavými skvrnami na obou stranách zipu se ani nechtěla zabývat.

Otázka zůstala nezodpovězená, protože otcovu pozornost zaujaly televizní záběry dvou vaků na mrtvoly, vynášených z odlehlého srubu v lesích a obstoupených skupinou pochmurně se tvářících policistů. „Máme několik čerstvých detailů, které vyšly najevo v souvislosti s děsivými vraždami v Berkshires,“ oznamoval s nemalou mírou nadšení průvodní hlas.

Jennifer přešla k televizi a snížila hlasitost. Otec civěl nepřítomně do prázdna a mlčel.

„Cameron s Andrewem mají nové auto,“ opakoval o chvilku později.

„To jim přeju. Předpokládám, že se tady ani nezastavili, aby tě vzali na projížďku, viď?“

„Cameron má spoustu práce.“

„Vážně? A co dělá?“ Nechává si narovnat vlasy? Nebo vybělit zuby? Nakupuje podzimní oblečení?

uvažovala Jennifer, ale nahlas to neřekla. „Snídal jsi, tati? Nechceš kávu nebo toast?“

Otec zavrtěl hlavou. „Cameron s Andrewem mají nové auto,“ řekl po chvíli znovu.

„No, když už se ptáš,“ začala Jennifer, přešla k oknu a zalapala po zatuchlém vzduchu. Zadívala se dolů na starodávné černé ploty z tepaného kovu lemující předzahrádky malých domků naproti přes ulici, „v práci se mi daří skvěle. Povýšili mě a mám novou funkci. Jsem teď oficiálně account supervisor, což znamená, že mi zvýší plat. Ne o moc, abys věděl. Ale přesto i maličkost potěší. Já vím,“ vyhrkla dřív, než ji otec stačil přerušit. „Cameron s Andrewem mají nové auto.“

Otec se usmál. Poprvé od chvíle, co k němu přišla.

„Já náhodou taky. Ten stříbrný krasavec o dva domy dál. Vidíš ho?“ Ukázala směrem k vozu. Otec se nenamáhal, aby se zvednul z křesla. „Evan zná jednoho chlápka, co má obchodní zastoupení.

Výhodně mi ho pronajal. Každopádně,“ pokračovala Jennifer, když otec nereagoval, „jsem tu jen na skok, abych ti řekla, že na pár dnů odjíždím. Na hory, do Adirondacks. S Evanem a jeho dcerou. Tati, vnímáš vůbec něco z toho, co ti povídám?“

Otec na ni civěl prázdným pohledem.

„Říkala jsem, že jedu s Evanem a jeho dcerou do Adirondacks.“

„Samozřejmě, do Adirondacks.“

„Evan je můj snoubenec. Pamatuješ, jak jsem ti o něm nedávno vyprávěla?“

„Cameron má rozkošný diamantový prsten,“ dodal a významně se podíval na prázdný prostředníček dceřiny levé ruky.

„Ano, to má.“ A rozkošný snubní prsten a rozkošného manžela, dvě rozkošné děti a ještě rozkošnější chůvu, která se o ně stará, protože my všichni víme, jak obrovskou spoustu práce má rozkošná Cameron. „Evan mi určitě taky dá prsten, až jeho rozvod nabude právní moci.“

„Jeho rozvod?“

„Příští měsíc bude pravomocně rozvedený.“

„On má manželku?“

„Už ne. Odešel od ní…“

„Kvůli tobě?“

Teď pro změnu mlčela Jennifer.

Otec se zatvářil rozčileně. Vrtěl hlavou a nohou podupával na poškrábané prkenné podlaze, což bylo jasné znamení toho, že je rozrušený. „To nevěstí nic dobrého,“ prohlásil a začal se pohupovat sem a tam v křesle. „Jestli podvádí svou ženu, bude podvádět i tebe. Jsem muž. Vím to.“

Jenomže ví otec vůbec ještě něco? ptala se teď sama sebe Jennifer. Začínající příznaky Alzheimerovy choroby ho připravily o většinu jeho schopností a v těch čím dál vzácnějších okamžicích, kdy měl světlé chvilky, se jeho myšlenky vždycky soustředily na Cameron.

Na její sestru. Na jeho prvorozenou.

Na jeho jasnou favoritku.

Přestože ho navštěvuje velmi zřídka. Přestože to je Jennifer, kdo musí nést plné břemeno péče o něj od té doby, co jejich matka před dvěma roky zemřela.

„Nevím, jestli můžu všeho nechat a jet do Queens jen proto, že sis usmyslela odjet na ,šukací víkend‘,“ vmetla jí včera do telefonu Cameron.

„Na ,šukací víkend‘ těžko. Bude s námi Evanova dcera.“

„To je fuk.“

„Hele, je to jen na tři dny.“

„No jo. Táta ty tři dny zvládne.“

„Nezvládne, když se zapomene najíst.“

„Nezapomene.“

„Zapomíná všechno možné.“

„Ty to hrozně dramatizuješ,“ prohlásila Cameron a Jennifer si představila, jak si starší sestra za pravé ucho zastrčila čerstvě narovnané blond vlasy.

„A ty jseš zase hrozně sobecká,“ vmetla jí Jennifer.

„Já rozhodně nejsem ta, kdo je tu sobec.“

„Cože? Chceš říct, že já jsem sobecká?“

„No já nevím. Která z nás je vdaná a má dvě ani ne čtyřleté děti? Která z nás má skvělou práci v centru a jezdí novým sporťákem?“

„Je dva roky starý, mám ho na leasing a Evan se přátelí s člověkem, který má obchodní zastoupení.“

„Což mi připomíná, která z nás je natolik sobecká, že vyjela po ženáčovi, aniž by jen pomyslela na jeho stávající rodinu?“

„Tak moment. To je vážně podpásovka.“

„Jen říkám…“

„A já se jen ptám…“

„Vím, na co se ptáš. Nemusíš to opakovat.“

„No a?“

„Budu mu denně volat.“

„To nestačí.“

„Nechápu proč.“

„A já nechápu, co je v tom za problém?“ opáčila Jennifer a snažila se nedat najevo vztek, který cítila.

Proč vždycky všechno musí být tak komplikované? Proč aspoň jedna věc v jejím životě nemůže být jednoduchá?

„Je to pro mě prostě těžké,“ konstatovala Cameron po dlouhé odmlce, až si Jennifer myslela, že sestra zavěsila.

„A co?“

„Takhle ho vidět.“

„Cože, a ty máš dojem, že mně se to líbí?“

„Jen si myslím, že ty to prostě líp zvládáš,“ uštědřila jí sestra první poklonu, kterou od ní kdy Jennifer dostala, pokud ji paměť neklamala. „Asi jsem citlivější než ty,“ dodala, čímž ji okamžitě vzala zpátky.

„Hele, poslyš. Pořád se pohybujeme v kruhu,“ řekla Jennifer. „Jde o to, že já na tři dny odjíždím a táta bude sám. Je horko, odmítá používat klimatizaci, možná se zapomene nebo nezapomene najíst.

Někdo ho musí zkontrolovat. Osobně.“

„Dobře. Uvidím, co se s tím dá dělat.“

„Dobře,“ uzavřela Jennifer s pocitem, že v lepší konec ani nemohla doufat.

Dobře, oddychla si teď, když prudce zavrtěla hlavou, aby ze své mysli vykázala další úvahy o sestře.

„Dávejte pozor,“ varoval ji James a z tváře si dramatickým gestem smetl pár jejích blond pramenů.

„Ty vlasy jsou jako smrtící zbraň.“

„Promiňte.“

„A když je řeč o smrti,“ ztišil hlas James, aby dosáhl správného dramatického účinku, „můžete dát trochu navíc to rádio?“

„Máme další podrobnosti o šokujících vraždách, které se minulý týden udály v Berkshires,“

oznamoval mužský hlas.

„Ti chudáci,“ prohodila Melissa. „Dovedete si představit, že se dožijete skoro devadesáti, jen aby vás zavraždili?“

„Policie odmítá potvrdit, že zbraně, jimiž byli zavraždění Marie a William Carterisovi, jsou totožně se zbraněmi, které byly předchozí týden použity na zabití jiného staršího páru Arlene a Franka Wallových v jejich domě v Plainfieldu. Také trvá na tom, že tyto vraždy nijak nesouvisejí s usmrcením Briana Griersona, turisty, jehož trup bez končetin byl nalezen o pár dnů později v mělkém hrobě několik mil od srubu Wallových,“ pokračoval moderátor.

„No tak! Slyšíte to někdo?“ zeptal se James. „Hory, vraždy, amputace. Co tady ještě, lidičky, děláme?“

„Jsme v Adirondacks, ne v Berkshires,“ připomněla mu Val se smíchem.

„To je prašť jako uhoď.“

„Ale v jiných státech.“

„V sousedních státech,“ zdůraznil James. „Heleďte, jen chci podotknout, že všechny ty vraždy se staly na odlehlých místech někde v pustině.“

„Hotel U Potoka stínů rozhodně není pustina,“ namítla Jennifer a podrážděnost ulpívala na každém jejím slově. Proč s těmi lidmi jsem? ptala se sama sebe znovu. Proč jsem kývla na to, že strávím skoro pět hodin v autě s Evanovou bývalkou a jejími praštěnými kamarády a budu muset poslouchat řeči o vraždách a amputacích? Proč jsem to prostě neodmítla?

Ale hned, jak si položila tyto otázky, předem znala odpověď.

Je tady ze stejného důvodu jako Valerie.

Rozdílné ženy, stejná příčina.

Ta příčina má dokonce jméno.

Je to Evan.

Jestli podvádí svou ženu, bude podvádět i tebe, slyšela, jak říká otec.

Se svou budoucí bývalou manželkou?

Dělá si Valerie stále naděje na to, že se dá s Evanem znovu dohromady?

A Evan v ní ty naděje křísí?

Pokud ano, proč to dělá?

„Prokristapána, Brianne,“ rozčilovala se Val a přerušila tak její úvahy. „Komu to zas esemeskuješ?“

„Nikomu.“ Brianne ostentativně vrátila BlackBerry do kabelky. „Zdřímnu si,“ ohlásila uraženě ostatním spolujezdcům v autě. „Vzbuďte mě, až tam budem.“

No super, pomyslela si Val a vzdala se i toho mála nadějí, které jí zbývaly na užitečně strávený čas s dcerou.

„A ty přestaň hysterčit,“ dodala Brianne a ohlédla se přes rameno na Jamese.

James místo odpovědi zazpíval: „Zas hudbou hory zní…“ A Val s Melissou se hned přidaly.

A jsem v pytli, pomyslela si Jennifer zachmuřeně, zatímco ujížděli dál po Route 9N k Prospect Mountain.

-

K A P I T O L A 5

Jakmile zavřela oči, uviděla krev.

Už pouhé její množství ji udivilo spolu s tím, jak doslova vyrazila ze svého zdroje jedním mohutným, vydatným vytrysknutím. Překvapením byla i její sytá, jasně červená barva. Rty jí zvlnil drobný, téměř nepostřehnutelný úsměv. Očekávala, že krev je hnědší, matnější, méně křiklavá.

Křiklavá, zopakovala v duchu a převalovala to slovo v puse, jako by to byla žvýkačka. Vydatná.

Zvláštní slova k popsání smrti.

Vzpomněla si, že když byla mladší a řezala se žiletkou, fascinovaně sledovala pramínky krve, které jí stékaly po stehnech a lýtkách, a jak počáteční bolest z ran, které si způsobila sama, hned nato vystřídala úleva.

„Bolí to?“ zeptala se jí kdysi kamarádka Molly.

„Ne. Je to hrozně příjemný,“ svěřila se a zhluboka se spokojeně nadechla s úmyslem pokračovat dál, aby vylíčila své přítelkyni, že při každém říznutí do vlastního masa má pocit, jako by se škrábala na nějakém příšerně svědivém místě, že každý řez s sebou přináší příval opojení jako nějaké narkotikum, které jí nakrátko osvobodí duši a oprostí ji od démonů číhajících přímo pod povrchem její kůže. Zarazila se jen kvůli výrazu vzrůstajícího zděšení na Mollyině tváři. Její přítelkyně není schopná pochopit, co cítí, uvědomila si okamžitě. Je zbytečné to vysvětlovat.

„Ví o tom tvoje máma?“ zeptala se Molly při jiné příležitosti.

„Jasně že neví.“

„Ale nohy máš samý škrábanec.“

„Nevšimne si toho.“

„Co když ano?“

„Řeknu jí, že jsem spadla do křoví.“

„Co když ti neuvěří?“

„Její problém.“

„Myslím, že bys toho měla nechat,“ radila jí Molly, než přešla k jinému, bezpečnějšímu, tématu.

A nakonec s tím přestala, přestože to nebylo kvůli Mollyiným pomýleným obavám nebo ze strachu, že by na to její matka přišla. Nechala toho ze stejného důvodu, jako nechala spoustu věcí, které ji kdysi bavily, knihy, koníčky, přátele. Už ji to nudilo.

Mimoto objevila něco jiného, co bylo v osvobozování od jejích vnitřních démonů mnohem účinnější.

Poznala kluka.

Ten nejenže chápal, ale taky podporoval a podněcoval její temnější pudy. Její „jedinečnost“, jak s oblibou říkal.

Úsměv na rtech se jí rozšířil. Přece nemůže někomu v jeho věku říkat kluk, uvažovala, ačkoliv přesně nevěděla, kolik mu vlastně je. Něco mezi dvaceti až třiceti. O konkrétních údajích mlžil. „Co na tom záleží?“ řekl. „Věk je jenom číslo. Není důležitý.“ Dovětek „člověk je tak mladý, jak se cítí,“ si odpustil, za což mu byla vděčná. Vzpomněla si totiž, jak to neustále omílala její babička, až to šlo na nervy.

Podobně mlží i o svém jménu. „Říkej mi Izmael,“ vyzval ji tehdy a společně se zasmáli asociaci na Bílou velrybu, což byla kniha, kterou oba na střední škole nemohli vystát. Jindy si zase říkal Jonáš nebo Mojžíš či Eliáš. Biblická jména má v oblibě. Jednou jí dokonce přiměl, aby mu říkala Ježíš, ale ukázalo se, že to jméno působí poněkud odrazujícím dojmem, pokud jde o sex, takže od něho rychle upustil. V poslední době se obrátil k mnohem přízemnějším přezdívkám, Brad, Steve, Michael.

„Nenechám se ovládat omezeními, která mi vnucují jiní. Jsem tím, kým chci být já,“ uzavřel a vyzval ji, aby následovala jeho příkladu. „Jsi svůj vlastní výtvor.“

A tak jednoho dne stvořila Catherine a v dalších pak Veroniku, Clementine a Joanne.

Její absolutně nejoblíbenější je zatím Nikki. Nikki s dvěma ká.

Nikki, ta si zatím užívá nejvíc.

Říkejte mi Nikki, nařídila té hloupé ženské ze srubu od Potoka stínů. Pitomá nána, pomyslela si teď.

A taky sobecká. Ani mi nechtěla půjčit fén, přestože byl hned pod umyvadlem v koupelně. Objevila ho, když se šla osprchovat. Při té vzpomínce přešel její úsměv v zamračení. Trvalo dobrou půlhodinu, než krev té pitomé ženské odstranila. Byla na všem, na oblečení, vlasech, dokonce i na zubech.

„Dostala se ti i do pusy?“ zeptal se jí starostlivě Kenny. Už několik týdnů si přezdíval Kenny. To jméno nosí štěstí, tvrdil, přestože nedovedl říct proč. „Abys nechytla nějaký bacily.“

„Do pusy se mi žádná nedostala,“ odpověděla. Byla natolik dojatá jeho péčí o její zdraví, že sova dýchala. Nikdy dřív se o ni nikdo takhle nestrachoval. Nikdo o ni ještě takovou starost neprojevil.

Dosud nikdy nezažila pocit, že je pro někoho důležitá, že je milovaná. Udělala by cokoliv, aby ho nezklamala.

Cokoliv.

Připravili si večeři ze zbytků v lednici, dali si dvě láhve vína, pak se několikrát pomilovali v příliš měkké posteli obětí a přitom poslouchali, jak do střechy nad jejich hlavami vytrvale buší prudký liják.

„To je hrozná bouřka,“ prohodil Kenny.

„Ještě že jsme vevnitř,“ přitakala.

„Spokojený a šťastný jako dvě blechy v kožichu.“

„Nechápu, že nemaj bednu.“

„Šetřílci hamižný,“ utrousil Kenny.

„Měls vidět ty jejich ksichty, když jsem jim řekla, žes přestřihnul vedení.“ Zasmála se. „Když jim došlo, že se něco děje, že je to konečná… To bylo na tom to nejlepší.“

„Mrzí mě, že jsem to prošvih.“

„Příště u toho budeš,“ ujistila ho. „Abys o nic nepřišel.“

„Myslíš na to, co je pro mě nejlepší, viď?“

„Pořád,“ odpověděla.

A je to pravda. Od okamžiku, kdy je navzájem představili, říkej mi Jason, vybídl ji tehdy –, téměř na nic jiného nemyslí.

Vždyť ani není nijak hezký. Spíš je „zajímavý“, jak by ho popsala babička.

Má poněkud drsné rysy, široký nos, plné rty a obyčejné hnědé oči. Přesto na něm je něco, co přitahuje pozornost. Možná to je v jeho držení těla, suverénním sklonu ramen, v tom, jak štíhlé boky vystrkuje mírně dopředu, jak má palce zaklesnuté do postranních kapes příliš těsných džínů, v tom, jak se jeho oči paradoxně zdají prázdné i vnímavé zároveň.

V tom, jak se jí dívá do očí a pak za ně, jako by jimi nahlížel do nejzazších hlubin její duše a hravě pronikl až do toho nejtemnějšího koutku.

Do jejího tajného místa.

„Nebudeme mít před sebou žádný tajemství,“ řekl. A tehdy jí vyprávěl o početných manželstvích svých rodičů, jak po obzvlášť ošklivé hádce vzal nůž na nevlastní matku číslo dvě a skoro na celý rok ho pak umístili na psychiatrickou kliniku pro dospělé, jak spal na pokoji s psychotiky a schizofreniky, všichni věkem značně převyšovali jeho jedenáct let –, a jak ho znásilnil jeden z ošetřovatelů, tlusťoch středního věku s prošedlými vlasy, jehož dech páchl po černém pendreku, a jak se mu i z toho nejslabšího závanu lékořice doteď zvedá žaludek.

Řekl jí, že zatímco pobýval v nemocnici, matka si vzala nějakého staříka z Texasu a odjela z New Yorku bez jediného slova rozloučení, a jak ho propustili do nepříliš přívětivé náruče macechy číslo tři, která měla dvě vlastní děti a ustavičně si pletla jejich jména. „A tak jsem si uvědomil, jak jsou tyhle věci nepodstatný,“ vykládal. „Ať jsem Daniel, Frank nebo Izmael. Je úplně jedno, jak se jmenuju. Stejně to nejsem já.“

Miluju tě, pomyslela si, ať jsi kdokoliv.

„Jsem všichni a nejsem nikdo. Jsem kdokoliv, kým se mi za chce být. Kdo jsi ty?“ vyzval ji, zhluboka se jí zadíval do očí a natáhl ruku, aby ji pohladil po tváři. Při jeho doteku jí celým tělem projela elektřina, až se jí podlomila kolena a roztřásly ruce.

„Já nevím,“ zašeptala a cítila, že je naprosto v jeho moci. „Nevím, kdo jsem.“

„Můžeš být, kýmkoliv chceš,“ pronesl vážně.

„Můžu být, kýmkoliv chci,“ souhlasila.

A právě tehdy mu pověděla o svých prarodičích.

„Když jsem byla malá, každou sobotu mě k nim máma vodila,“ začala, „aby mě hlídali, zatímco se máma s tátou šli někam povyrazit. Moji prarodiče měli známý, s kterejma hráli bridž, Farelliovy.

Starý Farelli vypadal na svůj věk docela dobře, ale jeho žena byla fakt tlustá a ošklivá. Na horním rtu měla takovou tu velkou bradavici, z který trčelo pár chlupů. Nebyl to hezkej pohled, to ti teda řeknu.

No a jednou v sobotu večer,“ zasmála se, „když mi bylo asi tak pět nebo šest, jsem byla u babičky v pokoji pro hosty a pokoušela se usnout. Poslouchala jsem, jak na sebe prarodiče a Farelliovi hulákají, což dělali pokaždé, když hráli bridž. Vlastně jsem celou dobu žila v domnění, že to pokřikování ke hře patří.“ Znovu se zasmála. „Takže Farelliová se rozčílila kvůli něčemu, co řekl můj děda, a přišla do hostinskýho pokoje, aby se uklidnila. Posadila se na kraj rozkládacího gauče, vlastně ani nevím, jestli si uvědomovala, že tam jsem –, a pořád si pro sebe něco brblala. A já byla přímo fascinovaná tou její odpornou bradavicí na horním rtu, která se jí při tom mumlání hejbala sem a tam, a ty chlupy se přitom vrtěly jako ocasy. Najednou jsem natáhla ruku, jeden chytila a tu hnusotu vyrvala. Jenže s ní i půlku bradavice. A Farelliová začala vřískat a vyvádět, jako kdybych se ji schválně pokusila zmrzačit nebo co. Byla jsem přece malá, ne? Nic jsem nechápala. Co vlastně dělala u mě v pokoji? A to už tam zčistajasna všichni vpadli a zbytek tý pitomý bradavice začal krvácet jako blázen a já koukala na tu krev, jak jí teče ze rtů do pusy otevřený dokořán, protože pořád vřeštěla, a mě to naprosto fascinovalo. Nedokázala jsem odtrhnout oči. A ostatní ječeli jako: Co to do tebe vjelo? Nejsi cvok? Jak jsi mohla něco tak strašnýho udělat? A já na to: Ale teď to vypadá líp. Bylo to ošklivý. A babička řekla: ,Kdo si myslíš, že jseš, ty náno hloupá, abys rozhodovala o tom, co je ošklivý a co ne?‘

Nato mě vytáhla z postele, přehnula přes koleno a přede všema mi nasekala. Potom zavolala rodičům, aby přijeli a odvezli si mě, že jsem nějaká vadná, a oni byli strašně naštvaní, protože jsem jim zkazila večer. A to bylo naposled, co jsem kdy spala u prarodičů.“

„Tak kdo si myslíš, že seš, ty náno hloupá?“ zopakoval Kenny se smíchem.

„Prosím, abys mi tak neříkal,“ požádala ho, když se jí ta slova dotkla mnohem víc než obvykle, protože vyšla z jeho úst. „Já nejsem hloupá.“

„Ne, to nejsi. Kdo jsi?“ vyzval ji.

„Jsem tím, čím chci být.“

„Co dál?“

„Jsem tím, kým chci být,“ řekla s rostoucím přesvědčením.

„A to je kdo?“

Okamžik tu otázku zvažovala. „Vždycky se mi líbilo jméno Catherine.“

„Tak buď tedy Catherine.“

A hned příští týden: „Říkej mi Veroniko.“

„Jako v Archieho komiksech Betty a…“

„Betty teda rozhodně nejsem.“

„To je jasný jak facka.“

A brzy na to: „Zbožňuju jméno Nikki. S dvěma ká.“

„Takže ať je to Nikki s dvěma ká.“

Říkejte mi Nikki, vybídla tu pitomou Ellen Lauferovou. Klidně otevře v noci dveře úplně cizímu člověku. Za bouřky. Je to normální?

O nic nenormálnější než bydlet někde na samotě, pomyslela si, když sama sobě odpověděla. O nic nenormálnější než nemít televizi.

Je to přesně tak, jak to říkával její děda: Některý lidi jsou až moc blbý na to, aby vůbec žili.

„Jaký to bylo, když ses pokusil zabít macechu?“ zeptala se jednou Kennyho. Seděli na dvojlůžku ve skromně zařízeném pokoji, který měl pronajatý. „Doopravdy jsi ji pořezal?“

„Ne. Jenom trošku. Byla proti mně moc rychlá. Jen jsem ji s nožem honil po kuchyni. Příšerně jsem ji vyděsil.“

„To věřím.“

„Byla to sranda.“

„To věřím,“ zopakovala. „Já se kdysi řezala,“ dodala.

„Já vím.“

„Jak to?“

„Podle těch jizev, co máš na nohou.“ Dotkl se jejích stehen a jeho prsty jí na povrchu džínů kreslily tenké čáry. „Ještě to děláš?“

Zavrtěla hlavou. „Nechala jsem toho.“

„Proč?“

Pokrčila rameny.

„Začala bys znova, kdybych tě o to požádal?“

„Ano,“ odpověděla bez nejmenšího zaváhání. Copak neví, že bych pro něj udělala všechno?

„Chci, abys to udělala hned teď,“ nařídil jí. „Chci, abys mi ukázala, jak ses řezala.“

Rychle vyklouzla z džínů a skopla je na zem. „Potřebuju žiletku.“

Kenny vstal z postele a rázně odešel do koupelny. Vrátil se se žiletkou a ručníkem.

„Dívej se,“ pobídla ho.

Sledoval, jak ruku se žiletkou přiložila na holou pokožku a přes maso na vnitřku stehna udělala čáru stejně lehce, jako kdyby psala perem po papíře. Vteřinu trvalo, než se rána otevřela a objevila se krev, další vteřinu, než se přihlásila bolest, která vzápětí přešla v rozkoš. Rty se jí rozevřely, čelist poklesla, hlava se zaklonila. Ucítila důvěrně známý nával opojení, jako kdyby jí právě někdo vpíchl do žil dávku heroinu.

Zčistajasna měl hlavu mezi jejíma nohama, slízával jí krev ze stehen a přitom sténal spolu s ní. „Chci, abys mě taky pořezala,“ zašeptal.

„Ne, nedokážu ti ublížit.“

„Neboj. Tu máš,“ řekl, když jí z prstů vyndal žiletku, sundal si džíny a odhodil je vedle jejích na podlahu. „Ukaž mi to. Veď mi ruku.“ Položil dlaň její ruky na hřbet svojí a vyčkával. A když přitlačila ostří na jeho kůži, když jím přejela po jeho mase, zachvěl se, pak ji přitáhl k sobě a intenzivně, něžně políbil.

V životě nepocítila tolik lásky.

Za několik dní navrhl, aby si našli na řezání někoho jiného.

„Macecha číslo dvě má starou tetu a strýce, který bydlej na předměstí Plainfieldu,“ vykládal a jeho nadšení vzrůstalo společně s s tím, jak se jeho nápad rozvíjel. „Arlene a Frank Wallovi. Vždycky pro mě měli slabost.“

„Oni se jmenují Wallovi?“

„A jsou to volové.“

Zasmála se. Ani si nedokázala vzpomenout, kdy naposled byla tak šťastná. Udělá cokoliv, aby si tohoto muže i tenhle pocit udržela. Cokoliv a všechno. Cokoliv po ní bude chtít. Cokoliv si bude přát.

„No a ty maj v lese srub, kterej je skoro stejně starej jako oni, a teď jim musí bejt skoro osmdesát.

Žádný děti. Žádný sousedi. Jen sami dva. Nikomu nebudou ani chybět.“

„To myslíš vážně?“ zeptala se.

„Jo. Máš strach?“

„Ne. A ty?“

„Ani náhodou. Jsem natěšenej. Dvojka starejch prďolů. Oxidujou tady už dost dlouho. Světu prokážeme laskavost, když ho jich zbavíme.“

„Zabijeme je?“

„No, přece je nemůžeme pořezat a nechat je tam jen tak, aby to všem vyžvanili, ty náno hloupá.“

Cítila, jak se jí zmocnila úzkost. Proč mu položila tak pitomou otázku? Selhala. Zklamala ho. Jestli si nedá pozor, opustí ji, najde si nějakou chytřejší, která se nebude tak idiotsky ptát. A co by potom bylo s ní? Co by bez něj byla? Nikdo. Stejně jako předtím, než se poznali. „Prosím tě, neříkej mi tak.“

„Promiň,“ omluvil se okamžitě a její srdce překypovalo vděčností. „Už to neudělám. Slibuju.“

A tak namluvila matce, že stráví víkend s kamarádkou, a jeli s Kennym do Plainfieldu k domu Arlene a Franka Wallových.

„Přejete si?“ zeptala se Arlene a zadívala se přes síťové dveře proti hmyzu na usmívající se mladý pár na jejím prahu.

„Tetičko Arlene?“ řekl Kenny. „Nepoznáváš mě?“

„Matthew?“ zeptala se. „Panebože, jsi to ty? Dlouho jsme se neviděli. No ne, tys ale vyrostl. Co tady děláš?“ otevřela dveře. „Franku!“ zavolala směrem k obývacímu pokoji. „Neuhodneš, kdo přijel.“

Podívala se z mladíka, kterého znávala pod jménem Matthew, na dívku stojící vedle něho.

„Tohle je moje přítelkyně Nikki.“

„Moc ráda tě poznávám, Nikki.“

Byla to poslední věta, kterou pronesla, než jí Kenny vrazil velký nůž hluboko do hrudi a Nikki bleskově následovala jeho příkladu vlastním nožem. Zabít Franka byl ovšem tvrdší oříšek. Bylo potřeba bodnout třikrát, než klesl na kolena, a pak ho vší silou píchnout do krku, aby přestal jednou provždy naříkat.

Potom vyplenili lednici a pomilovali se v manželské posteli Franka a Arlene. „Smrdí starobou,“

prohodila, než usnula.

Druhý den ráno posnídali, zatímco jim u nohou ležela zmasakrovaná těla Arlene a Franka Wallových a jejich krev pokrývala sukovitou podlahu z borového dřeva jako nános čerstvého laku. Pak sebrali veškeré peníze, které našli, odpojili novou široko úhlou televizi a odnášeli ji do Kennyho starého chevroletu.

„Nepotřebujete s tím pomoct?“ zeptal se náhle kdosi, čímž je vyděsil tak, že přístroj málem upustili na zem. „Promiňte,“ omluvil se ihned mladík. Byl zhruba stejného věku jako Kenny, měl na sobě baseballovou čepici, bílé tričko, černé krátké elasťáky a bílé tenisky, na všem bylo známé křídlo řeckých bohů značky Nike. „Nechtěl jsem vás polekat. Jmenuju se Brian.“

„Oceňuju tvou pomoc, Briane,“ usmál se Kenny. Hodlal ho zabít, až bude televize bezpečně uložená na zadním sedadle auta. „Nesmíme tu nechat žádné svědky,“ řekl potom a pokrčil rameny.

Odnesli ho do domku, usekli mu nohy a ruce, pak i hlavu, protože Kenny to viděl jednou v televizi a přišlo mu, že by bylo fajn to vyzkoušet. „Pryč s jeho hlavou!“ hihňala se, když sledovala svého milence s téměř posvátnou úctou. Trvalo to celé hodiny, a když skončili, byli naprosto vyčerpaní. A tak se osprchovali, na chvíli si zdřímli, a teprve pak Brianův trup pohřbili do mělkého hrobu pár mil odtud po silnici a zbytek těla rozházeli cestou domů na různých místech. Taky se zastavili na bleším trhu, kde Kenny koupil starou mačetu, která mu padla do oka. „Jeden nikdy neví,“ poznamenal.

„Někdy se může hodit.“

A skutečně jim přišla vhod příští týden, když v Berkshireských horách zmasakrovali Williama a Marii Carterisovy, ačkoliv ji Kenny ještě moc nevyužil. „Až s ní budu umět líp zacházet,“ sliboval. Což v době, kdy navštívili srub Ellen a Stuarta Lauferových v Adirondacks, už dovedl.

Zlatý časy, přemítala a těšila se na jejich další dobrodružství. Na všechna jejich budoucí dobrodružství. Dokud jsou spolu, na ničem jiném nezáleží.

„Jsem připravenej, je to jen na tobě,“ prohlásil.

Jsem připravená, pomyslela si teď a otevřela oči.

-

K A P I T O L A 6

„No ne, to ses pěkně prospala,“ řekla Val, když se Brianne napřímila na sedadle a rozhlížela se kolem.

„Už tam budeme?“

„Už jsme tady.“

„To je ono?“ Brianne zírala na nenápadnou stavbu ze dřeva a kamene uprostřed shluku obřích borovic. „Vždyť jsi říkala, že to tady má být hrozně luxusní.“

Když luxus láká, pomyslela si Val, pokradmu se přes rameno podívala na Jennifer a podle výrazu na jejím obličeji poznala, že si myslí to samé. „Vevnitř je to opravdu moc hezké,“ ujistila svou dceru, která právě vytáhla z kabelky mobil. „Komu proboha zas esemeskuješ?“

Brianne otevřela dveře auta, vystoupila na půlkruhovou příjezdovou cestu před horským hotelem, zatímco jí prsty zuřivě kmitaly po miniaturní klávesnici, a matčinu otázku ignorovala.

Přistoupil k nim nějaký mladík. Jmenovka na jeho sněhobílé košili informovala, že je Wesley. Byl hubený, samá ruka samá noha, a jeho paže se zdály ve srovnání se zbytkem těla příliš dlouhé.

„Vítejte v hotelu U Potoka stínů,“ pronesl kupodivu sytým hlasem, když z auta vystoupili i ostatní –

Melissa a James oba současně z každé strany SUV. Melissa spustila krátké nohy k zemi a tmavýma očima za velikými černými brýlemi zběžně vstřebávala okolí. James předvedl okázalou přehlídku protahování a pak hluboký předklon v pase, až se lokty dotkl prstů u nohy.

„Jsem superflexibilní,“ prohlásil směrem k Wesleymu s uličnickým úsměvem.

„Brzdi, hochu,“ zašeptala Val a podívala se na dceru, která stále posílala esemesky. „Jsou tady děti.“

„Nejsem dítě,“ vyjela Brianne, aniž se na ně podívala.

Poslední, kdo měl vystoupit, byla Jennifer, která s tím otálela, jako by chtěla upozornit na svou nervozitu, pak vystrčila ven nejdřív jednu holou nohu a hned za ní druhou, jako by jela na neviditelném kole. Po nich následovalo pevné poprsí impozantně vyplňující jasně žluté tričko a velkolepý vodopád hustých blonďatých vlasů, které jí na okamžik zaclonily obličej.

Wesley pozoroval, jak vystupuje z auta, a viditelně mu poklesla čelist. „Recepce je rovnou za těmito dveřmi,“ vykoktal a ukázal za sebe na řadu masivních prosklených dveří. „Můžu vám pomoct se zavazadly?“

Val ho rychle nasměrovala k zadní části SUV. „Jen ta dvě nahoře,“ upozornila ho, když otevřela kufr.

„Jo a tuhle menší tašku. To je všechno,“ uzavřela. Wesley začal nakládat zavazadla. „Zbytek zůstane, kde je.“

„Jak dlouho se u nás zdržíte?“ vyptával se Wesley a pohledem zabloudil opět k Jennifer.

„Všichni tu nezůstanou,“ informovala ho Val. „Jen má dcera a…“

„… ta coura,“ zašeptal James koutkem úst a ruka mu posloužila jako tlumič, takže ta slova vyzněla spíš jako vzdech.

„… a ona.“ Val kývla směrem k Jennifer. „Budou tady tři noci. My ostatní odjedeme hned potom, co si dáme něco k jídlu.“

„Vy tu zůstanete na večeři?“ Zděšený výraz v obličeji Jennifer se odráželi v jejím hlase.

„Odřídila jsem skoro pět hodin,“ připomněla jí Val.

„Jasně. Tím jsem nechtěla říct, že…“

„Malá pauza by mi přišla vhod.“

„Jo, to naprosto chápu.“

„Klidně se najíme u jiného stolu, jestli chceš.“

„Nech toho, mami,“ okřikla ji Brianne, když k ní přistoupila a hodila svůj BlackBerry zpátky do kabelky. „Mučednictví ti nesluší,“ dodala navztekaně.

„Nedělám ze sebe mučednici. Jen se to všem pokouším usnadnit.“

„Tím, že dáváš Jennifer zabrat?“

„Já že jí dávám zabrat?“ Val rozčílilo, že dcera straní její sokyni, a ačkoliv se to snažila zakrýt, prozradil ji příkrý tón v jejím hlase.

„Myslím, že jsme všichni trochu unavení,“ přerušila je Melissa, když vtom cinkly důvěrně známé tóny Briannina mobilu ohlašující příchod další textové zprávy.

„Píše táta?“ zeptala se Val, ale to už od ní Brianne odcházela, palce nastavené a připravené k akci.

„Výborně,“ prohodila Valerie a zamířila k hlavnímu vchodu do hotelu. Ostatní poslušně kráčeli za ní.

„Brianne!“ zavolala.

Brianne zareagovala odmítavým mávnutím ruky.

„Neboj, ví, kde nás najde,“ uklidňovala ji Melissa, když vcházela do recepce.

„Nevím, komu to pořád esemeskuje.“

„Znáte to, jak to chodí, když má člověk nového kluka,“ uklouzlo Jennifer.

„Jak to nového kluka?“ Val se zastavila tak prudce, že do ni Jennifer vrazila.

„Moc se omlouvám,“ vyhrkla Jennifer okamžitě, ačkoliv si nebyla jistá, jestli se omlouvá za to, že dupla Valerii na holé prsty u nohou, nebo za to, že odhalila, že má Brianne nového přítele, o němž její matka očividně nemá ani tušení.

„Brianne má kluka?“ zeptala se Val vyčítavě. Obě ženy věděly, že se ve skutečnosti ptá: Proč to víš ty, a ne já? Proč se Brian ne svěřuje tobě, a ne mně? Nestačí ti, žes mi ukradla manžela? Musíš mi brát i dceru? Proč jsi tady? Proč vůbec existuješ?

„Nevím,“ ustoupila rychle Jennifer. „Jen mě napadlo, že to musí být kluk… Ale nevím to určitě. Je to jen dohad,“ dodala dost nepřesvědčivě.

„Není to tady nádherné?“ rozplývala se hlasitě Melissa a pomalu se otáčela na místě s rozpřáhlýma rukama, jako by se celý interiér pokoušela přivinout k sobě. „Koukněte na ten strop. Musí být nejmíň patnáct metrů vysoký.“

Melissino přehnané nadšení přinutilo ostatní, aby se podívali ke stropu ze širokých trámů. Je skutečně nádherný, souhlasila v duchu Val a přitom usilovně zaháněla představu, jak k němu Jennifer natahuje své pěkné nohy.

„A ten fantastický kamenný krb,“ pokračovala Melissa. „A ty koberce…“

„A ten křišťálový lustr,“ dodala Jennifer vděčná Melisse za to, že se vložila do hovoru.

„A ten osobní asistent,“ přidal se James, sklonil bradu a zadíval se na mladíka za pultem pro asistenční služby. „Koukněte na jeho pusu.“

„Nechám si udělat rty,“ prohlásila zčistajasna Brianne, když se připojila ke skupince uprostřed haly.

„Jak udělat?“ zeptal se James.

„Mám je moc tenký. Nechám si je zvětšit.“

„Jen přes mou mrtvolu,“ vyjela Valerie.

„Val…,“ pronesla varovně Melissa.

„Jedna moje kamarádka si nechala udělat pusu,“ vykládala Jennifer. „Měla krásné rty, podobně jako ty, Bri, a pak si je nechala zvětšit. Teď je má celé oteklé, jako by jí dal někdo pěstí.“

„Nechci s nima dělat nic drastickýho,“ bránila se Brianne. „Jen malou výplň. Tady.“ Ukázala na jednu stranu horního rtu. „A možná tady.“

„Přesně tohle říkala, ale jakmile si jednou něco uděláš s pusou, už nikdy nebudeš vypadat přirozeně.“

Val čekala, že bude Brianne protestovat, ale ta jen prohodila: „Fakticky si myslíš, že mám krásný rty?“

„No jasně. Jsou nádherné.“

„Díky,“ řekla Brianne.

Sláva, pomyslela si Val rozpolcená mezi tím, zda má Jennifer obejmout, nebo ji povalit na kamennou podlahu. „Říkám jí to samé,“ zašeptala Melisse. „Ale mě neposlouchá.“

„Kdy jsi ty naposled poslechla svou matku?“ opáčila šeptem Melissa.

Asi někdy v tomtéž věku, pomyslela si Val, ale pak jí došlo, že to je vlastně naopak. Že matka přestala poslouchat ji. Val si představila, jak leží v posteli a u hlavy jí na polštáři nebezpečně balancuje nedopitá láhev červeného vína. Nejdřív to zabalil její otec, pak matka, ale to, že své děti opustila, je o to horší, že tu stále ještě je. Alespoň fyzicky.

Patrně si ani nepamatuje, že mám tenhle víkend narozeniny, pomyslela si Val, a protože se nechtěla litovat, rozhodla se, že matce rovnou zavolá, aby se jí připomněla. Nemá cenu dodržovat zbytečné formality. Možná dokonce matku pozve, aby k nim v neděli večer přišla na večeři.

„Máte přání?“ ptala se mladá žena zpoza dlouhého recepčního pultu z leštěného dřeva. Na jmenovce měla napsáno Tori.

„Samozřejmě že ano.“ Val zvýšila hlas víc, než měla v úmyslu. Mladá žena okamžitě o krok ustoupila.

„Máme objednaný pokoj na tři noci. Na jméno Roweová.“

Tori zadala jméno do počítače. „Pan a paní Roweovi s dcerou?“ přelétla pohledem z Val na Jennifer, pak na Brianne, na Melissu a Jamese, jako by se pokoušela určit, kdo je kdo.

„Já se toho ujmu,“ řekla Jennifer a Val strnula. Cítila, jak jí na rameni spočinula Melissina jemná ruka a nabádala ji, aby zachovala klid. „Já jsem paní Roweová,“ prohlásila Jennifer. Poněkud předčasně, pomyslela si Val. Jejich rozvod ještě nenabyl právní moci. Evan má pořád dost času si to rozmyslet.

„Jste v našem hotelu poprvé, paní Roweová?“ zeptala se Tori.

„Ano,“ odpověděla Jennifer. „A Brianne taky.“

„Věřím, že se vám bude u nás líbit.“ Tori se podařilo obdařit úsměvem celou skupinu. „Máme tu všechno. Vynikající lázně a velký plavecký bazén, navíc jsou tu projížďky ve člunu, turistika a různé druhy zajímavých zájezdů, na které se můžete objednat. Ještě potřebuji váš podpis na tento formulář, jestli budete tak hodná, paní Roweová, a kdybych si mohla okopírovat vaši kreditní kartu…“

„Samozřejmě.“ Val sledovala, jak Jennifer okázale podepsala registrační formulář, pak jí podala kreditní kartu, kterou nepochybně platil Evan.

„Máte pokoj číslo 313 v západním křídle ve třetím patře.“

Tori vložila tři čipové karty do malé obálky a předala ji Jennifer. „Nekuřácký pokoj, dvě dvojlůžka.“

„Prosím? To ne. Měli jsme mít apartmá.“

„Tohle je naše standardní apartmá,“ vysvětlila Tori. „Obývací pokoj a ložnice s dvěma dvojlůžky. Je opravdu moc pěkné.“

„A navíc malinko úchylné,“ zašeptal James. „Táta, šestnáctiletá dcera, sexy nová snoubenka.“

Val sebou trhla a nevěděla, jestli je to reakce na představu těch tří, nebo na Jamesovu poznámku o Jennifer, že je „sexy“.

„Nemáte nějaké apartmá s dvěma ložnicemi?“ nevzdávala to Jennifer. „Nebo třeba dva propojené pokoje…“

„Bohužel, jsme plně obsazení. Možná bychom našli nějakou přistýlku…“

„Na žádný přistýlce spát nebudu,“ vzepřela se Brianne.

Jennifer se zhluboka nadechla a přinutila se zformovat rty do uklidňujícího úsměvu. „Tohle ať vyřeší tvůj otec, až přijede. Říkala jste pokoj 313?“

„Půjdete touhle chodbou a dáte se vpravo,“ vysvětlila rychle Tori. „Hned vlevo jsou výtahy. Za chvilku vám přinesou zavazadla. A pokud máte ještě nějaké další přání, prosím, neváhejte a dejte nám vědět.“

„Nejsou tu nějaké vzkazy?“ zeptala se Val a znovu tak upozornila na svou přítomnost.

Tori se podívala do počítače. „Ne. Nic tu není.“

„Doufejme, že to znamená, že už je na cestě,“ pronesla Jennifer, která šla před nimi. „Teď si s Bri už jistě poradíme samy,“ zdůraznila, když Val stiskla knoflík, aby přivolala výtah.

„Myslela jsem, že využiju vaši koupelnu,“ vysvětlila Val, kterou dopálilo, s jakou lehkostí Jennifer krátí dceřino jméno, a pokynula směrem k Jamesovi a Melisse. „Jistě bychom všichni uvítali, kdybychom se před jídlem mohli trochu osvěžit.“

„Samozřejmě,“ souhlasila Jennifer. Podezřívala Val, že si jen chce prohlédnout pokoj, protože u recepce jsou toalety, které můžou použít. Ale na to, aby se dohadovala, je až příliš unavená.

Dveře výtahu se otevřely a do chodby rázně vykročila dívka se skloněnou hlavou a dlouhé rovné vlasy jí padaly do tváře. Val musela uskočit stranou, jinak hrozilo, že ji porazí.

„Mám dojem, že to slovo, které hledáte, je ,omlouvám se‘!“ volal za ní James.

„To jsou dvě slova,“ opravila ho Melissa, když dívka zvedla prostředníček levé ruky vysoko do vzduchu a kráčela bez ohlédnutí dál.

„To mě jako vyfakovala?“ zeptal se James.

„A to dost důrazně,“ potvrdila Melissa a obrátila se k Val. „Jsi celá?“

„Jo. Asi dost spěchala. Prokristapána!“ vyhrkla, když její dcera dostala další textovku. „Mohla bys tu věc už schovat?“

„Co když je to od táty?“ přišla Briannina odpověď, když vešli do výtahu.

„A je?“ zeptaly se Val s Jennifer současně.

Brianne obrátila oči ke stropu a nic neříkala. Mlčky vyjeli do třetího patra a doprovázelo je pouhé ťukání Brianniných palců, když psala svou odpověď. A psala dál, i když vyšli z výtahu a po dlouhé chodbě slonovinové barvy zamířili na pokoj.

Jennifer vyndala z obálky jednu z čipových karet a vsunula ji do otvoru vedle dveří. Brianne mezitím vrátila svůj BlackBerry do kabelky. Dveře nešly otevřít, dokonce i po několika pokusech. „Co s tím krámem je?“

„Pustíte mě k tomu?“ Val vzala kartu z rukou Jennifer a jemně ji zastrčila do otvoru. Zelené světlo okamžitě zablikalo a dveře se otevřely.

„No ne!“ vykřikl James, sotva překročili práh. „To není špatné.“

Když vcházeli do pokoje, Val na své paži ucítila jemný tlak Melissiny ruky. „Dýchej,“ zašeptala Melissa.

Val se zhluboka nadechla a pak znovu, zatímco se rozhlížela po prosluněném obývacím pokoji s neuvěřitelně vysokým stropem a nádhernými tapetami s pruhy ve zlaté a slonovinové barvě. Od její poslední návštěvy to tu přestavěli, zmodernizovali a zrenovovali. Stejně jako to udělal Evan, napadlo ji, když letmo zahlédla svůj unaveně vypadající odraz v zrcadle, které viselo v dekorativním rámu nad čalouněnou pohovkou z béžového sametu. Před sedačkou stál skleněný konferenční stolek s mosaznými nohami a u protější zdi z každé strany plynového krbu se nacházely dvě lenošky s květovaným potahem. Stěny v pravidelných intervalech zdobila série fotografií místní divočiny. Na kulatém stolku před velkým oknem s výhledem na Potok stínů se v kyblíku na led chladilo šampaňské. Val uvažovala, jestli to byl Evanův nápad, nebo pozornost hotelu.

Kapka něčeho ostřejšího by mi teď rozhodně bodla, řekla si matčiným hlasem, když kráčela za dcerou kolem koupelny z béžového mramoru do ložnice v kombinaci barev zlaté a slonovinové. Tady se květinový vzor na křeslech v obývacím pokoji opakoval jak na závěsech, tak na přehozech obou dvojlůžkových postelí. Fotografie místní fauny vystřídaly akvarely zachycující okolní krajinu. Nad čely postelí byly zavěšené zlaté baldachýny, které ladily se zlatým polstrováním židle u bohatě vyřezávaného mahagonového psacího stolu vedle okna.

„Panebože, není to starožitný chippendale?“ vyjevila se Melissa a na okamžik se od Valerie vzdálila, aby si ho prohlédla.

„Nechtělas jít do koupelny?“ připomněla Brianne matce.

„Jistě.“

„Tak kdo s kým bude spát?“ slyšela Val, jak se Brianne ptá, když odcházela z pokoje.

Otázka zůstala nezodpovězena, protože Val zavřela dveře koupelny. Už si umývala ruce, když vtom si vzpomněla, že chtěla zavolat matce. Chudinka, jistě se jí celý den pokouší dovolat, aby jí popřála k narozeninám, pomyslela si, vyndala z kabelky mobil a snažila se najít signál. Je patrně hrůzou bez sebe. No jasně, pronesla v duchu Brianniným hlasem, a když se signál neobjevil, hodila telefon zpátky do kabelky. Kdy si matka naposled vzpomněla na její narozeniny? Kdy se naposled strachovala o něco jiného než o to, jestli dorazí další pití? „Nevadilo by, kdybych použila tenhle telefon?“ zeptala se dcery, když se vrátila do ložnice. „Nemám tu vůbec signál a nutně potřebuju zavolat matce.“

„Teď?“ divila se Brianne. „A proč?“

„Jen zkontrolovat, jestli je v pořádku.“

„Myslíš střízlivá.“

Val došla k aparátu vedle postele, která byla dál od okna, pročetla instrukce týkající se volání ven a vymačkala matčino číslo. „Necháme ti trochu soukromí,“ slyšela říkat Melissu, zatímco telefon u matky vyzváněl jednou, dvakrát, třikrát, čtyřikrát…

„Jsem na řadě s koupelnou,“ prohodil James, když odcházeli z ložnice.

Během osmého zazvonění telefon někdo vzal, ale neozýval se. „Mami? Jsi tam?“

„Allison?“ zeptala se matka.

„Ne, mami. Tady Valerie.“

„Valerie, zlatíčko, máte se sestrou čím dál podobnější hlasy. Jak se máš?“

Val by zajímalo, kdy vlastně matka naposled mluvila s Allison, která se před dvěma lety přestěhovala na Floridu v převážně marné snaze znovu navázat vztah s jejich otcem. „Dobře. A ty?“

„Taky dobře, zlatíčko. I když jsi mě právě zastihla v nevhodnou dobu. Zrovna jsem chtěla vlézt do vany.“

Val skousla spodní ret. Matka pokaždé buď do vany lezla, nebo z ní vylézala. Znamenalo to, že se chystá upadnout do bezvědomí, nebo si nalít další pití. „Jen jsem ti chtěla dát vědět, že o víkendu budu na Manhattanu. Chtěla jsem ti zavolat už dřív, ale… něco mi do toho přišlo.“ Pár vteřin čekala, jestli se matka zeptá co. „Takže budu v hotelu Plaza,“ pokračovala, když taková otázka nenásledovala. „Pro případ, že bys mi chtěla zavolat.“

Žádná zvědavost, pokud jde o to, proč bude bydlet o víkendu v hotelu Plaza. Jen mlčení.

„Je to dárek od Jamese a Melissy k čtyřicátinám,“ upřesnila Val.

Další dlouhá pauza. A pak: „Chtěla jsem ti zavolat později…“

„Samozřejmě.“

„Snad sis nemyslela, že zapomenu na čtyřicáté narozeniny své dcery.“

„Doufala jsem, že nezapomeneš.“

„Tak si to hezky užij, zlatíčko,“ pronesla po nesnesitelně dlouhé odmlce. „Teď už musím vážně končit. Stydne mi voda.“

Val do sluchátka přikývla.

„Jestli budeš mluvit se svou sestrou, určitě ji ode mě moc pozdravuj.“

„Ano.“ Val pochybovala, že si Allison na její narozeniny vůbec vzpomene, nebo že by dokonce zavolala, i kdyby si vzpomněla. Nedokázala si vybavit, kdy si spolu jen tak obyčejně popovídaly. A je to už hodně dávno, co mluvila se svým otcem.

Jestliže mám narozeniny a nikdo z rodiny si to nepamatuje, ptala se teď sama sebe, existuju vůbec ještě?

„Pa, zlatíčko.“

„Možná bychom spolu mohly v neděli povečeřet,“ navrhla Val, ale telefonní linka už oněměla. Ve dveřích mezi oběma pokoji se objevila Brianne. „Tak co, zas byla nalitá?“

Val vrátila sluchátko na základnu. „Prosím tě, takhle o své babičce nemluv.“

„Proč ne. Vždyť je to pravda.“

„To není tak jednoduché.“

„Jo,“ řekla Brianne. „To teda je.“

„Není vám něco?“ zeptala se Jennifer, která se objevila vedle Brianne.

„Nic mi není. Proč by mi něco mělo být?“ Val vstala. To poslední, po čem právě v tomto okamžiku touží, je soucit té druhé. Teď se hlavně potřebuje něčeho napít. No co, její matce to přece zabírá.

Odkráčela do obýváku. „Tak co, máte všichni hlad?“

„Já asi počkám s jídlem, až dorazí Evan,“ poznamenala Jennifer.

„Já počkám s Jennifer,“ přidala se Brianne, aniž se jí na to někdo ptal.

„Tátovi to může trvat ještě dost dlouho,“ upozornila ji Val, zatímco James s Melissou už odcházeli ke dveřím.

„To nevadí. Stejně je na jídlo ještě brzo.“

„Dělej, jak myslíš.“ Val právě vkročila do chodby, když za zvonil telefon, jehož nečekaně pronikavý zvuk se odrážel od stěn jako ocelové kuličky v hracím automatu.

„Haló? Evane? Díkybohu,“ slyšela, jak Jennifer říká. „Dorazili jsme před čtvrt hodinou. Kde jsi? Už jsi na… Cože?“

Val za dveřmi čekala na to, co nevyhnutelně přijde.

„Ne, prosím tě, tohle mi neříkej. Až zítra?“ nechápala Jennifer.

„To je překvápko,“ zamumlala Val.

„To je bezvadný,“ řekla Brianne.

Vážně mě to moc mrzí, slyšela Val v duchu říkat Evana, ale ta smlouva se hroutí. Nepřipadá v úvahu, abych teď odjel.

„Ale jak to, že vyhrožují, že odstoupí?“ ptala se Jennifer. „Ta smlouva možná krachne,“ obrátila se na Brianne s vysvětlením. „Prý na tom musí makat celou noc. Do rána se jim to snad podaří vyřešit…“

Ujišťuju tě, že mě to štve stejně jako tebe, jako by Val slyšela Evana mluvit dál. Udělám všechno pro to, abych odtud co nejdřív vypadnul.

„Samozřejmě,“ řekla Jennifer. „Chápu. A budeš moct hned ráno odjet?“ Z jejího roztřeseného hlasu bylo znát, že má slzy na krajíčku. „Ano, vím, že pro to uděláš všechno. Jen jsem zklamaná, nic víc.

Opravdu to chápu. Cože? Ehm… ano, myslím, že tu ještě je. Ano, jistě. Moment. Podívám se. Val!“

zavolala. „Jste tady ještě?“

Val rychle vešla do pokoje.

Jennifer stála vedle pohovky. Beze slova jí podávala telefon.

„Haló?“ hlesla Val do sluchátka.

„No ahóóój!“ zněla Evanova automatická reakce.

Val poslouchala, když Evan opět vysvětloval situaci, a pak dodal: „Jen ti chci znovu poděkovat za všechno, cos udělala.“

„Není zač.“

„Poslyš, co kdybys tam přespala? Musíš být utahaná. Neodmlouvej,“ řekl, když se k tomu právě chystala. „Takhle se aspoň s těmi svými přáteli před zpáteční cestou pořádně vyspíte. Přece se někde nechcete nabourat a já bych nerad zavinil, aby se ti něco ošklivého stalo.“

Tos přišel s křížkem po funuse, pomyslela si Val.

„Můžete si užít lázní, jít na nákupy, cokoliv se vám zachce, zvu vás.“

„To nejde…“

„Se vší pravděpodobností se tam dostanu až zítra odpoledne,“ pokračoval, jako by nevnímal, co řekla. „Prosím tě, zůstaň. Ber to jako součást dárku k tvým narozeninám,“ dodal pokušitelsky.

A jaká je ta další část? uvažovala Valerie a snažila se především rozluštit, co tím vlastně Evan chce naznačit.

„Popřemýšlím o tom.“ Předala telefon opět Jennifer.

„O co jde?“ zeptala se Brianne.

To kdybych věděla, pomyslela si Val. Ale nahlas řekla: „Že teď půjdeme na večeři.“

-

K A P I T O L A 7

Hezký mladý pár, který seděl u vedlejšího stolu v jednoduché, ale elegantní hotelové jídelně, se hádal téměř od chvíle, co se usadili. „Jsi tak paličatá,“ říkal muž, kterému přitom zřetelně ztuhla hranatá brada.

„A ty zas trapnej,“ opáčila vzápětí žena, dotkla se prstenu vykládaného po celém obvodu diamanty, který má symbolizovat věčnou lásku, a ze zrudlých tváří si odhrnula kaštanově hnědé vlasy.

„Neříkej mi, že jsem trapnej.“

„A ty mi neříkej, že jsem paličatá.“

„Novomanželé,“ zašeptal Val do ucha číšník, když jí naléval třetí sklenku vína.

Val pozorovala, jak se její pohár plní temně rudou tekutinou. Co blázním? ptala se sama sebe. Kvůli matčině nešťastné náchylnosti si nikdy nepovolila víc než jednu sklenici vína ani si nedopřála ten luxus mít i jen malou špičku. Jenže pozor, tohle jsou výjimečné okolnosti, usoudila a pokynula číšníkovi, aby jí ještě dolil. Za pár dní má čtyřicáté narozeniny a všem z rodiny je to patrně šumafuk.

Její matka je příliš opilá, otec se až moc věnuje své druhé rodině, její sestra se příliš odcizila a její dcera je příliš zahleděná do sebe. Jedině její budoucí ex-manžel, její životní láska, která už pár týdnů k jejímu životu patřit nebude, se o nich aspoň zmínil.

Ber to jako součást dárku k tvým narozeninám, pravil.

Co tím myslel?

Díkybohu za Jamese a Melissu, pomyslela si, když zahnala myšlenky na Evana a na své dva nejlepší přátele se usmála. Nejenže si na její narozeniny vzpomněli, ale nesobecky odložili vlastní plány na oslavu, aby se jí přizpůsobili. A kvůli čemu? Kvůli tomuhle?

Neveselá skupinka byla nyní usazená kolem kulatého stolu u okna s výhledem na Potok stínů a jezero Lake George v dálce pod ním. Napětí nad jejich hlavami setrvávalo jako příkrov. V horách nastává večer mnohem rychleji než ve městě, jak Val věděla, a teď litovala, že nenásledovala příkladu Jennifer, a předtím než sešla dolů, se neosprchovala. Alespoň se měla na večeři převléct. Ne že by představovala nějakou konkurenci pro věčně okouzlující Jennifer v módně pomačkaných bílých kalhotách a zbrusu nové košili s červeno-bílými pruhy.

Jakápak konkurence? říkala si Val a napila se vína. Soutěž skončila. Jennifer dávno vyhrála.

„Počkej, mami. Opatrně s tím pitím, jo?“

„Tobě nechutná ten losos?“ zeptala se na oplátku Val. Brianne se po celou večeři nimrala v jídle a téměř nic nesnědla.

„Nemám moc hlad.“

„Nechceš ochutnat to moje telecí? Je vynikající.“

„Je to z telátka. To je naprosto nechutný.“

„Ne, naopak je to výtečné.“ Val žvýkala maso s přehnaným nad šením a nenápadně přitom pokukovala do talířů ostatních u stolu. James i Jennifer si objednali nigiri sushi s tuňákem a Melissa dojídala talíř těstovin s čerstvou zeleninou. Dokonce i hašteřiví novomanželé se shodli na rybě.

Copak jsem jediný masožravec na celé planetě? divila se.

„Já přestala jíst maso, když mi bylo jedenáct,“ poznamenala Jennifer, jako kdyby Val vyslovila tu otázku nahlas. „Moje matka musela každý den dělat k večeři dvě různá jídla.“

Brianne se na matku podívala pohledem, který naznačoval: Vidíš, nic na tom není.

Klidně to přidej na dlouhatánský seznam mých selhání, pomyslela si Val a cítila, jak se s ní místnost točí. Připadalo jí, že poznává mladou ženu, která do ní předtím vrazila, pak jí ukázala prostředníček, a teď sedí o několik stolů dál zabraná do důvěrného hovoru s mladíkem usazeným naproti ní, ačkoliv si nebyla jistá, jestli je to ona. Sakra, už si není jistá absolutně ničím.

„Pro matku zase bylo všechno, a tím myslím opravdu všechno, hodně velký problém,“ vyprávěl James. „Vaření upřímně nenáviděla. Přesto kupodivu hrozně ráda pekla čokoládové dorty. A musím uznat, že jsou to pořád ty nejlepší dorty, jaké jsem kdy ochutnal.“

„Představa mé matky o vaření spočívala v otevření konzervy,“ svěřila se Melissa, která nechtěla zůstat pozadu. „Až v jednadvaceti jsem zjistila, že existuje něco takového jako čerstvá zelenina.“

„Uvažuju o tom, že budu vegetariánka,“ prohodila Brianne.

Kdo je tahle holka? divila se Val, upřeně se zadívala na dceru a sledovala, jak se jí obličej rozdělil na dvě rozmazané poloviny. Co s Brianne provedla?

Briannin BlackBerry oznámil, že přišla další textová zpráva.

„Neodpovídej,“ nařídila jí Val.

„Cože?“

„Jestli odpovíš, poletí do smetí.“

„Co tě štve?“

Ty mě štveš, chtělo se Val zařvat. Ty a ta krasotinka vedle tebe. Nemluvě o tom, že moje matka je alkoholička, která si ani nepamatuje, že mám narozeniny, tvůj otec mě bombarduje matoucími signály, pokoj dělá přemety a s největší pravděpodobností budu zvracet. Místo toho pouze řekla: „Jen si myslím, že je neslušné si u stolu esemeskovat, nic víc.“

„Tak já jdu do haly.“ Brianne už vstávala ze židle.

„To ať tě ani nenapadne. Sedni si. Ihned.“

„Já se na to vykašlu.“ Brianne sebou plácla na židli a otráveně našpulila pusu. „Kdy vlastně hodláte odjet?“

„Něco mi napovídá, že máma zrovna není ve stavu, aby moh la řídit,“ poznamenala Melissa tiše.

„Tak můžeš řídit ty nebo James,“ vybídla je Brianne.

„Promiň, holčičko, ale na to, abych dneska večer jela zpátky do New Yorku, jsem až moc utahaná,“

pronesla Melissa.

James souhlasně přikývl. „Vypadá to, že tady asi přespíme, buchtičko.“

„Cože? Ne. Za hodinku budu fit,“ protestovala Val.

„To teda nebudeš,“ opáčil James.

„Nemůžeš řídit,“ přidala se Melissa.

Brianne probodávala matku pohledem. „Tohle jsi snad udělala naschvál.“

Val se zamyslela, jestli má dcera pravdu. Skutečně toho schválně vypila tolik, že jim nezbude jiná možnost než přijmout Evanovu nabídku, aby tu strávili noc? Nebo je na matku, která zapomněla na její narozeniny, rozzlobená víc, než si je ochotná vědomě připustit? Opřela se v židli a přemáhala vzrůstající závrať.

„O téhle cestě víš už několik měsíců,“ slyšela, jak říká muž u vedlejšího stolu, a na okamžik se domnívala, že snad mluví na ni.

„Ne, Davide, nevím,“ trvala na svém novomanželka. „O nějaké cestě se teď dozvídám poprvé.“

„Protože mě neposloucháš.“

„Neříkej mi, že tě neposlouchám.“

„Kdybys poslouchala, věděla bys, že jsem říkal, že o víkendu na Svátek práce jedu se Scottem a Peterem na ryby.“

„Ale já už slíbila našim, že na Svátek práce přijedeme k nim na chatu.“

„No tak jeď.“

„Sama?“

„Budou tam tvé sestry.“

„Jo, ale s manžely a dětmi.“

„Tak si užiješ hezkou návštěvu.“

„To ti teda děkuju. Ty děti jsou pěkně otravné.“

„Právě proto jedu na ryby.“

„Na žádné ryby nepojedeš.“

„Ale ano, pojedu.“

Nepojedu, pojedu, odříkávala Val v duchu.

„Nebuď trapnej, Davide.“

„Nebuď kráva, Alicie.“

A je odstartováno, řekla si Val, když uslyšela pomyslný gong, který oznamoval zahájení druhého kola.

„Nenadávej mi.“

„Promiň, copak nejsi Alicia?“

„Nedělej chytráka. Řekls mi krávo.“

„No to ne. Já řekl, nebuď kráva. V tom je rozdíl.“

„Houby rozdíl. Dokud se mi neomluvíš, nebudu se s tebou vůbec bavit.“

„Za co?“

„Že jseš idiot.“

„A kdo komu teď nadává?“

„Nadávám, jen když nějakého vidím. Idiote.“ Hned nato Alicia prudce vstala, odhodila ubrousek meruňkové barvy na bílý plátěný ubrus a odkráčela z jídelny.

Je vůbec někdo v téhle místnosti v pohodě? uvažovala Val, když dopíjela skleničku.

„Omlouvám se,“ rozpačitě hlesl David směrem k Jennifer.

Jako kdybych ani neexistovala, pomyslela si Val a zadívala se na svůj odraz v oblině kávové lžičky.

„Dá si někdo moučník?“ zeptal se James.

„Jak to, že nemáte volný pokoj?“ polkla Val ve snaze ovládnout hysterii, která se jí vkrádala do hlasu.

Jennifer stojící za ní strnula.

„Velice se omlouvám,“ vychrlila ze sebe mladá žena za recepčním pultem. Měla velké hnědé oči a milý úsměv, takže pro Val bylo těžké se na ni zlobit. Jmenovka ji identifikovala jako Kathy. „Ale máme obsazeno až do konce Svátku práce.“

„No, to je vynikající. Co máme teď dělat?“ položila otázku nekonkrétní osobě Val.

„Můžu zkusit jiné hotely v okolí, kdybyste chtěli,“ nabídla jim Kathy a okamžitě sáhla po telefonu.

„Buďte tak hodná.“ Val se otočila k ostatním a sledovala, jak se hala naklonila doprava. „Vypadá to na malý zádrhel.“

„Tohle se mi jednou stalo v Itálii,“ poznamenal James. „Už rok dopředu jsem si rezervoval pokoj v jednom úžasném hotýlku kousek od Florencie. Jenomže když jsme tam přijeli, řekli nám, že žádný záznam na rezervaci nemají a máme se prý poohlédnout jinde. Byl jsem tak vzteklý, že jsem od té doby v Itálii nebyl.“

„To sis vymyslel,“ prohodila Melissa.

„No jo, ano,“ přiznal James. „Jen mi připadlo, že by teď přišla vhod morální podpora.“

Val vzdychla pod návalem nepřekonatelné únavy. Těšila se na dlouhou horkou koupel a možná i masáž. Rozhodně neměla náladu jezdit po okolí a hledat místo na nocleh. A už vůbec nebyla ve stavu řídit auto. Má Brianne pravdu? Udělala to záměrně?

S jakým záměrem?

„Je mi líto,“ prohlásila Kathy po několika minutách. „Zatím jsem neuspěla. Vypadá to, že všechny nejbližší hotely mají plno.“

Brianne zaúpěla.

„Něco by se mohlo najít poblíž Fort Ticonderoga…“

„Ten název se mi absolutně příčí,“ prohodil James.

Val zavrtěla hlavou.

Fort Ticonderoga byl nejméně hodinu jízdy odsud.

„Zkoušela jsem to všude…“

„Mohla byste to zkusit ještě jednou?“ žádala ji Jennifer.

„Promiň, zlatíčko,“ omlouvala se Val dceři, když všechny další naléhavé prosby v hledání volných míst neuspěly, „ale vypadá to, že se možná…“

„Neříkej to,“ vpadla Brianne.

„Že se možná podělíme o pokoj,“ dokončila přesto větu.

„To není možné,“ zamumlala Jennifer.

„Poslyšte, mohlo to být horší,“ vmísil se James. „Jsou tam dvě dvojlůžka plus pohovka v obýváku.“

„Všichni spolu spát nebudeme,“ promluvila hlasitě Brianne. „To ani náhodou. V žádným případě.“

„Mám dojem, že je čas na další morální podporu,“ řekla Melissa Jamesovi.

„Musí být jiné řešení,“ poznamenala Jennifer.

„Asi bychom mohli přespat v autě,“ navrhla Val.

„No jasně,“ posmívala se Brianne.

„Tak dobře,“ souhlasila Jennifer a přitiskla si Brianne k boku. „Koneckonců je to apartmá. A je to jen na jednu noc. Svět tím nekončí.“

James se usmál. „Nebuďte si tak jistá.“

„No, tak tohle bude zajímavé,“ poznamenala Melissa, když si prohlížela obě dvojlůžkové postele. „Co uděláme, budeme tahat sirky?“

„Tohle je čím dál ujetější,“ podotkl James.

„Jamesi, vy spíte na gauči,“ slyšela Val říkat Jennifer. Usilovně se soustředila na podušky na pohovce ve snaze zabránit jejímu houpání. Zoufale toužila si lehnout a netušila, jak dlouho ještě vydrží stát.

„Melissa a Val ať spí na tamté posteli. Brianne, ty můžeš být se mnou.“

„To by šlo,“ řekla Brianne. Vybalila si toaletní potřeby a zamířila do koupelny.

„Neloudej se! Další čtyři lidi stojí frontu!“ volala za ní Melissa.

„A žádné esemeskování,“ dodala Val.

Odpovědí jim bylo zabouchnutí dveří, následované okamžitým proudem vody tekoucím z kohoutků.

„Zdá se, že to bude dlouhá noc,“ podotkla Melissa.

Val sledovala, jak si Jennifer vyndala z kufru hezké růžové negližé. Před tou ženskou se v žádném případě nesvlíknu, umínila si Val. Přistoupila ke své plátěné tašce u nohou postele, když jim předtím hotelový poslíček přinesl zavazadla na pokoj. V žádném případě si nevlezu do obnošené staré noční košile, dokud je tady ona. Ani náhodou, ani náhodou, ani náhodou, umiňovala si v duchu Brianniným hlasem.

Jennifer se zatvářila stejně zmateně, posadila se na okraj postele a tiskla si noční košili k hrudi.

Nemusíš se stydět, říkala si Val. Nahou jsem tě už beztak viděla.

James zapnul televizi. „Ale ne. Koukněte!“ zvolal, když širokou obrazovku naproti postelím rychle vyplnily fotografie Arlene a Franka Wallových, kteří se na nich usmívali a drželi kolem pasu.

„Množí se spekulace, že vraždy Franka a Arlene Wallových mohou skutečně souviset se zavražděním turisty Briana Griersona,“ oznamoval právě moderátor, zatímco snímek Wallových vystřídal obrázek mladíka s mezírkou mezi zuby a hřívou hnědých vlasů, který měl přes útlá ramena přehozený objemný batoh. James klesl na okraj druhé postele a Val s Melissou se k němu z obou stran posadily.

„Policie stále odmítá potvrdit, že obě události mají souvislost, ačkoliv naše zdroje tvrdí, že DNA, kterou objevili na tělech, je stejného původu. A zatímco úřady stále nepotvrzují, že vraždy Marie a Williama Carterisových mají něco společného jak se zabitím Briana Griersona, tak Franka a Arlene Wallových, rozhodně nemůžou popřít, že zde existují zneklidňující podobnosti: všechny oběti byly ubodány a rozřezány, Carterisovi a Wallovi byli starší manželé, kteří žili v relativně osamocených místech, a přestože Brian Grierson neodpovídá profilu ostatních obětí, jeho ubodané a rozřezané tělo bylo nalezeno nedaleko srubu Wallových, což vede vyšetřovatele k úvaze, že mohl na vraha narazit čirou náhodou. Nebo na vrahy,“ pokračoval moderátor vážně, „jelikož podle zdrojů je nyní policie téměř přesvědčená, že do brutálních masakrů je zapleteno více osob.“

„Nádhera.“ James vypnul televizi a vstal z postele. „Hezky se vyspěte,“ popřál všem při odchodu z pokoje. „Příjemné sny.“

-

K A P I T O L A 8

Jennifer civěla na digitální hodiny na stolku mezi postelemi a tučné, krvavě rudé číslice jí pohled oplácely, jako by ji vyzývaly na souboj. 00:35, ohlašovaly. Víc než půlhodina po půlnoci. O čtvrt hodiny méně, než když se na ně naposled podívala.

Otočila se na pravou stranu obličejem k oknu, když se snažila uvelebit a zoufala si, že snad nikdy neusne. Celé je to na draka, usoudila, když cítila, že se Brianne vedle ní mrská jako ryba na suchu.

Copak se ta holka nikdy nepřestane vrtět? Měla sto chutí popadnout Brianne za nohu, aby sebou přestala házet, nebo ji chytit za prsty, aby nechala toho poklepávání. Ještě nikdy neležela v posteli s tak neklidným spáčem. Brianne nevydržela v klidu ani pár sekund, popotahovala za přikrývku sem a tam, jednou si ji přetáhla přes hlavu, jen aby ji za chvilku zase skopla k nohám. A ještě horší bylo, že těch pár okamžiků relativního klidu člověka ukolébalo do falešného pocitu bezpečí, dovolilo mu relaxovat, a dokonce pomalu usínat, když vtom bác! Mlela sebou zas. Jako by ta holka měla zabudovaný senzor. Jako kdyby to dělala vědomě.

Ne, pomyslela si Jennifer, když se rozhodla, že bude velkorysá. Brianne není jako Val. Není zákeřná.

Není panovačná a majetnická. Nemá postranní úmysly. Je to jen náctiletá holka. A teenageři bývají, jak je známo, neklidní spáči. Nebo ne? Jennifer pokrčila rameny. Na svá pubertální léta se moc nepamatovala, protože polovinou z nich tápala jako v mlze poté, co matce diagnostikovali rakovinu prsu.

Jennifer ještě ani nebylo čtrnáct, prsa se jí právě zaoblovala a přitahovala pozornost kluků, když matka podstoupila oboustrannou mastektomii. Po tomto zákroku následovaly četné cykly chemoterapie, kterou doprovázely jevy jako nevolnost, únava a ztráta jejích nádherných vlasů. Pak nastala léčba ozařováním, která matčinu pokožku vysušila a zbavila ji posledních zbytků energie a důstojnosti, které ještě měla. Doufejme, že jsme zlikvidovali všechno, řekl jim tehdy doktor.

A zdálo se, že jako zázrakem různé druhy léčby zabraly. Po pěti letech, během nichž rodina zadržovala dech, se znovu společně nadechla úlevou poté, co jim doktor oznámil, že je jejich matka „z rakoviny venku“.

Jenže se to zčistajasna vrátilo. Bez varování, náhle, nevítaně. Matka musela podstoupit další chemoterapie, další ozařování, další operace a rakovina v ní zatím šířila svůj jed, pozvolna do ní pronikala a nakonec se infiltrovala do plic, jater, slinivky, páteře, kostí a nakonec i do mozku.

Inoperabilní. Nereagující na léčbu. Smrtelná.

Během oněch posledních sedmi let Jennifer sledovala, jak se matka postupně vytrácí, a její kdysi šťastná rodina spolu s ní: Jennifer se zabrala do práce a řady nezávazných vztahů; Cameron se propadala do čím dál hlubší studny sebestřednosti a otec do stále se zhoršující pomatenosti.

Představila si otce, jak je sám v zatuchlém bytě v Queens, je z něj pouhá schránka muže, kterým kdysi býval, a už ani nemá žádné příjemné vzpomínky, které by ho posílily. Někdy bývá smrt milosrdná, usoudila, když přemýšlela o těch strašných vraždách, o kterých se doslechli. Jakkoliv vzbuzují hrůzu, je možná přijatelnější, když člověka zavraždí, rychle a s krutou účinností, než aby podstoupil pomalé, trýznivé umírání na rakovinu, kterým si prošla její matka, nebo stejně pozvolná a mučivá degenerace, která postihla otce.

Co se to se mnou sakra děje? pomyslela si Jennifer vzápětí a zajímalo ji, odkud se tyhle temné úvahy berou. Převalila se na pravý bok, opřela se o loket, aby viděla skrze tmu na spící postavy ve vedlejší posteli, a pozorovala, jak se Val pravidelně zvedají a klesají ramena.

„Stalo se něco?“ zamumlala vedle ní ospale Brianne.

„Ne, zlato. Promiň, jestli jsem tě vzbudila. Jen spi dál.“

Jennifer klesla na polštář a přála si, aby upadla do bezvědomí. Co jestli se právě za tohle modlili ti nebožáci, když je masakrovali? přemýšlela. Bojovali o život, nebo jen doufali v rychlý konec svého utrpení? Mysleli na rodinu, nebo jim strach znemožnil jakékoliv myšlenky? Věřili v posmrtný život, a pokud ano, poskytla jim víra nějakou útěchu?

Jennifer v posmrtný život nevěřila, přestože se o to pokoušela. Když matce poprvé určili diagnózu, častokrát se modlila. Modlila se, aby se doktoři mýlili, modlila se, aby vědci vynalezli nějaký lék, modlila se za to, aby se matka uzdravila, a nakonec, aby ten krátký čas, co jí ještě zbýval, prožila v relativním klidu a pohodě. Jenže pokud Bůh existuje, nevěnoval tomu pozornost. Nebo třeba jen neměl čas vyslyšet všechny prosby, které bezpochyby denně dostával od rodin nemocných a umírajících lidí. Ať už měl jakýkoliv důvod, její modlitby zůstaly bez povšimnutí, a ode dne, kdy matka zemřela, se Jennifer přestala modlit úplně.

A potom přestala i věřit.

Takhle to je snadnější. Je méně nadějí a tím i méně zklamání. Vzpomíná si, jak své sestře kdysi řekla, že pokud Bůh existuje, její život to stejně neovlivní.

Za to tě Bůh potrestá, zasmála se Cameron.

A teď Jennifer leží v posteli se snoubencovou dcerou, naslouchá tichému hvízdavému chrápání jeho budoucí ex-manželky a uvažuje, jestli je tohle Boží pomsta. Za to, že v něj nevěří. Za to, že nedodržuje Jeho přikázání. Za to, že má poměr se ženatým mužem.

To nevěstí nic dobrého, slyšela říkat otce.

„Buď zticha, tati,“ pomyslela si, aniž si uvědomovala, že tu větu vyslovila nahlas, dokud neucítila pohyb, a když otevřela oči, viděla, jak se Briannin obličej naklání těsně nad jejím.

„Tys mi řekla, ať jsem zticha?“ zeptala se Brianne. Dech měla teplý a byl cítit mátovou ústní vodou.

„Ne. Samozřejmě že ne.“

„Ale znělo to tak.“

„Neřekla jsem to.“

„Pst,“ napomenula je Val ze sousední postele. „Tady se lidi snaží usnout.“

„Já myslela, že spíš,“ poznamenala Brianne.

„Pokouším se o to.“

„Chrápala jsi dost nahlas.“

„Nechrápala.“

„Jo, chrápala. Viď?“ zeptala se Brianne Jennifer.

„To vážně vůbec nevadí,“ řekla Jennifer.

„To je od vás tak velkorysé,“ ušklíbla se Val.

„Prokristapána, mami. Vždyť se tě zastala.“

„Já se o to neprosím.“

„Můžete se prosím vás zklidnit?“ žádala je Melissa ospale.

„Co se to tam děje?“ zavolal James z vedlejšího pokoje. „Přicházím o něco?“

„Spí tu vůbec někdo?“ kňourala Brianne.

„Já nechrápu,“ trvala na svém Val.

„Tak proč táta tvrdí, že se skoro celou noc nevyspí kvůli tvýmu chrápání?“

„To nevím,“ odsekla Val, „ale zas je fajn, že už se tím nemusí trápit.“ Nato se otočila s takovou vehemencí, že se obě postele zatřásly.

Tak proč táta tvrdí, že se skoro celou noc nevyspí kvůli tvému chrápání?

Ta otázka se jí mozkem prohnala jako tornádo. Do háje, pomyslela si. Ano, Evan si tu a tam na její chrápání stěžoval, ale co má být? Chrápání snad nepatří k sedmi smrtelným hříchům.

Val se náhle přistihla, že si snaží vzpomenout, kterých sedm hříchů to vlastně je. Pýcha, začala.

Obžerství. Hněv.

Těmi jsem se určitě několikrát provinila, přiznala si.

Který je další?

Smilstvo.

Aha, ano, pomyslela si při vzpomínce na poslední milování s Evanem. Od té doby se s žádným chlapem nevyspala. Ani na to neměla tu nejmenší chuť. Vykládejte mi něco o hříchu. Ačkoliv tohle je ve skutečnosti spíš ostuda než hřích.

Závist.

No jo, tak dobře, fajn. Dostali jste mě. Jsem závistivá, přiznávám.

Zahálka.

Tou jsem se asi taky provinila.

Co dál? Pýcha, obžerství, hněv, smilstvo, závist, zahálka. To je šest. Který je ten sedmý? „Melisso?“

zašeptala zádům černého hedvábného pyžama své přítelkyně. „Melisso, spíš?“

Vnímala, jak se Melissa otočila obličejem k ní a hlavu pod pokrývkou přiblížila k její. „Říkala jsi něco?“

„Jakých je sedm smrtelných hříchů?“

Dokonce i ve tmě a pod přikrývkou Val rozeznávala užaslý výraz na Melissině obličeji. „Co blbneš?“

„Napadá mě jen šest.“

„Pýcha,“ zamumlala ospale Melissa. „A hněv.“

„Ty znám. A taky závist, smilstvo, obžerství a zahálka.“

„Slyším šeptání!“ zavolal James z vedlejšího pokoje.

Melissa shodila z hlavy přikrývku a posadila se. „Snažíme se vzpomenout na sedm smrtelných hříchů.“

„To snad není možný,“ zabručela Brianne ze sousední postele a zdůraznila svou nespokojenost dlouhým zasténáním.

„Smilstvo,“ odříkával James rychle. „Hněv. Obžerství. Závist.“

„Pýcha a zahálka,“ řekly jednohlasně Val s Melissou.

„Co je to zahálka?“ zeptala se Brianne.

„Nemůžeme si vzpomenout na sedmý hřích prohodila Melissa.

Nastala odmlka a pak se ozvalo: „Žádostivost,“ pronesla tiše Jennifer.

„Ovšem,“ potvrdil James. „Jako že nepožádáš manželky bližního…,“ náhle se zarazil.

To sedí, že znáš zrovna tenhle, pomyslela si Val.

„Co bude dál?“ zeptala se Brianne. „Dvacet otázek? Hádanky?“

„Miluju hádanky,“ prohodil James.

„Můžem se už všichni trochu vyspat?“ prosila Brianne. „Prosím.“

„Promiň, broučku. Dobrou noc vespolek.“

„Dobrou noc,“ popřála Melissa.

„Dobrou noc,“ zopakovala Jennifer.

James se zasmál. „Úplně jako ve Waltonových.“

„Kdo jsou Waltonovi?“ zeptala se Brianne. A vzápětí dodala: „To je fuk. Nic mi neříkejte. Jen prosím vás už všichni spěte.“

Brianniny palce pod přikrývkou zuřivě pracovaly. To není možný, psala rozezleně na svůj BlackBerry.

Pořád jsou vzhůru. Pře vrátila se na bok. Takhle uvidí, až Jennifer vyjde z koupelny. Vydrž ještě chvilku, pokračovala v psaní. Budu tam co nejdřív.

Bylo něco po jedné hodině ráno. Jak to, že ještě nikdo nespí? Proč si všichni umanuli, že budou protahovat své utrpení a zůstanou vzhůru tak dlouho, jak je v lidských silách?

Skoro jako by to věděli.

Jenže jak by to mohli vědět?

A co měly znamenat ty nesmysly o sedmi smrtelných hříších? Tyhle si museli vymyslet, usoudila Brianne. Ji napadaly daleko horší hříchy než ty, které jmenovali. Hněv a závist? No a co? Pokud by se považovaly za smrtelné hříchy, muselo by se celé lidstvo smažit v pekle. A žádostivost? Je přece horší čin spáchat než jen toužit ho udělat? A co je špatného na pýše? Na tom, že se pyšníme svou prací, vzhledem, úspěchy? To se přece pokládá za správné, ne?

Pokud jde o obžerství, no, dobře, na světě je možná až moc obézních lidí. Ale copak to, že je člověk žrout, je stejně špatné, jako když je zloděj nebo úchyl, co obtěžuje děti?

A co třeba napadení? Znásilnění? Mučení?

A co je to za ujetej svět, kde zahálka trumfne vraždu? Asi že vražda není dost smrtelná, pomyslela si Brianne s úsměvem, když se vrátila Jennifer z koupelny.

„Jsem na řadě,“ vyhrkla Brianne, a zatímco Jennifer vklouzla do postele, Brianne z ní vyskočila.

Alespoň v koupelně bude moct v klidu esemeskovat. Kromě toho jí začíná být vedro z toho, jak je pod pyžamem oblečená.

Jakmile se octla v koupelně, zamkla dveře, pustila kohoutky a sundala pyžamo. Musela zadržet dech, aby ji nezadusil hustý oblak parfému, který tam zanechala Jennifer, posadila se na okraj vany a začala psát. Promiň, lásko. Ty debilové se asi rozhodli zničit mi život. Slibuju, že ti to vynahradím.

Dneska v noci to bude vůbec nejlepší. Nezačínej beze mě.

Po nějaké chvíli se ozvalo zaťukání na dveře. „Brianne,“ šeptala její matka. „Je ti něco?“

Brianne se zlostí naježila. „Jsem v pohodě, mami.“

Nastala odmlka a pak: „Doufám, že nepíšeš esemesky.“

Brianne okamžitě zastrčila BlackBerry pod paždí. „Jdi spát, mami.“ Vyčkávala, dokud si nebyla jistá, že matka nestojí za dveřmi koupelny, pak odeslala poslední text: Už si nelajsnu psát. Snad brzo odpadnou. Pak si to užijem.

Navlíkla na sebe znovu pyžamo, spláchla, zastavila vodu z kohoutků a odešla z místnosti.

„Je ti dobře, buchtičko?“ zeptal se jí James, když šla po špičkách kolem pohovky, na které byl natažený.

„Jsem v poho.“ Krucifix. Copak tady vážně nikdo nespí?

Uplynula další hodina, než se Brianne s uspokojením přesvědčila, že jsou konečně všichni v limbu.

Matka i Melissa svorně pochrupovaly a Jennifer už celých dvacet minut nepohnula ani svalem.

Brianne pomalinku a velice opatrně vstala z postele a po špičkách se vydala do obýváku. Viděla, jak James leží na břiše, jedna noha se dotýká země, hlava je otočená ke stěně, oči má zavřené, pusu otevřenou a evidentně neví o světě.

Brianne si jako had kůži bleskurychle svlékla pyžamo a nacpala ho do plátěné kabely společně s čipovou kartou, kterou sebrala ze stolu. Snad se jí povede vrátit dřív, než vůbec někdo pozná, že byla pryč. A jestli se někdo přece jen probudí a zjistí, že tam není, jednoduše mu poví, že ji ten předchozí blázinec tak rozhodil, že nemohla usnout, a aby nikoho nerušila, šla se na chvilku projít.

To je mi podobný, říkala si v duchu, když otevřela dveře a vyšla na chodbu. Pořád myslím na ostatní.

Uviděla ho, jak sedí sám na lehátku vedle opuštěného bazénu.

„Ahoj,“ prohodila. Pomalu k němu kráčela a přitom se ohlížela přes rameno, aby se ujistila, jestli je někdo nesleduje.

Vzhlédl k ní a z jeho smutných očí vyzařoval zmatek.

„Nemůžeš spát?“ zeptala se.

Přikývl. „Noc blbec.“

„Pro mě taky. Nevadí, když si přisednu?“

„Je tu spousta prázdných lehátek,“ řekl. To nebylo moc povzbudivé, ale zase ne úplně odmítavé, uvažovala. „Prve jsem tě viděla v jídelně. David, že?“

Naklonil hlavu na stranu. Jako vyjevené štěně, napadlo ji. Štěňátka ji nikdy moc nebrala.

„Slyšela jsem, jak ti manželka říká Davide,“ odpověděla na jeho nevyslovenou otázku.

„Kromě dalších vybraných nadávek.“

„Ano. Působila dost naštvaně.“

„To mě mrzí.“

„Nemusíš se omlouvat.“

Usmál se. „A ty jsi…?“

Obdařila ho svým nejlíbeznějším a nejsvůdnějším úsměvem. „Nicole,“ pronesla tiše. „Ale můžeš mi říkat Nikki.“

-

K A P I T O L A 9

„No tak, ospalče, nejvyšší čas vstávat.“

Brianne zaúpěla, převrátila se na břicho a na protest si přetáh la deku přes hlavu.

„Dělej, zlato. Umíráme hlady. Je skoro devět. Všichni čekají jen na tebe.“

Brianne neodpovídala. Devět hodin pro ni znamená, že spala slabé čtyři. Je utahaná jako pes. Bolí ji každičký kousek těla. Jediné, po čem touží, je spát a snít o uplynulé noci. Možná když nebude reagovat, matka odejde a nechá ji na pokoji.

„Snídaně se podává jen do deseti,“ oznámila jí místo toho Val.

„Nechápu, jak můžeš mít chuť k jídlu.“

„Dneska už je mi mnohem líp. Kromě toho s prázdným žaludkem nemůžeme jít dost dobře na túru.“

„Na túru?“ Brianne neochotně vystrčila hlavu zpod přikrývky a mhouřila oči do jasného slunečního světla, které do pokoje pronikalo přes okno u postele. Kdo roztáhl závěsy? Co to matka vykládá? „To má bejt fór?“

„To není vtip,“ ozvala se Melissa odněkud z místnosti. „Máma se rozhodla, že nás všechny vezme na výlet. Hned jak se najíme, jdeme koupit vhodné oblečení.“

„Oh, happy day,“ zanotoval James.

„Kašlu na to. Nikam nejdu.“

„Po snídani to probereme,“ řekla Val.

„Prober si to sama.“

„Tak dělej, Brianne.“ Val zatahala za přikrývku. „Užijeme si to.“

„Co jsi zač, vedoucí trestnýho tábora?“ Brianne se opřela o lokty. Přivřenýma očima viděla, že matka a její přátelé jsou čerstvě vymydlení a ustrojení. Natahovala krk, jestli neuvidí otcovu snoubenku. Jennifer se určitě nehodlá takového šílenství účastnit. „Kde je Jennifer?“

„Šla do posilovny,“ hlásil James. „Mělas ji vidět v tom jejím apartním růžovém oblečku z Lululemonu.“

„Že prý si máme hledět svýho a nestarat se o ni,“ upřesnila Melissa.

„To si dám líbit.“ Brianne znovu žuchla na polštář a přetáhla si deku přes hlavu.

Val ji z ní okamžitě opět stáhla.

„Ježiš, tos takhle vorala i s tátou?“ vyjela podrážděně Brianne. „Není divu, že…“

„Tak dost, to stačí,“ utnula ji Val, protože dobře věděla, kam tahle větička směřuje. „Vyříkáme si to hned teď na rovinu, jo? Táta mě nenechal kvůli tomu, že jsem s ním ,vorala‘.“ Opravdu? „A taky mě nenechal proto, že chrápu.“ Skutečně? „Nechal mě, protože je to blbec!“

Následovalo kolektivní nadechnutí, přičemž Valeriino bylo nejhlasitější. Doopravdy jsem právě prohlásila, že je Evan blbec? Nikdy dřív jsem to neudělala, ani si nedopřála ten luxus jen si to pomyslet.

„Výborně, kamarádko,“ pochválil ji James a Melissa horlivě přikyvovala.

„Já si tenhle víkend nevymyslela,“ pokračovala tiše. „Ale táta dorazí kdovíkdy a mně napadlo, že bychom ten čas mohli využít k…“

„K čemu? Ke sbližování matky s dcerou?“

To jsem tak průhledná? divila se Val. Spíš k politování, pomyslela si. „Co je na tom tak špatného?

Pamatuju se, že jsme kdysi byly rády spolu.“

Brianne nic neříkala, což Val přimělo vyložit si to kladně. „Takže teď hezky vylez z postýlky a za dvacet minut se sejdeme v jídelně na snídani. Brianne? Slyšela jsi mě?“

Brianne místo odpovědi hlasitě zasténala.

„Dobře. Takže za dvacet minut na viděnou v jídelně. Budu se těšit.“ Nato se Val otočila na podpatku a odkráčela z pokoje. Melissa s Jamesem pospíchali za ní, aby ji dohnali.

„To bylo na jedničku,“ slyšela Brianne říct Melissu, když se dveře pokoje otevřely a zavřely.

„Bravo,“ přizvukoval James.

„No jasně,“ zašeptala Brianne. Pak sebou praštila na polštář a zmizela pod dekou.

„Myslíš, že přijde?“ zeptal se James, když vystoupili z výtahu do hotelové haly.

„Asi ne,“ připustila Val.

„A co se stane pak?“

„Tak to je ve hvězdách.“

Když procházeli do jídelny kolem recepčního pultu, Val poznala mladou ženu, která se včera u večeře hádala s manželem. Měla na sobě džínové šortky a plandavé šedé triko. Val ji odhadovala asi na osmadvacet devětadvacet let a všimla si, že dneska ráno nevypadá o nic šťastnější než včera večer.

David se jí očividně neomluvil.

„Říkám vám, že se mu něco stalo,“ zaslechla, jak žena mluví s recepční. „Asi ve dvě v noci šel ven a už se nevrátil.“

„Když chvilku vydržíte, paní Gowanová, zavolám ředitele.“

„Vypadá to, že náš místní idiot odjel na ryby dřív, než původně plánoval,“ prohodila Val přidušeně ke svým společníkům, když je vedla do jídelny.

„Promiňte,“ ozval se za nimi nějaký hlas.

Val se otočila a viděla, že se za nimi žena rozběhla. Jak se přibližovala, bylo čím dál víc znát, že má oteklý obličej, a červené kruhy kolem očí barevně ladily se skvrnami velikosti čtvrt dolaru, které pokrývaly její pleť jako velké pihy.

Kaštanové vlasy měla sčesané z obličeje a stažené do ohonu, z obou stran přichycené dvěma velkými sponkami, pohodlí tu zjevně válcovalo styl.

„Promiňte,“ zopakovala hlasitěji. „Omlouvám se, že vás obtěžuju, ale…“

„Ano?“ zeptala se Val.

„Jmenuju se Alicia Gowanová. Mám dojem, že jsme s manželem seděli včera u večeře u vedlejšího stolu.“

Val předstírala, že o tom přemýšlí. „No ano, jistě. Máte pravdu.“

„Neviděli jste ho? Mého manžela? Myslím od té doby?“

„Ne, bohužel neviděli.“ Val se podívala na Melissu a Jamese, aby jí to potvrdili.

„Ne,“ dosvědčila Melissa.

„Stalo se něco?“ zeptal se James.

„Pohádali jsme se.“ Oči Alicie Gowanové zaplnily další slzy a stékaly jí po tvářích. „Vlastně to ani hádka nebyla. Jen hloupý spor. No, určitě jste to slyšeli…“

„Ne,“ vyhrkli Val, Melissa a James jednohlasně, možná až příliš překotně.

„Řekla jsem mu, že s ním nebudu mluvit, dokud se neomluví. Pěkná blbost, že? Protože k čemu je omluva, když ten druhý toho nelituje?“

Val se rozhodla přejít to mlčením a jen přikývla. Nic, co bych té ženě řekla, ji nijak neuklidní, pomyslela si.

„Jenomže on byl opravdu naštvaný,“ pokračovala Alicia bez pobízení, „řekl, že jsem ho před celou jídelnou ztrapnila, což vyvolalo další hádku, a on vyběhl ven. Stalo se to dneska v noci kolem druhé.

Čekala jsem, až se vrátí, ale nevrátil se, a zřejmě jsem usnula, protože najednou bylo ráno, a on pořád nikde. Tak jsem čekala a čekala. A pak mě napadlo, že třeba odjel do města. Jenže klíče od auta tu stále má, a když jsem se podívala na parkoviště, naše auto stojí pořád tam, kde jsme ho nechali. Dokonce jsem se koukla na zadní sedadlo, jestli na něm nespí.“ Zavrtěla hlavou. „Taky jsem uvažovala, jestli třeba nejel do New Yorku stopem. Ale já Davida znám. Ať by byl kdovíjak rozzlobený, neodjel by, aniž by mi to řekl. Ani mi nebere mobil. Ani vrátný ho neviděl. Recepční taky ne. Žádný z číšníků ho neviděl. Vy jste ho neviděli,“ zdůraznila, jako by tohle byl konečný důkaz, že se její manžel skutečně pohřešuje.

„Určitě se objeví,“ chlácholila ji Val, ačkoliv o tom nebyla vůbec přesvědčená.

„Možná odjel do jiného hotelu,“ poznamenala Melissa.

Val to považovala za vysoce nepravděpodobné, protože obě věděly, že v okolí nejsou žádné volné pokoje.

„Nebo se možná schoulil na lehátku někde poblíž a usnul,“ přidal se James.

„Máte pravdu,“ přikývla Alicia. „Asi to přeháním. Ale kdybyste ho náhodou viděli…“

„Tak ho pořádně sprdnem a pošlem šupito presto za váma,“ pronesl James.

Alicia se pokusila usmát, ale rty se jí chvěly tak, že nevydržely v klidu.

„Určitě se objeví,“ zopakovala Val, přestože si tím nebyla ani teď o mnoho jistější, než když to řekla předtím.

„Paní Gowanová?“ ozval se mírný hlas.

Všichni se za jeho zvukem otočili.

Před nimi stál ředitel hotelu, zavalitý mužík jménem Edward Cotton, a na vstřícném, dobrosrdečném obličeji mu pohrával vlídný úsměv. „Bylo mi řečeno, že máte problém.“

„Manžel se v noci nevrátil na pokoj,“ začala okamžitě Alicia.

„Snad abychom to probrali u mě v kanceláři.“

„Dejte nám vědět,“ podotkla Val, když ředitel odváděl rozrušenou ženu pryč.

Když se Val a její přátelé vraceli ze snídaně, ve vestibulu byli strážci parku a vyptávali se Alicie Gowanové.

„Zřejmě se zatím neukázal,“ poznamenala Melissa.

„Co když ho sežral medvěd?“ zašeptal James, když je míjeli.

„Nebo spíš byl sežraný on,“ podotkla Melissa. „Patrně se namazal jako slíva a teď někde vyspává.“

Val se pokusila, a nepodařilo se jí to, zbavit představy, jak její matka leží v bezvědomí, rozpláclá s roztaženými údy v uličce za domem. V duchu si umínila, že ona se pití už ani nedotkne.

„Vsadím deset babek, že Šípková Růženka pořád spí,“ prohodil James, když vcházeli do apartmá.

Jennifer seděla na pohovce v obývacím pokoji a listovala posledním vydáním časopisu New York.

Stále měla na sobě slušivý růžový outfit do posilovny a dlouhé blond vlasy stažené růžovou sponou do vysokého ohonu.

Jak je možné, že člověk i po cvičení vypadá tak úchvatně? divila se Val. „Kde je Brianne?“

„Já myslela, že je s vámi.“

„Jak dlouho tady jste?“

„Asi deset minut.“

„Patrně šla dolů na snídani,“ poznamenala Melissa.

„Museli jsme se minout,“ dodal James.

Jennifer odložila časopis. „Co kdybych se po ní podívala?“ Zjevně toužila po tom, aby byla od ostatních co nejdál.

„To budu ráda. Děkuju,“ řekla Val, když Jennifer odcházela z místnosti.

Po několika minutách se vzduch naplnil důvěrně známým zvoněním. Val šla za zvukem do ložnice, rukou zalovila pod přikrývkou na Briannině posteli a vzápětí vytáhla dceřin BlackBerry. „Někdy si vážně myslím, že by ztratila hlavu, kdyby nebyla připevněná ke…“ Podívala se na právě došlou zprávu.

Včera v noci to bylo něco jinýho, četla. Těším se, že si to zopakujem. Co to znamená sakra?

„To je od Evana?“ zeptal se ode dveří James.

„Ne. Není tu jméno, jen číslo.“

Dveře apartmá se náhle otevřely a Brianne vtrhla do pokoje, jako by ji někdo honil, a když uviděla v matčiných rukou svůj mobil, zůstala na místě stát.

„Něco sis zapomněla?“ zeptala se Val.

„Dej mi ho. Je můj,“ řekla Brianne.

„Včera v noci to bylo něco jinýho,“ odříkávala Val zpaměti. „Těším se, že si to zopakujem?“

„Nemáš právo číst mi zprávy.“

„Co to znamená, včera v noci to bylo něco jinýho?“

„Vůbec nic. Sasha šla do jednoho klubu, o kterým jsem jí řekla. Evidentně si to užila. Co je na tom?“

„Sasha?“

„Ano, Sasha. Ta, co dělá v Lululemonu a jezdí oranžovým mustangem.“ Brianne se natáhla po svém mobilu. Val ho bleskurychle schovala za záda. „Co to děláš? Vrať mi ho.“

„Proč? Moc se o něj nestaráš.“

„Za to můžeš ty, že jsem ho zapomněla,“ odporovala Brianne. „Pořád mě honíš.“

Val zavrtěla hlavou. „Tak jo, dobře. Můžu za to já. Ale těch esemesek už bylo na jeden výlet dost.

BlackBerry zůstane u mě, dokud táta nepřijede.“

„Kruciprdel. Už se uklidni. Dej si panáka, babi,“ pronesla jízlivě.

„Tak dost, Brianne. Myslím, že to stačí.“

„Chceš vědět, co si já myslím?“ odsekla Brianne. „Že táta zdrhnul právě včas.“

Val sotva vnímala přesný průběh událostí, které následovaly. Cítila, jak se obě její paže současně pohnuly, jedna ruka odhodila mobil směrem k protější stěně právě v okamžiku, kdy Jennifer vcházela do apartmá, a druhá pevně přistála na Briannině tváři. „V jídelně není,“ oznamovala Jennifer ve chvíli, kdy jí BlackBerry prolétl kolem ucha a minul ji jen o fous.

A pak se všichni najednou rozkřičeli.

-

K A P I T O L A 10

„Takže, jak bys tohle vylíčila, kdybys o tom psala do New York Times?“ zeptal se James, když ti tři šlapali vpřed po strmém zalesněném svahu hory Prospect Mountain.

Val se zastavila na velkém plochém skalnatém výběžku, z něhož byl pohled do údolí, a narovnala si klobouk značky Tilley se širokou krempou, který si předtím koupila v hotelovém obchodě se suvenýry. „Nejspíš bych to popsala asi takhle: Nádherný výhled zahrnuje padesát kilometrů dlouhou plochu křišťálově čistých modrých vod jezera Lake George rozkládajícího se asi šest set metrů níže a nekonečný porost voňavých jehličnanů a různých druhů listnatých stromů, které vystřelují z úbočí okolních hor jako ohňostroj.“

James si sundal nový klobouk a mával s ním před obličejem, jako by to byl vějíř. „Sebrala mi ta slova přímo z pusy.“

„Je to vážně nádhera.“ Melissa pozorovala horizont zpod kšiltu černé baseballové čepice, na níž byl červeně vyvedený nápis Vítejte v Adirondacks. „I když mě překvapuje, že je takové horko.“

„To máš z toho, že sis vzala černé triko,“ upozornila ji Val. „Víš přece, že černá přitahuje teplo. Co boty?“ Val vzala své přátele do jednoho z mnoha hotelových obchodů, aby si pro svůj výšlap na Prospect Mountain zakoupili vhodné oblečení a obuv, a nechala veškerý nákup napsat na účet za pokoj. Domnívala se, že je to to nejmenší, co po té příšerné ranní scéně s jejich dcerou může Evan udělat.

„Boty jsou skvělé,“ řekla Melissa. „Ale nohy mě šíleně bolí.“

„A mě začínají brát křeče do lýtek,“ stěžoval si James.

„Jsi tanečník,“ připomněla mu Val. „Měl bys být na pohyb zvyklý.“

„Jsem zvyklý na tancování, ne na lezení. A nezapomeň, že už jsem na odpočinku. Hýbu se akorát při shánění vzácných kousků starožitné bižuterie.“

„U bižuterie člověk nikam moc nešplhá,“ potvrdila Melissa.

„Radši nám pověz něco víc o fascinujícím světě flóry,“ naléhal James, který si dřepl na velký hrbolatý balvan ve snaze udělat si pohodlí.

„Chceš si jen posedět.“

„To je fakt. Klidně mě zastřel. Tyhle nohy si fakt zaslouží odpočinek.“

„Moje taky,“ přidala se Melissa. „Co si udělat pětiminutovou pauzu?“

„Jsme tady nahoře už skoro dvě hodiny. Pro buznu z města už bylo divočiny tak akorát. Co se vrátit do hotelu? Tam je daleko větší sranda.“

„Myslím, že legrace jsme si užili až dost,“ podotkla Val.

„Ale bylas úžasná. Viď, Melisso?“ řekl James. „Jak ten mobil letěl přes pokoj…“

„A málem připravil o hlavu chudinku Jennifer,“ pronesla Melissa smutně.

„… která ječela skoro stejně hlasitě jako Brianne.“

„Nikdo nedokáže křičet jako Brianne,“ poznamenala Val a snažila se vzpomínku na ty strašné zvuky vypudit z hlavy. „Nechápu, že jsem jí vážně dala facku.“

„Zasloužila si ji,“ řekla Melissa. „Málem jsem ji pleskla sama.“

„Nenávidí mě.“

„Je jí šestnáct,“ připomněla Melissa. „Správně tě má nenávidět.“

„Neměla jsem ji nechávat samotnou. Měla jsem trvat na tom, aby šla s námi.“

„A tím pádem bysme si na tomhle vejšlapu užili ještě větší srandu,“ podotkl James.

„Kromě toho není sama,“ upozornila ji Melissa. „Je s Jennifer.“

„Výborně. Se svou nejlepší kámoškou. A odkdy jí už neříkáme coura?“

„Tak promiň. Byla bys radši, kdybych ji nenáviděla?“

„Radši ji než mě.“

„Spíš nebuď tak jízlivá a začni ji udolávat vlídností,“ radila Melissa. „Přesně to jsem udělala u tchyně číslo dvě.“

Val si tázavě změřila kamarádku pohledem a čekala na další vyprávění.

Melissa jí rychle vyhověla. „Byla to taková stará semetrika. Od samého začátku mě nenáviděla.

Dělala mi ze života peklo. Nejdřív jsem jí to oplácela, ale to ji patrně ještě víc nabudilo. Bylo to jako závod, kdo to komu nandá v co nejkratším čase. Pak jsem se jednoho dne rozhodla, že tu hru už dál hrát nebudu. Místo toho jsem se hodlala stát tou nejlaskavější, nejhodnější snachou, jakou by si jen tchyně mohla přát. Chtěla jsem tu starou čarodějnici udusit láskou. A to jsem taky udělala. Za dva měsíce dostala infarkt a umřela. Bylo to skvělé.“ Melissin úsměv zaplnil celou dolní část jejího obličeje.

„Vykládáš to jen proto, abys mi spravila náladu.“

„Zabírá to?“

„Ano.“ Val se zasmála. „Bože, kdy se ze mě stala tak příšerná ženská?“

„Jsi taková odjakživa,“ přisvědčil James.

„Má pravdu,“ souhlasila Melissa. „Jseš děsná.“

„Díky, lidi. Už je mi mnohem líp.“

„Nemáš zač.“

„Tak nám pověz ještě něco o tom, kde to doprčic jsme, ať už odsud můžem vypadnout.“ James ukázal dolů do údolí. „Máš pět minut.“

Jistě, souhlasila v duchu Val a snažila se rozpomenout na uspokojivé množství detailů o této oblasti, aby přestala myslet na to, co se stalo v hotelovém pokoji. „Adirondackský park je největší park na severu Spojených států,“ začala a vzpomínala na doby, kdy právě v těchto lesích chodili s Evanem na túry. „Má tvar obrovského oválu a je větší než parky Yellowstonský, Yosemitský a Ledovcový spolu s Velkým kaňonem dohromady. Šest milionů akrů, jestli si to dokážete představit. Je to něco přes dvacet čtyři tisíc čtverečních kilometrů. Vlastně je rozlehlejší než většina sousedních států. Taková virtuální tapiserie luk, jezer, potoků, lesů, horských vrcholků a vesniček.“

„Virtuální tapiserie,“ zopakoval James. „To se ti povedlo.“

„Pokud mi paměť slouží, jen u samotného Lake George je víc než pět tisíc veřejných a soukromých kempů,“ pokračovala Val, když pátrala v neviditelné kartotéce svého mozku, kde byly tyto útržky informací založeny. Byli tu s Evanem nejmíň šestkrát. Val se v těchto lesích vyznala stejně dobře jako v ulicích města.

„A zhruba stejná spousta ovádů,“ stěžovala si Melissa a ode hnala dotěrný hmyz z krku a obličeje.

„Tak dost, třpytu v trávě mám už vážně po krk,“ durdil se James. „Je načase odjet zpátky do hotelu a lenošit u civilizovaného betonu s chlórem. Uvažuju, že dokonce Evanovi dovolím, aby mi koupil ty rozkošné plavečky, co jsem dnes ráno viděl v obchodě s dárky, myslím ty s těmi skákajícími delfíny.“

„Ale no tak, lidi. Snad se nechcete doopravdy vrátit…“

„Ano, to opravdu chceme,“ potvrdil James. „Viď, Melisso?“

Melissa přikývla. „Jak je to rčení? Všeho moc škodí?“

Skutečně příliš dobrého škodí? uvažovala Val a rozhodla se, že nebude protestovat. Její přátelé se ukázali jako dobří parťáci a odložili vlastní plány, aby ji doprovodili do hor. Souhlasili, že s ní půjdou na túru, aby ji dostali dál od Jennifer a Brianne na dostatečně dlouhou dobu, aby se všichni uklidnili.

Stáli při ní, když se chovala jako blázen, což se v poslední době děje skoro pořád, a ještě se ji neustále snaží udržovat v dobré náladě a při smyslech.

Ačkoliv na to je už opravdu pozdě, pomyslela si Val. „Tak dobře, jdeme zpátky.“

A právě v tom okamžiku zaslechli v blízkém porostu nějaký šelest.

„Prosím vás, řekněte mi, že to není medvěd,“ lekl se James.

„Pokud ano,“ varovala ho Val, „musíte zůstat bez hnutí stát a pak pomalu couvat. Hlavně nesmíte utíkat.“

„To si děláš srandu? Dělá si srandu?“ zeptal se James Melissy.

„A ne abyste vylezli na strom. Medvědi umí skvěle šplhat.“

Šustot se přibližoval.

„To se mi snad zdá,“ zamumlal James, a když se listí rozhrnulo, vykřikl hrůzou.

Před nimi se náhle objevil mladý muž. Vysoký, svalnatý s hladkou kůží. Měl na sobě kostkovanou košili a šortky barvy khaki, tmavé vlasy na zátylku stažené do culíku. „Jé!“ vyjekl zjevně polekaný stejně jako. „Promiňte. Netušil jsem, že tu někdo je.“

„Myslely si, že jste medvěd,“ vysvětlil James.

Mladík se zasmál. „Jen když mám hlad.“

Val se přistihla, že zírá na ďolíčky, které se mu udělaly na tvářích. Jsou mi nějaké povědomé, pomyslela si a přemýšlela, jak je to možné. Je to Briannin kamarád? uvažovala. Vypadá starší než Brianne, ale možná chodili do stejné školy nebo spolu hráli ve školní hře. „Neznáme se?“ zeptala se a zadívala se mu upřeně do kaštanově hnědých očí.

Chlapec jí pohled se stejnou intenzitou oplatil. „Ne, neřekl bych.“

„Myslím, že možná znáte mou dceru. Brianne. Brianne Roweovou.“

Zavrtěl hlavou. „Ne. To jméno mi nic neříká.“

„Chodí na Erasmusovu střední v Brooklynu.“

„Jsem z Connecticutu.“

Z Connecticutu? Val neznala nikoho, kdo bydlí v Connecticutu. „Promiňte. Jen mi připadáte tak hrozně povědomý.“

„Haydene!“ ozval se vzdálený hlas. „Kde jsi sakra?“

„Tady nahoře, tati!“ překřikoval mladík šustění rozhrnovaných větví a praskání klestí pod nohama.

Vzápětí se z hustého listoví vynořil další člověk. Byl celý udýchaný a čelo měl od předchozí námahy orosené potem. „Zvolni tempo, parťáku. Tvůj táta už není takový mladík jako kdysi. Dobrý den,“

pozdravil, když uviděl ostatní přítomné.

To je neuvěřitelné, pomyslela si Val. „Gary?“ vyhrkla. „Gary Parker?“

„Promiňte.“ Muž mžoural do slunka. „My se známe?“

Val si strhla klobouk od Tilleyho a rychle si načechrala slehlé vlasy. „Jsem Valerie. Valerie Marcusová. Nebo aspoň jsem bývala Marcusová. Chodila jsem na Lincolnovu střední. Byli jsme spolu v plaveckém oddílu.“

„Kristepane!“ vyhrkl Gary Parker. „To už je… jak dlouho?“

„Musí to být pětadvacet let.“

„Valerie Marcusová,“ zopakoval a přitom vrtěl hlavou. „Panebože, jak se máš?“

„Dobře. Tvůj syn vypadá úplně stejně jako ty v jeho věku, to je neuvěřitelné.“

„Neuvěřitelné je, že si to pamatuješ.“

Taky se divím, pomyslela si Val. Přestože byli v jednom plaveckém týmu a měli několik společných předmětů, za celou dobu na Lincolnově střední spolu promluvili sotva pár vět. Gary Parker jí toho za poslední minutu řekl v podstatě víc než za jejich celý závěrečný rok. „Tohle jsou moji přátelé James a Melissa.“

„Jsem rád, že vás oba poznávám,“ řekl Gary a James s Melissou frázi okamžitě zopakovali. „A předpokládám, že mého syna Haydena už znáte.“

„Spletli si mě s medvědem.“

„Pochopitelný omyl.“ Gary láskyplně zatahal syna za culík, pak opět obrátil pozornost k Val a uličnicky zamrkal kaštanově hnědýma očima. „Tak co, jezdíš sem často?“

Val se usmála. „Vlastně jezdím. Nebo spíš jezdila jsem. Už je to pár let. A ty?“

„Jakmile mi to vyjde. Je tu nádherně, že?“

„Ano, to je. Tvůj syn říkal, že bydlíte v Connecticutu.“

„Už skoro dvacet let. Přestěhoval jsem se tam hned po promoci na vysoké.“

„Měl jsi plné sportovní stipendium na Dukeově univerzitě,“ vzpomínala Val.

„Ty máš teda vážně dobrou paměť.“

„Děkuju, ale pořád nevím, jestli je to požehnání, nebo prokletí.“

„Zřejmě od každého trochu.“

„Asi ano,“ souhlasila Val. „A proč ses rozhodl zrovna pro Connecticut?“ zajímalo ji.

„Poznal jsem jednu dívku.“

„Samozřejmě.“ Vzpomněla si ještě na něco: Garymu nikdy nedělalo problém přitahovat dívčí společnost. Všimla si, že někdy během posledních několika vět Melissa s Jamesem poodešli diskrétně dál a zatáhli Garyho syna do nenuceného tlachání o ničem.

„Oba jsme jako hlavní obor měli obchod. Její otec byl burzovní makléř a měl vlastní makléřství v Connecticutu. Vzali jsme se, já vstoupil do rodinné firmy, měli jsme syna a pak dceru. A potom bohužel proběhl poněkud ošklivý rozvod.“

Ztišil hlas. „To bylo před pěti lety. Odešel jsem z firmy, ale zůstal v Connecticutu, abych byl blízko dětem.“

„No a teď podnikáš v čem?“ vyzvídala Val, ačkoliv tuhle otázku zrovna položit nechtěla. Ve skutečnosti se chtěla zeptat: Proč to byl ošklivý rozvod? A hned nato: V čem přesně ošklivý?

„Pořád v tom samém,“ zodpověděl Gary jedinou otázku, která byla vyslovena nahlas. „Mám teď daleko tolerantnějšího šéfa: sebe.“

Val přikývla. „Je fajn šéfovat sám sobě.“

„No a co ty? Vdaná? Rozvedená? Děti? Kariéra?“

„Všechno, cos jmenoval,“ potvrdila Val. „Vdaná. Rozvedená. Tedy téměř rozvedená. Jedna dcera.

Jedna ukončená profese.“

„Jaká profese? Jak to ukončená?“

„Psala jsem o cestování pro New York Times a pár dalších publikací.“

„Vážně? Proč jsi toho nechala? Určitě jsi v tom byla dobrá.“

„Proč myslíš?“

„Protože jsi byla dobrá ve všem, cos dělala.“

„Proč myslíš?“ zeptala se znovu a najednou jí bylo do pláče.

„Protože jsi byla taková nebojácná.“

„Opravdu?“ Spíš bázlivá, pomyslela si.

„Děláš si legraci? Vzpomínám si, jak jsme chodili plavat. Bylas takové hubené vyžle, samá ruka, samá noha. Ještě jsi nebyla vyvinutá.“ Zarazil se a rozpačitě zakašlal do ruky. „Ale do všeho vždycky hrozně zapálená. Kraula jsi plavala mírně řečeno nekonvenčně. Bylo v tom víc nadšení než techniky.

A přesto jsi vyhrávala každý závod, na který ses přihlásila.“

Val se usmála. To, že začala s plaváním, bylo na matčin popud. Matka si dosud v jedné ze skříní schovává krabici od bot plnou medailí, ačkoliv už patrně zapomněla ve které.

„A v lehké atletice to bylo to samé. Byla jsi těžká soupeřka.“

„Teď už to není nic moc,“ podotkla Val, když pomyslela na Jennifer.

„Ale pořád sportuješ, jak vidím.“

„Snad. A ty?“

„Moc ne. Trochu lyžuju. Většinou na běžkách. Ty určitě frčíš dolů z kopce na sjezdovkách.“

Přesně tak, jde to se mnou z kopce dost rychle, pomyslela si Val. „Věř nevěř, já dokonce dělala heliskiing.“

Opravdu si nedovedu představit, že bych vyskočila z vrtulníku a sjela na lyžích nějakou horu, slyšela říkat Jennifer a hned nato: Nesnáším, když nemám nohy pod kontrolou. Co na té holce Evan vidí?

„Ale věřím.“ Gary obdivně zavrtěl hlavou. „Nebojácná.“

„No, asi jsem taková bývala.“

„Rozvod dovede s člověkem pořádně zamávat,“ pronesl Gary. „Neboj se. Kuráž se ti zase vrátí.“

Val se podívala směrem ke svým přátelům a na tváři Garyho syna zachytila netrpělivý výraz. „Mám dojem, že Hayden by šel nejradši dál,“ podotkla.

„No jo, mládí,“ usmál se Gary. „Vždycky si myslí, že další zastávka bude lepší než ta, na které zrovna teď jsou.“

„Máme mu říct, že už to bude jen horší?“

„A zkazit mu to potěšení, aby na to přišel sám?“ Gary si setřel z čela čerstvé kapky potu. „Stárnutí je na draka.“

„Kdybysme aspoň líp vypadali,“ řekla Val.

Gary se zasmál. „Ty vypadáš líp.“

Teď se pro změnu zasmála Val. „No, podle mě to není pravda, ale přesto ti děkuju. Je milé, že to říkáš.“

„Nikdy nemluvím do větru.“

„Jenom jestli.“ Val napřáhla ruku. „Tak se měj hezky, Gary Parkere. Opravdu jsem tě moc ráda zase viděla.“

Přidržel ji za ruku několik dlouhých sekund. Zaplavila ji náhlá vlna vzrušení. „Já tebe taky.“

Přistoupil k nim Hayden a za ním v patách Melissa s Jamesem. „Tati, měli bysme jít, nebo na nás nezbydou žádné stany.“

Gary jim to vysvětlil: „Nechal jsem se od něj přemluvit, že dneska přespíme v kempu.“

„V kempu?“ opáčil James a viditelně se otřásl. „To jako že budete sedět kolem táboráku a spát na zemi?“

„Není to váš šálek kávy?“

„James má rád svoje přízemní pohodlíčko.“

„Na rozdíl od spaní na zemi,“ vysvětlil James.

Všichni se zasmáli.

„Bydlíme v hotelu U Potoka stínů,“ pokračoval bez pobízení. „To je u mě maximální míra primitivismu.“

„Tam je to moc pěkné,“ pochválil Gary. „Tak si užijte pobyt. Možná se zase někdy potkáme.“

„Opatruj se,“ řekla Val.

„Tati…,“ vyzval ho Hayden.

„Nezapomeň,“ zašeptal Gary Valerii. „Nebojácná.“ Zamával ostatním na rozloučenou, pak se otočil a vydal se za svým synem.

„Teda to je vážně kusanec,“ poznamenal James. „Pod drsnou skořápkou se skrývá velký sympaťák.

Nezdá se ti, Val?“

„Takže se vracíme,“ řekla místo odpovědi.

„Všimla sis, že mi neodpověděla?“ zeptal se James.

„Ano, všimla,“ přisvědčila Melissa.

„Tak už jdete, lidi, nebo co?“

„Veď nás,“ vyhrkli současně James a Melissa.

-

K A P I T O L A 11

Z velebného vrcholku hory Prospect se vrátili právě včas na oběd a cestou do hotelu se rozhodli, že hned potom, co si dají něco k jídlu, odjedou do Manhattanu. Najedí se, naloží auto a dají Brianne a Jennifer sbohem. A pak odtud co nejrychleji vypadnou. Val nesnesla pomyšlení na další konflikty.

Sbližování matky s dcerou měla po krk.

„Jdu zkontrolovat vzkazy.“ Val se cestou k recepci rozhlížela po hotelové hale. Po strážcích parku nebylo ani vidu, ani slechu. Zatoulaného manžela Alicie Gowanové patrně našli, jak někde poblíž v kupce posekané trávy vyspává své trápení. A život frčí dál, broukala si Val a usmála se na zubatou recepční s vysokým natupírovaným účesem, která stála vzpřímeně za pultem, jako by spolkla pravítko. „Dobrý den, Alexandro,“ řekla, když si přečetla jmenovku mladé ženy, připevněnou na klopě jejího elegantního tmavomodrého saka. „Jsem Roweová. Z pokoje 313. Nemáte tu pro mě nějaký vzkaz?“

Alexandra se zatvářila poněkud zmateně a podívala se do počítače. „Ne. Od té doby, co se tady asi před hodinou byla ptát druhá paní Roweová, nic nepřišlo.“

Val cítila, jak se jí ruce podél boků sevřely v pěsti. Pořád ještě existuje jen jediná paní Roweová, měla sto chutí namítnout. Alespoň prozatím. „Děkuju.“ Zarazila se, otočila a pak se zase rychle obrátila.

„Povězte mi, už našli Davida Gowana?“

Alexandra se nervózně ohlédla přes rameno, jako by měla zakázáno o tom s kýmkoliv mluvit. „Pořád prohledávají okolí,“ zašeptala. „Zatím se vůbec neukázal. Osobně si myslím, že zdrhnul.“

„A paní Gowanová?“

Alexandra pokrčila rameny. „Od rána jsem ji neviděla. Byla úplně vyřízená. Že prý sem jedou její rodiče z Mainu.“

Val přikývla. „No, snad se její manžel objeví dřív, než přijedou.“ Ačkoliv možná bude litovat, že to udělal, pomyslela si. „Pokud mi v příští hodině přijdou nějaké hovory, mohla byste je prosím vás přepojit do jídelny?“

„Samozřejmě.“

„Je něco nového?“ zeptala se Melissa, když je hosteska vedla ke stolu u okna.

„Nic. Správně měl Evan už dávno zavolat.“

„Protože je tak pozorný a spolehlivý?“ prohodila Melissa sladce, když číšnice každému z nich podávala otevřený jídelní lístek nadměrné velikosti.

„Tak se na to podíváme,“ podotkl James. „Myslím, že pozorný a spolehlivý Evan by si přál, abych si dal tenhle nechutně drahý humrový salát a sklenku chardonnay.“

„Pozorný, spolehlivý a štědrý,“ pronesla Melissa, když si objednala totéž.

Val se na své přátele usmála. „Dejte nám to třikrát,“ požádala servírku.

„Brianne!“ zavolala Val, jakmile vešli asi za hodinu do apartmá. „Brianne, zlatíčko…“

„To zlatíčko si klidně ušetři,“ upozornil ji James. „Vypadá to, že tady nikdo není.“

„Jsou patrně u bazénu.“ Melissa nakoukla do koupelny a Val zkontrolovala ložnici.

„Zatím si můžeme zabalit.“ Val začala sbírat své věci a zvažovala přitom, jestli mají vynechat formální rozloučení a zanechat jenom vzkaz. A je po „nebojácnosti“, pomyslela si a vtom uslyšela, jak se otevírají dveře apartmá. „Brianne!“ zavolala a vrátila se do obýváku.

„To jsem jen já,“ ohlásila Jennifer, sundala si veliký klobouk se širokou zvlněnou krempou a pareo a zatřepala blond vlasy, které jí v dokonalých vlnách padaly na opálená ramena.

Přirozeně, pomyslela si Val a snažila se ignorovat diamantový piercing v jejím pupíku mezi titěrnými díly růžových bikin. Koupil jí ten diamant Evan? Dá se považovat za zásnubní prsten? „Kde je Brianne?“ zeptala se.

Jennifer pokrčila rameny. „Ona tu není?“

A je to tady zas, pomyslela si Val.

„Říkala, že už má sluníčka dost a vrátí se do pokoje, aby si umyla vlasy,“ vysvětlila bez pobízení Jennifer.

„Kdy to bylo?“

Jennifer mrkla na hodinky: „Asi před půl hodinou. Možná čtyřiceti minutami. Daly jsme si oběd u bazénu a pak řekla, že si půjde na pokoj umýt vlasy.“

„A vy jste ji jen tak pustila?“

„Co jsem měla dělat, Val? Zakázat jí, aby si ty vlasy umyla?“

„Mohla jste se vrátit s ní.“

„Proč bych to dělala?“

„Protože jste ji měla na starost.“

„Je jí šestnáct let. Na to, jak si myje vlasy, nepotřebuje garde.“

„Jenomže ona si nešla mýt vlasy, že?“

„Nevím. Možná si je umyla a zase šla ven.“

Val strčila hlavu do perfektně uklizené koupelny, kde na elektrických sušácích byly úhledně složené čerstvě vyprané ručníky. Nebyla tam cítit vůně šamponu a nebylo tam ani stopy po vlhkosti. „Od rána, co odešla pokojská, v téhle místnosti nikdo nebyl.“

Jennifer se podívala na Melissu a Jamese. Pomozte mi, žadonil její pohled.

„Do hajzlu,“ zamumlala Val. A pak znovu a hlasitěji. „Do hajzlu.“

„Co vám tak vadí?“ Jennifer skopla z nohou plátěné espadrilky. „Vůbec nechápu, proč se tak rozčilujete.“

„Moje dcera se pohřešuje.“

„To ne,“ trvala na svém Jennifer. „Jenom tady není.“

„Tak kde teda je?“

„Nevím. Ale vím jistě, že přeháníte. Už zase.“

Val klesla na nejbližší křeslo a cítila, jak ji začíná bolet hlava. „Podívejte. Nejste rodič. Takže nečekám, že to pochopíte.“

„Zato chápu, že jste ji neměla uhodit. A rozumím, proč tady nechce být, až se sem vrátíte.“

„Ano, jste učiněný pilíř porozumění,“ odsekla Val.

„Val,“ ucedila Melissa skrze rty, které se nepohnuly, a prsty zatřepala před pusou. „Vlídnost,“

zašeptala. „Máš ji umořit vlídností, pamatuješ?“

Val se zhluboka nadechla a pocítila, jak ji zaplavila obrovská vlna viny. „Pověděla vám něco… o tom…, co se stalo?“

Jennifer zavrtěla hlavou. „Ne. Ale jestli to pomůže, řekla jsem jí, že vám podle mě dluží omluvu.“

Val se uchechtla. „Proč byste to dělala?“

„Co já vím.“ Jennifer pokrčila rameny. „Taky si myslím, že by vás neubylo, kdybyste se jí omluvila i vy.“

„Co prosím?“

„Vlídnost,“ zašeptala Melissa skrze pevně stisknuté zuby.

„Podívejte, jestli se o ni vážně tak bojíte, proč jí nezkusíte zavolat na mobil?“ zeptala se Jennifer.

Val sáhla do kapsy, vyndala Briannin odřený BlackBerry a zvedla ho do vzduchu. „Protože jsem jí ten krám zabavila, pamatujete?“

„Máte pravdu,“ přisvědčila Jennifer. „Tak dobře, došly mi nápady. Jestli vám to nevadí, půjdu se osprchovat, než Evan přijede.

„On volal?“ Val se snažila, aby to nevyznělo příliš udiveně.

„To ne. Ještě ne. Ale určitě dorazí každou chvilku.“

„No jistě.“

„Vím, co si myslíte,“ ohradila se Jennifer. „Jenže vy ho neznáte tak dobře, jak se domníváte, že ho znáte.“

„Jistě. Protože jsem za něj provdaná jenom osmnáct let a vy s ním šukáte asi tak… kolik že je to vlastně měsíců?“

„Co kdybychom šli dolů a zkusili Brianne najít?“ navrhla rychle Melissa a tlačila Val směrem ke dveřím.

„Ano,“ souhlasila Jennifer. „To byste měli.“

„Podívám se k bazénu,“ nabídl se James, když vyšli na chodbu.

„Já projdu obchody,“ přidala se Melissa.

„Já se poohlédnu po okolí,“ dodala Val.

„A já se s vámi, milí zlatí, prozatím loučím.“ Hned nato Jennifer kopnutím přibouchla dveře.

Val už asi půl hodiny seděla v hale naproti recepci na jedné ze dvou zelených kožených sedaček před obrovským kamenným krbem, když vtom ho uviděla. Měl na sobě elegantní černé kalhoty a fialovo-bíle kostkovanou košili a z drsné skořápky se opravdu vyklubal sympaťák, jak ho prve otypoval James. Ačkoliv na drsnosti mu to moc neubíralo, pomyslela si Val, a když spatřila, jak se k ní blíží, zatajila dech. „Gary,“ vyhrkla a prudce vstala, zaskočená živočišnou intenzitou, s jakou zareagovala.

Po dvě deseti letí měla oči jen pro jediného muže, pro Evana. Navzdory mnoha jeho nevěrám mu zůstávala beznadějně věrná. A od té doby, co odešel, nikoho neměla. Co to se mnou je? divila se. „Co tady děláš?“ zeptala se ho.

„To tě nenapadlo, že mě zase tak brzo uvidíš?“

„Ne, to rozhodně ne. Co tady děláš?“ zopakovala.

„Podle všeho tě zvu na večeři.“

„Cože?“

„Tedy pokud tě tví přátelé můžou večer postrádat. Nebo se k nám klidně můžou přidat, kdybys chtěla.“

„Já to nechápu.“

„Není to zas tak těžké. Snad nepatříš k těm ženským, co odmítají jíst?“

„Jak jsi mě našel?“ ignorovala Val otázku, kterou považovala za řečnickou.

„Tvůj kamarád James se zmínil, kde jste ubytovaní.“

Val si vzápětí vzpomněla a přikývla, pak se podívala za něj. „Tvůj syn je…?“

„Zůstal v kempu, potkal nějaké kluky a vypadá to, že se dneska večer budou bavit po svém, tak mě napadlo, že zkusím, jestli třeba nemáš volno…“

„Nemůžu.“

„Aha. Tak dobře. Já…“

„Moje dcera zřejmě zmizela.“

„Cože?“

„Všude jsme ji hledali. Už půl hodiny tady sedím,“ vysvětlovala Val a oči se jí zaplnily slzami, „a čekám, až projde tamtěmi dveřmi.“

Gary ji odvedl zpátky na pohovku a sedl si vedle ní. „Tak a teď mi to pověz od začátku.“

Rychle mu vysvětlila situaci, vyprávěla mu všechno o Jennifer a o tom, jak se ráno pohádala s Brianne.

„Moment,“ přerušil ji Gary. „Chceš mi říct, že jste všichni v jednom pokoji?“

„Je to apartmá,“ upřesnila Val.

Přikývl, jako by si celou tu scénu pokoušel představit. „Přesto…“

„Myslíš, že jen potřebovala trochu prostoru?“ zeptala se Val s nadějí. Během posledních dvou hodin o tom samu sebe přesvědčovala.

„Musíš uznat, že je to dost neobvyklá situace.“

„Jo, to je. A normálně bych ze všeho nebyla tak vytočená. Jenomže došlo k té hádce.“ Val ztišila hlas do zahanbeného šepotu. „Uhodila jsem ji. Samozřejmě že se zlobí. Přímo zuří. Takže je to tak. Zrovna teď netouží být v mé blízkosti. Dává to jasně najevo. Jennifer je ta krásná princezna a já ta zlá čarodějnice. Chápu to. Ale co je moc, je příliš. Za pár hodin bude tma a já tu sedím a představuju si ty nejhorší věci, co se jí můžou stát, a myslím na to, že jeden člověk už zmizel…“

Gary ji přerušil. „Cože? Zmizel ještě někdo jiný?“

Val mu opět vysvětlila situaci a všimla si, že do Garyho klidných hnědých očí se vkrádá zmatený výraz. „Ano, vím, že jsem trapná, že David Gowan patrně odjel domů a nebere mobil, protože chce dát své ženě za vyučenou. Aspoň to si myslí strážci parku.“

„Tys mluvila se strážci?“

„Ne. Asi před hodinou jsem mluvila s ředitelem hotelu. Ten chudák mě prakticky prosil na kolenou, ať do toho strážce znovu nezatahuju.“

„Podle mě o tom nemá co rozhodovat.“

„Nechce vyvolat paniku. A já jeho obavy chápu, doopravdy. Ne chci dělat planý poplach. Jen si přeju, aby se mi vrátila dcera.“ Val sledovala, jak se vstupní dveře otevřely a prošla jimi nějaká dívka.

„Je to ona?“ zeptal se Gary.

Vlasy se jí při chůzi pohupovaly po ramenou sem a tam. Měla na sobě bílou volnou halenku s odhalenými rameny a roztřepené džínové šortky, jejichž dlouhé nitky jí spadaly na opálená stehna.

Val v ní poznala dívku, která ji včera večer málem porazila a srážku navíc zdůraznila zvednutým prostředníčkem.

„Ne.“ Svěsila zklamaně ramena.

Když je dívka míjela, na Garyho se usmála.

Valerii zazvonil mobil. Vytáhla ho z kapsy, otevřela, zvedla k uchu a uslyšela, jak v něm zapraskalo.

„Haló?“

„To jsem jen já,“ ozvala se Melissa přes praskání. „Zřejmě jsi ji zatím neviděla?“ Na Valeriino naléhání se Melissa s Jamesem vrátili do pokoje, kdyby Brianne volala.

„Ne,“ řekla Val. „A nejspíš ani nevolala?“

„Ne.“

Val vycítila v kamarádčině hlase slůvko „ale“. „Ale…?“

„Volal Evan.“

„Díkybohu. Už je na cestě?“

„Evidentně se zase zdrží,“ pokračovala Melissa. „Vypadá to, že bude moct přijet až zítra.“

„Pověděla mu Jennifer o Brianne?“

„Ne. Že prý má Evan momentálně takhle dost starostí a nemá cenu ho zbytečně znervózňovat.“

„Kdepak, to bychom si nikdy nedovolili.“

„Slíbil, že dorazí před polednem, přestože to prý znamená, že bude muset vstávat za svítání.

Chudáček malá,“ dodala Melissa a ta dvě slova vyzněla spíš jako nadávka. „Nemám s Jamesem sejít dolů a dělat ti společnost?“ Signál mobilu slábl. Melissin hlas se střídavě vytrácel.

„Ne. To je v pohodě. Je tu Gary.“

„Kdo?“

„Gary Parker. Seznámili jste se dnes dopoledne.“

„Ten sympaťák pod drsnou skořápkou? Je s ní Gary Parker,“ slyšela, jak Melissa říká Jamesovi přes sílící praskání v mobilu.

„Prosím tě, pověz mi, že už ji konečně někdo ošuká,“ přišla Jamesova okamžitá odpověď.

„Uvažuju, že zavolám strážce parku, jestli se Brianne do deseti minut neobjeví,“ promluvila Val.

„Jestli se Val do deseti minut neobjeví, Val zavolá strážce parku,“ opakovala Melissa Jamesovi.

„Cože? Ne. To je absurdní!“ slyšela zakřičet Jennifer, než jí telefon v ruce zmlknul.

Val vrátila mobil do kapsy. „Manželova přítelkyně to zjevně nepovažuje za dobrý nápad,“ oznámila Garymu.

„Jebej na ni.“

„Děkuju, ale myslím, že můj manžel už v tomhle směru odvádí docela slušnou práci.“

Gary se zasmál.

„Promiň, nechci, aby to vyznělo zahořkle.“

„Mně to přijde normální. Co můžu udělat, abych ti pomohl?“

„Už to děláš. Děkuju.“ Po několika minutách Val vstala. „To by stačilo. Čekala jsem dost dlouho.“

Vydala se přes halu k ředitelově kanceláři a Gary se k ní připojil.

„Počkejte,“ ozval se za nimi známý hlas.

Val se otočila a uviděla, jak k ní utíká Jennifer, dlouhé blonďaté vlasy jí vlají kolem přitažlivě zrůžovělého obličeje a v patách za ní běží Melissa s Jamesem.

„Kam jdete?“ naléhavě se ptala Jennifer. „Co chcete dělat?“

„Podívejte, Jennifer,“ začal Val a odolávala pokušení popadnout ji za krk a mrštit s ní do krbu. „Vím, že si myslíte, že jsem cvok, ale mám plné právo k obavám. Brianne je má dcera, ne vaše, a už je pryč až moc dlouho.“

„Brianne je v pohodě.“

„Na tohle vážně nemám čas.“

„Udělejte si ho,“ požádala Jennifer naléhavě.

Val se zadívala do jejích chladných modrých očí. „Co tím chcete naznačit?“

Jennifer se zhluboka nadechla a okamžitě dlouze vydechla. „Chci jen říct, že Brianne je naprosto v pořádku. A že vím, kde je.“ Podívala se ke stropu, jako kdyby žádala vyšší moc o podporu. „A že byste se měla radši posadit.“

-

K A P I T O L A 12

Tohle se jí nebude líbit, říkala si Jennifer, když se posadila na pohovku naproti Valerii. To se jí ani za mák nebude líbit. Už takhle mě nenávidí, ne bezdůvodně, a tohle ji dorazí, naštve se ještě víc a mě stáhne s sebou. Budu ráda, když vyváznu živá.

Jak jsem se vůbec do takového průšvihu dostala? ptala se sama sebe, nervózně si uhlazovala záhyby na béžových plátěných kalhotách, které si po vysprchování oblékla. Proud horké vody jí přinesl tolik potřebných pár minut klidu a pak to opět byl návrat do malströmu. Ještě si ani nestihla vyfénovat vlasy, když se vrátilo Dynamické duo, naštěstí bez své ctěné vůdkyně.

Jennifer se kradmo podívala na Evanovu budoucí ex-manželku, která na ni jako obvykle zírala se směsicí zvědavosti a opovržení. Jennifer si urovnala náhrdelník s topasem ve tvaru srdce, který jí Evan nedávno koupil. Dávala pozor, aby se nezachytilo o béžovou blůzu, kterou jí také vybral.

Zajímalo by ji, co by muž s takovým vkusem jako Evan řekl na volné kraťasy barvy khaki a křiklavě oranžové triko, které si dnes ráno Val koupila na horskou túru. Nemluvě o károvaných oranžovo-bílých ponožkách ohrnutých přes okraj jejích nových turistických bot. Panebože, ty ponožky!

„No tak?“ zeptala se netrpělivě Val. „Kde je?“

„Brianne je v pohodě.“

„To už jste řekla, ale já se neptala, jak jí je? Ptala jsem se, kde je.“

„Záleží na tom, když je v pořádku?“ Jennifer věděla, že jenom oddaluje výbuch, který bude určitě následovat.

„Nenuťte mě, abych vás zabila,“ sykla Val.

Muž vedle ní se zasmál. Kdo to sakra je? uvažovala Jennifer.

Melissa sedící po Valeriině pravici zamumlala cosi koutkem úst, slovo, které kupodivu znělo jako „vlídnost“ –, James se uvelebil na druhém konci pohovky a dychtivě se naklonil dopředu. Čtyři na jednu, pomyslela si Jennifer a vůbec se jí takový poměr sil nezamlouval. Kéž by tu byl Evan, aby to celé vyřešil. Jenomže kdyby tady opravdu byl, nic z toho by se nedělo.

Stejně mě štveš, Evane, pomyslela si Jennifer. Byl to především on, kdo to všechno zorganizoval, kdo ji přesvědčil, že ten hle malý výlet podstatnou měrou přispěje k upevnění jejího nadějně se vyvíjejícího vztahu s Brianne. Kolikrát jí opakoval, že se nemůže dočkat, až se s ní podělí o jedno z jeho nejoblíbenějších míst na světě?

Nějak se však zapomněl zmínit o tom, že všechny jeho předchozí návštěvy v Potoku stínů se konaly s Val a že to místo rovněž patří k jejím oblíbeným. Nebo taky o tom, že nakonec bude spát ve vedlejší posteli! Ačkoliv aby byla spravedlivá, tohle nemohl nikdo předpokládat.

A co je to za chlápka, který se tady tak zčistajasna objevil? Jennifer si ho zběžně prohlédla. Byl velký, drsně hezký a těsně za svým zenitem. Co tady pohledává? To už Val uvědomila úřady? Je to strážce parku? Nebo je to úplně někdo jiný? Prosím tě, pověz mi, že už ji konečně někdo ošuká, slyšela, jak James zajásal. Je možné, že spolu mají románek?

Ať Bůh vyslyší má slova, modlila se Jennifer v duchu, když zopakovala jedno z oblíbených rčení své matky. Stačí to k tomu, abych v Něj opět začala věřit? uvažovala a zavrtěla hlavou. Aby si Valerie našla jiného?

Určitě mi dlouho potrvá, než očistím vlastní svědomí. Ano, sice jsem ukradla jiné ženě manžela, mohla by říct své sestře, ale podívej, jak je teď Val mnohem šťastnější. Což by znamenalo, že by se pořád neohlížela přes rameno s vědomím, že někde v přítmí číhá Valeriin duch a vyčkává, až selže a udělá chybu. Nemusela by ve zpětném zrcátku ustavičně kontrolovat Valeriin blahosklonný pohled.

Evan by se už necítil provinile. Nemusel by se pořád bát, jak si vede, necítil by za ni zodpovědnost, nezmiňoval by nejmíň třikrát denně její jméno.

Uvědomuje si vůbec, jak často o ní mluví?

Takže, ano, bylo by báječné, kdyby byl ve Valeriině životě skutečně nějaký jiný muž. To by byla meta žádoucí nadevšechno, citovala v duchu, když si vybavila verš z Hamleta. Zvláštní, že si na něj vzpomněla zrovna teď, pomyslela si a převalovala slovo meta na jazyku. Připomněla si to odpoledne, kdy Val přišla domů dřív než obvykle a přistihla ji v posteli s Evanem, zrovna když měla nohy zaklesnuté kolem jeho širokých ramen.

Evan byl až příliš zaujatý vlastní rozkoší, než aby slyšel, jak se otvírají vchodové dveře a na schodech se ozývají manželčiny kroky. Okamžik zvažovala, jestli ho má na to upozornit, co kdyby to byla Brianne?, ale pak si uvědomila, že Brianne je na zkoušce na školní představení a přijde domů daleko později. Takže to musí být Valerie, vydedukovala správně, otočila hlavu na stranu, nepatrně pootevřela oči a sbírala odvahu, aby se připravila na výbuch, až se milencova žena objeví na prahu ložnice.

Ale namísto exploze bylo jen ticho. Val bez jediného slova vycouvala ze dveří. Myslím, že sem někdo vešel, zašeptala Jennifer, když skončili. Měl by ses jít podívat.

Ne, oznámil jí po chvíli Evan, když se vrátil do postele. Nikdo tady není.

Příští týdny přinesly jen další mlčení. Jennifer začínala mít podezření, že si to celé jen vyfantazírovala. Co je to za ženskou, která přistihne manžela při milování s jinou a mlčí jako hrob?

zeptala se tehdy své sestry.

Asi ta, co svého muže opravdu miluje a nechce o něj přijít, poučila ji sestra.

Z toho nevzejde nic dobrého, slyšela otce říkat.

„Tak dost, to stačí,“ pronesla teď Val a vstala. „Zavolám strážce parku.“

„Je se svým klukem,“ vyhrkla Jennifer.

Val se ihned znovu posadila. „Cože?“

„Je se svým klukem,“ zopakovala Jennifer, která pochopila, že ji Val slyšela moc dobře, ale potřebovala si tu zprávu poslechnout znovu, aby ji vstřebala.

„Co mi to tu vykládáte?“ Valeriin počáteční šok rychle ustoupil vzteku.

Jennifer si všimla, že Melissa, James a ten další člověk, ať to byl kdokoliv, se naklonili dopředu a čekali, co jim poví. „Jmenuje se Tyler Currington.“

„Tyler Currington? V životě jsem o něm neslyšela.“

„Chodí spolu asi měsíc.“

„Měsíc?“

„Uklidni se,“ varovala ji Melissa.

„Koukněte, opravdu toho moc nevím.“

„Ale přesto víte mnohem víc než já,“ přerušila ji Val.

„Podle všeho se s ním seznámila přes tu kamarádku, co pracuje v Lululemonu.“

„Přes Sashu?“

„Ano, to je ona. Tahle holka je seznámila, padli si do oka a teď se scházejí.“

„Kdy?“

„V podstatě kdykoliv mají příležitost.“

„Jak to, že se o tom dovídám až teď?

Jennifer věděla, že ta otázka zněla ve skutečnosti asi takhle: Jak to, že ty to víš, a já ne? „Protože se bála, že byste to neschvalovala.“

„Proč bych to neschválila?“

„Protože je o něco starší než Brianne.“

„O kolik?“

„To přesně nevím.“

„Tipněte si,“ vybídla ji Val monotónním hlasem.

Jennifer se zhluboka nadechla a zvolna vydechovala. „O čtyři, možná pět let.“

„Chcete mi říct, že má šestnáctiletá dcera chodí s jednadvacetiletým mladíkem?“

„Nevím jistě, jestli mu je jednadvacet.“

„Ale jistě víte, že Brianne je pouze šestnáct,“ vyčetla jí Val. „Co na to říká Evan?“

„Nic,“ odpověděla Jennifer.

Val po tom skočila jako pes po kosti. „Jak to myslíte, že nic? Chcete mi namluvit, že o tomhle nic neví?“

„Ví, že má přítele.“

„Ale netuší, kolik mu je?“

„To nevím. Nevím, co mu Brianne napovídala.“

„Co jste mu pověděla vy?“ zeptala se Val a zjevně tu kost nehodlala jen tak pustit.

Jennifer zaváhala. Vem to čert, pomyslela si. Cože to její otec říkával? Když řekneš A, musíš dodat i B? „Nic jsem mu neřekla.“

„Vy jste mu nic neřekla?“ zopakovala Val.

„Přesně tak.“

„Takže jestli tomu správně rozumím, vy jste neřekla vašemu snoubenci, že jeho šestnáctiletá dcera chodí s jednadvacetiletým mužem?“

„Ne.“

„Dovolte, abych se zeptala, proč jste to sakra neudělala?“

„Protože mi to nepřísluší.“

„Zajímavé,“ utrousila Val jízlivě. „Že se podle toho neřídíte, když spíte s mým manželem.“

Jennifer se rozhodla, že si Valeriina posledního rýpnutí nebude všímat. Co koneckonců může na svou obranu říct? Je to pravda. „Brianne se mi s tím důvěrně svěřila,“ vysvětlovala a ignorovala zachvění, které slyšela ve svém hlase. Ne aby ses rozbrečela, přikázala si a zároveň postřehla, že několik lidí v hale zpomalilo chůzi, zastavilo se a poslouchalo. „Nechtěla jsem tu důvěru zradit,“ přiznala potichu.

„Už chápu. Vy si svoje zrady pečlivě vybíráte. Je to tak?“

Jennifer se snažila uklidnit. „Nemohla byste ztišit hlas? Náš rozhovor nemusí slyšet celé Adirondacks.“

Jennifer i Val se podívaly na přihlížející, z nichž většina se rychle rozprchla. Pouze jediná osoba zůstala na místě. Teenagerka, která jim včera večer ukázala prostředníček. Dívka se na Jennifer usmála, jako by jí chtěla naznačit, že ji chápe a fandí jí.

Jennifer obrátila pozornost k Val. „Poslyšte, vím, že mě nenávidíte, ale…“

„To není pravda,“ vyhrkla Val. „No, možná vás opravdu nenávidím, ale o to tady přece nejde,“ dodala vzápětí.

„A o co teda jde?“

„Jde o to, že šestnáctiletá holka nemá co randit s jednadvacetiletým klukem. A to byste měla vědět. A měla jste mi to říct. Nebo to přinejmenším povědět Evanovi. Bude pořádně naštvaný, až se o tomhle dozví.“

„Což vás jistě moc potěší.“

„Myslíte si, že mě něco na téhle situaci těší?“ ohradila se Val.

„Myslím, že celou tuhle věc zbytečně zveličujete. To je můj názor. Pětiletý věkový rozdíl není žádné neštěstí.“

„To teda je, když je člověku šestnáct. Panebože, nechápu, že vám tohle musím vykládat.“

„Nemusíte mi říkat vůbec nic. Stejně jako já nejsem povinná říkat cokoliv vám,“ rozzlobila se Jennifer a zároveň jí bylo trapně. „Vím, že to nechápete, ale jsem tady v poněkud zvláštní pozici…“

Val ji přerušila. „Já myslela, že zvláštní pozice máte ráda.“

Jennifer zavrtěla hlavou. Věděla, že si obě představují, jak má nohy obemknuté kolem Evanových ramen. „Opravdu nechápu, jaký má smysl o tom dál debatovat.“

„Že musíme zjistit, kde je teď Brianne,“ poznamenal prostě muž sedící vedle Valerie.

„Kdo jste?“ otázala se Jennifer.

„Do toho vám nic není,“ odsekla Val.

„Jste strážce parku?“ zeptala se ho Jennifer přímo.

„Ne, jsem jen Valeriin starý známý,“ odpověděl Gary.

Výborně, pomyslela si Jennifer a uvažovala, co mínil tím „starý známý“. „Vaše jméno podléhá státnímu tajemství?“

Muž se usmál a atraktivní ďolíčky mu zkrabatily odpolední strniště na tvářích. „Jsem Gary.“

„No, za normálních okolností by mě těšilo, že vás poznávám, Gary.“

Val se vmísila do hovoru. „Povíte mi už, kde je má dcera, nebo ne?“

„Nevím, kde přesně je.“

„Tak mi povězte, kde je přibližně.“

„Je někde tady v okolí. Víc nevím.“

Val vydala zvuk, který zněl jako povzdech i výkřik zároveň. „Tvrdíte, že vůbec nic nevíte?“

„Jen to, že se domluvili, že se sejdou na parkovišti.“

„Kdy si to domluvili?“

„Netuším. Předpokládám, že kvůli tomu si pořád posílali ty textovky.“

„Vy jste věděla, že si esemeskovali?

„Předpokládám, že to bylo s ním.“ Jennifer sledovala, jak se Val pokouší strávit tohle poslední sousto.

„Tak kdy se sešli?“ Val si odhrnula vlasy z čela a ruka se jí přitom viditelně třásla.

Ona mě vážně chce zabít, pomyslela si Jennifer. „Psala mu hned, jak jste ráno odjeli.“

„Jak mohla? Měla jsem její BlackBerry.“

„Použila můj.“

Val přikývla, jako by chtěla říct: No jistě, jak jinak. „Takže je s tím mužem skoro celý den.“

„V jednadvaceti není zdaleka muž,“ namítla Jennifer. „Je to vlastně ještě kluk.“

„Aha. Takže jste ho viděla?“

„To ne. Neviděla.“

„Dělá vysokou? Pracuje? Kde bydlí? Nebere drogy? Nebyl zavřený?“

„To stačí, rozumím.“

„Víte o něm něco, kromě toho, že se jmenuje Tyler Currington, což mi upřímně řečeno ani nepřipadá jako skutečné jméno?“

„Vím, že je Brianne do něj blázen.“

„Vida, tím pádem je všechno v pořádku.“

Na několik dlouhých vteřin se odmlčeli.

„Tak co teď budeme dělat?“ zeptal se James.

„Co můžeme dělat?“ odtušila Val, podívala se ke vstupním dveřím a všichni ostatní její pohled následovali. „Budeme čekat.“

Asi po hodině Val s hrůzou pozorovala, jak se vstupní dveře ote vřely a prošli jimi dva uniformovaní strážci parku, oba vysocí a hladce oholení, hned za nimi poněkud pomuchlaně vyhlížející Brianne a za ní v patách její zrovna tak neupravený, rozcuchaný společník. Val vyskočila, rozběhla se k nim a její přátelé těsně za ní.

Jennifer zaváhala, když si všimla, že mladíkovo černé triko, ozdobené motivem lebky se zkříženými hnáty, je napůl zastrčené a napůl vylezlé z nízko visících úzkých džínů. Do háje, řekla si a nerozhodně vykročila za nimi. Nemohla si Brianne vybrat přece jen někoho přijatelnějšího?

„Co se děje?“ Valeriin hlas se třásl stěží ovládanou hysterií. „Brianne, jsi v pořádku?“

„Vy tuhle slečnu znáte?“ zeptal se mladší strážce. Vtom Jennifer spatřila, jak k nim přes halu pospíchá ředitel hotelu.

„Je to má dcera. Brianne, zlatíčko, není ti něco?“

„Vaši dceru a jejího společníka jsme bohužel přistihli v lese poblíž Bolton Landingu v poněkud kompromitující poloze.“

„Prosím?“

Do háje, pomyslela si znovu Jennifer a zmocnila se jí úzkost. A teď to všichni schytáme.

„Obyvatelka jednoho srubu nahlásila, že ty dva viděla, jak si to rozdávají na mýtině, když šla se svými pětiletými dvojčaty na procházku. Pochopitelně se jí to moc nezamlouvalo.“

„Co myslíte tím rozdávají? Chcete říct, že se tam muchlovali?“

„Tím chci říct, že dělali něco víc než to.“

„Jak víc?“

Starší z mužů vysvětlil situaci, co nejtaktněji dokázal. Přesto se nedalo pochybovat o tom, co jí sdělil: Brianne a její společník byli přistiženi, jak se nazí milovali na veřejném místě.

„Nemůžu tomu uvěřit.“ Na Valeriině obličeji se odrážely šok i úžas zároveň. Srdce jí bušilo tak rychle, až měla strach, že omdlí. „Tys měla sex na veřejném místě? Bylas nahá?“

„Nemohla bys ještě víc křičet?“ odsekla Brianne vzdorovitě. „Někdo na Floridě tě třeba pořádně neslyšel.“

„Jak jsi mohla něco takového udělat? Co tě to sakra napadlo? Brianne, odpověz mi.“

Brianne našpulila rty a podívala se na Jennifer.

Do háje, do třetice zopakovala Jennifer. A je ze mě definitivně mrtvola.

„Nekoukej na ni,“ vyjela Val. „Koukej na mě.“

„Proč?“ Brianne se otočila obličejem k matce. „Abys mě moh la zase praštit?“

Val ustoupila dozadu, skoro jako by dostala facku ona.

Tváří se tak strašně zklamaně, že je mi jí až líto, pomyslela si Jennifer a uvědomila si, že přitahují pozornost prakticky všech přítomných ve vestibulu.

„Je mi to moc líto,“ omlouvala se Val strážcům, ačkoliv nebylo jasné, zda za chování své dcery, nebo za své.

„Podívejte, není to poprvé, co se tady něco takového stalo,“ pronesl strážce, „a není to ani naposledy.

Nemáme zájem dělat těmhle mladým potíže nebo je žalovat…“

„Moc děkuju,“ zamumlala Val a po tvářích se jí koulely slzy.

„Ale pokud se to bude opakovat…“

„Nebude,“ vyhrkla Val.

Ještě chvíli debatovali a pak strážci odešli.

„Idioti,“ zamumlal Tyler Currington pod vousy.

„Ty!“ vyjela Valerie. „Ty už neříkej ani slovo.“

„Promiňte, paní Roweová,“ oslovil ji ředitel, když se chystali odejít z haly. Val i Jennifer se k němu současně otočily. „Musíme si promluvit,“ dodal.

-

K A P I T O L A 13

Brianne civěla na matku ve snaze představit si, jak by vypadala jako mrtvá. Třeba s nožem zabodnutým v srdci nebo hrdlem podříznutým od ucha k uchu. Jako ti lidé v Berkshires, napadlo ji a okamžitě zahnala tak zneklidňující úvahy z mysli. Ano, je na matku navztekaná. Ano, přeje si, aby odjela a nechala ji na pokoji. Ano, občas dokonce zatouží, aby zmizela z povrchu země. Ale doopravdy chce, aby umřela?

Opět vrhla kradmý pohled matčiným směrem a viděla, že je zabraná do tlumeného hovoru s nějakým spolužákem ze střední, kterého údajně potkala, když byla na túře. Gary Ten-nebo-onen. Natrefili na sebe opravdu čirou náhodou, nebo to setkání od počátku plánovali?

Jaká matka, taková dcera, pomyslela si Brianne, když si na zátylku stáhla vlasy do ohonu, pak je pustila dolů, až se jí na ramenou rozprostřely jako vějíř. Ne, rozhodla se. Spíš jaký otec, taková dcera. On je ta osoba, které se může svěřit s tajnými schůzkami a láskami. Její matka neudrží tajemství, i kdyby sebevíc chtěla. Prostě není tak prohnaná, aby tohle všechno dopředu narafičila. Je až příliš čestná. Až příliš průhledná.

A kromě toho se pořád trápí kvůli ztracenému manželovi. Bylo až trapně jasné, že ho pořád miluje a doufá, že táta uzná svou chybu a vrátí se domů. Takže co na tom záleží, jestli je její setkání s Garym Kdovíkým plánované, nebo ne? S tím chlápkem jí to patrně moc dlouho nevydrží. Stačí, aby táta kývl prstem, a máma přiběhne. Kdepak alkohol, to on je její návyková droga.

Z tohohle víkendu se stává katastrofa. Nic nevychází tak, jak má.

Když otec poprvé přišel s návrhem na tenhle víkendový výjezd, vehementně to odmítla. V žádném případě nestráví tři dny a noci v horách s blběnou, která jí rozvrátila rodinu. Ani náhodou se nehodlá udobřovat s tou štětkou s roztomilou tvářičkou, která matce způsobila tolik trápení.

Jenomže se ukázalo, že Jennifer není ani blběna, ani štětka. Je náhodou docela fajn. Pořád nesekýruje ani nekritizuje. Zdá se, že se o Brianniny názory upřímně zajímá a na rozdíl od matky doopravdy poslouchá, co Brianne povídá. Dokonce se Jennifer někdy naopak zeptá na radu jí. Kdy naposled tohle máma udě lala?

Naopak, máma je v posledních měsících čím dál uzavřenější, podrážděnější a nepřístupnější. Možná kvůli tomu, že rozvod se blíží ke konci. Možná proto, že jí bude čtyřicet. Možná proto, že její matka je notorická alkoholička. Ať tak či onak rozhodně to s ní poslední dobou není žádný med. Nápad uniknout matčině zkoumavým pohledům se Brianne ve finále tak zalíbil, že ho dokonce uvítala.

Tyler se z té zprávy taky zaradoval. Copak to nechápeš? zeptal se, když mu pověděla o chystaném výletě. To je perfektní.

Jeho plán byl jednoduchý. Bude je sledovat do hotelu, ubytuje se v nejbližším motelu nebo přespí i v autě, pokud bude potřeba. Budou předstírat, že se náhodou potkali, a potom přemluví tátu, aby se k nim Tyler přidal. Vůbec nepochybovala, že to bude problém. I přes zdánlivé životní zkušenosti je Evan Rowe kupodivu snadno manipulovatelný.

Bohužel je stejně tak nespolehlivý.

Takže ji moc nepřekvapilo ani nezklamalo, když zavolal, že se opozdí. Skoro to čekala. Dokonce Tylera upozornila, aby počítal s nejméně dvouhodinovým zdržením, ale Tyler sebejistý jako vždycky stejně odjel v domluvenou hodinu. Aspoň tam budu o něco dřív a prozkoumám terén, řekl se smíchem.

A pak táta oznámil, že se ještě zdrží. A potom máma kývla na to, že jim bude dělat šoféra…

A pak… A potom…

Brianne se podívala na matku a ucítila palčivou bolest, jako by od ní znovu dostala facku.

„Je ti něco?“ nehlasně se jí zeptala matka, když zachytila její pohled.

Brianne se bez odpovědi odvrátila.

Jak se ukázalo, jejich hádka nakonec byla štěstí v neštěstí, protože tak aspoň získala oprávněnou výmluvu, aby se od skupinky odtrhla. Máma se s přáteli vydala na túru, aby se vzpamatovala, a přemluvit Jennifer, aby Brianne na pár minut pustila na rande s Tylerem, byla docela hračka.

A to byla velká chyba, jak se později ukázalo. Vůbec se od Tylera neměla nechat přemluvit, že se pomilují někde v přírodě. Ano, znělo to docela lákavě a rozhodně nechtěla vypadat jako puritánka, ale ty bláho, co ji to napadlo? Kam se poděl její zdravý rozum, její soudnost? To se tolik snažila ohromit nějakého kluka, že dopustila, aby nad jejím racionálním úsudkem zvítězila jeho slova?

Zaslechla je dřív, než uviděla: dva obry v čemsi, co nejprve považovala za policejní uniformu, jak se k nim připlížili a nařídili jim, aby okamžitě přestali, oblékli se a šli s nimi.

Uvědomujete si, že je to veřejné místo? To nevíte, že jsou v okolí děti? Víte, že tím, co děláte, porušujete zákon? A následovalo: Jak se jmenujete? Odkud jste? Kde jste ubytovaní? Kolik vám je let?

Díkybohu, že se nakonec ukázalo, že to nejsou policisté, ale jen strážci parku. Místo aby je zatkli, celou cestu zpátky do hotelu je jenom nepřetržitě poučovali. Brianne doufala, že vejdou nenápadně, ale to se samozřejmě nestalo. Máma na ni čekala v hale, Jennifer zradila její důvěru a nabonzovala Tylera.

Dneska se člověk nemůže spolehnout na nikoho, pomyslela si Brianne, když si vzpomněla na ředitelova slova: Takovéhle scény si v naší hotelové hale nemůžeme dovolit. Staráme se o exkluzivní klientelu, která nevhodné chování u našich hostů netoleruje. Nikdy bychom normálně nepovolili, aby v jednom pokoji bydlelo pět hostů, a v každém případě jsme to zamýšleli pouze na jednu noc.

Omlouvám se, ale bohužel vás musím požádat, abyste co nejdříve opustili areál.

„Tak dost, jedeme domů,“ prohlásila okamžitě její matka.

„Já jedu s Tylerem,“ oznámila Brianne s vědomím, že pokouší své štěstí, ale vem to čert, pomyslela si.

„S Tylerem nikam nejedeš. Tyler odtud okamžitě vypadne,“ informovala je matka nezpochybnitelným výrazivem, „pokud nechce čelit obvinění z pohlavního zneužití.“

„Cože?“ Samolibý úsměšek, který mu pohrával na tváři, vzápětí z jeho opáleného obličeje zmizel.

„Řekla ti dcera, že je jí jenom šestnáct?“

„Cože?“ zopakoval Tyler.

„Sbohem, Tylere,“ pronesla matka.

„Pak ti brnknu,“ zašeptala Brianne koutkem pusy, když spěšně odcházel z hotelu.

A právě tehdy Gary navrhl, aby přespali v kempu, kde se svým trapáckým synáčkem pobývají. „Bylo to dost náročné odpoledne,“ řekl. „Myslím, že nikdo z vás nechce strávit pět hodin zavřený s ostatními v autě. Můžete si pronajmout pár stanů. Opéct si buřty…“

Brianne ho přerušila. „Já nejím maso.“

„Tak nejez,“ vyštěkla její matka a urychleně přistoupila na Garyho nabídku.

„Asi to odmítnu,“ řekla Jennifer.

„Poslužte si,“ odsekla Val. „Hodně štěstí v hledání noclehu.“

„Do háje,“ vyhrkla Jennifer a v očích se jí objevil odevzdaný výraz.

A tak se octli tady, a opět spolu, v kempu Starbright na břehu Lake George jen několik kilometrů po silnici od hotelu U Potoka stínů. Pronajali si patrně poslední tři volné stany, dva velké a jeden malý. Brianne kategoricky odmítla sdílet stan jak s matkou, tak s Jennifer, proto se nakonec dohodli, že Melissa a Val budou v jednom stanu a James přenocuje s Brianne. Jennifer měla obsadit třetí a nejmenší ze všech stanů.

„Proč nemůžu mít tenhle stan?“ zakňourala Brianne, aniž ji překvapilo, že jí nikdo neodpověděl.

Přesně tohle se stane, když člověk zestárne, pomyslela si. Nejenže mu to ubírá na kráse, ale přichází i o smysl pro humor.

Lepší je umřít mladý, usoudila.

Tak co má teď dělat?

Brianne přelétla pohledem k místu, kde o samotě seděla otcova milenka a předstírala, že je zahloubaná do knihy. Až na to, že baterku měla nasměrovanou místo na stránku na zem, a přestože byl měsíc skoro v úplňku, schovával se většinou za stromy a na čtení moc světla nevydával. I přes takovou spoustu hvězd je venku stále strašidelná tma, pomyslela si Brianne, zachvěla se, objala si kolena a přitiskla je k hrudi. Představovala si, že její paže patří Tylerovi.

Jak je sakra možné, že sedí na tvrdé, chladné zemi u obrovského táboráku, obklopená plátěnými stany různých tvarů a velikostí společně s partou objímačů stromů, které, jak pevně doufala, už nikdy v životě neuvidí? Jak se to mohlo stát?

Brianne věděla, že Tyler je dosud někde v okolí, patrně docela blízko, a čeká, až se s ním zkontaktuje. Teď už jenom zbývá dostat se k telefonu. Není to tak snadné, jak to vypadá, pomyslela si, protože věděla, že matka ji pozoruje jako ostříž, přestože se zdánlivě zajímá hlavně o Garyho.

Věděla, že se máma zlobí. Taky věděla, že se cítí provinile, protože jí prve dala facku, a že si může dceřino následné chování i vyčítat. Možná kdybych ji neuhodila, vžila se Brianne do matčiných úvah, nevehnala bych ji do náruče toho kluka. Celá tahle věc je moje vina, skoro slyšela matku říkat.

Tak proč té viny nevyužít? Ať ji máma vezme na sebe. Brianne zvolna vstala a trochu se jí přitom roztřásly nohy, když se na červených jedenácticentimetrových podpatcích pokoušela udržet rovnováhu na hrbolaté zemi. Sice věděla, že to není zrovna vhodná obuv pro kempování, ale Tylerovi se v podpatcích líbí a nehodlá mámě udělat to potěšení, že se přezuje do pohodlnějších bot. Tyhle jsou v pohodě, trvala na svém, když jí matka navrhla, že by si měla vzít tenisky. Taky ignorovala máminu radu, aby se převlékla z bílých šortek do džínů, a teď se kvůli tomu cítila nepohodlně a byla jí zima.

„Můžu s tebou mluvit?“ zeptala se teď matky.

Val ihned vstala a poodešla za Brianne kousek dál od Garyho do většího soukromí.

„Chci se ti omluvit,“ začala Brianne.

„Ano.“ Matka zkřížila ruce na hrudi. „Poslouchám.“

Takovouhle odpověď Brianne nečekala. Už byla přesvědčená, že matka její omluvu přeruší svou vlastní: Ne, zlatíčko. To já bych se ti měla omluvit.

„Lituju, co se stalo s Tylerem.“

„To bys měla.“

Co?

„Jen jsem byla úplně rozhozená z toho, jak jsme se ráno pohádaly,“ pokračovala Brianne. „Nikdy předtím jsi mi facku nedala.“

Ticho.

Klidně mě můžeš kdykoliv přerušit, pomyslela si Brianne.

„Copak tě nemrzí, žes mě praštila?“ zeptala se, když žádné takové přerušení nepřicházelo.

„Upřímně řečeno, ani nevím,“ odpověděla matka.

Cože?

„Mrzelo mě to. Ale teď…“

„Teď co?“

„Abych byla upřímná, opravdu nevím.“

„Ale to s Tylerem by se nikdy nestalo, kdybys mě neuhodila.“

Dlouhá odmlka.

„Chápu,“ pronesla matka.

No konečně, pomyslela si Brianne a pokračovala: „Ne že by k něčemu vlastně došlo. Myslím mezi Tylerem a mnou,“ zalhala. „Nic se nestalo.“

„Nic se nestalo,“ opakovala matka.

Brianne věnovala matce svůj nejpodmanivější úsměv. „Já vím, že strážci si mysleli, že to, co vidí…“

„Přistihli tě skoro nahou,“ připomněla jí matka chladným hlasem.

„Ano, ale nebylo to tak, jak to vypadalo.“

„Chápu,“ zopakovala matka, ačkoliv bylo čím dál zřejmější, že to tak není.

„Každopádně mě mrzí, žes to špatně pochopila…“

„Já že to nepochopila?“

„Tyler je vážně hodnej kluk, mami. Líbil by se ti.“

„Pochybuju. A je to dospělý muž, Brianne,“ opravila ji matka. „Žádný kluk.“

„Je jen o pár let starší než já,“ namítla Brianne. „O nic nejde. Táta je taky starší než ty.“

„Ale nezačala jsem s ním chodit v šestnácti. Kromě toho tady nejde o tátu ani o mě.“

„Máš pravdu,“ rychle souhlasila Brianne. Co je to s mámou? Proč to tak komplikuje? „Prostě jsem se chtěla jen omluvit.“

„Tak jo.“

Brianne znovu čekala, až jí máma nabídne svou omluvu. A opět žádná nepřicházela.

„Chceš ještě něco?“ zeptala se Val.

„Můžeš mi vrátit BlackBerry?“

Matka obrátila oči k hvězdnaté obloze. „Ani nápad.“

„Jen chci zjistit, jestli je Tyler v pořádku.“

„Takže celé to omlouvání byla jen finta, abys dostala zpátky mobil,“ konstatovala matka.

„Ne, ovšemže ne.

Ale matka se už vracela do středu tábořiště.

„Ještě jsem neskončila!“ volala za ní Brianne.

„Ale ano, skončila.“

„Musíme si o tom promluvit.“

„Neměj strach. Na to budeme mít spoustu času, až se vrátíme domů.“

Do hajzlu, zanadávala v duchu Brianne a vtom zahlédla, že ji zpovzdálí pozoruje Jennifer. Brianne vykročila jejím směrem.

To ať tě ani nenapadne, varoval ji výraz mladé ženy a Brianne se na místě zastavila.

Když se otáčela, zaškobrtla podpatkem o nějaký hrbolek a upadla na zem. „Au!“ zakřičela a podívala se, jestli máma viděla, co se stalo. To by jí patřilo, kdybych si zlomila kotník, napadlo ji, i když věděla, že si ho jen trochu podvrkla. Pár vteřin zůstala sedět, chytila se za kotník a s přehnanou bolestí se kolébala sem a tam v naději, že matka přiběhne, obejme ji a bude utěšovat, ale nic takového se nestalo. „Sakra,“ zamumlala Brianne, pustila nohu a třela si rukama holé paže.

„Stalo se ti něco?“ ozval se nějaký hlas nad její hlavou.

Brianne vzhlédla. „Jsem v pohodě,“ ujistila mladíka, který k ní přiklekl.

„Jsem Hayden,“ řekl. „Už nás jednou představili.“

„Vím, kdo jsi.“

„Ublížila sis?“

„Ani ne.“

„Tyhle boty se na kempink moc nehodí.“

„Nepovídej.“

„Potřebuješ pomoct vstát?“

„Kdo tvrdí, že chci vstát?“

„Aha. Dobře, promiň, že jsem otravoval.“ Opět se vztyčil.

„Ne, počkej. Omlouvám se. Jseš na mě hodnej a já se chovám jako kráva.“

Hayden si okamžitě znovu přidřepl a ohon se mu svezl přes levé rameno.

„Kam zmizeli tvoji kámoši?“ zeptala se.

„Rozhodli se odjet do Bolton Landingu.“

„Jak to, žes nejel s nima?“

„Chci jít brzo spát. Plánujeme s tátou výšlap na Mount Marcy, prostě vyrazíme na pořádnou túru.“

Bože, ten je fakt trapnej, pomyslela si Brianne. Vysokej, docela hezkej, ale stejně trapák.

Ale možná taky trapák, co má mobil?

„Takže tebe tyhle věci vážně bavěj?“ zeptala se.

„Miluju to. Hory, jezero, čerstvý vzduch.“ Zhluboka se nadechl, jako by svá slova chtěl podtrhnout.

„Je možný něco z toho nemít rád?“

„No, já nevím. Třeba hory, jezero, čerstvý vzduch?“

Zasmál se.

„Já na kempování moc nejsem.“

„To mi taky došlo, podle těch bot.“

„Tobě se nelíbí moje boty?“ Vykouzlila svůj další nejpodmanivější úsměv v naději, že na něj zabere líp než na mámu.

„Jo, ty boty jsou pěkný.“ Podíval se na zem, aby zakryl zjevné rozpaky.

No ne, tohle je úplná hračka, pomyslela si. „Tak co, ukážeš mi to jezero?“

Jejich pohledy se střetly. „Jasně. Je to tamhle dole.“ Ukázal pravičkou, zatímco jí levou rukou pomáhal na nohy.

„Nemáš čistě náhodou mobil, co?“ zeptala se, když byli bezpečně z doslechu.

„Jistě, mám,“ přisvědčil. „Proč?“

„Kdybysme zabloudili.“

„Neboj, se mnou se neztratíš.“

Brianne se ohlédla na matku, která mluvila s Garym a vůbec si nevšimla, že odcházejí. Usmála se a vzala Haydena za ruku. „Já se nebojím,“ řekla.

-

K A P I T O L A 14

„Tak mi povídej o tvém rozvodu,“ vybídla ho Val.

Gary se zasmál.

„Myslím to vážně. Chci znát veškeré pikantní detaily.“

Vždyť o nic nejde, říkala si v duchu. Bydlí v Connecticutu. Patrně ho už nikdy neuvidím. Tak ať si tenhle večer aspoň pořádně užiju. „Říkal jsi, že byl ošklivý.“

„A taky že byl.“

„Pročpak? A prosím tě, neříkej mi, že mi do toho nic není. To už vím.“

Gary se opět zplna hrdla zasmál. Ten zvuk protnul nehybný noční vzduch jako sekera dřevo. „Tak dáma touží po intimních detailech.“

Val přikývla a na Garyho ošlehaných tvářích zahlédla náznak červeně. Ačkoliv to může být i odlesk ohně, pomyslela si a přitom doufala, že plameny vrhají na její pleť podobně lichotivou záři.

„Předpokládám, že v tom byla zapletená třetí strana.“

„Pokud je mi známo, byly to nejméně tři strany,“ odpověděl Gary.

„Tobě žena zahýbala?“

„Překvapuje tě to?“

„Já jen, že většinou je…“

„… to je manžel, kdo je nevěrný?“ Gary se podíval na Jennifer. „Jakou zkušenost máš ty?“

„Nezapomínej, že teď mluvíme o tobě.“

„Aha, ano. Tak kde jsme to přestali?“

„U nevěry tvé ženy.“

„První byla s jejím osobním trenérem. Druhá s otcem na rodičovské dovolené, který bydlí v naší ulici.“

„Nikdy jsi neměl podezření?“

„Ani to nejmenší. A ty?“

„Nikdy jsem ho nepodezřívala,“ pronesla Val. Já to věděla, dodala v duchu.

„Ve skutečnosti jsem si myslel, že jsme šťastní. Nikdy jsme se nehádali. Vlastně jsme se vždycky ve všem shodli. Náš sexuální život probíhal uspokojivě, společenský aktivně. Až moc aktivně, jak se ukázalo. Alespoň z její strany.“

„To je mi líto.“

„Popravdě řečeno bych na manželčiny pletky vůbec nepřišel, kdyby ji nepráskla její sestra.“

„Žalovala na ni vlastní sestra?“

„Byla pěkně naštvaná.“

„Co ji tak rozčílilo?“

„Protože tu třetí bokovku měla s jejím manželem.“

„Vážně?“

„Myslím, že od toho okamžiku to začalo být ošklivé,“ konstatoval Gary.

Val si vzpomněla na svou sestru Allison, která je o tři roky mladší. Nikdy si nebyly obzvlášť blízké, ale sestry jsou sestry proboha. Některé meze nelze překročit. Dokonce i Evan by se rozpakoval zahnout jí s vlastní sestrou. No ne? „Řekla ti někdy žena, proč si vybrala zrovna manžela své sestry?“

„Protože byl po ruce,“ odpověděl Gary.

„Udělat takovou věc je dost zákeřné. Její sestra musela být zničená.“

„To byla.“

„Jsou ještě spolu?“

„Kdepak. Je to samý rozchod.“

„A tvoje bejvalka teď s někým chodí?“

„Syn mi říkal, že si nedávno začala s mým dřívějším společníkem ve firmě.“

Val vstřebávala nejnovější pikanterii. Je evidentní, že bývalá paní Parkerová ráda prožívá své románky poblíž domova. Val by zajímalo, jestli si je taky tahala domů, jak to udělal Evan. „A co si o tom myslíš ty?“

„Část mého já toho ubohého mizeru lituje. Ta druhá část si myslí, že mu to patří. Nikdy jsem ho neměl rád.“

„A co na to všechno říká Hayden?“ Val se rozhlížela po Garyho synovi, ale nikde v kempu ho neviděla.

„Ten rozvod s ním pořádně otřásl. Vůbec to nečekal.“ Gary pokrčil rameny. „Jenže já taky ne.“

„A ví, že…?“

„To o matce a strýci? Podle mě neví. Aspoň já mu to neprozradil. Ale děti beztak dovedou vyšťourat věci, které jim člověk zatají.“

Val souhlasně kývla. „Působí velice vyrovnaně,“ poznamenala.

„Možná ano. U Haydena jeden nikdy neví. Je tichý a většinou v sobě emoce dusí. Pořád čekám, že jednou vybuchne.“

Chvilku nastalo ticho, jako by ve skutečnosti nějakou explozi očekával Gary. V reakci na to se z ohně několikrát ozvalo zapraskání připomínající výstřely.

„Co to našim dětem provádíme?“ nadhodila Val.

„Nic horšího než naši rodiče prováděli nám,“ pronesl Gary věcně. „Všem se nám daří nějak přežít.“

„Myslíš?“

Další dlouhá odmlka. V hořícím, příjemně vonícím dřevě to opět prasklo, třesklo a puklo. Val si všimla, že se James s Melissou přidali ke skupince kempařů, kteří si nad otevřeným ohněm opékali maršmelouny, a James dirigoval jejich kupodivu melodické podání písně Mé oblíbené věci z filmu Za zvuků hudby. Marně mezi nimi vyhlížela Brianne.

„No a kdy se to všechno vlastně stalo?“ vyptávala se dál a usoudila, že její dcera by patrně raději umřela, než aby se zúčastnila sborového zpěvu u táboráku. Najednou jí přeběhl mráz po zádech a předklonila se, aby si přitiskla kolena k hrudi.

„Asi tak před čtyřmi lety. Někdy mi připadá, jako by to bylo včera. Jindy zase, že se to událo už hrozně dávno. V životě někoho jiného,“ dodal. „Celá se třeseš. Je ti zima?“

„Trošku.“

„Můžeme se posunout blíž k ohni.“

„Ne, to není třeba. Seznámil ses s nějakou jinou?“

„Zrovna nedávno jsem poznal jednu moc hezkou ženu.“

„Aha.“

„Teda znám ji už z dřívějška.“

„Vážně?“

„Ukázalo se, že jsme spolu chodili na střední.“

Val se usmála. „Nepovídej.“

„Jo. Bylo to takové třeštidlo. Vždycky jsem byl do ní tak trochu blázen.“

„Vážně?“ zopakovala.

„No, tak ne,“ přiznal Gary. „Ale tehdy jsem byl hloupý jelito. Ničemu jsem nerozuměl.“

Val se zasmála.

„Ale možná jsem se do ní zbláznil až teď,“ pokračoval Gary.

Val se znovu zasmála. Právě v tu chvíli se k ní naklonil a políbil ji. A ona se taky naklonila a pusu mu oplatila. A bylo jí hezky. Co hezky, přímo nádherně. Už málem zapomněla, jaké to je líbat se s mužem.

To je šílené. Co blázním? vyčetla si vzápětí a zoufale se snažila vyhnat si takové myšlenky z hlavy, aby si nemyslela vůbec nic, aby prostě existovala jen v tomto okamžiku. Až na to, že to nejde. Co když je Jennifer pozoruje? Nebo ještě hůř, Brianne? Copak před chvílí dceři vynadala kvůli tomu, že měla sex na veřejném místě? Jakým jí jde příkladem? Prudce otočila hlavu na stranu a pátravě se rozhlížela po Brianne. V důsledku toho jí Garyho rty sklouzly po tváři a skončily zabořené v jejích vlasech.

Zasmál se a jeho dech ji pošimral na krku. „To bylo zajímavé.“

„Promiň.“

„Něco se stalo?“

„Tohle asi není dobrý nápad.“

„Jasně,“ přitakal nenuceně a odtáhl se.

„Já jen, že…“

„Není třeba nic vysvětlovat.“

„Ne že by to nebylo moc pěkné nebo že by se mi to nelíbilo. Bylo a… líbilo… hrozně moc.“

„V tom případě bychom si to možná mohli někdy zopakovat.“

„Kdy?“ ujelo Valerii a oba je to zaskočilo.

„Co třeba později?“ navrhnul a oči mu zářily. „Až všichni usnou.“

Val přikývla. „To by šlo.“ Doopravdy si plánuje půlnoční dostaveníčko s mužem, kterého sotva zná, i přes jejich společnou minulost?

Zhluboka se nadechla a pohledem pročesávala okraj kempu. Melissa s Jamesem stále ještě zpívají, Jennifer pořád předstírá, že je zabraná do knihy, a po Brianne není ani vidu, ani slechu. „Nikde nevidím svou dceru. Co ty?“

Gary natahoval hlavu a snažil se přehlédnout dav. „Možná se vrátila do stanu.“

„Měla bych ji zkontrolovat.“

Gary okamžitě vstal a natáhl pomocnou ruku k Val. Rychle kráčeli ke svým stanům. „Brianne!“

zavolala Val, když došli na protější konec kempu. Sklonila se, aby nahlédla do prvního ze tří stanů, které si rezervovali, a už věděla, že Brianne uvnitř nebude.

Její dcera nebyla ani ve druhém, ani ve třetím stanu, které zkontrolovala.

„Kde sakra je?“ Val si stoupla na špičky a zadívala se skrze tmu.

„Možná je s mým synem.“

„Proč si to myslíš?“

„Jen takové tušení. Prve jsem zahlédl, jak si spolu povídají, a od té doby jsem ani jednoho neviděl.“

„Opravdu věříš, že jsou spolu?“

„Ta možnost tu je.“

Co by Brianne dělala s Haydenem? uvažovala Val. „Má Hayden mobil?“ zeptala se a odpověď byla náhle zcela jasná.

„Jistěže.“

„Já ji zabiju,“ vyhrkla Val.

Gary se zasmál. „Jak jsi určitě zjistila, signál tady v horách je přinejlepším slabý. Takže se těžko někomu vůbec dovolá. A kvůli Haydenovi se nemusíš bát. Je to hodný kluk. Určitě dohlídne na to, aby se jí nic nestalo.“

Val usoudila, že Gary má pravdu. I kdyby se Tyler někde v okolí dosud zdržoval, má nulovou šanci, že se s její dcerou dnes večer znovu sejde. Není důvod, aby si dělala starosti nebo si nechala pokazit slibně se vyvíjející večer. „Beztak ji zabiju.“

Viděla, jak se Garyho rty zvlnily do svůdného úsměvu a dráždily ji nevyslovenými možnostmi.

Chvilkou jsi byl, vzpomněla si Val na text své oblíbené písně. A ta chvilka je pryč.

Až na to, že ta chvíle nepominula. Ta chvíle tu stojí přímo před ní.

Nebojácná, charakterizoval ji Gary.

Ale nebojácná neznamená totéž co mít skutečnou odvahu. A popravdě řečeno není nebojácná. A nikdy nebyla. Ve skutečnosti je celý život strachy bez sebe a bojí se, že si nezasluhuje lásku, protože ji všichni její blízcí opustili. Nejdřív otec, pak matka, potom sestra. Evan je pouze ten poslední v dlouhé řadě.

Uvažovala, kdy samu sebe začala definovat jako něčí doplněk, matčina dcera, Briannina matka, Evanova žena. Kdy se vzdala své kdysi tak silné vůle, a jak jí teď dochází, až příliš ochotně? Tam, kde dříve existovalo vzkvétající nitro, je nyní jakási divočina, chaotická a přebujelá krajina, kterou se dlouhá léta slepě trmácí. Uvědomovala si, že kdesi v té divočině bloudí dívka, která se jí ztratila a kterou ona sama opustila.

A přestože manželovo sukničkářství se přinejmenším částečně podílelo na pozvolném a setrvalém narušování její hrdosti a sebeúcty, nemůže veškerou vinu svádět na Evana. Ani všechno nemůže svádět na otcův odchod nebo matčino pití. Vždyť je jí proboha čtyřicet. Není načase, aby dospěla, a za své jednání osobně přijala zodpovědnost? Kolik času ještě hodlá promarnit?

Val se zadívala Garymu hluboko do očí s vědomím, že zítra se jejich cesty zcela jistě rozdělí, ona se vrátí do Brooklynu a on do Connecticutu. A i když vzdálenost mezi těmito dvěma místy rozhodně není nepřekonatelná, přesto je to dost velká dálka. Jistě, patrně jí přislíbí, že zůstanou ve spojení, ale po několika e-mailech jejich kontakt velmi pravděpodobně ustane. Zanedlouho z ní bude poněkud kuriózní doplněk jeho vzpomínek na střední školu. Hádej, koho jsem před pár týdny náhodou potkal?

Pamatuješ na Valerii Marcusovou? Takové třeštidlo. Za živého boha se nedokázala naučit motýlka.

Ale líbat, to teda umí.

Klidně mu můžu přispět něčím navíc, aby se na mě pamatoval nejen kvůli tomuhle, rozhodla se Valerie a popošla k němu blíž. No a co, tak to není Evan. Ale v tuhle chvíli má nad jejím záletným manželem jednu výraznou výhodu, je tady. Tentokrát to byla ona, kdo se začal líbat. „Tak pojď,“

hned nato zašeptala, vyprostila se mu z náručí a táhla ho ke svému stanu.

Zaváhal. „Teď?“

„Vadí ti to?“

Obličej se mu rozzářil úsměvem. „Nebojácná jako vždycky,“ zavrtěl obdivně hlavou.

„Nebojácná jako vždycky,“ souhlasila.

„Val! Val, pojď sem!“ volal James, když se s Garym asi po půlhodině vrátili do centra kempu. James je lákal zpět k ohni mohutným máváním hubených paží. „Pojďte si přisednout! Zrovna budeme zpívat Vše se v dobré obrátí z muzikálu Cikánka.“

„Je ve svém živlu,“ poznamenala Melissa.

„Kdo mohl tušit, že táboření je taková psina?“ zeptal se James řečnicky.

„Neviděl někdo z vás Brianne?“ Val se divila, že dcera ještě není zpátky, a už začínala o svém neplánovaném laškování s Garym pochybovat. Patrně to nebyla ta nejchytřejší věc, kterou jsem udělala, uvažovala, ale pak dospěla k závěru, že pravdou je naprostý opak. Milovat se s Garym byla ta nejrozumnější věc, kterou v posledních letech udělala.

Melissa zavrtěla hlavou, když se James skrze tmu zadíval na Jennifer a řekl: „Možná ona ví, kde je.“

Val energickým krokem došla k manželově snoubence. „Neviděla jste Brianne?“ zeptala se.

Mladá žena neochotně zvedla hlavu od knihy a prstem si ostentativně označila místo, kde přestala číst.

„Naposled jsem ji viděla s tím chlapcem… zřejmě s vaším synem.“ Jennifer vzala Garyho na vědomí nepatrným pokývnutím hlavy a zjevnou otázkou v očích.

Má nějaké podezření? zajímalo Val. Viděla, jak se předtím líbali, všimla si, jak spolu odcházejí, a počítala minuty do jejich návratu? Hodlala o svém podezření informovat Evana? Jak bude reagovat on? Bude žárlit? Kvůli tomu se Val vrhla na chlapa, kterého od školních let neviděla?

Nebo byly její pohnutky ještě ubožejší než tahle? Oddala se Garymu jen proto, že na ni byl hodný? Že se jí líbilo, jak se na ni díval? Že mu zjevně připadala sexy? Bylo to jenom kvůli tomu? „Viděla jste, kam šli?“ zeptala se přes palbu nevyslovených otázek.

„Ne. Ale moc daleko nebudou. Nedělala bych si starosti.“

„Ty si neděláte nikdy.“

„Já myslím, že Val by se ulevilo, kdyby věděla, kde má dceru,“ vysvětlil Gary, jako by předvídal příští potíže.

„Ať už se na to vykašle, myslím já.“ Jennifer se vrátila ke knize.

Val se otočila na podpatku a odkráčela zpátky k ohni.

„Promiň,“ prohodila, když se ji Gary snažil dohonit. „Buď jsem musela okamžitě odejít, nebo bych ji na místě uškrtila.“

„Podle mě jsi prokázala pozoruhodnou trpělivost. Protože já bych ji na tvém místě uškrtil už v tom hotelu.“

„Ty mluvíš tak pěkně.“

Gary se zasmál.

Val se na Jennifer ohlédla. „Je velmi krásná, nezdá se ti?“

Pokrčil rameny. „Podle mě jsi hezčí.“

Teď se pro změnu zasmála Val. „Nebo povolnější.“

„Myslím, že jsi úžasná.“

Val se usmála, když jí došlo, že její přitažlivost pro Garyho je založená na jeho naprosto mylné představě. Považuje mě za někoho, kdo nejsem. Myslí si, že jsem nebojácná, zatímco ve skutečnosti jsem vyděšená k smrti. Ačkoliv už ne tolik jako před půlhodinou.

„Val! Gary!“ ozval se Jamesův hlas tmou. James poplácal místo vedle sebe na zemi. „Vraťte se!

Rozhodli jsme se, že si budeme vyprávět strašidelné historky. Já začnu.“

„Stvořil jsi monstrum,“ začala Melissa, když k nim Val došla.

„Půjdu se podívat po Haydenovi,“ nabídl se Gary.

„Jdu s tebou.“

„Ne. Ty zůstaň tady a hraj si s kamarády. Já se o to postarám.“

Val kývnutím naznačila své upřímné díky.

„Co se děje?“ zeptala se Melissa, když se Val vmáčkla vedle ní.

„Myslíme si, že Brianne je možná s jeho synem…“

„Nebavíme se o Brianne. Bavíme se o tobě a jiskrách v tvých očích.“

Val zaprotestovala. „Neblázni. Žádné jiskření není.“

„Lesknou se ti.“

„Ty ses zbláznila.“

„Val a Gary u smrčku,“ zanotoval James tiše pod vousy, „nahodili líbačku.“

„Tys to viděl?“

„Mám dojem, že to viděli skoro všichni,“ potvrdila Melissa.

„Včetně Jennifer?“

„To si piš.“

„Já myslel, že jí oči vylezou z důlků,“ přisadil si James.

„Sakra.“

„A pak jste se samozřejmě vy dva vypařili,“ dodal, „asi tak na… jakže to bylo vlastně dlouho?“

„Třiatřicet minut,“ řekla Melissa.

„Vy jste to stopli?“

„No jasně že jo. Od čeho jsou kamarádi?“

„Uvěříte mi, když vám povím, že jsme jenom hledali Brianne?“ zeptala se Val.

„Určitě.“

„Naprosto,“ přidal se James. Po krátké odmlce dodal: „Tak jak to šlo? Myslím to hledání?“

Val se usmála. Na třiatřicet minut se jí v podstatě podařilo zapomenout na Brianne, na Jennifer, na matku a na Evana.

„Bylo to úžasné,“ vyhrkla neschopná dál skrývat své nadšení. „Úplně, nejlepší, pátrání.“

Melissa hlasitě zajásala. „Na to říkám amen. Už bylo načase.“

„Amen,“ potvrdil James a povzbudivě stiskl Valerii koleno.

„Amen,“ zopakovala Val a zjistila, že se jí zvuk toho slova líbí, a znovu se uvelebila v ohbí Melissina lokte, zatímco James se zhluboka nadechl a začal vyprávět svůj strašidelný příběh. „Jmenuje se to Hák,“ oznámil před skupinkou obličejů většinou středního věku, protože mladší osazenstvo kempu se většinou vytratilo během směsi melodií Za zvuků hudby.

„Proboha,“ kvílela Melissa. „Jenom ne tuhle otřepanou historku. Neslyšela jsem ji od svých deseti.“

James se zhluboka nadechl a pokračoval, aniž se nechal odradit. „Celý den říkali ve zprávách, že z blízkého ústavu utekl nějaký blázen,“ začal a ztišil hlas do konspiračního šepotu. „Dostal přezdívku Muž s hákem, protože při absurdní nehodě přisel o pravou ruku a namísto ní má přidělaný hák, který teď používá k zabíjení nevinných mužů, žen a dětí.“ James se rozhlédl zářícíma očima po táboře. „A byla jedna dívka jménem Sienna.“

„Sienna?“ opáčily Val a Melissa najednou.

„Modernizuju to,“ vysvětlil James. „Takže Sienně bylo šestnáct a Muž s hákem i všichni, které zavraždil, jí byli úplně fuk. Ji zajímalo jen to, co si ten večer oblíkne na rande s Brycem, kapitánem fotbalového mužstva.“

„S Brycem?“

James obrátil oči vzhůru. „Každopádně si nakonec vybrala blůzu s hlubokým výstřihem od Tory Burch, vyšisované úzké džíny Dolce a Gabbana a nádherné leopardí lodičky na třinácticentimetrových podpatcích od Manolo Blahnika.“

„Dobrá kombinace,“ podotkla Melissa.

James se usmál, zatvářil se navýsost spokojeně a vyprávěl dál. „Bryce přijel pro Siennu ve stříbrném porsche. Zamířil do odlehlé Uličky zamilovaných, kde zaparkoval, a začali se líbat. Vtom uslyšeli škrábání na dveře u auta. ,Co je to?‘ zeptala se Sienna, vyprostila se z Bryceova objetí a rozhlížela se kolem. ,Nic jsem neslyšel,‘ odporoval Bryce. ,To se ti jen něco zdá.‘ Píseň v rádiu náhle přerušili varováním, že v okolí se potuluje Muž s hákem. ,Okamžitě mě odvez domů!‘ přikázala Sienna, když se auto začalo zlověstně kymácet sem a tam, jako by jím někdo třásl. Bryce ihned nastartoval a se skřípěním pneumatik se vyřítil z Uličky zamilovaných. Když dorazili k jejímu domu, Sienna vyskočila z auta. Vzápětí zůstala stát u dveří spolujezdce a rozkřičela se. ,Co se děje?‘ zeptal se Bryce a přiběhl k ní. A pak to uviděl. Z kliky dvířek visel zkrvavený hák!“ James se opřel a vstřebával potlesk, který následoval.

Val potlačila bezděčné zachvění. Ne kvůli té historce, která byla v nejlepším případě hloupá a v nejhorším dost chabá. Přemýšlela, že Jamesovo vyprávění se docela nepříjemně podobalo nedávným vraždám v Berkshires. Pohledem prozkoumávala kemp a pátrala po Brianne. Nemusím se ničeho bát, ujišťovala se znovu. Není třeba se strachovat. V hustém křoví neslídí žádná příšera, která číhá na její dceru, aby ji rozsekala na cucky. Mimoto by při střetu Muže s hákem a Brianne pokaždé vsadila peníze na svou dceru.

Muž s hákem nemá šanci.

-

K A P I T O L A 15

„Je to pitomý jezero ještě daleko?“ zeptala se Brianne Haydena a ani se nepokoušela zastírat svou netrpělivost. Snad celou věčnost už chodí pořád kolem dokola, zaživa ji užírají komáři a její původně nádherné červené jehly s otevřenou špičkou od Jimmyho Chooa, které se jí podařilo ulovit poté, co před H&M vystála několikahodinovou frontu se stovkami dalších podobně smýšlejících mladých žen, které se jako první probojovaly dovnitř ihned potom, co obchod otevřel a nabízel k prodeji designérovu novou řadu obuvi za poměrně rozumnou cenu, byly nyní na nerovném terénu postupně otloukány do bezvědomí, jejich kdysi měkkou kůži poznamenaly jizvy od bezohledných větviček a jehlové jedenácticentimetrové podpatky znetvořily ošklivé, tlusté nánosy bláta. Nemluvě o tom, že si už zase dvakrát zvrtla pravý kotník a začínal ji bolet. Měla se přezout do tenisek, když jí to máma navrhovala, a převlíct do džínů a mikiny. Bílé kraťasy a tričko bez rukávů byly v pohodě, když ještě svítilo slunce, ale v poslední hodině klesla teplota až o dvacet stupňů. Měla mámu poslechnout.

Jenže to by pak máma vyhrála.

Ale nad čím by vyhrála? uvažovala teď Brianne, plácla ko mára na pravém uchu a sehnula se, aby se nepraštila o zbloudilou větev stromu.

Zastavila se, aby si namasírovala bolavý kotník, a Hayden mezitím zmizel za ohybem stezky.

Krucinál, všechno to zavinila máma. „No super,“ zamumlala, když se ho snažila zahlédnout ve tmě, ale nic neviděla. Kde to vlastně jsou? Pořád tvrdil, že jezero je hned za dalším stromem, ale žádné tam nebylo. Kam ji to vede?

Celé se to posírá, pomyslela si Brianne a potlačovala pláč. Touhle dobou měla dávno být s Tylerem, místo toho je tady v téhle díře a marní skoro půlku večera s vypatlaným synem bývalého mámina spolužáka. A nejenže jeho mobil nefunguje, ale ani nemá nastavené sms zprávy. Kdo nemá v mobilu psaní esemesek?

„Dole u jezera bude třeba lepší signál,“ ujišťoval ji, když to hned potom, co opustili kemp, zkoušela a neuspěla.

Až na to, že tu žádné jezero asi není. Jsou tu jen stromy a hmyz a pak světe div se, zase jen stromy a hmyz.

„Krucifix,“ zaklela Brianne a zajímalo by ji, jestli v tomhle malém výletě nemá prsty máma, jestli celý tenhle plán nezosnovala, aby jí udělila jakousi lekci, Běž za ní a zeptej se, jestli by se nešla projít, jen tak náhodou se zmiň, že máš mobil, skoro slyšela, jak máma přemlouvá Haydena. A pak ji vezmi někam do neznáma na pěkně dlouhou procházku.

Až na to, že tu procházku jsem navrhla já, uvědomila si. To já se ptala Haydena, jestli má mobil. On si s ní jen hezky povídal a nabídl jí, aby se vyplakala na jeho soucitném rameni. Jistě, máma mohla předpokládat, že tohle je nejlepší způsob jak ji zpracovat, když zná její uvažování.

Jenže ona neví, jak uvažuju, pomyslela si Brianne vzdorovitě. Myslí si, že mě zná, ale to se plete.

Nemá tušení, co cítím. Vůbec mě nezná. Brianne se občas ptala sama sebe, jestli máma vůbec někdy byla mladá.

Náhle zaslechla nějaký šustot, praskání dřeva a ohlédla se ostražitě přes rameno. Nezmínil se James o tom, že tu můžou být medvědi?

„Brianne?“ Haydenův hlas rozechvěl listy okolních stromů. „Brianne, kde jsi sakra?“

„Jsem tady!“ zakřičela a její slova se odrazila od sousedních skalisek.

„Proč ses zastavila?“ zeptal se a najednou se před ní vynořil jeho obličej.

„Jsou tu medvědi?“ ignorovala jeho otázku.

Hayden pokrčil rameny. „Myslím, že medvědů se bát nemusíš.“

Co to znamená? Naznačuje tím, že se má bát něčeho jiného? „Kde máš to jezero?“ chtěla Brianne vědět, jako kdyby ho mohl přestěhovat.

„Za další zatáčkou.“

„To už říkáš asi hodinu.“

Hayden se podíval na hodinky a zasmál se. „Vždyť jdeme ani ne čtvrt hodiny.“

„Kecáš.“

„Ne.“ Napřáhl paži, aby jí ukázal hodinky Swiss Army, které mu volně visely na útlém zápěstí.

„Podívej se sama, když mi nevěříš.“

„Věřím ti,“ přitakala, i když o tom popravdě řečeno nebyla úplně přesvědčená. „Jen mi připadá, že už chodíme hrozně dlouho.“

Hayden se jí významně podíval k nohám, ale nic neřekl. Ani nemusel.

„Víš určitě, že u jezera bude lepší signál?“

„Ne,“ přiznal. „Podívej, můžeme se vrátit, jestli chceš.“

Když jsme se vláčeli takovou dálku? pomyslela si Brianne. Když jsem si zničila boty? „Ne, když už jsme došli až sem, tak aspoň zjistíme, jestli bude ten tvůj pitomej mobil fungovat.“

„Komu chceš vlastně volat?“

Brianne se zamračila. Pokračovali dál v chůzi. „Jako bys to nevěděl.“

„To teda nevím.“

„Tvůj táta ti to neřekl?“

„Měl mi to říct?“

Brianne se náhle zastavila. „Vážně mi chceš tvrdit, že se ti táta vůbec nezmínil o tom, co se dneska odpoledne stalo?“

Hayden pokrčil rameny. „Akorát že u vás v hotelu došlo k nějakým zmatkům ohledně pokoje a že strávíte noc v kempu.“

„Víc nic neřekl?“

„Patrně něco vynechal.“

„Nechci o tom mluvit.“ Předběhla ho a zrychlila krok.

Vzápětí se přímo před nimi zčistajasna rozprostřelo jezero a jeho klidná hladina s průzračnou vodou zářila v měsíčním svitu jako fotografie na lesklé pohlednici.

Hayden se usmál. „Nádhera, že?“

Brianne v duchu uznala, že je to pravda. „Pokud má člověk ty hle věci rád.“

„Ty nemáš?“

„Nikdy jsem o tom nepřemýšlela.“

„Měl jsem dojem, že by sis ráda zaplavala.“ Zvedl kamínek a elegantně ho hodil do jezera. Skákal po lesklé vodní hladině a rozčeřil ji řadou vlnek podobajících se prasklinám v zrcadle.

Brianne pozorovala, jak se vlnky zakulacují a rozšiřují, jen aby zmizely, než dosáhnou břehu. „Proč myslíš?“

„Copak tvá máma nebyla s mým tátou na škole v plaveckém oddílu?“

„To, že máma ráda plave, ještě neznamená, že ráda plavu taky já. Tobě se líbí všechno, co tvůj táta dělá?“

„Jen se snažím si s tebou povídat.“

„To nemusíš. Můžu ještě zkusit ten tvůj mobil?“

Hayden sáhl do kapsy džínů a bez dalších poznámek jí telefon podal.

„Krucinál,“ utrousila Brianne, když stále neměla signál. „Co je to s tím krámem?“ Přecházela po kraji jezera sem a tam a třepala mobilem, jako by to byla slánka. „Kde jsi sebral takovejhle křáp? Vypadá jako ze středověku.“

„Bacha. Opatrně, ať ho nerozbiješ.“

„Už je asi stejně rozbitej.“

„Někdy to trvá i pár minut.“

„Do hajzlu.“

„Co máš tak důležitého?“

„Do toho ti nic není.“ Brianne svěsila ramena. Tahle noc snad ani horší už být nemůže. „Slib mi, že to mojí mámě nepovíš.“

„Co jako? Proč bych jí měl něco povídat?“

Briannin dlouhý povzdech v sobě kombinoval stejný podíl únavy i prohry. „Pokouším se dovolat svýho kluka.“

Hayden přikývl, jako by to chápal. „Přítele, kterého tvoje máma nemá ráda?“

„Nenávidí ho.“

„Proč?“

„Protože si myslí, že je na mě moc starej.“ A možná i proto, že nás nějací všeteční strážci parku za bílého dne přistihli na veřejnosti bez oblečení, dodala v duchu.

„Kolik mu je?“

„Zas tolik ne.“ Brianne usoudila, že bude asi nejlepší detaily vynechat. Zkusila znovu zavolat. Pořád nic.

„Můžeme jít ještě dál. Potok stínů je ještě kousek po téhle cestě.“ Hayden ukázal do dálky.

„Děláš si srandu, viď?“ Brianne mu podala telefon a klesla k zemi. Okamžitě ucítila, jak jí vlhkost půdy proniká šortkami. No co, boty už mám beztak zrasované, pomyslela si. Klidně si můžu zničit i zbytek oblečení. Je jasné, že se dneska v noci s Tyle rem už nesejdou. Hayden si vzápětí přisedl k ní na zem, ačkoliv si dával pozor, aby mezi nimi udržoval patřičnou vzdálenost. „Ne aby sis něco dovoloval,“ dodala přesto.

„Cože?“

Brianne nedokázala podle Haydenova tónu rozeznat, jestli ho její poznámka víc šokovala, nebo znechutila. „Takže máš holku?“

Zavrtěl hlavou.

„Kluka?“ schválně ho provokovala a mrzelo ji, že jí okolní tma brání, aby si pořádně vychutnala jeho reakci.

„To jako, že jsem gay?“

„A jseš?“

„Ne. Proč tě to napadlo?“

„Kdybys byl, o nic nejde, chápeš?“

„Nejsem gay.“

„Mámin kámoš James je buzna.“

„Jo, to mi taky došlo.“

„Taktnost není zrovna jeho silná stránka. Pořád ho hubuju, že má takový manýry, ale on tvrdí, že ho vychovávala výstřední svobodná matka k tomu, aby z něj byl tanečník na Broadwayi, takže co prý můžu čekat?“ zasmála se.

„Připadá mi jako celkem fajn chlap.“

„Celkem fajn na co?“

„Co to jako má znamenat?“ zeptal se Hayden.

„Nic. Proč jsi najednou taková netýkavka?“

„Nejsem.“

Brianne pokrčila rameny. „To je fuk.“

„A co je zač ta ženská celá v černém?“

„Melissa. Nosí černou pořád. Je to něco jako její logo. Je náhodou docela dobrá.“

„Takže nesnášíš akorát svou mámu,“ pronesl Hayden.

Ta bezprostřední poznámka Brianne popíchla. „Co to vykládáš? Já mámu miluju.“

„Takže ji miluješ. Jen ji nemáš ráda.“

„Co to kecáš?“

„A pak kdo je tu netýkavka?“

„Nejsem netýkavka.“

„To nevadí. Já svou matku taky moc nemusím.“

„Že ne? Proč?“

„Je to coura,“ řekl prostě.

„No teda! Právě jsi řekl o matce, že je coura?“

„Jo, asi ano. Nějak mi to ulítlo. Promiň.“

„Ne, neomlouvej se.“ Brianne se zasmála.

„Připadá ti jako sranda, že je moje máma coura?“

„Ne. Jasně že ne. Já jen, že máma takhle říká Jennifer. Tátově snoubence. To je ta…“

„S těma nohama,“ doplnil Hayden.

No jo, není gay, pomyslela si Brianne. Přesto skrývá víc, než původně předpokládala. Sice je možná trapák, ale je naštvaný. Trapák, co má problém s mámou. Což ho dělá poněkud zajímavějším. „Tak povídej, proč mámu považuješ za couru?“

„Protože tátovi zahýbala s půlkou planety. Nikomu to neříkej,“ dodal rychle. „Táta si myslí, že to nevím.“

„Jak jsi na přišel?“

„Jeden kámoš ji jednou večer viděl, jak vychází z motelu s nějakým chlápkem, který nebyl můj táta.

Bonznul mi to.“

„Já jednou viděla tátu, jak si to v autě rozdává s Jennifer. Připomínali dva nadržený puberťáky. Bylo to dost nechutný.“

Hayden přikývl. „Vypadá to, že máme něco společného.“

„Vážně se vyspala s půlkou planety?“ zeptala se Brianne, které se vůbec nezamlouvalo jeho tvrzení, že by s někým tak očividně zaostalým mohla mít cokoliv společného. Vzpomněla si na tátu a zajímalo by ji, kolik dalších bokovek asi měl. Věděla, že Jennifer není jeho první.

Byly doby, kdy procházela kolem jeho pracovny a slyšela, jak šeptá do telefonu, vzápětí se rychle loučí a příliš vesele se usmíval, jakmile ji uviděl, anebo jak tehdy před pár lety za ním přišla nečekaně do práce a zjistila, že má zamčené dveře a jeho nová asistentka nesedí za stolem. Už už chtěla odejít, když vtom uslyšela přidušené zvuky, hihňání, vzdechy, tiché mumlání –, které přicházely z vnitřku jeho kanceláře, a tak se k ní potichu přikrad la, přiložila ucho na dveře z mléčného skla a pak jemně zaťukala. Tati! Osmělila se zavolat hlasitěji, když slyšela, že se vevnitř někdo pohybuje. Tati, jsi tam? Pár minut trvalo, než se dveře ote vřely, a vyšla jeho nová asistentka, lehce zardělá a zjevně znervóznělá slečna Jacqueline Gumová. Jejda, ahoj, Brianne, vyhrkla Jacqueline. Jak se máš? Její otec na ni rychle mávnul, aby šla dál, a culil se na ni jako měsíček v úplňku. No to je ale milé překvapení. Když Brianne přišla příště na návštěvu, zjistila, že slečna Gumová u něj už nepracuje. Jak je možný, že žádná asistentka u tebe moc dlouho nevydrží ?

vyzvídala. Na to se jenom zasmál a zavrtěl hlavou, jako by tím říkal: Nemám ponětí.

„Slyšel jsem, jak táta mluví po telefonu s právníkem,“ odpověděl Hayden na otázku Brianne, která mezitím zapomněla, že ji položila. „Řekl mu, že ví o třech mužích, a teď se podrž, včetně mého strejdy.“

„Nekecej.“ To mě podrž, pomyslela si Brianne. Ten kluk musí být vážně na prášky.

„Od rozvodu byli nejmíň další čtyři, o kterých vím,“ pokračoval sám od sebe. „Teď asi tak půl roku chodí s jedním chlápkem. Vypadá to, že by jim to mohlo vydržet.“

„Co si o tom myslíš ty?“

Zasmál se. „Mluvíš jako můj terapeut.“

„Chodíš ke cvokaři?“

„Nějakou dobu jsem k němu chodil. Táta měl za to, že je to dobrý nápad. Že mi to pomůže vyrovnat se s tím rozvodem…“

„Jak dlouho ti to trvalo?“

„Pár let.“ Pokrčil rameny. „Nebylo to tak hrozný,“ dodal. Ale jeho pohled vyjadřoval něco jiného.

„Tvůj táta je docela sympaťák.“

„Je super. Je solí země, jak říkával můj děda.“

„Solí země?“ zopakovala Brianne. „Co to znamená?“

„Je to takové rčení.“

„Můžu zase zkusit ten mobil?“

Hayden jí ho podal. Brianne to zkusila znovu, ale nepovedlo se jí chytit signál.

„Krucifix,“ utrousila.

„Třeba se to povede, když trochu popojdeme.“ Hayden vstal. „Ukaž. Zkusím to.“

Brianne sledovala, jak přistoupil blíž k vodě a vyťukal pár čísel. „Tak co?“

Přecházel sem a tam po břehu. „Nic. Hele. Chceš vědět, jak vzniklo rčení, že ,z nebe prší psi a kočky‘?“

„Ne,“ odmítla Brianne. Proboha, on je to fakt trapák.

„Někdy v šestnáctém století,“ vyprávěl přesto dál, „měly domy doškové střechy, které se, jak víš, dělají z vysoko navrstvené slámy, pod kterou není dřevo. Vzhledem k tomu, že to bylo jediné místo, kde se mohla zvířata ohřát, protože tehdy samozřejmě lidi neměli ústřední topení, všichni psi, kočky a drobná zvířata jako hlodavci a podobně žili ve střechách. A když pršelo, střechy byly kluzké a zvířata se občas sesmekla a spadla ze střechy na zem. A tak vzniklo úsloví…“

„Z nebe prší psi a kočky.“ Brianne se podařilo chabě usmát. Chudák, ten je fakticky trapnej, pomyslela si. „Tak jo, mám toho dost,“ pronesla. Namáhavě vstala. „Vrátíme se.“

„Počkej,“ vyhrkl Hayden najednou. „Mám dojem, že asi něco mám.“

Brianne se okamžitě octla vedle něj a vytrhla mu mobil z ruky. „Je hodně slabej,“ podotkla a kousek poodešla, když vymačkávala Tylerovo číslo mobilu. „Zvoní to. Haló! Haló! Tylere. Kruci nál,“ ulevila si, když se v mobilu ozvalo praskání, a Brianne byla nucená vrátit se k Haydenovi. „Tylere. Slyšíš mě? Nevím, jestli mě slyšíš,“ křičela.

„Brianne?“ odpověděl slabý hlas.

„Tylere, Tylere, díkybohu. Kde jseš?“ Jeho odpověď nebyla slyšet. „Nevadí. Hele, jsme blízko jezera v kempu Starbright. Kolik je hodin?“ zasyčela na Haydena.

Podíval se na hodinky. „Je skoro devět.“

„Sejdem se o půlnoci u hlavního vchodu do kempu,“ dala mu instrukce a ani nevěděla, jestli je Tyler pořád ve spojení. „Slyšíš mě, Tylere?“ Do zvukových vln opět pronikly atmosférické poruchy. A pak už nebylo slyšet nic. „Sakra, je to hluchý. Nevím jistě, jestli mě slyšel.“

„Přijde ti to jako dobrý nápad?“

„Co mi má připadat jako dobrej nápad?“

„Ta schůzka s tvým klukem. Tvoje máma bude naštvaná.“

„Máma bude tvrdě spát.“

„Jo, jistě.“

„Pokud jí to ovšem nehodláš vyslepičit…“

„Samozřejmě že ne.“

„Protože pak bych se musela vrátit a zabít tě,“ pronesla Brianne, aniž se usmála. „Je ti to jasný, že jo?“

„Naháníš mi hrůzu,“ poznamenal Hayden.

Brianne se zasmála. Dnešní večer jí hned připadal snesitelnější. Je skoro devět. Všichni jsou utahaní.

Za další hodinu už budou určitě spát včetně Jamese, s kterým se dělí o stan. Může předstírat, že má nastydlý močák, courat každou chvilku na záchod, takže kdyby se čirou náhodou James probudil, má připravenou výmluvu. Bude to brnkačka. To zvládne levou zadní, pomyslela si a zajímalo by ji, jestli Hayden ví, kde se vzaly tyhle výrazy. „Jdeme,“ vybídla ho a nemohla se dočkat, až dorazí do kempu.

A právě v tu chvíli uslyšeli šustění listí a praskání větviček. Poznali, že nejsou sami. Někdo je pozoruje. Někdo vyslechl celý jejich hovor.

Medvěd? Máma? Brianne zadržela dech a nevěděla, která možnost by byla lepší.

„Promiňte. Nechtěl jsem vás polekat,“ ozval se něčí hlas a z přítmí vystoupil nějaký muž.

Brianne trvalo jen chvilku, než rozpoznala důvěrně známou uniformu strážců parku. Nažehlenou béžovou košili, plechový odznak a zbraň v pouzdru. „To si snad děláte srandu,“ povzdechla si hlasitě.

„Můžete mi říct, jak se jmenujete?“ zeptal se strážce.

„Proč bysme měli?“ namítla Brianne.

„Hayden Parker,“ odpověděl současně s ní Hayden, automaticky napřímil záda a ramena mu ztuhla, jako kdyby dostal příkaz postavit se do pozoru. „Tohle je Brianne Roweová. Bydlíme v kempu Starbright.“

„Henry Voight. Rád vás poznávám,“ představil se strážce s rozpačitým úsměvem. „Poslyšte, možná mi nevěříte, ale kdysi jsem taky býval mladý jako vy a je mi líto, že to musím udělat, ale bohužel jsem nucený trvat na tom, abyste se tam vrátili. Že se v tuhle hodinu touláte sami venku, není zrovna dobrý nápad. Je tma, je tu zvěř…“

„Právě jsme se chtěli vrátit,“ přerušila ho Brianne a i přes tmu viděla, že strážce nevypadá o moc starší než Hayden. A je mnohem hezčí, nemohla si nevšimnout.

„Potom mi prosím dovolte, abych vás doprovodil,“ nabídl jim.

„Ne, vážně, to nebude potřeba.“

Strážcův úsměv autoritativně ztvrdl. Naznačoval, že o tomhle ona nerozhoduje. „Bude mi potěšením.“

Brianne zatnula zuby. Ze zkušenosti věděla, že nemá cenu se dohadovat.

-

K A P I T O L A 16

Jennifer zhasla malou baterku a zavřela knihu. Předstírala, že ji celý večer četla, a zajímalo by ji, zda jí na to někdo naletěl. Do šlo jí, že se vlastně od ostatních neliší, a zavrtěla hlavou. Všichni strávili večer přetvařováním: Melissa s Jamesem se chovali, jako kdyby se zpíváním starých pecek z muzikálů a vyprávěním strašidelných historek u táboráku náramně bavili, ačkoliv by ze všeho nejraději byli v luxusním apartmá hotelu Plaza na Manhattanu, Brianne hrála roli poslušné dcerky, zatímco pohledem probodávala svou matku neviditelnými dýkami, Val se vytratila s nějakým chlápkem, kterého znala ze školy, a při tom všem, co mají aspoň špetku rozumu, bylo nad slunce jasné, že pořád visí na svém už vbrzku bývalém manželovi. Nemluvě o tom trapném polibku. Přímo před očima všech. Co to má všechno znamenat? Vyzývala ji Val k tomu, aby to na ni pověděla Evanovi? Opravdu si myslí, že v něm vzbudí žárlivost? Vážně si myslí, že mu to bude vadit?

Bude? zamyslela se Jennifer a snažila se vypudit takové myšlenky z hlavy.

Jdi do toho, jen se ztrapni, napovídala v duchu Valerii a poočku se koukla k ohni, kde Val nyní seděla nepohodlně vmáčknutá mezi svými dvěma přáteli. Já rozhodně nebudu ta, která o tvých pubertálních intrikách Evanovi poví. To, co provádíš, mě nezajímá. Ani jeho.

Doufejme, že dostal vzkaz, který mu nechala potom, co byli nuceni opustit apartmá, a v kterém uvedla, kde budou, a prosila ho, aby se s ní spojil přes kancelář kempu, protože mobil jí tu je celkem nanic. Ale zatím se neozval. Jennifer se podívala směrem ke vstupu do kempu a toužebně si přála spatřit Evana, jak s velkým úsměvem na hezké tváři a rozpřáhlou náručí energicky kráčí k ní, aby ji objal, ale viděla akorát Val v živém rozhovoru s Melissou a Jamesem. Jen tak dál, klidně předstírej, že mě ignoruješ, pomyslela si. Dělej, že vůbec nevnímáš každý můj pohyb. Že nemáš radost z mé prekérní situace. Že si každou podělanou minutu celé téhle příšerné víkendové šaškárny nevychutnáváš.

Jennifer sklouzla pohledem k zemi. V ničem si nezadají s neukázněnými dětmi, které prve pozorovali, když pobíhaly kolem ohně, mávaly dlouhými klacky a pokřikovaly Prásk! Prásk! Je po tobě! a dělaly, že jednoho po druhém kosí kulometem. Zhluboka si vydechla úlevou, když je rodiče konečně díkybohu poslali spát, přestože jedna holčička v pravidelných intervalech dál naříkala po matce.

Její zorné pole náhle zaplavily slzy, což ji zaskočilo. Přestaneme někdy své matky potřebovat?

zamyslela se a sledovala, jak se na temné obloze objevuje podoba její matky kdysi tak plné života, vzápětí se v chladném vzduchu začíná rozpadat a vytrácet, scvrkávat a hroutit do sebe, tváře se jí bortí a oči propadají, jako by viděly jenom bolest.

Zvláštní, že nakonec vždycky dojde na matku.

Přestane nám někdy chybět? Přestaneme po ní jednou, i když neslyšně, plakat? Vyrosteme někdy z touhy stulit se jí v náručí, přitisknout jí hlavu na prsa a vychutnávat si jedinečnou útěchu její bezvýhradné lásky?

Dospějeme vůbec někdy? Vychodíme vůbec někdy střední školu? pomyslela si pobaveně. To, že se Gary objevil zrovna teď o tomhle víkendu, se náramně hodí. Předstírala, že zívá, z očí si odhrnula pramínek vlasů a přitom nenápadně vrhla další kradmý pohled na Val.

Valerie jí zamořily celý život. Přestože Jennifer obvykle vybrali za hlavní roztleskávačku a pravidelně volili královnou krásy, stejně to byly nakonec obyčejné Valerie, které nad ní většinou triumfovaly.

Nějak se jim dařilo získávat dobré známky a kluky, aniž si někoho znepřátelily. Byly dostatečně hezké, aby přitahovaly pozornost, ale ne zas natolik atraktivní, aby byly považované za vážnou hrozbu. Byly sice chytré, ale nepředváděly se. Když byly zvoleny za Královnu maturitního plesu nebo za Nejúspěšnější studentku, všichni jim to přáli, ale ne proto, že si mysleli, že si takovou poctu nějak zvlášť zaslouží, ale proto, že to považovali za nejméně nebezpečnou volbu.

Ale ty nebezpečná jsi, viď? pomyslela si teď Jennifer, když Valeriin pohled pronikl tmou, utkvěl na jejích očích a nehodlal uhnout. Tvoje sebedůvěra je tvá nejúčinnější zbraň a nemilosrdně ji používáš.

Jennifer měla pocit, že pod intenzitou Valeriina pohledu slábne, a odvrátila se. Vstala a odcházela pryč, aniž přesně věděla, kam jde. Cítila, jak ji provází Valeriin pohled. „Opatrně!“ slyšela někoho křiknout, když zakopla a stačila se narovnat dřív, než dopadla na kolena, a pak klopýtala dál na druhý konec kempu. „Asi přebrala,“ zaslechla, jak kdosi pohoršeně utrousil.

Zachvátil ji náhlý popud, touha utíkat co nejdál a co nejrychleji, jak dokáže. Uprchnout před kempem, horami, před všemi obyčejnými Valeriemi. Vzdávám to! představila si, jak na ně v běhu křičí. Vyhráváš! Unavuje mě s tebou soupeřit. A že se ti nikdy nevyrovnám. Už mě zmáhá být terčem tvého pohrdání, přetvařovat se, že jsem taková, za jakou mě považuješ, vyčerpává mě předstírat, že jsem taková, jaká chceš, abych byla.

„Jsem prostě jen unavená,“ ohradila se hlasitě a náhle se zastavila před řadou mobilních toalet na druhém konci tábora.

„Tak běž spát,“ poradil jí ze tmy čísi hlas.

Jennifer se otočila. „Brianne?“ vyhrkla, když uviděla, jak se z hustého lesního porostu vynořila dívka a za ní v patách dva mladíci. Jeden z nich byl Hayden. Toho druhého neznala. „Kdes byla? Tvá matka se chystá povolat vojsko. Už zase.“

„Pozdě. Už je tady.“ Brianne ukázala na uniformovaného muže. „Henry, tohle je Jennifer.“

„Těší mě.“ Henry napřáhl ruku a jeho oči ji vstřebaly jediným obdivným pohledem.

Jennifer si všimla, že má kupodivu mírný stisk, zato přímý a pronikavý pohled. „Stalo se něco?“

zeptala se obezřetně a pomyslela si, že měla utéct, když k tomu měla příležitost.

„Vůbec nic,“ odpověděl. „Jen jsem si říkal, že je trochu pozdě a docela tma na to, aby se ti dva toulali po lese sami.“

„Pokud se chceš zeptat, jestli mě načapali se staženýma kalhotkama, už zase,“ zdůraznila Brianne ta dvě slova, „odpověď zní ne.“

Jennifer se snažila tvářit, že není pohoršená ani naštvaná, přestože ve skutečnosti byla tak trochu oboje. „Asi bys měla jít uklidnit matku.“

„No teda fakt, copak jsou mi dva roky?“ obrátila oči v sloup Brianne. Otočila se k strážci parku. „Tak co, chcete se seznámit s mou mámou?“

„Ne, děkuju. Myslím, že s prací jsem tady skončil.“

„Zbabělče,“ utrousila Brianne přes rameno, když odcházela.

„Pěkný boty!“ volal za ní Henry.

Brianne natáhla holou paži nad hlavu, a aniž se ohlédla, zamávala.

„Rád jsem vás poznal,“ řekl Hayden a podal strážci ruku.

„Pomalu,“ upozornil Henry, když mu Hayden nadšeně třásl rukou. „Ty máš teda sílu.“

„Promiňte. Nechtěl jsem…“

„To nic. Pevný stisk ruky je většinou ten správný indikátor, že nemáš co skrývat.“

Haydena ta poznámka poněkud zaskočila. „No jasně, já přece… opravdu nemám co skrývat.“

„Jseš si tím jistý?“ dobíral si ho strážce.

Hayden se teď doopravdy zatvářil polekaně, jako by ho přistihli s rukou v krabici na sušenky.

„Neblázni, jen žertuju,“ ujistil ho strážce.

Hayden rychle ustupoval dozadu.

Co to má znamenat? podivila se v duchu Jennifer a zadívala se na Henryho, který sledoval Haydena, dokud nezmizí z dohledu. Strážce parku jí z profilu připadal starší než z ánfasu, nos vypadal širší a lícní kosti vysedlejší. Je zhruba v mém věku, odhadla, a působí vyčerpaně, možná je stejně unavený jako já. „Na obchůzku je už trochu pozdě, ne?“

„Obvykle ano. Ale požádali nás, abychom zůstali přesčas.“

„Z nějaké konkrétního důvodu?“

Ve strážcových očích se mihl ustaraný výraz.

„Ne že byste byl povinen mi něco říkat,“ okamžitě dala zpátečku Jennifer.

„Ne, to je v pořádku.“ Odmlčel se a evidentně chvíli sám se sebou řešil, jestli má pokračovat.

„Pohřešuje se jeden muž,“ prozradil jí po další několikavteřinové pauze.

„Myslíte Davida Gowana?“

Henry se zatvářil překvapeně. „Ano. Znáte ho? Viděla jste ho?“

„Ne,“ řekla Jennifer. „Já jen že jsme včera všichni nocovali v tom horském hotelu a dnes ráno se dozvěděli, že zmizel. Ještě jste ho nenašli?“

„Zatím ne,“ přiznal Henry. „Ale pokud je někde tady v lesích, dřív nebo později se objeví. I když dneska v noci už asi ne.“ Podíval se na hodinky. „Vlastně jsem to právě chtěl zabalit, když jsem narazil na ty dva. A abych vás uklidnil, byli zcela oblečení.“

Jennifer se chabě usmála. „Vlastně to není moje starost.“

Teď se pro změnu usmál Henry. Přešlápl z nohy na nohu a zjevně se nijak neměl k odchodu. „Smím se zeptat, v jakém vtahu jste s Brianne? Ne že byste byla povinna mi něco říkat,“ dodal se šibalským úsměvem. „Totiž teď se neptám úředně nebo tak. Já jen, že… panebože, jste tak krásná,“ pronesl jedním dechem. „Promiň te, že mluvím tak hloupě. Určitě vás takhle obdivuje každý.“

Jennifer sklopila oči a snažila se neusmát. Je to pravda. Na podobné reakce od mužů je zvyklá. Přesto jí bylo po uplynulých čtyřiadvaceti hodinách příjemné, že ji někdo bere pozitivně. „Věřte mi, že tohle slyšet člověka nikdy neunaví. Vlastně vám děkuju. Myslím, že jsem to potřebovala.“

„To mě moc těší. Rádo se stalo.“

„Brianne je dcera mého snoubence,“ vysvětlila Jennifer, když se rozhodla, že raději ukončí strážcovo trápení hned, než si začne dělat marné naděje. Pokud se Henry zabývá nějakými úmysly na mazlení u táboráku, bude v nejlepším zájmu zúčastněných takové myšlenky co nejdřív zarazit.

Chápavě přikývl. „Měl jsem pocit, že něco takového asi řeknete.“ Nepřítomně se zadíval do středu kempu a ve zjevném údivu svraštil obočí. „Ale zaslechl jsem, jak říkáte, že je tady i Brian nina matka?“

„Ahá! Zápletka se komplikuje. Ano, Briannina matka je tu pochopitelně taky.“

„Takže je to u vás jako ve Velké lásce?“ narážel Henry na kdysi populární televizní seriál o muži, který měl několik manželek.

Jennifer vyprskla smíchy. „Ne, bohužel, tady moc lásky není, natož velké nebo i jiné.“

„To je ještě zajímavější.“

„Vlastně ani ne.“

„Ale nic mi do toho není.“

„Vůbec to nemělo takhle dopadnout.“ Jennifer se divila, že to vůbec vyslovila, a pak ji překvapilo ještě víc, když bez pobízení vyprávěla dál a slova jí proudila z úst jako voda z prasklého potrubí.

„Tohle měl být pro mě, mého snoubence a jeho dceru příjemný, dlouhý víkend, příležitost, že spolu užitečně strávíme čas, abychom se lépe poznali, chápete…, abychom upevnili vztahy a podobné hlouposti. Jenomže pak se Evan zdržel, smlouva, na které dělal, se začala hroutit –, takže tam musel zůstat a jeho žena, jeho už brzy bývalá žena, se rozhodla, že si bude hrát na supermanku a zachrání situaci i přesto, že měla strávit víkend na Manhattanu se svými dvěma ujetými kamarády, Zlou čarodějnicí ze Západu a psem Toto. A tak jsme všichni jeli sem,“ pokračovala, neschopná přestat, i kdyby jí Henry nacpal do pusy roubík. „A co se nestalo? Ta nerozlučná, otravná trojka si umínila, že přespí v hotelu, a všichni jsme skončili v jednom pokoji, na nic se neptejte,“ varovala ho, než se pustila do dalšího vyprávění, „a nato zavolal Evan, že prý se ještě opozdí, a Val se rozhodla vyrazit na túru a já se hrozně snažila, abych byla ne viditelná a držela se od nich co nejdál, protože jsem si myslela, že je to ten nejbezpečnější způsob jak se zachovat, ale pak se Brianne vypařila se svým klukem a pár strážců je přistihlo nahé v lese…“

Henry se pokoušel, a nepovedlo se mu to, potlačit úsměv. „Ano, mám dojem, že jsem o tom něco zaslechl. Nedošlo mi, že ta dvojice byli zrovna Brianne a Hayden.“

„Hayden není její kluk. Ve skutečnosti to byli Brianne a Tyler… Ale to není důležité. Podstatné je, že nás z hotelu vyhodili. A pak se zčistajasna objeví nějaký chlap, kterého Val zná ze střední a který je náhodou Haydenův otec, a ten vyrukuje s geniální myšlenkou, že všichni strávíme noc tady v téhle bohem zapomenuté divočině. A tak jsme se tady v tomhle pekelném kempu, kde zabíjíme komáry a mrzneme na kost. A já si začínám myslet, že David Gowan měl nakonec ten správný nápad. Nechápu, že jsem vám to všechno pověděla. Nejsem zvyklá se někomu svěřovat,“ dodala a vzápětí se rozplakala.

V příští vteřině se octla v Henryho pevném objetí a obličej zabořila do bavlny jeho naškrobené košile.

„Omlouvám se,“ hlesla a odtáhla se, i když ne docela z jeho dosahu. „Umokřila jsem vám tu krásnou košili.“ Třela teď už vlhkou látku, která se napínala pod vypracovanými svaly jeho hrudníku. Někdo to tady přehání s posilováním, pomyslela si. Jen aby se mu neutrhly knoflíčky.

„To nevadí,“ řekl Henry a hlas měl o něco zastřenější než předtím.

„Musíte mě považovat za blázna.“

„Jen trochu.“

„Já fakticky nechápu, jak jsem se do takové situace dostala.“

„Nezdá se, že byste ji měla moc pod kontrolou.“

„Jste moc hodný.“

Podíval se k zemi, a než promluvil, na pár vteřin se odmlčel. „Víte, že tady nemusíte být.“

„Bohužel ano, musím.“ Jennifer se protivilo zavzlykání, které zaslechla ve svém hlase, a vzápětí cítila, jak jí do očí znovu vhrkly slzy. „Všechny zdejší hotely jsou plné.“

„Něco bych měl,“ nabídl jí Henry. „Není to nic moc, ale výhoda je, že je to blízko. Dokonce mám pokoj pro hosty. Ve vší počestnosti, máte mé slovo strážce parku.“

„Ale to ne, kdepak, to by nešlo. Chci říct, že je to od vás velká laskavost. Vážím si té nabídky.

Doopravdy. Ale… já prostě… já prostě nemůžu.“ Jennifer ustoupila o další krok a spustila ruce bezvládně podél boků.

„Chápu.“ Henry rychle sáhl do kapsy nažehlených kalhot a vyndal bloček a propisku. „Poslyšte, dám vám své telefonní číslo,“ nabídl jí, napsal číslo a lístek odtrhl, „takže mi můžete brnknout, kdybyste si to rozmyslela. Máme speciální telefon, který funguje přes satelit, takže není žádný problém se mi dovolat, a můžete volat kdykoliv. Je jedno, jestli bude pozdě. Nebojte se, že mě probudíte. Rozumíte?

Když nebudete moct spát nebo si s někým budete chtít popovídat nebo… prostě cokoliv, zavolejte.

Platí?“

Jennifer si strčila útržek do zadní kapsy džínů. „Platí.“

„Opravdu je vám dobře?“

„Jsem v pohodě.“

„A budete i pak, až odejdu?“ Skoro to vypadalo, jako by ji žádal o povolení se vzdálit, když už bylo jasné, že s ním nepůjde.

„Nebojte se,“ ozval se čísi hlas a zpoza jedné mobilní toalety se vynořila štíhlá postava s hřívou oranžových vlasů do špiček a plížila se k nim. „Toto se o ni postará.“

Sakra, pomyslela si Jennifer, když James došel pod světlo z lampy visící nad nimi. „Jak dlouho se tam schováváte?“

„Já se neschovával. Jen jsem čekal na svou narážku.“ James napřáhl ruku k Henrymu. „Policista Krupke, předpokládám?“

Henry Jamesovu ruku nepřijal a na tváři se mu usadil zmatek. „Prosím?“

„Proboha. Neříkejte mi, že jste nikdy neviděl West Side Story. Prosím vás, neříkejte to.“

„A vy jste kdo?“ Netrpělivost s vetřelcem vytlačila z Henryho hlasu starost o Jennifer.

„James Milford, podle všeho také známý jako Toto. Nerozlučný homosexuální přítel Melissy Atkinsové alias Zlé čarodějnice ze Západu a Valerie Roweové, rovněž známé jako Evanova manželka.

Stávající manželka, jak jí přezdíváme.“ Významně po hlédl na Jennifer. „Ta výše zmíněná Otravná trojka. A vidím, že jste se už seznámil s Jennifer, v některých kruzích s oblibou zvanou…“

„Tak dost, myslím, že přezdívek bylo na jeden večer až dost,“ přerušila ho Melissa energicky, když pronikla do středu skupiny.

„Panebože,“ zasténala Jennifer. „To jste venku všichni?“

„Věřte nevěřte, viděli jsme vás odcházet a měli strach, když jste se nevracela, my hlupáci.“

„Poslyšte, omlouvám se, jestli jsem vás urazila tím, co jsem řekla,“ začala Jennifer.

„Jen aby bylo jasno, za to, co jste řekla, se teda neomlouváte?“ zeptal se James.

„Byla jsem rozrušená. Jistě to chápete.“

„Proč? To, že jsem gay, ještě neznamená, že jsem nějak extra citlivý.“

„On vlastně vůbec není citlivý,“ doplnila Melissa.

„Děkuju,“ řekl James.

„Ve skutečnosti je dost neomalený.“

„Jé, to říkáš jen tak.“

„To má být nějaká legrace?“ Henrymu zjevně docházela trpělivost. „Co to má hergot znamenat?“

„Nic se neděje,“ uklidňovala ho Jennifer. „Je to moje vina. Za sloužím si to.“

„Není to vaše vina,“ odporoval Henry.

„To teda je. Všechno je to její vina,“ trval na svém James. „Každopádně se musím jít vyčurat. Takže mě omluvte…“ Zmizel v nejbližší kabince.

„Tenhle večer se vybarvuje čím dál líp,“ prohodila Melissa.

„Asi půjdu spát,“ rozhodla se Jennifer.

„Myslím, že to je skvělý nápad.“ Melissa se otočila k Henrymu.

„Děkuju za vaši ochotu. Už to tady zvládneme sami.“

„Děkuju, Henry,“ řekla Jennifer dřív, než stačil protestovat.

„Zavoláte mi, když mě budete potřebovat?“

Jennifer si poplácala postranní kapsu džínů. „Mám vaše číslo,“ ujistila ho.

-

K A P I T O L A 17

„Nepovídej! Řekla, že jsi Zlá čarodějnice ze Západu?“ Val byla na vážkách, jestli má být za kamarádku uražená, nebo vyprsknout smíchy.

„Snažila se mi vysvětlit, že tím jen poukázala na mé zalíbení v černé, ale já jí odsekla, že jí na to neskočím.“

„Skutečně to vyjádřila takhle, že tím jen poukázala na tvé zalíbení v černé?“ zeptala se ohromeně Val. „Přesně těmihle výrazy?“

„Ne, ovšemže ne. To jsou má slova. Jen jsem ji parafrázovala. Ale mám pocit, že ti uniká pointa.“

„A o Jamesovi vážně řekla, že je Toto?“

„Myslela jsem, že mu oči vypadnou z důlků. Mělas ho vidět. Mělas ho slyšet. Já že jsem pes?

opakoval pořád. Považuje mě za toho strašného čokla? Kristepane, každý, kdo má jen ždibec rozumu, pochopí, že jsem Dorotka! Pak začal scvakávat podpatky a skandovat: Všude dobře, doma nejlíp.

Všude dobře, doma nejlíp. Za to vstupné to rozhodně stálo.“

Tentokrát se Val zasmála. „Jste vážně skvělí parťáci. Jsem vám oběma vděčná, hrozně moc.“

„Prosím tě, nemáš vůbec za co. Podle mě je to možná ten nejlepší výlet, jaký jsme kdy podnikli.“

Val se rozhlédla po klaustrofobických, těžkých plátěných stěnách stanu, který s Melissou sdílely, a představila si barokní interiér vyvedený ve Wedgewoodově modři v apartmá hotelu Plaza, které si nechali ujít. Království za péřovou matraci, pomyslela si, když se pokoušela uvelebit ve spacím pytli, který jim pro každého z nich v kempu poskytli, a divila se, jak si vůbec někdy moh la libovat v tom, že zaleze do tenké vrstvy flanelu a pod zády bude cítit nerovné obrysy země. „Myslíš, že tyhle věci někdy perou?“ uvažovala nahlas, když si přičichla k hnědé látce, zachytila prchavou připomínku Garyho vůně a zajímalo ji, jestli to cítí i Melissa.

„Mě se neptej,“ odpověděla Melissa. „To ty jsi v naší skupině kempařka. Myslela jsem, že budeš ve svém živlu.“

„Časy se zřejmě mění.“

„Ty se pořád mění. Každopádně to zas tak hrozné není.“

„To říkáš jen tak.“

„Jo, říkám. Ale člověk musí hrát s rozdanými kartami.“

„Co když si chci pár karet vyměnit?“

„Tak to budeš muset hrát s někým jiným. Na složité metafory jsem až moc utahaná. V každém případě,“ zívla Melissa a otočila se ve spacáku na bok, „teď zavřu oči a budu snít o tom, jaké příjemnosti nám chystá zítřek.“

„Proboha. Na to se bojím jen pomyslet.“

„Neboj se a spi.“

„Melisso?“

„Hm?“

„Kde se sežene černé pyžamo?“

Melissa odpověděla svým typickým uchechtnutím, což byl zvuk, který Val vždy považovala za akustický ekvivalent vývrtky, ale nepromluvila. Za pár vteřin její tiché pochrupování naplnilo stan.

„Dobrou noc,“ zašeptala Val, sledovala, jak se její slova rozplývají v chladném horském zvuku, a pak zavřela oči, ačkoliv pochybovala, že dneska v noci usne. Má hlavu plnou starostí. První je samozřejmě Brianne a ten pitomý kluk, pardon, muž, Tyler. Díkybohu, že je její dcera v bezpečí a Haydenův mobil ve spojení s okolním světem selhal. Pak je tu Jennifer se svým věčně pohrdavým výrazem na nafoukaném ksichtíku, nemluvě o těch pitomých nohách, které sahají až někam donekonečna. Ženy jako Jennifer na ni pokaždé působí tak, že si připadá neohrabaná a méně cenná, a oživují bolestné vzpomínky na pocity trapnosti, které ji provázely po celé roky na střední škole. A když už mluví o střední, kdo by dokázal zapomenout na Garyho a jejich nečekaně úžasné hrátky v posteli, lépe řečeno ve spacáku? Ze rtů jí uniklo bezděčné zasténání, když si představila, jak se oba převalují v těsném interiéru stanu. Kousla se do spodního rtu, aby znovu nezasténala, jak ho stále cítila v sobě. Panebože, co ji to napadlo? To už přišla dočista o rozum? Proč zrovna teď? Zrovna tady?

Zrovna za těchhle okolností?

Bezprostředně po Evanově odchodu ji sváděli i jiní muži a jí nedělalo potíže všechny odmítat.

Popravdě řečeno ji to ani trochu nelákalo, až tak dalece ji zdrtilo Evanovo rozhodnutí ji opustit. Tak proč podlehla až teď, houby podlehla, ona to iniciovala –, kdy Evan začal trousit nepříliš skryté narážky, že se chce vrátit?

Přeje si to vůbec? uvažovala a ta překvapivá myšlenka způsobila, že otevřela oči dokořán. Skutečně je lepší prožít celý život ve lži a pochybnostech o sobě samé nebo v osamělosti a sebelítosti? A jsou to vůbec její jediné možnosti?

A když už je řeč o zbloudilých manželech, kde je vlastně David Gowan, a zjistí se vůbec, co se s ním stalo?

Takže je tady určitě hodně věcí k přemýšlení, uzavřela Val, převrátila se na záda a podlehla jistotě, že tohle bude opravdu velice dlouhá noc.

V příštím okamžiku už tvrdě spala.

„Nekecej,“ pronesla Brianne a měla co dělat, aby se nezasmála teatrálně dotčenému výrazu, který zkřivil Jamesovy už tak přehnaně utrápené rysy. „Řekla, že jsi Toto?“

„Ten pes,“ rozčiloval se a přetáhl si šedivou mikinu přes oranžové vlasy. „Ten mizernej čokl.“

„Copak nechápe, že jsi Dorotka jak vyšitá?“ zeptala se Brianne.

„Přesně tak. Bůh ti žehnej, mé dítě. Aspoň někdo mi rozumí.“

„Panebože, už s tím prudíš,“ řekla Brianne, jako už mnohokrát předtím. Nahnula se k němu a objala ho.

„Nápodobně.“ James zvedl spacák nad hlavu. „Koukni se na ten pitomej nesmysl. Jak se s tím vlastně zachází?“

„Člověk má do toho zalézt.“

„No to snad ne. Bůhví kolik lidí už v něm bylo.“

„Zvláštní, některý lidi říkají to samý o tobě.“

James vyjekl a v hraném pobouření zamával prsty ve vzduchu. „Ty sprosťando! Budu na tebe žalovat mamince.“

Brianne se nad vlastní rozpustilostí uchichtla. Navzdory svému roztrpčení a hlasitě proklamovanému znechucení z toho, jak se tenhle prodloužený víkend vyvíjí, se kupodivu začínala bavit. Možná i proto, že věděla, že se pomalu chýlí ke konci. Podívala se na hodinky. Skoro deset. Ještě další dvě hodiny. A pak nastane Velký útěk, pomyslela si dramaticky. „Musím si odskočit,“ oznámila, když usoudila, že je čas na další výpravu na záchod.

„Už zase?“

„Mám malej močák.“

„Odkdy?“

„Odmalička. Copak ti máma nevyprávěla, jak jsem chodila jako malá každejch deset minut na záchod, a když jsem byla líná, pustila jsem to do kalhot?“

„Rozkošné.“

Brianne bez rozpaků pokračovala dál. „Prý jsem se počurávala až do svých sedmi let. Máma se rozhodla, že nemá cenu nás dvě nervovat tím, že z toho bude dělat vědu, prý věřila, že než se vdám, naučím se chodit na nočník, takže mě posílala do školy s taškou plnou náhradního oblečení.“

„Tak tolerantní a vstřícná. Není divu, že ji nesnášíš.“

„Kdo tvrdí, že ji nesnáším?“

„A neříkáš to?“

„Jasně že ne. Je to moje máma. Mám ji ráda.“

„Tak proč jsi na ni tak ošklivá?“

„Nejsem na ni ošklivá.“

„To teda jsi,“ oponoval James.

„To teda nejsem,“ trvala na svém Brianne.

Oba se rozesmáli.

„Zase prudíš.“

„Nápodobně.“

„Musím na malou,“ prohlásila Brianne znovu.

„Půjdu s tebou.“

„Cože? Proč?“

„Proč?“ opáčil James.

„Už jsi se mnou šel prve,“ připomněla mu.

„Třeba nejsi jediná, kdo má malý močák.“

„Znamená to, že mě budeš pokaždý doprovázet na hajzlík?“

„Možná.“

„To je trapný. Copak mi nevěříš?“

„Samozřejmě že ti věřím.“ Znělo to, jako by se divil, že mu vůbec takovou otázku položila. Dokonce se mu to povedlo zakamuflovat tak, že jeho podezíravost působila roztomile, pomyslela si Brianne.

„Jenže venku je taky tma, číhají tam divoká zvířata a mám dojem, že ti doprovod přijde vhod.“

„Tak to se pleteš.“

„Můžu tě ochránit před něčím… neblahým.“

„Neblahým?“

„Nepříznivým. Nepřátelským. Nepříjemným. Nešťastným.“

„Neuvěřitelný,“ zavrtěla Brianne hlavou.

„Umím kung fu.“

„Vážně?“

„Ano. Musel jsem se to naučit do muzikálu, který jsem před lety dělal. Kopy a skopičiny. Bohužel se to zrušilo už při předpremiéře. Smůla. Byl jsem v tom vážně moc dobrý.“

„Hodláš kopnout medvěda do hlavy?“ zeptala se Brianne.

„Udělám cokoliv, abych tě ochránil.“

„Co když ochranu nepotřebuju?“

„Každý ji potřebuje.“

„Ne,“ odporovala Brianne. „Hlavně se všichni potřebujou vyspat. Tak a teď zalez do spacáku. Hned jsem zpátky.“

„Co tě vede k tomu, že nechceš, abych tě doprovodil?“

„Co jako?“

„Nevím. To mi pověz ty.“

„Myslíš si, že se chci zdejchnout na rande s mým klukem?“ zeptala se Brianne. Rozhovor ji čím dál víc nudil a začínala mít nepříjemný pocit, že se tenhle večer možná nebude vyvíjet přesně podle plánu.

„A chceš?“

„Jak bych mohla? Tyler ani neví, kde jsem.“

„Tvoje máma ho odhadla dobře, abys věděla,“ řekl James.

„Co to meleš? Podle čeho, když ho ani nezná? Ani ty ne.“

„Jen vím, že je na tebe moc starý.“

„Možná jsem dospělejší, než si myslíš.“

„Do sedmi let ses počurávala,“ připomněl jí.

„To jsem ti řekla mezi čtyřma očima,“ naježila se Brianne. „A teď to proti mně zneužíváš?“

„Promiň. Jen jsem snažil být za chytrého.“

„Ale chytrej nejsi. Ani trochu. Možná má Jennifer pravdu. Možná jsi jenom… Toto.“ Brianne rozzlobeně vylezla ze spacáku, který měla shrnutý kolem pasu, pak odhrnula přední dílec stanu a zhluboka vdechla noční vzduch. „Kdy se z tebe stal takovej… takovej… vopruz?“ vmetla mu nadávku a vylezla ven.

Vzápětí už energicky kráčela na protější konec tábora k mobilním budkám.

Nemusela se ani otáčet, aby zjistila, že jí je James v patách.

Jennifer slyšela, jak se Brianne s Jamesem vedle ve stanu hádají, a uvažovala, jestli se nemá do toho vložit. Myslím, že už jsi toho namluvila až dost, napovídal jí slabý hlásek, který jí radil, ať zůstane, kde je. Rozčilená slova nabývala na hlasitosti a pak náhle umlkla. Příští vteřiny ticha vzápětí vystřídala dvojice kroků dupajících kolem jejího stanu a mířících na druhý konec kempu. Zachumlala se do spacího pytle a zachvěla se, přestože si ještě oblékla svetr navíc. Přemýšlela, co dělá Evan, jestli jeho jednání už skončilo, jestli právě v tomto okamžiku leží v jejich posteli a stýská se mu po ní stejně, jako se stýská i jí.

Nebo se mu možná stýská po Val, uvažovala, ale na to, aby tuhle nepříjemnou myšlenku zahnala, byla až příliš unavená.

Popravdě řečeno, zjištění, že ke své ženě stále něco cítí, zas tak velký šok není. Vždyť to v podstatě přiznal. Samozřejmě že k ní pořád něco cítím, řekl jí onehdy v noci poté, kdy pod vlivem přílišného množství alkoholu byla natolik troufalá a zároveň hloupá, že se na to zeptala. Byli jsme spolu dlouho.

Nebyl jsem vždycky ten nejlepší manžel, dodal téměř melancholicky.

Byl jsi mizerný manžel, pomyslela si teď Jennifer, ačkoliv tehdy pohotově svedla veškerou vinu na Valerii.

Z toho nevzejde nic dobrého, slyšela, jak jí otec říká.

Jdi pryč, tati, bránila se. Tenhle stan pro nás všechny nestačí.

Jenomže to už se před ní zjevil v pomačkaném oblečení flekatém od jídla, s prořídlými vlasy, které volaly po umytí, a viditelnými strupy, které se tvořily na příliš růžové kůži jeho lebky, a vyčítavě na ni civěl. Zajímalo by ji, zda se Cameron obtěžovala zajít k němu na kontrolu, a pokud ano, jestli se zdržela déle než pár minut. Přesvědčila se její sestra, že má co jíst? Vzala ho na projížďku novým autem? Nebo s ním jen seděla a stěžovala si na sobectví jeho mladší dcery.

Sakra, zlobila se Jennifer, když slyšela, jak se Brianne s Jamesem vracejí do stanu, a ji napadlo, že by tam patrně měla jít a znovu se Jamesovi omluvit. Koneckonců on za nic nemůže. Jenže o tomhle víkendu vlastně vůbec nic není tak, jak mělo být.

Je možné, že Val si v podobných věcech vyloženě libuje? Nebo do toho šla jen proto, že si v nich libuje Evan. A dělala by úplně to samé, kdyby tady Evan byl?

Až na to, že tu není, připomněla si Jennifer, aby se vyhnula nebezpečí dalšího sebezpytování. Kdyby tu byl Evan, bylo by všechno docela jinak. Nic takového by se nedělo.

Do háje, rozčílila se znovu a měla pocit, jako by ji stěny stanu svíraly a otcův nesouhlasný pohled jí spočinul na tváři jako dusící polštář. Z toho nevzejde nic dobrého.

Brianne, povzbuzená Jamesovým pravidelným oddechováním, se asi za hodinu vysoukala ze spacáku a proplížila se předním dílcem stanu ven.

„Ahoj,“ uvítal ji hlas Jennifer, jakmile se octla na vzduchu.

„Kristepane!“ vykřikla Brianne, klesla na kolena a srdce se jí rozbušilo tak divoce, že jí málem vylítlo z hrudi. Co tu v tuhle dobu Jennifer proboha dělá? Co si teď počnu?

„Promiň. Polekala jsem tě?“

„Co asi myslíš?“ zeptala se a přitom jí v hlavě rotovalo: Do hajzlu, do hajzlu, do hajzlu, do hajzlu! „Co tady děláš?“

„Nemůžu spát. Ten stan působí hrozně klaustrofobicky, nezdá se ti?“

Brianne pokrčila rameny. Těsné prostory jí nikdy nevadily.

„Nesnáším místa, kde se nemůžu postavit,“ pokračovala Jennifer. „Docela to zvládám tam, kde se nemusím krčit. Třeba ve výtahu. Výtahy mi nevadí. Dokonce jsem v jednom uvízla. V New Yorku.

Mezi třicátým druhým a třicátým třetím podlažím v Avenue of the Americas, kde je agentura William Morris Endeavor. Znáš tu budovu?“ zeptala se, a než Brianne stačila odpovědět, že ten barák nejen nezná, ale že se o něj a o její historku ani za mák nezajímá, Jennifer vedla dál svou. „Takže jsem tam měla jednání. Bylo to těsně po fúzi a uvažovali, že rozjedou kampaň… no nic, na tom nezáleží.“

To si piš, že ne, pomyslela si Brianne.

„No, a v tom výtahu jsem byla ještě asi s šesti lidmi a všechno probíhalo v pohodě. Tři lidi vystoupili.

Pár dalších přistoupilo. Najednou sebou ten zatracený krám trhnul a zastavil se. A bylo to… uvízli jsme. My čtyři. V tom starém výtahu. Už jsme tam byli skoro hodinu. Jeden chlápek začal jančit.

Prostě se potil, vykřikoval a vyváděl: Pusťte mě ven! Pusťte mě ven! Podařilo se nám ho uklidnit, ale bylo tam strašné vedro, protože bylo léto a nefungovala ani klimatizace. Ostatní už taky začínali být trochu nervózní. A já byla v pohodě. V absolutní pohodě.“

„Úžasný,“ pronesla Brianne s kamennou tváří.

Jennifer souhlasně přikývla. „Nicméně jak se octnu někde, kde se nemůžu postavit, třeba v jeskyni nebo tak, nebo v tomhle stupidním stanu, tak…,“ poplácala plátno a hlas jí zeslábl. „Neuvědomila jsem si, že stany jsou až tak stísněné. Co ty?“

„Je to stan,“ pronesla Brianne nevzrušeně, jako by takové vysvětlení stačilo.

„Jednou jsem viděla takový film. Byl o nějaké dívce, kterou uvěznili v podzemní kobce, a když chtěla utéct, musela se plazit dlouhým tunelem. A každou chvilku se dostala do těsného prostoru, kde se sotva posadila, víc nic, nemohla se ani postavit, jen musela lézt pořád dál, a já z toho šílela. Musela jsem odejít z kina. Klidně mě zastřelte, říkala jsem si.“

Mileráda, pomyslela si Brianne a koukla se na hodinky. Za dvacet minut bude půlnoc.

„Nebo jako v dobách Římské říše…“

„To stačí!“ přerušila ji Brianne. „Je to jasný. Nesnášíš místa, kde se nemůžeš postavit.“

„Když byla moje matka nemocná,“ pokračovala Jennifer, která buď Briannin nezájem nevnímala, nebo ignorovala, „musela jít na magnetickou rezonanci. Víš, co to je?“

Brianne přikývla. Viděla už tolik repríz seriálů Pohotovost a Doktor House, že by klidně ten pitomý přístroj mohla obsluhovat sama.

„No a matka na ni musela jít. Víš, dají tě do takového tunelu…“

„Vím.“

„A tak tam ležela, na tom uzoučkém lehátku, a ta hrozná věc se ji chystala spolknout a mě napadlo…“

„… klidně mě zastřelte,“ vpadla Brianne.

„Napadlo mě, že musí být hrozně vyděšená.“ Z očí jí náhle vytryskly slzy a koulely se po tvářích.

„Když tam byla uvízlá jako v pasti a tak bezmocná, protože věděla, že umře a že proti tomu nemůže vůbec nic udělat.“

Ještě pár dalších vteřin Brianne seděla naprosto bez hnutí a dumala, co má teď probůh udělat. Do setkání s Tylerem u vchodu do kempu jí zbývá necelých dvacet minut a ona tady musí trčet s tímhle slzavým údolím. „No, sice jsme si hezky popovídaly,“ začala a sáhla za sebe, aby odhrnula cíp stanu, „ale teď už radši půjdu spát.“

„Promiň. Nešla jsi náhodou na záchod?“

„Už se mi nechce.“ Brianne byla už skoro uvnitř stanu. „Venku se dělá docela chladno. Zkus se aspoň trochu vyspat.“

„To asi nepůjde.“

„Měla bys to zkusit. Možná když zavřeš oči, tak na ty své fobie zapomeneš.“

Jennifer se nehýbala. „Někde jsem četla, že všechny fobie znamenají ve skutečnosti strach ze smrti.“

„To má logiku.“ Brianne zalezla do stanu, pak do spacáku a zůstala ležet ve tmě s očima dokořán.

Klidně mě zastřelte, pomyslela si.

-

K A P I T O L A 18

Dívka se posadila na příliš měkké posteli a podívala se k oknu. Tak kde teda je? uvažovala, podívala se na hodiny na nočním stolku vedle postele a zjistila, že jsou skoro dvě ráno. Začínala mít obavy.

Touhle dobou už měl být zpátky. Jak dlouho trvá zbavit se mrtvoly?

Hlavou se jí honily noční události: jeho pozdní příchod, výraz úlevy na tváři, když viděl, že se na něj nezlobí, vyrušili mě, znělo vysvětlení, které jí nabídl; cizí oblečení, které měl na sobě, a jak si ho nesvlékl, ani když jí stáhl džíny a pronikl do ní, nejdřív na vrstvě studeného, vlhkého listí a potom znovu tady ve srubu Lauferových v příliš měkké posteli jejich náhodných hostitelů. Něžně obkreslila krvavý otisk jeho levé ruky na svém prsu a při vzpomínce na chuť čerstvé krve na jeho rtech se usmála.

Čí krve? přemýšlela. Ale nezeptala se.

Znovu zabíjel, to bezpečně věděla a pocítila osten žárlivosti, že u toho nebyla s ním, příval hněvu, že na ni nepočkal, ale také byla natolik chytrá, aby mu to nevyčítala nebo se ho nevyptávala. Vyptávání nesnášel.

Nic se neděje bezdůvodně. Všechno jí poví, až bude vhodná doba. Potom, odpověděl na její tázavý pohled. Už to samotné slovo, naplněné příslibem a spojenectvím, ji o to víc vzrušovalo. A pak, když si ji vzal potřetí, tentokrát zezadu, a když na ní rajtoval, jako by byla vzpínající se mustang –, jí oznámil, že musí zase odejít.

Půjdu s tebou, vyhrkla.

Ne, zůstaň tady, nařídil jí. Musím ještě něco odklidit. Nemáš to ráda. Brzy se vrátím.

Tak kde je? Co ho zdrželo? Stalo se mu něco?

Vylezla z postele a zahnala tu nepříjemnou myšlenku z hlavy. Tak děsivou možností se prostě nebude zabývat. Kdyby se mu něco přihodilo, kdyby ho chytila policie nebo kdyby se nedej bože nějak zranil, vůbec neví, co by dělala. Tolik ho miluje, že by bez něj prostě nedokázala žít. „Bez tebe bych nebyla,“

řekla nahlas. Catherine… Veronika… Nikki, ty všechny by přestaly existovat.

Cítí to samé, pokud jde o ni?

Není si tím jistá.

A právě v tom okamžiku se jí zmocnila další nepříjemná myšlenka, že by mohl být s jinou.

Z pouhé představy, že je s nějakou dívkou, se jí dělalo špatně od žaludku, a musela rozsvítit lampičku, aby ten obraz smazala. Sledovala, jak se ložnice pomalu zaostřuje. „Br,“ utrousila, když přelétla pohledem po zažloutlé krajkové dečce na prádelníku z tmavého dubového dřeva a pak po stejných krajkových záclonách pověšených na velkém obdélníkovém okně. Veteš starých lidí. Naopak jí udělal radost percodan, který objevila v jejich lékárničce, a hned si strčila další tabletu do pusy ve snaze uklidnit vzrůstající nervozitu.

Na dečce se vyjímal ozdobný stříbrný rámeček s fotografií lidí, které pomáhala zavraždit. Když zvedla jejich snímek blíž k očím, Lauferovi se na ni mile usmívali. To ještě netušili, jaký osud je z jejích rukou čeká. Jak to, že všichni staří lidé vypadají stejně? napadlo ji bezděky, aniž cítila lítost nebo výčitky svědomí. Zaměnitelné obličeje. Zaměnitelné životy.

Zaměnitelná úmrtí, doplnila a pousmála se, jak je vtipná.

Vzpomněla si na další pár, který odpravili. Ani na jedné z jejich obětí nebylo zhola nic neobvyklého kromě výjimečně brutálního způsobu jejich smrti.

Přesto i za těchto dramatických okolností si byli pozoruhodně podobní v tom, že všichni umírali se stejně vyděšeným výrazem v bledých vodových očích, jako kdyby nemohli uvěřit, že tohle má být jejich osud, když se jim podařilo tak dlouho přežívat, jako kdyby ten prostý fakt, že žijí takový dlouhý, nudný a naprosto bezvýznamný život, je opravňoval k tomu, aby vklouzli do náruče smrti klidně a bezbolestně.

„Překvápko!“ vykřikla dívka rozjařeně a strčila si do pusy další pilulku percodanu, jako by to byl bonbon, a upustila fotografii na zem. Začala otvírat zásuvky prádelníku a bezmyšlenkovitě se přehrabovala v jejich obsahu. V horním šuplíku byla spousta ošklivých štrasových broží a nevkusných korálových náhrdelníků, v prostřední kupa jemného spodního prádla a nočních košil. „Podle mýho už žádnou tuhle věc potřebovat nebudeš,“ prohodila, když zvedla světle růžovou hedvábnou košilku, která vypadla ze zásuvky a zachytila se jí na palci u nohy. Přidržela si ji na nahých prsou. Šla do šatny a prohlížela si svůj odraz ve velkém zrcadle, které bylo na vnitřní straně dveří. „No ne, babi, ty máš teda velký kozy!“ Vyhodila spodní košilku do vzduchu a pozorovala, jak se zlehka snáší k zemi jako padák. „Copak tu máš dalšího?“ Prohrábla kousky oblečení, které úhledně visely na řadě tmavozelených umělohmotných ramínek. V rychlém sledu si vyzkoušela úzké šaty bez ramínek v barvě lila, kašmírový svetr v pařížské modři a bílé tříčtvrteční kalhoty. Všechny jí byly o několik čísel větší a všechny nechala ležet na podlaze. „Nejseš jedinej, kdo se za někoho převlíká,“ prohodila, když pomyslela na Kennyho, a zajímalo by ji, co právě v tomhle okamžiku dělá. Znovu se modlila, aby byl v pořádku, a doufala, že má opravdu pádný důvod pro to, že ji vyloučil ze svého posledního zabíjení.

„Prosím, ať není s jinou,“ zašeptala a ve svém hlase slyšela strach, který se odrážel od stěn. Co když je právě tam? V tom horském hotelu, kde si dopřáli několik slavnostních večeří, a testuje si její náhradnici?

Při pomyšlení na to se chytila za břicho a přemáhala nutkání na zvracení. Ještě nikdy v ní nikdo nevyvolal pocit, že je tak žádoucí, tak potřebná a tak milovaná. Určitě by ji nikdy nezradil. A přesto byly chvíle, kdy ho přistihla, jak kouká po jiných holkách, což v ní vzbuzovalo dojem, že je naprosto neschopná. Občas pochybovala, že dokáže udržet jeho zájem, a někdy se bála, že ji opustí kvůli nějaké hezčí, chytřejší a dobrodružnější holce.

Na druhé straně, copak nedělá všechno, co po ní žádá, a ještě mnohem víc? Nevykonala každý přidělený úkol k jeho spokojenosti, dokonce i odklízení, kterého se štítí? Neprojevila aktivitu v tom, že nejen objevila jejich poslední oběť, ale že ji odvedla rovnou na jatka?

„Ahoj,“ slyšela se říkat a při té vzpomínce si povzdychla. Viděla se, jak k němu přichází. Seděl sám na druhém konci hotelového velikého bazénu, jehož modrá chlórová voda se leskla v měsíčním světle. „Nemůžeš spát?“

„Noc blbec.“

„Pro mě taky. Nevadí, když si přisednu?“

Jeho výraz napovídal, že ho to zarazilo. „Je tu spousta prázdných lehátek.“

„Prve jsem tě viděla. V jídelně. David, že? Slyšela jsem, že ti tak říkala manželka.“

„Kromě dalších vybraných nadávek.“

„Ano. Působila dost naštvaně.“

„To mě mrzí.“

„Nemusíš se omlouvat.“

„A ty jsi…?“

„Nicole. Ale můžeš mi říkat Nikki.“

„Pěkné jméno.“

„Děkuju. Mně se zase odjakživa líbí David.“

Pokrčil pochybovačně rameny, ale jí připadalo, že mu to lichotí. Chlapi se většinou pro pár milých slůvek můžou pře trhnout, vzpomněla si na své úvahy. „Úplně obyčejné jméno,“ utrousil.

„Možná. Ale je působivé. A podle mě moc hezké. A sluší ti,“ dodala ještě, když zopakovala hlášku, kterou si pamatovala z jednoho filmu na televizním kanálu Lifetime.

David se zasmál a ona si na okamžik myslela, že zašla příliš daleko, že by ho její troufalost mohla zastrašit. Vždyť tady tráví líbánky. Chvilku se sice ošíval, ale potom se znovu usadil v židli a nevypadalo to, že by někam odcházel. „Nezeptáš se mě, kvůli čemu jsme se pohádali?“

„To nemusím.“

Povytáhl obočí.

„Skoro všechno jsem slyšela.“

Zasmál se a ona se rozhlédla ze strachu, že ten zvuk mohl na sebe upozornit. Ale nikdo je nepozoroval, ani nebyl nablízku.

„Navíc si myslím, žes měl pravdu.“

„To mě těší.“ A pak dodal: „Není na tebe trochu pozdě, že takhle ponocuješ?“

„Kolik myslíš, že mi je?“ opáčila.

„Nevím. Šestnáct sedmnáct.“

„Je mi dvacet.“

„To není možné.“

„Tak jo. Dostals mě. Devatenáct a půl.“

„Vypadáš mladší.“

„Chceš vidět můj průkaz?“

Jeho úsměv zabarvený náznakem úlevy. „Myslím, že to není potřeba.“

„Podle mě by sis na ty ryby měl zajet,“ nabádala ho, „když po tom toužíš.“

„Na tom, co já chci, zřejmě moc nezáleží.“

„Ale mělo by.“

„Vždyť o nic nejde. Prostě jsem si to naplánoval už před mnoha týdny a taky jsem jí o tom řekl.

Doopravdy.“

„A já v tom nevidím žádný problém. Ty chceš jet na ryby, ona chce být se svou rodinou. Proč oba nemůžete mít to, co chcete?“

„To je i můj názor.“

„Možná ho taky změní.“

„Až naprší a uschne.“ Vydal ze sebe zvuk, něco mezi zasmáním a odfrknutím, a ona si přitom představovala zvuk, který vydá, až mu vrazí nůž mezi žebra. „Neměl jsem jí nadávat, že je kráva,“

vyčítal si.

„A ona ti neměla říkat, že jseš idiot,“ připomněla mu a pomysl ným nožem surově zakroutila.

„Možná přesně to jsem.“ Tón v Davidově hlase ji žádal, aby to popřela.

Vyhověla mu. „Nejseš žádnej idiot.“

„Zas tak dobře mě neznáš.“

„Vůbec tě neznám. Ale mám dobrý instinkt.“

„A tvůj instinkt ti napovídá… co ti vlastně napovídá?“

„Že jseš docela sympaťák. Že si nezasloužíš, aby na tebe na veřejnosti někdo křičel a ztrapňoval tě.“

David při té vzpomínce ztuhl. „Víš, co mi právě teď napovídá můj instinkt?“

Zadržela dech a vzhlédla k němu strategicky sklopenýma očima.

„Že bych odsud měl vypadnout, než provedu něco opravdu idiotského.“

„Například co?“ zeptala se provokativně.

Odmlčel se, když se svým svědomím zjevně řešil, co má udělat. Pak se k ní naklonil a políbil ji.

„Sakra,“ vydechl hned nato. „Jsem vážně idiot. Vždyť jsem na svatební cestě, proboha.“ Prudce vstal.

„Promiň. Už se musím vrátit nahoru.“

„Samozřejmě. Je to moje vina.“

„Ne, jistěže to není tvoje vina. Jenom jsi byla hodná.“

„To nejsem,“ vyhrkla. „Myslím hodná.“

Usmál se a otočil se k odchodu.

„Můžu tě poprosit o laskavost?“ zeptala se.

Znovu se k ní obrátil.

„Kašli na to. Chci toho moc.“

„O co jde?“

Chvilka zaváhání. Hned nato: „Já totiž nespím tady v hotelu. Přišla jsem jen na večeři. Bydlím u známého ve srubu. Je to odsud kousek po silnici. A napadlo mě… jestli by ti nevadilo, kdybys mě tam doprovodil. Je hrozná tma a tak. Slibuju, že to bude jen chvilka. Už jsi mi dal pusu na dobrou noc,“

dodala mírně ve snaze využít jeho pocitu viny.

Teď pro změnu zaváhal on. „Jasně. No co, pár minut mě nezabije. Je to to nejmenší, co pro tebe můžu udělat.“

A taky poslední, pomyslela si, když si představila, jak spolu kráčejí podél potoka, který protéká za horským hotelem, a pak po klikaté prašné cestě. „Už tam skoro budeme,“ prohodila několikrát. A potom, když uběhlo dalších deset minut: „Promiň, nedošlo mi, že je to tak daleko.“ A když se srub konečně objevil na dohled: „Kdybys ještě počkal, až se dostanu v bezpečí dovnitř…“ A nakonec: „Mohl bys jít na chvilku dál? Jenom než rozsvítím.“

Nůž do zad se mu zabodl téměř v okamžiku, jakmile překročil práh domu. Zachrčel, zapotácel se, a jak se otočil, vzduch mu unikal z plic a počáteční zmatek v jeho obličeji vystřídalo poznání toho, co se děje, a následně vztek. Vrhnul se na ni a ruce natahoval po jejím krku, přestože se mu podlamovaly nohy.

„Hbitě, Jacku, povyskoč,“ posmívala se dětskou říkankou, když uhnula z jeho dosahu, a sledovala, jak se jeho nehty bezmocně zarývají do vzduchu.

A pak se na něj s noži a mačetou vrhli oba, s radostným zaujetím odsekávali svaly od kostí a kůži od chrupavky, až měli oblečení propocené námahou, a David, prakticky k nepoznání, zůstal nehybně ležet zalitý krví. „Doufám, že sis ty svý pitomý líbánky užil stejně jako my,“ smála se, když souložili vedle jeho rozsekaného a znetvořeného těla. Když pak najednou dostali hlad, udělali si sendviče a pozdní večeři spláchli další lahví drahého Bordeaux z kolekce Lauferových a přitom debatovali, v čem jsou výhody a nevýhody mladší nebo starší kořisti.

Shodli se na tom, že jak mladí, tak staří představují risk i zisk zároveň. Mladí jsou silnější a reagují rychleji, a tím pádem znamenají větší výzvu. A přesto zabíjení starých lidí prostě přináší větší zábavu a hlubší uspokojení, uvažovala.

Nicméně jak se to říká v tom slavném přísloví? Změna je život.

„A smrt,“ dodala teď a usmála se při vzpomínce, jak se druhý den ráno vypravila do horského hotelu, kde se to hemžilo zprávami o Davidově zmizení. Později, když se vrátila do srubu, zjistila, že podlaha je umytá a Davidovo tělo pryč, přestože si všimla, že na podlaze stále ještě ulpívají drobné kousky jeho masa jako nepoddajné částice prachu.

Strhla z jednoho ramínka květované bavlněné šaty a přetáhla si je přes hlavu, z prádelníku vyndala velkou štrasovou brož v podobě mašličky, a než odešla z ložnice, připnula si ji na bohatě nařasený výstřih mezi prsa. „Kuk, vidím tě!“ zavolala, když si všimla krvavého stříkance na protější stěně obýváku.

„Nudím se,“ prohlásila po chvilce a náhle zaregistrovala pach zatuchlé krve vycházející z dosud vlhké a patrně neodstranitelné skvrny na béžovém koberci.

Problém se zabíjením spočívá v tom, že je návykové. Jako droga, napadlo ji, když šátrala mezi poduškami pohovky po sáčku plném čerstvě ubalených jointů, které tam nechala předtím povalovat.

„Tady jsi, ty ďáblíku,“ zajásala a zuby vytáhla ten nejtlustší, pak šla do kuchyně a připálila si předním hořákem sporáku. Zhluboka vdechla, většinu kouře spolkla, aby vzápětí to málo, co zbylo, ve sledu dokonale kulatých kroužků vyfoukla. Tomuhle triku ji naučil dědeček, i když s obyčejnou cigaretou, zhruba v době, kdy ji přestal houpat na kolenou a začal jí strkat ruce do kalhotek.

Nebo to možná vůbec nedělal, pomyslela si. Možná její babička měla pravdu a ona byla jen malá hloupá holka, která si to celé vymyslela. S tím děckem není něco v pořádku, zaslechla, jak babička jednou večer šeptala její matce. Myslím, že potřebuje odbornou pomoc.

„To je lež jako věž,“ prozpěvovala si teď nahlas a obláčky kouře jí stoupaly kolem hlavy jako miniaturní svatozáře. „Teda fakticky!“ zakřičela vzápětí a zatočila se zoufale dokola. „Jak je možný, že někdo nemá televizi?“ Měli si přivézt tu, co ukradli v Berkshires, místo aby ji dali do zastavárny.

Jenže kdo mohl tušit, že tady v okolí natrefí zrovna na barák, kde není televize? „Kterej debil nemá do prdele bednu?“

Máme rádio, vzpomněla si, že řekl Stuart Laufer.

„No jasně. Hurááá!“ Vztekle šlukovala joint, do půlky ho vykouřila, pak jeho žhavý konec zamáčkla na kuchyňském pultu a sledovala, jak se v laminátu tvoří malý hnědý kroužek, zatímco jí zátylek obestřelo jako teplá šála příjemné hučení. Její matku by patrně kleplo, kdyby ji teď viděla, pomyslela si s úsměvem, a nepřítomně uvažovala, co matka právě v tomhle okamžiku dělá, jestli vůbec ví, že je pryč, jestli ta ženská má tušení, kde je nebo co v posledních týdnech provádí?

Pokud to netuší, dost brzo se o tom dozví.

„Už se zase nudím,“ prozpěvovala do zdi a současně se rozmýšlela, zda si má znovu zapálit joint a celý ho vykouřit. Kenny se na ni bude zlobit, že s tím na něj nepočkala, až se vrátí. Řekne, že je sobecká. No a co má být? Vždyť on je taky sobec, když přišel pozdě, pak zase odešel sám a zabíjel bez ní. Nemluvě o tom, že ho přistihla, jak onehdy večer v hotelu hladově očumuje zadek servírky, když se domníval, že se Nikki nedívá. Dokonce naznačil, že by si to někdy mohli vyzkoušet ve třech, připomněla si. Doteď si tu myšlenku vůbec nepřipouštěla.

Co to znamená? Že ji už nemiluje?

Znovu pocítila, jak jí v krevním oběhu kolují drobné bublinky strachu. S takovými úvahami musí přestat. Samozřejmě že ji Kenny miluje. Její paranoiu určitě způsobila marihuana. A taky percodan.

Zamlžují jí mozek a plní hlavu bláznivými nápady. Musí najít něco jiného, čím by zaměstnala mysl, umínila si a vtom si vzpomněla na Stuartův počítač. Možná v něm objeví něco ke koukání.

„Tak se mrknem, copak tu máme,“ prohodila, když vzala note book z kuchyňské linky a odnesla si ho na pohovku. Sedla si do tureckého sedu s notebookem v klíně, zapnula ho a čekala, až se přístroj spustí a monitor zabarví několika pěknými odstíny modré. Rychle stiskla příslušné klávesy. „Tak se juknem, copak máte v mailu,“ prohodila v naději, že nebude muset použít heslo. „Hodná holka, Ellen,“ libovala si, když děsivě rozjuchaný hlas radostně oznámil: Máte mail! „Takže žádný debilní heslo nemáš. Stejně by sis ho asi nepamatovala.“ Všimla si, že Ellen má ve schránce tři zprávy, a zahihňala se. „Moc populární nejsi, viď? A jedna z nich je od Saks. Tenhle víkend maj slevy, což zřejmě prošvihneš. Taková smůla. Letní zboží má na vybraný položky slevu třicet procent a na ostatní padesát. No nekup to. Zvlášť když jsem si všimla, že máš docela prořídlej šatník.“ Podívala se na květované šaty, které měla na sobě. „Podle mě by se ti pár novejch kousků šiklo.“ Smazala zprávu a otevřela další. Hučení v zátylku jí stoupalo do hlavy.

Ahoj, Ellen, četla slova, která plula monitorem na vlně percodanu. Jen jsem ti chtěla napsat, že jsme se včera s Waynem vrátili z Paříže, můžete si prohlídnout naše fotky na franawaynemcquaker.com, a jako vždycky to bylo nádherné. Je to opravdu nejkrásnější město na světě. Samozřejmě Waynovi dávala zabrat jeho záda a já zase hned na začátku cesty dostala hroznou rýmu. A při návratu domů jsme v letadle zažili příšerné turbulence, kvůli kterým mi úplně zalehly uši. Upřímně řečeno ještě pořád mám pocit, jako kdyby za mnou někdo stál a zacpával mi je. Je to protivné. Každopádně o víkendu ti budu všechno vyprávět. Strašně moc se s Waynem těšíme na návštěvu u vás. Už jsme se tak dlouho neviděli. Zdravím. Fran „Franawaynemcquaker.com,“ vyslovila dívka a jejich příjmení se jí lepilo na jazyk. „McQuaker…

McQuaker,“ chrlila ze sebe, jako by se ho chtěla zbavit. Opřela se znovu o polštáře a pokoušela se soustředit svou mysl skrze mlžný opar, který se kolem ní rychle snášel. Copak náš drahoušek Fran McQuakerová myslí tím všechno ti budu vyprávět o víkendu? „Strašně moc se s Waynem těšíme na návštěvu u vás,“ zopakovala nahlas slova, která příliš neregistrovala a jejichž význam jí unikal.

Všimla si, že mail byl psaný dnes odpoledne. „Vypadá to, že asi budeme mít společnost,“ zamumlala a zavřela oči. Bude muset upozornit Kennyho, že jsou na cestě potencionální oběti. Až na to, že už si neříká Kenny, uvědomila si a snažila se, i když bezvýsledně, vzpomenout na nové jméno, které si vymyslel.

Patrně by měla s tou trávou trochu přibrzdit, pomyslela si pobaveně, když otevřela třetí a poslední e-mail. Nemluvě o perco danu. „Tak se mrknem, copak je za dveřma číslo tři,“ řekla nahlas.

Ahoj, mami, začínala zpráva.

Dívka se na pohovce naklonila dopředu a na předchozí mail už docela zapomněla. Tak tohle může být zajímavé, usoudila.

Katarina mi právě řekla, že jí připadalo, že jste tuhle volali. Spojení bylo špatné a ona zrovna něco dělala a nemohla mluvit. Vzkazuje vám, že se omlouvá. Tak co vy a Potok stínů? (Mimochodem z toho názvu mi pořád naskakuje husí kůže.) Tady ve slunné a ničím nestíněné Kalifornii je všechno v pohodě. Willow s Masonem si užívají na táboře, Katarina začala chodit na kurzy herectví a doufá, že si sežene agenta. V advokátní praxi se mi daří a v golfu ještě líp. Onehdy se mi povedlo uhrát 78.

Handicap se blíží k nižším číslům. (To je na tom to dobré.) Bohužel, s tou cestou na podzim k vám na východ to nevypadá dobře. Září bude hrozně nabité kvůli mé praxi, uvažujeme o sloučení s jinou firmou –, dětem začíná škola a castingová sezona je v plném proudu. Proč jste se museli brát zrovna v září? Možná byste příště mohli přijet na pár dní vy k nám. Kousek od nás je vynikající restaurace a mohli bychom vaše padesáté výročí oslavit tam. Udělat z něj padesáté půlté. To by bylo úžasné.

Každopádně o tom pouvažujte. Pozdravuj tátu. Zatím ahoj.

Ben

„No ne, ty jsi ale milující synáček,“ poznamenala a kupodivu se na něj kvůli Ellen zlobila. „Domů na výročí rodičů přijet nemůžeš, ale hlavně že máš handicap sedmdesát osm. Je dobrý vědět, že někdo má svý priority jasný.“ Zívla a protáhla si ruce nad hlavou. „Jak odpovědět, jak odpovědět?

Momentík,“ prohodila a naklonila se nad počítač.„Milý Bene. Milý, drahý Bene. Milovaný synu. Bene, ty mizernej hajzle…,“ přeříkávala si. Ušklíbla se a úsměšek se jí rozprostřel přes celou dolní polovinu obličeje. „Ne, určitě to vymyslím líp.“

Milý Bene, pomalu psala palci. Netrap se tím, že na podzim nemůžeš přijet na oslavu našeho padesátého výročí svatby. Rozhodli jsme se s tátou, že se rozvedeme. S láskou máma Stiskla Odeslat a pak znovu dostala záchvat smíchu.

A právě v tu chvíli zaslechla venku hluk. Prudce vstala, až jí notebook sklouzl z klína na zem. „Haló?“

ostražitě se přiblížila ke dveřím. „Je tam někdo?“

Na její otázku jí odpovědělo hlasité zaklepání na dveře.

Běžela do kuchyně, kde z pultu sebrala velký nůž, a v hlavě se jí náhle úplně rozjasnilo. „Kdo je to?“

zeptala se s uchem na dveřích.

„Promiňte, paní Lauferová,“ přišla okamžitá odpověď. „Tady je Henry Voight. Jsem strážce parku.“

Dívka schovala nůž za zády a otevřela hezkému muži v uniformě. „Má babička spí,“ vysvětlovala.

„Moc mě mrzí, že vás ruším tak pozdě večer,“ začal. „Nevěděl jsem, že Lauferovi mají návštěvu. Jsem na obchůzce po okolí a viděl jsem, že svítíte, jinak bych si nikdy nedovolil zaklepat. Jen jsem se chtěl přesvědčit, že je všechno v pořádku.“

„To je od vás tak milé,“ řekla. „Musí vám být hrozná zima. Co kdybyste šel dál? Udělám vám výborný broskvovo-brusinkový čaj.“ Když ho uvedla dál a zavřela za ním dveře, usmívala se.

-

K A P I T O L A 19

Přesně ve dvě hodiny ráno se Val probudila z ošklivého snu, jehož detaily se už ve chvíli, kdy naplno otevřela oči, pomalu rozplývaly. Šlo v něm o to, že ji pronásledoval nějaký obr v kapuci, který měl místo ruky hák. Výborně, pomyslela si, když jí důvěrně známý tlak v močovém měchýři vypudil z mysli poslední útržky snu.

Posadila se s vědomím, že musí jít na malou, a přemýšlela, jestli to vydrží, dokud se nerozední. Další píchnutí ji přesvědčilo, že to rozhodně celou noc nevydrží a že raději tu cestu podstoupí hned, než aby tady hodiny ležela celá nervózní, jen aby stejně nakonec podlehla volání přírody. Jestli vstane teď, alespoň bude mít šanci znovu usnout. „Melisso,“ zašeptala, když se vymotala ze spacáku, a doufala, že je její kamarádka natolik probuzená, aby ji doprovodila. „Melisso, jsi vzhůru?“ Ale Melissa tvrdě spala, a dokonce ji neprobudilo, ani když ji nešetrně šťouchla do ramene. „Musím čurat,“ řekla přesto.

Areál kempu zahalil zvláštní klid jako hustá mlha. Až na myriády hmyzu divoce kroužícího kolem světel, která zářila z vysokých sloupů rozmístěných v pravidelných intervalech po kempu, se nic nehýbalo. Ve vzduchu byl cítit déšť. Co mě to popadlo, že jsem podnikla tenhle výlet? ptala se sama sebe snad posté a nezodpovězená otázka ji pronásledovala až na místo, kde stálo jako na stráži asi dvacet mobilních toalet obklopených ze tří stran vysokými borovicemi a jedlemi. Jakmile se rozední, vypadnu odsud. Neměla jsem do těchhle hor vůbec jezdit. Musela jsem se snad úplně zbláznit.

Vybrala si nejbližší budku, otevřela dveře a pohledem zkoumala temný interiér, jestli tam nejsou nežádoucí pavouci nebo hadi. „A to by byla ta správná třešnička na dortu,“ zamumlala, rychle si stáhla džíny a přičapla nad umělohmotné sedátko.

Právě v tu chvíli uslyšela, jak se něco venku pohybuje.

Krucifix, zaklela v duchu, zadržela dech a čekala.

Pár vteřin se nic neozývalo. Val si začínala myslet, že to byla jen její fantazie společně s močovým měchýřem, který pracoval přesčas. A v tu chvíli uslyšela ten zvuk znovu. Zřetelné praskání větví a potichu našlapující šouravé kroky, které se čím dál víc přibližovaly. Že by zvíře? Uvažovala, když vtom se začala klika viklat, až se celá konstrukce roztřásla.

Nějaký člověk nebo něco se dobývalo dovnitř.

Muž s hákem, napadlo ji a málem se rozesmála, kdyby místo toho nezaječela.

„Promiňte,“ ozval se okamžitě známý hlas. „Nevěděla jsem, že tam někdo je.“

„Jennifer?“

„Valerie?“

„Mále jsem se potentovala strachy.“

„No, hlavně že jseš na správném místě,“ přešla náhle Jennifer na tykání.

Val vzápětí vyšla ze záchodu a ještě se celá třásla, i když to tentokrát nebylo hrůzou, ale spíš vzteky.

„To měl být vtip?“

„Promiň,“ omluvila se znovu Jennifer a jen stěží se jí dařilo potlačit úsměv. „Myslela sis, že na klice bude viset zkrvavený hák?“

„Nebuď trapná,“ vyjela Val podrážděně. Do háje s Jamesem a tou jeho pitomou historkou jakbysmet.

„Promiň,“ omluvila se Jennifer potřetí, obešla Val a zmizela ve vedlejší kabině.

Jak je vůbec možné, že někdo vypadá tak zatraceně dobře uprostřed noci v takové divočině?

zamyslela se bezděky Val. Není ani namalovaná, ale dokonce i pod ostrým světlem lampy nad nimi má pleť bez kazu a vlasy slušivě rozcuchané. To Val, i když se vyfikne na večer ve městě, nikdy nepůsobí tak upraveně, jako by jí to nestálo žádnou námahu. Pokaždé vypadá, jako by potřebovala ještě dalších deset minut.

A právě to na ní Evan miloval, jak aspoň tvrdil. To lehkomyslné sebevědomí, jak to jednou nazval. No, sice se pořád chová lehkomyslně, ale kam se krucinál podělo její sebevědomí?

Bylas nebojácná, řekl jí prve Gary. Ale možná se líp hodí slovo nerozvážná. Když se pouští do potenciálně nebezpečných akcí, aniž by myslela na důsledky. A právě toho se v posledních dnech dopustila. Jak jinak si vysvětlit, co dělá zrovna tady?

Dveře od vedlejší kabinky se otevřely a z nich vyšla Jennifer, jejíž zářivě modré oči se rozšířily údivem při pohledu na Valerii, která tam stále ještě postávala. „Nemusela jsi na mě čekat,“ řekla a vypadala upřímně dojatá. „To je od tebe moc milé.“

Val to už už chtěla popřít, povědět jí pravdu, že na ni ani náhodou vědomě nečekala, že prostě byla jen zabraná do svých úvah, ale pak si to rozmyslela. Tak ať, pokud své sokyni připadá milá navzdory veškerým důkazům svědčícím o opaku, Val se s ní nebude dohadovat. Na to je příliš unavená. „To nestojí za řeč,“ odpověděla místo toho a zamířila zpátky ke stanům.

„Dlužím ti další omluvu.“ Jennifer spěchala, aby ji dohonila. „Za všechny ty ošklivé věci, které jsem předtím řekla.“

Val pokračovala v chůzi.

„Byla jsem utahaná, naštvaná a vystresovaná.“

Val stále nereagovala.

„A hrozně jsem se litovala.“

Val se zastavila a prudce se k ní otočila. „Nemusíš se pořád omlouvat.“

„Ne. Aspoň tohle jsem ti dlužná.“

Jo, to je rozhodně to nejmenší, co mi dlužíš. Ale místo toho řekla: „To nic. Já to chápu.“

Jennifer vykulila údivem modré oči ještě víc než předtím. „Do opravdy?“

„Věř nevěř, ale vážně to chápu,“ překvapila Val samu sebe svým prohlášením a ještě víc ji šokovalo, když si uvědomila, že mluví pravdu. „Na tenhle víkend ses těšila. Domnívala ses, že ho strávíš s mužem, kterého miluješ, a jeho dcerou v luxusním spa hotelu, a ne kempováním kdesi v lesích s jeho namíchnutou bejvalkou a jejími dvěma poněkud nekonvenčními přáteli. Chápu to. Opravdu to chápu.

A dost.“

Jennifer se roztřásly rty, jako by měla na krajíčku. „Děkuju.“

Val nad ženinou vděčností mávla unaveně rukou. Odpouštět jí dá větší fušku, než si dovedla představit. „A nemusíš se bát. Ráno už mě budeš mít z tvého krásného krku.“ Pokračovala v chůzi.

Jennifer se jí okamžitě octla po boku. „Omlouvám se za to, co se prve přihodilo s Brianne.“

„Nech toho omlouvání.“

„O Tylerovi jsem ti měla říct.“

„Nechtěla jsi zradit její důvěru. To chápu.“

„Ve skutečnosti jsem jen chtěla, aby mě měla ráda.“

Val si povzdechla a znovu se zastavila. „To taky má.“

„Děkuju,“ zopakovala opět Jennifer. „Vím, že to pro tebe musí být hrozně těžké.“

„Nestojím o tvůj soucit.“

„Promiň.“

„Prosím tě, těch omluv bylo na jednu noc víc než dost. Nechme to plavat.“

Vrátili se do centra kempu a Val zvažovala, jestli má nebo nemá pokračovat dál ke Garymu do stanu, jakmile Jennifer zaleze do svého. Jennifer si ovšem místo toho sedla na zem před svůj stan, objala si kolena a přitiskla je k hrudi.

„Ty nejdeš dovnitř?“

Jennifer zavrtěla hlavou. „Nelíbí se mi tam.“

Val se zadívala na zlověstně temné mraky, které se kupily kolem měsíce jako nepřátelský gang zločinců bránících jeho záři před únikem. „Vypadá to, že bude pršet. Promokneš.“

Jennifer vzhlédla k obloze, pak se zas podívala na svůj stan, ale nepohnula se. „Mám trochu klaustrofobii.“

„Aha.“ Val se odmlčela, protože nevěděla, co dalšího dodat. „Já myslela, že jen nemáš ráda, když nemáš pod kontrolou nohy.“ Je vůbec něco, čeho se tahle holka nebojí?

„Asi ti připadám dost trapná.“

„Ne o moc trapnější než zřejmě já tobě.“

„Nepřipadáš mi trapná.“

„Ty mně taky ne.“

Nastala menší odmlka a vzápětí následovalo: „Smí se těch lásky hodovánek zúčastnit i někdo jiný?“

James se vynořil ze stanu. „Nebo psi u stolu nejsou vítáni?“

„Opravdu se za to moc omlouvám,“ pronesla Jennifer a Val si hlasitě povzdechla.

„Prosím tě, nařiď jí, ať se už přestane omlouvat.“

„Přestaň se omlouvat,“ zopakoval James poslušně a sedl si na zem. „Tak co se tu děje? Utužujeme vztahy?“

„Jennifer má klaustrofobii.“

„Vážně? Někde jsem četl, že veškeré fobie znamenají vlastně strach ze smrti.“

„Já četla to samé,“ potvrdila Jennifer radostně se zjevným nad šením, že našli společné téma.

„A čeho se bojíš ty, Jamesi?“ zeptala se Val.

James si pár vteřin rozmýšlel odpověď. „Pubertálních holek.“

Val se rozesmála a ohlédla se přes rameno k jeho stanu. „Když už je o nich řeč, co dělá moje dcera?“

„Spí jako dřevo. Celou noc se ani nepohnula. Nebo aspoň od té doby, co přestala každé dvě vteřiny courat na záchod.“

Val pocítila, jak jí ve spáncích začíná hlodat tupá bolest. Za vřela oči a snažila se ubránit myšlenkám, které ji napadaly.

„Stalo se něco?“ zeptal se James.

„Nevadí ti, když ji k tobě půjdu zkontrolovat?“ Val už kráčela k Jamesově stanu.

Okamžitě se octl za ní. „Proč mám najednou tak hrozné tušení?“

Val otevřela klopu stanu, který James obýval s Brianne, a její oči si pomalu přivykaly na tmu jako v pytli. Povedlo se jí rozeznat Jamesův prázdný spacák u jejích nohou na zemi a pak Brian nin prázdný spacák u plátěné stěny stanu. Z tohoto úhlu to skutečně vypadalo, že v něm dívka tvrdě spí. Spací pytel byl stočený do embryonální polohy a z vršku mu čouhala kapuce Brianniny mikiny. Přesto tu něco nebylo v pořádku. Val přistoupila blíž a snažila se zaslechnout dceřin dech.

Je příliš tichý, uvědomila si, natáhla ruku ke spacáku a jemně se dotkla postranní obliny, aby nahmatala dívčin bok, záda a nohy. „Sakra!“ vykřikla hlasitě, když převrátila vršek spacáku a odhalila pod ním prázdnou mikinu a zbytek oblečení z Brianniny tašky nacpaného do poloviny spacáku. „Sakra. Sakra. Sakra.“

„Ta mrňavá potvora!“ zavyl James.

„To snad ne!“ vyjekla Jennifer, když Val s Jamesem vyšli opět ven do chladného vzduchu. „Ona tam není?“

„Ty víš, kde je?“ zeptala se Val vyčítavě.

„Ne. Přísahám, to bych ti řekla.“

„Ach Val,“ řekl James. „Moc mě to mrzí. Hodiny jsem ji hlídal jako ostříž. Šel jsem s ní i na záchod, ani nevím kolikrát. Myslel jsem, že nakonec usnula. A pak jsem asi na chvilku zdřímnul…“

„Nemůžeš za to. Nezodpovídáš za ni. Měla jsem ji hlídat já.“

„Nemohlas v žádném případě předvídat, že něco takového provede.“

„Celou tu věc si s Tylerem předem naplánovali…“

„Myslíte, že jsou spolu?“ zeptala se Jennifer.

„Kde jinde by byla?“ Val nevěděla, kterému scénáři by dala přednost, že je dcera s Tylerem, nebo že se sama někde toulá v noci po lesích? Ve tmě. V dešti, pomyslela si a cítila, že jí pár kapek dopadlo na ramena. „Skvělé.“

„Možná je se synem tvého přítele,“ poznamenala Jennifer. „S Haydenem, že? Chci říct, že byli předtím spolu. Třeba je s ním.“

„Myslíš?“ Val se přistihla, že v tuhle možnost zoufale touží uvěřit.

„Co se to tu děje?“ zeptala se Melissa ospale, když vystrčila hlavu ze stanu.

„Brianne zmizela,“ informovala Jennifer.

„Už zase?“ Melissa vylezla ven v okamžiku, kdy se Val sebrala a utíkala na druhou stranu kempu.

Běžela naslepo, když si náhle nedokázala přesně vzpomenout, na kterém místě stan stojí. V té tmě se podobala jednotlivá oddělení kempu jako vejce vejci a stany byly v podstatě variací na totéž téma.

„Kde jsi, Gary?“ zašeptala do temnoty.

„Vylez ven, vylez ven, už se neschovávej,“ hlasitě za ní pronesl James.

„Který stan to podle tebe je?“

„Myslím, že to bylo tamhle tudy,“ podotkla Melissa, která se k nim přidala s Jennifer v patách.

„Tamhleten to je.“

„Opravdu?“

„Snad jo.“

Val šla blíž. „Gary!“ zavolala nejdřív tiše a pak o něco hlasitěji se rty přitisknutými na tuhé stanové plátno. „Gary!“

Žádná odpověď.

„Krucinál.“

„Začíná pršet,“ konstatovala Jennifer.

„Díky za aktuální předpověď počasí,“ řekla Melissa.

„Nemůžu za to, že leje.“

„Gary!“ zavolala opět Valerie, čímž je umlčela. „Gary, jsi tam?“

„Buďte zticha, hovada!“ zakřičel kdosi. „Lidi chtěj spát!“

„Pardon!“ Val slyšela, jak jí ze rtů unikl hlasitý vzlyk. „Do háje.“ To by jí ještě tak scházelo, aby se rozbrečela.

„Val!“ Gary vyšel ze stanu asi o deset metrů dál.

Val se k němu rozběhla. „Chválabohu.“

„Co se stalo?“

„Nemůžeme najít Brianne.“

„Cože?“

„Mysleli jsme, že je třeba s Haydenem.“

„Hayden spí.“

„Víš to jistě?“

Gary se rychle vrátil do svého stanu. Hned nato přiběhl, vrtěl hlavou a v očích se mu rýsoval strach.

„Je pryč.“

„Což znamená, že jsou patrně spolu,“ usoudila Jennifer. „To je skvělé, že? Aspoň to znamená, že není s Tylerem.“

„Nevím, co to znamená,“ pronesla Val. „Nezmínil se ti Hayden, že se má sejít s Brianne?“

„Ne. Ani slovem. Mluvili jsme o plánech na zítra, řekli si dobrou noc a šli spát. Pak už jsem absolutně nic neslyšel až do chvíle, kdy jsi na mě volala.“

„Možná šel na záchod,“ podotkla Melissa.

„Jdu se podívat,“ nabídl se James.

„Půjdu s tebou.“ Jennifer šla rychle za ním.

„Zkontrolujeme ještě jednou naše stany,“ navrhla Melissa.

„Nechápu, že se tohle děje,“ pronesla Val.

„Jestli je s Haydenem, víme, že je v bezpečí,“ ujistil ji Gary.

„Vážně?“

„Mohli byste už držet hubu?!“ zařval kdosi.

„Ticho!“ zakřičel na oplátku další hlas.

Melissa byla téměř ihned zpátky, za ní následovali v dalších několika vteřinách Jennifer s Jamesem.

Val poznala z výrazu jejich obličeje, že nenašli ani Haydena, ani Brianne. „Měli bychom se rozdělit,“

navrhla, „každý půjdeme jiným směrem…“

„Podívej,“ přerušil ji Gary klidným, pevným hlasem. „Nikomu neprospěje, když takhle narychlo vyrazíme a někde přitom zabloudíme. Je tma a začíná pršet. Je vyloučené, abychom je našli, dokud se nerozední.“ Chlácholivě se dotkl Valeriiny paže. „Hayden je zkušený kempař. Pokud je s Brianne, určitě se postará o to, aby našli cestu zpátky. Za to ručím.“

„A co když není s Brianne?“

„Kde jinde by byl?“

„Měli bychom to oznámit strážcům parku,“ řekla Val.

„Souhlasím. Ale do rána nemůžeme nic dělat, a jsem přesvědčený, že tou dobou to už ani nebude potřeba.“

„Možná nebudeme muset čekat do rána,“ nadhodila Jennifer.

„Máš lepší nápad?“ zeptala se Val.

Jennifer sáhla do kapsy džínů a vytáhla útržek papíru, na který Henry Voight napsal své telefonní číslo. „Znám někoho, komu můžeme zavolat.“

-

K A P I T O L A 20

Brianne ucítila, jak jí několik kapek dopadlo na rameno, a naštvaně se koukla k obloze. „Děkuju. Tak tohle mi ještě chybělo.“

„Co ti vadí teď?“ zeptal se její společník, když klopýtal temným lesem, aby ji dohonil.

„Jestli sis náhodou nevšiml, začíná lejt.“

„A za to asi taky můžu já.“

„Nejspíš jo.“

„No jasně,“ souhlasil mladík. „Všechno je moje vina.“

„O tomhle se odmítám dohadovat.“ Brianne se bezmocně otáčela dokola. „Do háje! Kde to sakra jsme?“

„Jak to mám vědět?“

„Já myslela, že víš všechno, vejtaho.“

„Hele, já nechápu, proč jsi na mě tak naštvaná. To já navrhoval, abysme zůstali v autě.“

„Promiň, ale mluvíš o autě, s kterým jsi sjel do škarpy?“

„Byla hrozná tma. A tys na mě ječela. Vůbec jsem ten pitomej příkop neviděl.“

„Neviděls ho, protože jsi ho ani vidět nemohl, jak jsi byl namazanej,“ zpražila ho.

„Tolik zas ne.“

„Ale dost nalitej na to, aby ses zpozdil o hodinu, rozdával rány a zapadl do pitomý škarpy!“ Brianne zlostně šlapala dál a podpatky hloubila do mokré půdy drobné dírky. Do obličeje a uší ji šlehaly převislé větve. „Au! Doprčic!“

„Dyť jsem měl jen asi šest piv,“ nedal se její společník a pospíchal za ní.

„Spíš šestnáct. Smrděls. A pořád smrdíš. Do hajzlu, smrdíš úplně jako moje babička.“

„Cože?“

„Že smrdíš jako moje babička, frajírku. Bože, nemůžu uvěřit, žes to celý tak hrozně podělal.“

„Tak proč jsi ke mně vlezla do auta?“

„Protožes mě do prdele chytil za ruku a nacpal dovnitř. V podstatě jsi mě unesl.“ Brianne se zastavila tak náhle, že její průvodce narazil přímo do ní a dupl jí na nohu. „Au! Dávej pozor, kam šlapeš.“

„Uklidni se. Byla to nehoda.“

„Jasně, v tom seš dobrej. A stejně, musel jsi tolik pít? Věděls, že se máme sejít.“

„Byl jsem už v baru, když jsi mi volala. Co jsem měl podle tebe do půlnoci dělat?“

„Nevím. Hrát šipky. Poslouchat muziku. Dát si nealko místo se zhulákat.“

„Začínám si myslet, že jsem se vožral ještě málo.“

„Nemysli. Není to tvoje silná stránka.“

Tyler Currington si ze špičky nosu setřel pár dešťových kapek. „Ježiši, Brianne, kdy se z tebe stala taková štěkna?“

„To netuším, Tylere. Možná zhruba v době, kdy se z tebe stal podělanej Muhammad Ali.“

„Muham… co? Co to meleš?“

„Chci tím říct, žes toho kluka málem přizabil.“

„Cože? To teda ne, sotva jsem se ho dotknul.“

„Vždyť jsi ho knokautoval.“

„Bylo to omylem.“

„Pro něj to omyl rozhodně nebyl.“

„Nic se mu nestalo,“ bránil se Tyler. „Mimoto jsem to udělal kvůli tobě.“

„Kvůli mně?“

„To tys na něj řvala, aby vypadnul.“

„Jen jsem chtěla, aby se vrátil do kempu.“

„Kde patrně už je a všem vykládá, co se přihodilo.“

„To pochybuju, když jsi ho nechal ležet u silnice v bezvědomí,“ připomněla mu Brianne. „Co když se mu něco stalo?“

„Nic se mu nestalo.“

„To nemůžeš vědět. Do háje. Musím se tam vrátit.“ Hned nato se znovu rozběhla a naslepo utíkala tmou.

„Kam to sakra běžíš?“

„Hledat hlavní silnici.“

„Tak to jdeš blbým směrem.“

„Nejdu.“

„Podle mě jo.“

„Tak jo, chytráku, kudy se tam teda jde?“

Tyler mžoural do tmy, pravačku zvedl do vzduchu a vztyčil ukazováček. „Tudy. Ne, počkej. Možná tudy. Nevím,“ přiznal po chvilce rezignovaně. „Jsem úplně dezorientovanej.“

„No super. Takže co navrhuješ? Abysme tu zůstali celou noc?“

„To nevím.“

„Moc toho nevíš, to je fakt.“ Pokračovala v chůzi.

„Mohla bys aspoň zpomalit?“

„Nechci zpomalit. Chci jít domů.“

„To půjdeš celou cestu pěšky až do Brooklynu? V těchhle botách?“

Brianne nevěděla, jestli Tyler mluví vážně, nebo se pokouší žertovat, ale ani na jedno neměla náladu.

Byla utahaná, promočená a rozzlobená, ačkoliv si nebyla jistá, jestli se zlobí víc na něho nebo na sebe. Vůbec si s ním tu schůzku neměla domlouvat. Měla poslechnout mámu. A přinejmenším Haydenovy naléhavé prosby, aby se vrátili do kempu. Hledal ji a ona se mu od vdě či la tím, že ho nechala ležet někde u silnice v bezvědomí a samotného. Jestli se mu něco stalo, je to jen a jen její vina. Já chci mámu, pomyslela si a několikrát musela polknout, aby tu větu nevyslovila nahlas.

„Všechno by bylo v pohodě, kdybysme zůstali v autě,“ brblal někde za ní Tyler. „Aspoň bysme se nevláčeli kdovíkde v dešti, promočený na kost. Mohli jsme si vlízt na zadní sedadlo, celou noc šukat až do zblbnutí, což jsem tak trochu považoval za náš plán…“

„Jo, hlavně žes byl ve stavu vůbec něco dělat.“

„Hele, Tyler Currington může vždycky.“

„Prosím tě, ušetři mě toho.“ Při představě, jak se oni dva válejí na zadním sedadle, se Brianne zvedl žaludek. Když pomyslí, že jí vůbec někdy připadal přitažlivý. Tak přitažlivý, že mu dokonce věnovala svoje panenství. Při vzpomínce, jak se pokoušela otřít následnou krev tričkem, které pak matka našla v jejím pokoji na zemi, zaúpěla.

Co je to? zeptala se tehdy máma podezřívavě, když zvedla ušpiněné triko na světlo. To je krev?

Promiň, mami, pronesla nehlasně a snažila se myšlenek na matku zbavit. Krucinál, musí mít vždycky ve všem pravdu?

„Co se zas děje?“

„Rozpršelo se, jestli sis náhodou nevšiml.“

V dálce zaburácel hrom.

„To snad není možný.“ Brianne prozkoumávala oblohu, jestli neuvidí blesky.

„Říkal jsem ti, ať zůstaneme v autě.“

„Děkuju, to mi moc pomohlo. Nechceš to ještě zopakovat?“

„Proč musí bejt tak hrozná tma?“

„Nevím. Možná proto, že je noc a my jsme v nějaký prdeli.“

„Musíš bejt pořád tak jedovatá?“ zavrčel Tyler.

„Nevím,“ ušklíbla se Brianne. „Musíš bejt pořád takovej blbec?“

„Tak jo. Mám návrh. Drž už hubu, jo? Nezdá se ti to jako dobrej nápad?“

„Kreténe.“ Brianne do očí vstoupily slzy a mísily se s deštěm, který jí bičoval tváře. Jdi se bodnout, Tylere Curringtone, pomyslela si a vyrazila kupředu, aniž měla nejmenší tušení, kam jde. A ty taky, Sasho, hlavně proto, žes nás seznámila. A ty se běž taky bodnout, tati, protože ses tak zdržel a všechno podělal. Už zase. Jako vždycky. Jděte všichni do háje, zaúpěla, když vysokým podpatkem boty zakopla o povalující se kládu a rozplácla se jak široká tak dlouhá na hromadě listí.

Tyler k ní okamžitě přiskočil. „Jsi v pořádku?“

Brianne si z obličeje a rukou setřela špínu a mokré lisí a hned nato se rozplakala. Ke všemu ji znovu rozbolel prve podvrknutý kotník. „Ne, to teda nejsem. Jsem promočená, je mi zima a mám dojem, že jsem si právě zlomila kotník, do hajzlu.“

„Neblázni. Určitě ho nemáš zlomenej.“

„Jo? Nekecej. Promiň, ale odkdy je z tebe doktor?“

„Máš to patrně jen vyvrknutý. Cos čekala v těchhle pitomejch botách?“

„Nejsou pitomý,“ ohradila se Brianne. „Zato ty seš pitomec.“

„Já ale neběhám po lese v takovejch šteklích. No tak, nebul a zkus vstát.“

Brianne popotahovala a neochotně ho poslechla, jenže bolest byla tak intenzivní, že klesla zpátky k zemi. „Nemůžu. Pane bože, začíná to fakt bolet.“

Oblohou otřáslo další zahřmění jako vzdálený výbuch.

„To byl blesk, co jsem teď zahlídla?“

„Já nic neviděl,“ opáčil Tyler.

„Já jo. Viděla jsem ho. Bezvadný. Teď do nás určitě praští.“

„Nepraští. Dělej. Zkus to znovu.“ Chtěl ji chytit za paži.

„Nešahej na mě, blbečku.“ Sundala si boty a na potvrzení svých slov jimi mrštila směrem k němu.

„Co to…?“ Tyler se přikrčil a pak zoufale rozhodil ruce do vzduchu. „No, dobře. Vzdávám to.

Nechceš, abych ti pomohl? Nechceš se mnou mít nic společnýho? Chceš, abych tě nechal na pokoji?

Fajn, to beru. Nepomůžu ti. Nechám tě bejt.“ Otočil se a rychle odcházel.

„To mě tady takhle necháš?“ volala za ním Brianne nevěřícně.

Tyler se k ní prudce otočil a tvář se mu blýskala směsicí deště a vzteku. „Co po mně chceš, Brianne?

Pověz. Udělám, cokoliv budeš chtít. Jen mi pověz, co chceš.“

Chci svou mámu! „Chci odtud pryč.“

„Ale to musíš nejdřív vstát.“

„Dokud se nedozvím, kam půjdeme, nevstanu. Nemůžeme celou noc bloudit v bouřce a za tmy po lese.“

Další zablesknutí, tentokrát nezpochybnitelné, bylo vzápětí následováno hlasitým úderem hromu.

„Zkus ještě ten mobil,“ nařídila mu Brianne.

Tyler vyndal z kapsy bundy telefon a začal vymačkávat čísla. „Vůbec se nechytám.“

„Ne!“

„Hele, počkej,“ řekl Tyler. „Před chvilkou jsme prošli kolem takový mýtiny. Snad to tam bude bezpečnější. Není tam tolik stromů.“

„Já si žádnou mýtinu nepamatuju.“ Brianne se pokoušela vstát. „Do prdele. Nemůžu se na ten kotník postavit.“ Zkoušela skákat na jedné noze, mokrá půda ji studila do bosých chodidel a do masa ji bodalo jehličí jako stovky injekčních jehel. „Takhle to nepůjde.“

„Tak jo. Vypadá to, že tě budu muset nést.“

„Nemyslím, že…“

„Skvělej nápad. Nemysli,“ oplatil jí předcházející slova. „Není to tvoje silná stránka.“ Nato ji zvedl do náruče, přičemž málem ztratil rovnováhu, a než ji znovu nabyl, při několika prvních krocích vpřed zavrávoral.

„Ne abys mě pustil,“ varovala ho.

„Nepokoušej mě.“ Nesl ji zpátky směrem, kterým právě přišli, a snažil se kráčet ve stejných stopách.

„Sakra práce, není vidět ani na krok.“

„Asi jsme měli házet drobečky.“

„Drobečky?“ vyplivl ta slova, jak mu déšť stékal ze špičky nosu do pusy.

„Copak ti máma nikdy nečetla Perníkovou chaloupku?“

„Je to možný. Nepamatuju se.“

„Ty si vážně nepamatuješ na pohádku o Jeníkovi a Mařence?“

„Ani na mámu si nepamatuju.“

„Jak to, že si ji nepamatuješ?“ Brianne zabořila obličej do jeho hrudi, aby unikla sílícímu dešti.

„Umřela, když mi byly dva.“

„Fakt? Tos mi nikdy neřekl. Co se jí stalo?“

„Teď se zrovna moc nehodí, abysme se o tom bavili.“ Oblohu rozetnul další blesk a hned nato opět zaduněl hrom.

„Bouřka se blíží,“ konstatovala Brianne. „Kde je sakra ta pitomá paseka?“

„Musí bejt někde tady.“

„Skvělý. To se mi ulevilo.“

Šli dál asi minutu, zatímco déšť je bičoval ze všech stran a vítr nabíral na rychlosti. „Tak, už jsme tady,“ upozornil Tyler asi po minutě, opatrně ji posadil na zem a klekl si vedle ní.

Brianne zvedla ruku, aby si ochránila oči před deštěm, a ostražitě se rozhlížela kolem. „Jak to myslíš, že už jsme tady? Vždyť nejsme nikde.“

„Jsme dál od stromů, takže je menší šance, že do nás uhodí blesk.“

„Ale tady promokneme na kůži.“

„Už se stalo.“

„Dostaneme zápal plic.“

„Chceš, aby do tebe radši praštil blesk?“ Tyler se posadil, sundal si mokrou bundu a přidržel ji nad jejich hlavami. „Jednou jsem zápal plic dostal,“ poznamenal. „Nebyla to žádná sranda.“

„A tohle snad je?“

Další zablýsknutí, další zahřmění, těsně za sebou.

„Tohle je na tom to nejhorší.“

„Jak vlastně umřela tvoje máma?“ zeptala se ho Brianne, když uplynula další minuta. To už si rovnou můžem pokecat, pomyslela si. Hodí se cokoliv, co ji v téhle šlamastyce rozptýlí.

„Na předávkování.“

„Vážně?“

Přikývl a odvrátil hlavu.

Rozbrečí se? uvažovala Brianne a skoro litovala, že na něj byla tak zlá. „Nešťastná náhoda, nebo úmysl?“

„Myslí si, že to byla náhoda.“

„Jak to myslí? Nevědí to?“

„Přesně to nešlo určit. Byla na tvrdejch drogách. Na heroinu, koksu a podobným svinstvu.“

„Byla feťačka?“

„A prostitutka.“

To mě poser, pomyslela si Brianne. Co mám s tímhle klukem vůbec společnýho? „A co tvůj táta?“

„Co vím, tak bručí v lapáku někde v Texasu.“

„Páni. Tak to je fakt síla.“

„No jo.“

„Proč jsi mi o tom neřekl dřív?“ Proč to neudělala Sasha?

„Záleží na tom?“

„Ne.“ Asi ano. „Jasně že ne.“ Určitě záleží.

„Moc jsme toho nikdy nenamluvili,“ připomněl jí.

„Co udělal? Myslím tvůj táta.“

Tyler něco nesrozumitelně zamumlal.

„Cože?“

„Byl sériovej vrah,“ řekl Tyler. Tentokrát ta slova byla křišťálově jasná.

„Cože?!“

Do koutků Tylerových tmavých očí se vkrádal úsměv.

„Celý sis to vymyslel, viď, ty pitomej kreténe?“

Tyler se rozesmál. „Promiň. Nemohl jsem odolat. Musíš uznat, že sis o to koledovala.“

„Je vůbec tvoje máma mrtvá?“

„Ne. Když jsem ji naposled viděl, byla ve skvělý kondici.“

„A tvůj táta?“

„Pokud vím, nikdy nedostal ani pokutu za nedovolenou rychlost,“ řekl.

„Jak jsi mi to mohl udělat?“

„Ale na chvilku jsi přestala nadávat, že jo?“ Znovu se rozchechtal a plácal přitom dlaní na mokrou zem.

„To není sranda. Bože, ty seš takovej blbec.“

„Patří ti to. Jako kdybych neznal Perníkovou chaloupku. Cha! Mělas vidět svůj ksicht, když jsem řekl, že táta je sériovej vrah. To vážně stálo za celou tuhle debilní noc.“

„Víš, co? Už tě mám plný zuby. Dej mi pokoj a zmiz. Najdi si nějakou díru a zalez do ní s ostatníma kreténama.“

Tyler vstal. „Klidně. Mám tě taky až po krk.“ Zaváhal.

„No tak, padej! Na co čekáš?“

„Neboj se. Už jdu. A ne abys na mě křičela, abych se vrátil.“

„Nebudu. Tak běž. Vypadni!“

„Mluvíš přesně jako tvá matka. Víš to?“

„Bezva. Beru to jako lichotku.“

„To bych ti neradil. Je to kráva.“

„Moje máma není kráva. Neopovažuj se o mý mámě takhle mluvit.“

Zavrtěl hlavou a z vlasů mu kapala voda. „Seš cvok.“

„Už mi dej pokoj.“

„Opravdu to chceš?“

Brianne se odvrátila, pak se znovu podívala na Tylera. „Je mi líto. Ty tu ještě seš?“ Znovu se zadívala jinam. Když se za chvilku otočila, byl už pryč.

Co se to se mnou sakra děje? divila se Brianne a pažemi se objala před chladem. Co ji to napadlo poslat Tylera jen tak pryč? Celé to ještě zhoršila: zabloudila v lese, ve tmě a v noci. Jenže teď je úplně sama. Bezvadný. Super, aspoň že už neprší. Jenže komáři se v plné síle vrátili. Copak vůbec nespí?

Kolik je hodin? zajímala se a podívala se na hodinky, ale nedokázala rozeznat, kolik ukazují.

Odhadovala, že Tyler odešel asi před půl hodinou, takže teď jsou nejmíň tři, možná čtyři hodiny ráno.

To znamená, že za pár hodin by se mělo rozednít. Do té doby to určitě nějak vydrží. Pokud mě nesežere nějaké zvíře, napadlo ji náhle, když naslouchala podezřelým zvukům a ohlížela se přes obě ramena. A jestli mě nezabije zvíře, určitě to udělá máma.

Chudinka máma, pomyslela si náhle. Jako by toho neměla už tak dost, s čím se musí potýkat. Matku má alkoholičku, čtyřicítku na krku a její brzy bývalý manžel se nedávno zasnoubil s mladší ženskou.

Brianne ví, že ať máma říká, co chce, tátu pořád miluje, že zoufale touží, aby se vrátil, a že ji hrozně trápí pomyšlení, že se ožení s jinou. Taky pochopila, aniž by jí to někdo musel říkat, že táta mámu jen využívá, že vůbec nemá v úmyslu se k ní vrátit, jen ji vodí za nos a nechává ji v nejistotě pro případ, že mu to s Jennifer nevyjde. Vždycky musíš mít v záloze druhou možnost, vzpomněla si, jak jí jednou řekl v souvislosti s nějakým obchodem, na kterém pracoval. Máma si nezaslouží, aby se k ní choval tak přezíravě, pomyslela si rozzlobeně. „Promiň, mami,“ zašeptala do tmy. „Mám tě ráda víc než všechno na světě.“

Máma bude šílet, až se vzbudí a zjistí, že tam Brianne není. Určitě zavolá strážce parku, kteří konečně v příkopu objeví Tylerovo auto a zorganizují pátrání. Nakonec ji najdou, vyčerpanou, promočenou a hladovou, jak se drží za zlomený kotník. Budou následovat slzy, vzájemné výčitky a na závěr odpuštění. Máma se nikdy nedokáže zlobit moc dlouho, ačkoliv mobil jí zřejmě zabaví jednou provždy, což není ta nejhorší věc na světě. Stejně ji dostal do samých průšvihů. Popravdě řečeno je jí úplně šumafuk, jestli už do konce života žádný BlackBerry neuvidí. Kromě toho jí táta zaručeně koupí nový, aby si ji udobřil za to, že jí pokazil víkend.

Brianne se zabalila do Tylerovy bundy a byla vděčná za to, že ji tu nechal buď úmyslně, nebo ji prostě zapomněl, a snažila se na zemi najít pohodlné místo, kde by se mohla uvelebit. Třeba se jí podaří i usnout. Nebo taky ne, pomyslela si a téměř okamžitě se zase posadila, když zaslechla, jak šustí listí a praská dřevo pod něčíma nohama. „Haló? Je tam někdo?“ Rukou šátrala v listí po nějakém klacku, který by jí posloužil jako zbraň, ale našla pouze mokré hroudy bláta a pár nepoužitelných větviček.

„Haló? Kdo je to?“

Náhle se nad ní vynořil jako obrovský medvěd Tyler. „Pro tebe Jeníček.“

Brianne vyjekla. Jak to, že se dostal až k ní, aniž ho zahlédla? „Proboha, vyděsils mě k smrti, ty vole.“

Upřímně řečeno, pocítila k němu skoro nesnesitelnou vděčnost za to, že ho zas vidí. „Co tady blbneš?

Znovu jsi zabloudil?“

„Jo,“ přiznal. „Ale taky jsem něco našel. Cestu. Není to sice silnice,“ dodal rychle, „jenom prašná cesta, ale vypadá to, že na konci je nějaká chata nebo něco podobnýho.“

„Chata?“ vyhrkla Brianne s nadějí v hlase. A pak o něco skeptičtěji dodala: „Je postavená z perníku?“

Nenechá se zase obalamutit nějakou hloupou historkou.

„Fakt si nevymýšlím. Přísahám.“

„To bych ti radila.“

„Hele. Ať mi věříš nebo ne, asi kilometr odsud je cesta a na konci barák. Nevím, jestli je obydlenej, ale stojí to za pokus.“

„Kilometr? S tímhle kotníkem to nemůžu ujít.“

„Nemáš na vybranou.“ Vzal ji za loket a pomohl jí vstát.

„Doufám, že nekecáš,“ utrousila.

„Věř mi,“ ujistil ji. „Tohle není fór.“

-

K A P I T O L A 21

„Kolik je hodin?“ zeptala se Val a cítila, jak se jí v očích soustřeďuje další armáda slz.

„Nevidím na hodinky, jak jsem ubrečený,“ řekl James.

„Budou čtyři.“ Melissina slova zanikla v jejím zívnutí.

Val přikývla. „S tím číslem jsi zatím neuspěla?“ obrátila se k Jennifer.

„Není tu vůbec signál,“ přišla odpověď, které se Val bála a zároveň ji čekala. Henry Voight sice má telefon, který funguje přes satelit, ale ona takový nemá. „Myslím, že budeme muset počkat do rána, až se otevře recepce.“ Měla na mysli recepci kempu, kde je pevná linka. Otvírali až v sedm. „Ale to už bude Brianne určitě zpátky.“

„Nemůžu uvěřit, že se to zase opakuje.“

„Do třetice všeho dobrého,“ prohodil James.

Melissa potlačila další zívnutí. „Určitě plánovala, že bude zpátky, než někdo z nás zjistí, že je pryč.“

„Poslyšte, co kdybyste se ještě zkusili vyspat?“ navrhla Val. „Nemá smysl, abychom byli celou noc vzhůru všichni.“

„Opravdu ti to nebude vadit?“ ujišťovala se Melissa.

„Vůbec ne.“

„Zakřičíš, jestli se vrátí?“ zeptal se James.

„Uslyší mě až v Kanadě.“

Navzájem se objali a pak už Val sledovala, jak její dva přátelé mizí ve svých stanech.

„Jestli ti to nevadí, já radši zůstanu venku,“ pronesla Jennifer.

Valerie přikývla. Pravda je, že jí to nevadí. A taky je pravda, že je vlastně Jennifer docela vděčná za úsilí, které kvůli ní vynaložila. Mladá žena strávila skoro celou uplynulou hodinu chozením po kempu ve snaze dovolat se na soukromou linku Henryho Voighta, i když neúspěšně.

„Aspoň že přestalo pršet,“ podotkla Jennifer.

Slabá útěcha, pomyslela si Val, když se upřeně zadívala do noci a úpěnlivě prosila, aby se dcera vynořila ze tmy. Ale viděla jen zmítající se větve stromů a slyšela pouze šepot listoví. Tvá dcera je v nesnázích, napovídaly jí listy. Tvá dcera tě potřebuje.

„Je ti líp?“ zeptala se po pár minutách mlčení Jennifer.

Val přikývla. „Mám jen strach. Zlobím se. A jsem zklamaná. Což v podstatě charakterizuje matku teenagerky.“

Jennifer se smutně zasmála. „Vypadá to, že takové starosti mít nebudu.“

„Nechceš mít vlastní děti?“ Val si uvědomila, že ji to skutečně zajímá.

„Nevím. Vždycky jsem se domnívala, že jich budu mít spoustu,“ svěřila se Jennifer. „Jenže Evan…“

Vtom se zarazila. „Promiň.“ Objala si kolena a zírala na zem.

Val za ni dokončila větu. „Evan už další děti nechce.“

„Chápu jeho nechuť,“ vyhrkla Jennifer. „Vážně ho chápu. Je starší a už to zažil, má to odbyté.“

„Jenomže ty ještě ne.“

„Ne, ale… Prostě uvidíme. Možná si to ještě rozmyslí.“

Na to nespoléhej, pomyslela si Val, ale nahlas to neřekla. Vycítila, že ani nemusí. V tom, že nechce další potomky, byl Evan vždy velmi neoblomný. Já chci být tvoje dítě, prohlašoval pokaždé, když tohle téma nanesla.

„Stejně bych zřejmě nebyla dobrá máma,“ podotkla Jennifer.

„Proč si to myslíš?“

„Nejsem moc trpělivá.“

„Vážně? Mně připadáš jako člověk, který má trpělivosti až až.“

Jennifer se zasmála, ačkoliv ten zvuk zdaleka veselý nebyl. „Podle mé sestry nemám. Tvrdí, že ji pořád s něčím otravuju.“

„No, sestry nutně nemusí být naše nejlaskavější kritičky.“

„A ty máš nějakou?“ zeptala se Jennifer.

„Jednu. Mladší. Allison.“

„Já mám starší. Cameron.“

„Vycházíte spolu?“ Val se domnívala, že pokládá tu otázku, aby zabila čas, který by jinak trávila strachováním se o Brianne, takže ji udivilo zjištění, že ji skutečně odpověď Jennifer zajímá.

„Ne. Skoro vůbec. Ani vlastně nevím proč. Patrně jsme každá úplně jiná. Pokaždé si jdeme na nervy.

A co vy s Allison?“

„Když jsme vyrůstaly, byly jsme si dost blízké. To se změnilo potom, co od nás táta odešel.“

„Proč odešel?“

„Kvůli jiné,“ odpověděla Val s kyselým úsměvem. „Není ti to povědomé?“

Jennifer civěla do země. „Můj otec má alzheimera,“ přiznala po chvilce.

„To je mi líto.“ Valerii znovu překvapilo, když si uvědomila, že je jí to opravdu líto.

„Takže nás vlastně svým způsobem taky opustil.“

Val přikývla. „To musí být hrozně těžké.“

„To je.“

„A co tvá matka?“

„Umřela. A tvoje?“

„Pracuje na tom.“

Jennifer se skrze tmu zadívala Val do očí, ale mlčela.

„Pije,“ vysvětlila Val bez pobízení. „Hodně. V podstatě pořád.“

„Kvůli tvému tátovi?“

„Ze začátku možná ano. Ale podle mě je příliš snadné házet na něj veškerou vinu. Je to nemoc. A ona si může vybrat. Všichni máme nějakou možnost volby.“

Pohledy obou žen se opět spojily.

Právě v tom okamžiku zaslechly kroky a uviděly nějakou postavu, která se vynořila ze stínů a potácela se k nim.

„Haydene!“ Val vyskočila, rozběhla se k němu a dostihla ho ve chvíli, kdy se jí zhroutil do náruče.

„Proboha, co se ti stalo?“

„Co mu je?“ zeptala se Jennifer.

„Přiveď Garyho!“ Val zaslechla začínající hysterii ve svém hlase, který byl náhle o několik oktáv vyšší než obvykle. Dokonce i ve tmě viděla, že má Hayden ve tváři škrábance a modřiny a oblečení promočené a zablácené. „Co se stalo? Kde je Brianne?“

„Co se děje?“ zeptala se Melissa, která vyšla ze stanu.

„Brianne se vrátila?“ přidal se James, který se objevil zároveň s ní.

„Mohl by někdo prosím přinést vodu?“ požádala Val, zatímco z Haydenova obličeje smetla štěrk a odhrnula rozcuchané vlasy.

James vlezl ihned do stanu a vzápětí se vrátil s lahví minerálky. Val ji zvedla k chlapcovým rtům a napjatě sledovala, jak se pokouší napít.

„Haydene, prosím tě, kde je Brianne?“ naléhavě se ptala Val.

„Haydene! Haydene!“ volal jeho otec v běhu, zakopl a málem upadl. Pak klesl k zemi a vzal syna do náručí. „Co ti je? Pane bože, co se stalo? Kdo ti to provedl?“

Hayden mlčky několik vteřin zíral na otce.

„Je Brianne v pořádku?“ ohlížel se Gary. „Kde je?“

„Nevíme. Hayden se vrátil sám,“ oznámila mu Val. „Prosím tě, Haydene, povíš nám, kde je?“

„Je s tím klukem,“ vysoukal ze sebe Hayden konečně.

„Jakým klukem? Myslíš Tylera?“

Přikývl.

„Pověz nám, co se stalo,“ vybídl ho Gary a ostatní postoupili blíž.

Hayden ho poslechl a vyprávěl jim, jak se Brianne pokoušela Tylerovi dovolat, když spolu byli na procházce. „Spojení bylo špatné a ona si nebyla jistá, jestli je to on. Ale zaslechl jsem, jak se domlouvá, že se sejdou o půlnoci u vchodu do kempu. Nechtěl jsem, aby tam šla sama, nemá vůbec orientační smysl –, tak jsem ji sledoval. Vím, že jsem ti o tom měl říct,“ obrátil se k otci.

„Co se stalo pak?“ zeptala se Val. Nemělo cenu debatovat o tom, co mohlo nebo mělo být. Záleží jedině na tom, co se vlastně přihodilo.

„Hrozně se zpozdil a mně se ji skoro povedlo přemluvit, aby se vrátila do kempu, když vtom se konečně objevil. Byl evidentně opilý…“

„Ach bože.“

„Začali jsme se hádat a potom mě praštil.“

„On tě uhodil?“

„Než jsem se vzpamatoval, ležel jsem na kraji silnice.“

„A Brianne?“

„Zmizela.“

„Oni tě tam nechali samotného?“ divila se Jennifer.

„Bože můj,“ zhrozila se Val. „Je mi to strašně líto.“

„Počkejte. Ona se ještě nevrátila?“ zeptal se Hayden, když mu začala docházet celá realita situace.

„Ne. Neřekla ti vůbec nic o tom, kam by mohli jít?“

Hayden zavrtěl hlavou, nejdřív váhavě a pak s větším přesvědčením. „Podle mě nic konkrétního neplánovali.“

„Patrně si našli místo na zaparkování,“ uvažovala nahlas Melissa, „a pak se začalo blýskat a hřmít, tak se rozhodli, že radši zůstanou na místě a přečkají to.“

„Bouřka před hodinou přestala,“ upozornila ji Val.

„Možná zvítězil zdravý rozum a s návratem čekají, až ten vůl vystřízliví,“ poznamenal James.

„Zdravý rozum nikdy nebyl Briannina silná stránka,“ podotkla Val. „Panebože, co když měli nehodu?

Co když…“

„Nebudeme spekulovat,“ doporučil Gary.

„Ale co když…?“ Co když… co když… co když?

„Neboj se,“ utěšovala ji Jennifer, objala ji a držela, dokud se nepřestala třást. „Nic se jí nestalo, Val.

Brianne se jen tak nedá. Je to přece tvá dcera, ne? Ať je kde chce, ať se stalo cokoliv, vyjde z toho celá.“

„Neměli jsme teď už přijít k té cestě?“ zeptala se Brianne, odstrčila z obličeje další větev a dál napůl poskakovala, napůl kulhala za Tylerem.

„Jdeme teprve deset minut,“ upozornil ji Tyler.

Přestože k ní byl zády, Brianne přímo viděla výraz na jeho tváři. A příjemný nebyl. Tyler toho má plné zuby a upřímně řeče no, nemůže mu to ani vyčítat. Věděla o sobě, že ho pěkně prudí. Vlastní hlas zněl jejím uším stejně nesnesitelně jako bezpochyby i jemu. Jenže je celá promočená, je jí zima a hrozně ji bolí noha, sakra. A všechno je to jeho vina.

Ne, není to jen jeho vina, opravila se vzápětí. Nezapomeň, že to celé byl tvůj vynikající nápad. A uvědom si, že tě nikdo nenutil, abys mu vlezla do auta. Jak mu vůbec mohla dovolit, aby ujel a nechal ležet Haydena v bezvědomí u silnice? Prosím, ať je v pořádku, modlila se v duchu. Prosím, ať se probere a dostane se zpátky do kempu. Kašlu na to, že budu mít průšvih. Záleží jedině na tom, že se z toho Hayden dostane. Že se z toho dostanou všichni.

„Určitě jsme už museli ujít víc než jeden kilák,“ prohodila po několika dalších minutách.

„Blázníš? Nanejvýš asi tak pět set metrů.“

„Cože? To je fór?“

„Ujišťuju tě, že na fórky teď rozhodně nemám náladu.“

„Ještě nejsme ani v půlce.“

„Přesně tak.“

„Při tomhle tempu tam nedojdeme ani do rána.“

„Možná kdybys zkusila zrychlit…“

„Možná kdybys mě zkusil zase nést…“

Zlostně se ohlédl přes rameno.

„Co je? Připadám ti moc těžká?“

„V týhle situaci by byla těžká i víla Zvonilka.“

„Tvrdíš snad, že jsem moc tlustá?“

„To ne.“

„Tak co tím chceš říct?“

„Že moc mluvíš.“

„A ty zas moc piješ,“ opáčila Brianne.

„Pro případ, že sis nevšimla, jsem už dávno vystřízlivěl.“

„Máš pravdu. Nevšimla.“

Tyler se zastavil a prudce se k ní otočil. „Hele, mohla bys mi dát chvilku pokoj? Aspoň na pár minut.

O nic víc se tě neprosím. A už vůbec ne o trochu vděku nebo tak něco.“

„Vděku? Čekáš, že ti budu vděčná? Za co vlastně?“

„Předně za to, že jsem se vrátil. Víš, že jsem nemusel.“

„Tak proč ses vracel?“

„Nevím. Možná proto, že jsem kretén. Tenhle výraz jsi taky použila, mám takovej dojem.“ Znovu vykročil.

„Za to se omlouvám,“ řekla tiše, aniž se pohnula.

Znovu se zastavil a otočil se k ní. „Cos to povídala?“

„Nic.“

„Vážně jsem slyšel, že se omlouváš?“

„Jen za toho kreténa.“

„Jasně.“

„Jinak za nic.“

„Jasně.“

„Všechno ostatní je tvoje vina.“

„Jasně,“ zopakoval potřetí a v koutcích úst mu pohrával úsměv. „Stejně je mi to fuk. Jakže se to říká?

Klacky a kamení kosti mi přerazí, slovo však nikdy mě nezraní.“

„Podle mě to není pravda,“ namítla Brianne. „Slova dost zraňují. Občas víc než klacky a kamení.“

„Víš, už mi nadávali hůř než do blbečků.“

„Fakt? Jak například?“

Zasmál se. „Kdepak. Žádnou další munici ti nedám. Tak jdeme.“ Podával jí ruku.

Ke svému údivu ji Brianne přijala a dalších pět minut pokračovali hlemýždím tempem. „Už tam budeme?“ zeptala se a doufala, že to vyznělo laškovně, možná dokonce mile. Ale působilo to spíš nedůtklivě než žertovně.

„Jsme asi tak v půlce.“

Brianne pustila Tylerovu ruku a odevzdaně klesla k zemi.

„Co to zas předvádíš kruci?“

„Už nemůžu dál. Ten kotník…“

„Bolí, já vím. Ale musíš to aspoň zkusit, Brianne.“

„Já to zkoušela. Zkouším to.“

Tyler zavrtěl hlavou a po jakémkoliv náznaku úsměvu nebylo ani stopy. „Jo, to teda zkoušíš, jasně.“

„Co má zase tohle znamenat?“

„Nic. Neznamená to vůbec nic. Hele, nemůžeme ten pokus ještě jednou zopakovat?“

„Ne. Nemůžu chodit. Další kus cesty absolutně nezvládnu.“

„Tak co navrhuješ? Že tady prostě zůstaneme a budeme doufat, že nás tu někdo objeví?“

„Ne,“ odsekla Brianne. Co má navrhnout? Myslí si, že ji tady matka nějakým kouzlem najde a zachrání?

„Tak co teda? Moc možností nemáme, Brianne. Buď vstaneš, nebo půjdu sám.“

Nastala chvilková odmlka. A hned nato: „Nedokážu vstát. Prostě nemůžu.“

Tyler dosedl na mokrou zem vedle ní. „Tak dobře, poslouchej. Možná to zas není tak špatnej nápad, že půjdu sám. Třeba dojdu k tý silnici daleko rychleji, než kdybych šel s tebou.“

„Za předpokladu že nezabloudíš,“ přerušila ho Brianne.

„Za předpokladu, že nezabloudím,“ zopakoval Tyler. „Mimochodem děkuju za projevenou důvěru.“

„Není zač.“

„Každopádně doufám, že v tom domě někdo bydlí a že ho nevyděsím k smrti, když ho uprostřed noci probudím…“

„A budeš mu vyprávět, co se stalo.“

„A on zavolá úřady…“

„A pak se pro mě vrátíš.“

„A pak se pro tebe vrátím,“ zopakoval Tyler.

„Co když nebude nikdo doma?“

„Pak se tam vloupu, zavolám odtud a seženu pomoc.“

„Co když se ti tam nepodaří vloupat? Co když nemají telefon?“

„Co když potkám velikánskýho zlýho vlka?“ zažertoval Tyler místo odpovědi.

„Tohle není sranda,Tylere.“

„Podívej, co horšího se může stát? Nikdo nebude doma. Nedostanu se tam. Vniknu dovnitř a nebude tam telefon. Nejhorší scénář: vláčel jsem se tam naprosto zbytečně. Takže se otočím a vrátím se.“

„Slibuješ? Nenecháš mě tady?“

„Kdybych to chtěl udělat, nevrátil bych se pro tebe.“

„Proč bys to dělal? Chovala jsem se hrozně.“

„Tak trochu jsem si to zasloužil.“

„Jo, to sis určitě zasloužil.“

Zasmál se. „Asi bych měl jít, dokud mám sílu.“ Zvedl se ze země.

Brianne okamžitě začala uvažovat. „Já nevím. Snad bys tady měl radši zůstat.“

„Záleží na tobě,“ pronesl. „Ale během půlhodinky bych to měl stihnout tam a zpátky.“

„Tak rychle?“

„No tak jo, možná za hodinu, víc ne.“

„Tak jo.“

„Tak jo? To jako…?“

„Tak jo, dělej, než si to rozmyslím.“

„Tak jo,“ zopakoval. „Brzy se vrátím.“

„Pospěš si!“ volala za ním celá vyděšená, že už ho ztratila z dohledu. Do háje. Neměla jsem ho nikam pouštět, pomyslela si. „Tylere!“ zavolala. „Tylere, rozmyslela jsem si to! Vrať se!“

Ale pokud ji slyšel, neozval se. Ani se nevrátil.

„Do háje,“ ulevila si nahlas Brianne. Zůstala sedět naprosto bez hnutí skoro celou věčnost, ale spíš to odpovídalo tak pěti minutám. Potom vyčerpaná bděním do pozdních hodin a ošklivými zážitky si konečně lehla, schoulila se do klubíčka a zavřela oči před temnotou, předstírala, že je stulená v bezpečí matčiny náruče a naslouchala zbylým kapkám deště, které padaly z listí šustícího kolem.

Za pár minut tvrdě spala a v ruce svírala hroudu mokré hlíny.

-

K A P I T O L A 22

Nikki ležela v posteli se zavřenýma očima, ale byla úplně vzhůru, znovu prožívala noční události a poslouchala, jak si Kenny zpívá ve sprše, když v tom uslyšela ťukání na okno. Nejdřív ten zvuk pominula coby poslední skomírající pozůstatky bouřky, kdy bezmocné větve bičované nepřátelským vichrem škrábou na sklo v marné snaze najít útočiště. Tady žádné není, pomyslela si a usmála se, když si vychutnávala vzpomínku na konečné, beznadějné úsilí jejich čerstvých obětí. Až na to, že v těchto případech se zoufale pokoušely dostat ven, a ne dovnitř. Přesto byl výsledek stejný. Nebylo úniku. Nebylo slitování.

Nikki se ráda v duchu probírala detaily každého zabití. Díky tomu měla pocit, že je Kennymu blíž, navěky s ním spoutaná. Bavilo ji znovu zažívat detailní sled událostí a dbala na to, aby nic nevynechala: počáteční situaci neboli „seznamovačku“, jak tomu s oblibou říkal Kenny; příjemnou, nezávaznou konverzaci, která pokaždé následovala; lehkou ostražitost vkrádající se do hovoru v jeho průběhu, ostražitost pozvolna ustupující strachu, strach přecházející v děs, když pohádku vystřídala krutá realita a nože udělaly krátký proces se šťastným koncem.

Nikki nikdy neměla ráda pohádky. Představa krásné princezny v nadýchané róbě pro ni byla naprosto odpudivá. Ufňukanou Popelku přímo nenáviděla, daleko raději měla její zlé nevlastní sestry, spíše než fádní Sněhurce fandila Zlé královně a nemohla vystát Šípkovou Růženku, která sto let čekala, až ji najde krásný princ a vysvobodí ji.

Ani příliš nevěřila ve vílu Zuběnku, Keksíka, notabene v Santu Klause, navzdory velké snaze rodičů přesvědčit ji o jejich skutečné existenci. Podívej se, co ti přinesl Santa, slyšela dodneška matku, jak ráno o Vánocích řičela téměř nepříčetným nadšením a mávala jí před obličejem nejnovější barbínou.

Bože, jak nenáviděla tyhle absurdní panenky s bizarními oblečky a obrovskými umělohmotnými ňadry. Nějakou přijatelnou dobu předstírala, že ji hrozně baví, pak z nich strhala značkové hadříky, ustřihala lesklé blond vlasy a nakonec jim jejich pitomé hlavy úplně urvala. Ale ne, koukni, co se stalo chudince Barbínce, kvílela pokaždé matka, jako by panenčin žalostný stav byl dílem božím.

Naštěstí měla matka nesmírnou schopnost ignorovat to, co bylo nad slunce jasné.

Na rozdíl od babičky.

Možná bys ji měla k někomu vzít, zaslechla nejednou, jak šeptá matce, a jak rostla, stával se ten únavný refrén čím dál častější. Není s ní něco v pořádku.

Neblázni, nic jí není, odporovala matka.

Nevím, ta záležitost s bradavicí…

Už na tu pitomou bradavici zapomeň. Vždyť byla ještě dítě, prokristapána.

A co ty strašné věci, které si navymýšlela o tvém otci?

Tohle jsme už probraly, kolikrát? Bylo to nešťastné nedorozumění. Škola jim hustí do hlavy řeči o správném a nesprávném dotýkání. Byla zmatená, to je celé.

Říkám ti, že není jako ostatní děti, za to dám krk. Prostě vím, že jí něco… chybí.

Pleteš se, tvrdila matka.

Ale Nikki věděla, že babička má pravdu. A že se musí mít čím dál víc na pozoru. Učila se zkoumat lidské tváře, aby odhadla jejich reakce a napodobila emoce, které se od ní zjevně očekávaly. Emoce, které jiné dívky měly patrně už vrozené. Emoce, které ona jednoduše postrádala.

Předstírala, že má své rodiče ráda, přestože ve skutečnosti cítila lhostejnost, simulovala zájem o své kamarády, i když ji fakticky nudili k smrti, snadno získávala přátele, s ještě větší lehkostí se jich zbavovala a se železnou pravidelností je střídala. Co na tom záleží? Jeden člověk jako druhý. Každý se dá nahradit.

A když jí těsně před třináctými narozeninami umřel dědeček a matka zrušila oslavu, na kterou se Nikki dlouhé týdny tolik těšila, povedlo se jí vztek na dědovu bezohlednost skrýt, a dokonce na jeho pohřbu uronila pár dojemných slziček. Musela ho mít strašně ráda, slyšela, jak to komentuje jeden ze smutečních hostů. A sama pro sebe se usmála. Výborně, pochválila se.

Potom vrhla pohled na místo, kde stála babička, která ji pozorovala od dědečkovy otevřené rakve, úsměv jí zmrzl na rtech a vzápětí zmizel z tváře. Ale neštěstí už bylo hotové. Babička jí viděla až na dno duše. Znala pravdu.

Něco jí… chybí.

A něco jí opravdu chybělo, pomyslela si teď Nikki a převalila se na posteli. Dokud se neobjevil Kenny.

Potom se rázem všechno vyjasnilo.

Děda byl první člověk, kterého viděla mrtvého. Vzpomínala, jak přistoupila k jeho rakvi se zdánlivě zarmouceným obličejem, a ruce se jí třásly, což by náhodný pozorovatel bezpochyby považoval za směsici úzkosti a zármutku, ale ve skutečnosti to bylo vzrušení. Civěla na jeho bledou pokožku, silně načerveněné tváře a tenké rty přetřené nelichotivou rtěnkou fádní tmavé barvy, a pomyslela si, že skoro připomíná některou z těch podivných voskových figurín v proslulém muzeu Madame Tussaud.

Oči měl zavřené a ona musela přemáhat touhu natáhnout ruku a prsty je rozevřít dokořán. Koukni na mě, dědo, chtělo se jí zakřičet a pohled jí sklouzl na jeho tmavomodrý oblek a nemoderní širokou kravatu s červenými a tmavomodrými proužky. Zklamalo ji, když zjistila, že na něm není žádná viditelná známka po infarktu, který ho zabil, takže zavřela oči a představovala si, jak se mu srdce oproti normální velikosti desetkrát zvětšuje a vzápětí exploduje jako ruční granát. Ráda by to viděla, uvažovala. Klidně by za to i zaplatila.

Naklonila se, jako že ho chce políbit na rozloučenou. Místo toho mu po chladné šedivé kůži na tváři přejela rty až k uchu. Usmaž se v pekle, zašeptala při vzpomínce na pokaženou oslavu narozenin.

Byla zvědavá, jestli i přesto dostane nějaké dárky od takzvaných přátel, které pozvala, když několik týdnů předem v narážkách básnila o skvělém novém parfému od Juicy Couture a tmavozeleném svetru do véčka, který viděla ve výloze obchodu Forever 21. A teď nejspíš vyinkasuje nějaké nudné hadry z Gapu, matčina oblíbeného obchodu, a hromadu nepotřebných knih od babičky. Pochybovala, že se letos vůbec budou obtěžovat s dortem. Ne že by jí zvlášť vadilo, že nebude mít dort nebo zklame kamarády, nebo dokonce že jí bude třináct. Jen ji těší být středem pozornosti a teď si ten pitomec děda umře a sebere jí vítr z plachet.

Vítr z plachet, opakovala si v duchu, když si vybavila dnešní náhlou noční bouřku. Sice se nedala srovnat s bouří, která zuřila tu noc, kdy s Kennym objevili tohle místo, nicméně to byla příjemná vzpomínka na peklo, které rozpoutali. Bouřku odjakživa milovala jako dějství velkého dramatu, blesky, hřmění, skučení větru. Někdy za obzvlášť prudkého hromobití vyšla ven a vzývala blesk, ať do ní udeří. Cítila, jak jí déšť zběsile buší do obličeje, a prožívala skoro až sexuální vzrušení, euforii téměř stejně intenzivní, jako když se řezala nožem do masa.

Tyhle pocity rozhodně falešné nejsou. A nic jí přitom nechybí.

Ale babička měla v jedné věci pravdu, není jako ostatní.

Je výjimečná.

Cítí to tak i Kenny? uvažovala, když slyšela, jak přestala téct sprcha, kterou si neplánovaně dal.

Kenny se hrozně rád sprchuje, občas i pětkrát denně, někdy i uprostřed noci jako v tu dnešní, když je příliš rozrušený a nemůže spát. Znovu se zmínil, že by si to měli rozdat ve třech. Copak já ti nestačím? zeptala se ho zkormouceně.

Jasně že jo. Neblázni. Jen si myslím, že by mohla bejt sranda trochu si zaexperimentovat, nic víc.

Vylezl z postele a zamířil do koupelny. Hned nato uslyšela, jak pouští sprchu.

Čekala na něj, až vyjde ven, když uslyšela ťukání na okno. To nedělají větve, uvědomila si náhle, otevřela oči a otočila hlavu za zvukem. Spíš to zní, jako když někdo opravdu klepe. Je to možné?

„Kenny,“ zašeptala směrem ke koupelně, odhodila přikrývku a vylezla z postele. „Kenny, myslím, že tu někdo je.“

Dveře se otevřely a v oblaku páry se objevil Kenny s ručníkem omotaným kolem pasu jako strašidelný přízrak. Nastražil ucho k oknu a poslouchal. Klepání zesílilo. „Rušná noc,“ podotkl s úsměvem. „Radši se koukni, kdo to je.“

„Co když jsou to poldové?“

„Tak to s nima vyřídíme.“

Nikki si vzala z nohou postele Ellenin starý bleděmodrý župan, aby zakryla svou nahotu. Šla k oknu, zatímco Kenny opět zmizel v koupelně. Opatrně odhrnula krajkové záclony.

Nejdřív ho neviděla. Teprve pak se ze tmy postupně vynořoval obličej, nejprve oči, jež se úlevou široce otevřely, potom ústa, roztažená do velkého, vděčného úsměvu.

Ať je to kdo chce, má hroznou radost, že mě vidí, pomyslela si Nikki, když otevřela okno. Mladík se okamžitě vyšvihl nahoru a vlezl dovnitř. „Vejít sem dveřmi by bylo mnohem snadnější,“ zasmála se Nikki a zachytila ho, když málem upadl. Pojď dál, pojď dál, pavouk mouše povídal, pomyslela si a ani se nenamáhala upravit si župan, který se rozhrnul a částečně odhalil jeden prs.

„Jsem hrozně rád, že je někdo doma,“ vyhrkl. „Omlouvám se, jestli jsem tě vyděsil.“

Pomalu si přitáhla cípy županu k tělu. „Vypadám snad vyděšeně?“ ušklíbla se.

Nervózně se uchichtl. „Ne,“ potvrdil a pohledem jí opět sjel do výstřihu.

Je vysoký a docela roztomilý, i když celý zmáčený, hodnotila ho Nikki. Možná až příliš hubený. O moc starší než já nebude. Tak si aspoň užijem, když už jsme v tom, pomyslela si. Věděla, že je Kenny sleduje, a znovu schválně poodhalila župan, aby se mladík mohl podívat, co je pod ním. Pohled neodvrátil.

„Jsem Tyler. Tyler Currington.“

„Nikki.“ Načechrala si vlasy, čímž se jí župan rozevřel ještě víc. „Jistý zpěvák country se jmenuje Billy Currington. Nejste příbuzní?“

„Ne. Nejspíš ne.“

„Zpívá o pivu a tak podobně. Country moc nemusím, ale on se mi líbí.“

„Super,“ řekl Tyler. Pokud mu jejich rozhovor vzhledem k okolnostem připadal divný, nedával to najevo. „Máš doma rodiče?“

„Ne. Jsem tu úplně sama.“

„Nepovídej.“

Usmála se a cítila se dokonce ještě mocnější, než když riskovala, že do ní uhodí blesk. Byl to pocit, který si vychutnávala. „Pověz mi, co takový hezký kluk jako ty, dělá v takovéhle noci venku?“

Připadalo jí zábavné, že zřejmě úplně zapomněl, z jakého důvodu tady je.

S pohledem stále upřeným do jejího výstřihu se ostýchavě pousmál. „To je dlouhá historie.“

„Určitě zajímává.“

Pokrčil rameny. „Sjel jsem autem do příkopu. Šli jsme pěšky a chytla nás bouřka.“

Nikki se ostražitě podívala k oknu. „Nás?“

„Mě a tu holku, co byla se mnou,“ vysvětlil. Hned nato dodal: „Není nijak důležitá.“

Nikki přemýšlela, jestli by dotyčnou dívku překvapilo, kdyby to slyšela. „Takže kde je teď ta bezvýznamná osoba?“

„V lese. Ani ne kilometr odsud. Podvrkla si kotník a nemůže chodit.“

„A tos ji tam jen tak nechal? V lese? Samotnou?“ Chlapík podle mého gusta, pomyslela si. Dnešní noc je čím dál tím lepší. Podívala se přes Tylerovo rameno ke koupelně s vědomím, že Kenny poslouchá každé slovo. Vzrušuje ho to, co vidí? Že by i trochu žárlil?

„Byl to její nápad poslat mě pro pomoc,“ vysvětlil Tyler. „Kdybych si mohl od vás zavolat…“

„Je mi moc líto, ale telefon nefunguje. Při té poslední bouřce se přerušilo vedení a ještě ho nikdo neopravil.“

„Aha,“ utrousil. Ale zas příliš zklamaně se netvářil.

„Možná bych ti mohla pomoct.“

„Jak to myslíš?“

„Že bych ti ji pomohla odnést sem.“

„Kdepak. Jsi moc malá.“

„Jsem silnější, než si myslíš.“

„To ti věřím.“

Několik vteřin na sebe beze slova zírali.

„Takže? Co bude?“ zeptala se konečně. „Chceš se vrátit a zachránit dámu v nesnázích?“

„Upřímně řečeno, asi to nezvládnu. Jsem příšerně utahanej.“ Přejel pohledem po místnosti a upřel ho na rozházenou postel. „To vypadá fakt lákavě.“

„Můžeš si klidně lehnout.“

„Vážně?“

„Tvoje holka to do rána určitě vydrží.“

„Není to moje holka. Už jsem ti říkal, že…“

„… že není důležitá. Jo, vzpomínám si.“ Nikki zvedla paže nad hlavu a tím mu poskytla další svůdné odhalení svých prsou, pak paže spustila a přitáhla si k tělu cípy županu. „Určitě v tom mokrém oblečení mrzneš. Nebude ti líp, když se svlíkneš?“

Výraz na jeho tváři, něco mezi říká, co si myslím, že říká? a ty vole!, jí napovídal, že nedokáže uvěřit, jaké má štěstí. Nejdřív stráví skoro celou noc blouděním po lese ve slejváku, aby nakonec narazil na horskou verzi farmářské dcerky. Tomu se říká pořádná klika.

Hlupáčku, pomyslela si Nikki, která mu četla myšlenky tak jasně, jako by je vyslovil nahlas. Jestlipak ti někdo někdy prozradil, že když ti něco připadá příliš dobré na to, aby to byla pravda, většinou to tak je? Přesto mu ale může dopřát trochu potěšení předtím, než umře. A dokáže tím Kennymu, jak moc ho miluje, ukáže mu, že pro něj udělá cokoliv, dokonce se odevzdá i jinému, pokud mu to způsobí radost. Možná se k nim i přidá. Sice to nebude ta správná trojka podle jeho představ, ale to je fuk, co je dobré pro jednoho…

Aspoň tak to vždycky říkávala babička. Pochopitelně že tím neměla na mysli skupinový sex.

Kromě toho Kenny nebude muset čekat dlouho. Tylerova přítelkyně odtud není moc daleko. Můžou se jí s Kennym věnovat hned potom, co budou hotoví tady se sirem Galahadem. Udělá všechno, co po ní bude Kenny chtít, všechno, co bude třeba, aby si ho udržela, rozhodla se, přistoupila blíž k Tylerovi a zatahala ho za spodek trička.

„Je mi trochu zima,“ přiznal.

„Nediv se. Jsi úplně promočený. Přece nechceme, abys nám umřel na zápal plic, viď že ne?“

Tylerovou odpovědí bylo, že si stáhl mokré triko přes hlavu a odhodil ho na zem.

Byl svalnatější, než předpokládala, měl vyrýsované cihličky na břiše a působivě vypracované bicepsy.

A kupodivu velké ruce. Mohl by se i prát. Dokonce dát Kennymu trochu zabrat. I když svaly jsou nanic, když člověka zaskočí nahého a nepřipraveného.

V další vteřině mu rozepnula zip a ani ji nezarazilo, že nemá spodní prádlo. Rychle se vysoukal z džínů a netrpělivě je odkopl stranou. „Teď ty,“ vyzval ji.

Nikki rozevřela župan a nechala ho sklouznout z ramen.

„Páni,“ vydechl Tyler.

„Líbí?“

„Hrozně moc.“ Přitáhl ji k posteli, rukama sjel dolů a chytil ji za zadek.

„Viď, žes tohle nečekal, když jsi zaklepal na moje okno.“

„Musím říct, že tohle je lepší než moje nejdivočejší fantazie.“

„Pověz, jak to máš rád,“ vybídla ho Nikki, když na něj nalehla a svalili se na matraci. „Pověz, co chceš, abych dělala. Udělám cokoliv.“ Začala mu přejíždět jazykem od hrudi až po rozkrok.

„Už to děláš,“ odpověděl chraplavě.

„A co tohle?“ zeptala se. Podívala se ke koupelně a vzala ho do úst s vědomím, že je Kenny jako přimrazený pozoruje.

„To není možný.“

„Máš gumu?“

„Cože?“

„Jestli máš kondom?“

„V kapse džínů,“ zasípal Tyler.

„Radši si ho vem.“

„Jasně.“

Nikki sledovala, jak Kenny couvl dál do koupelny, zatímco Tyler šátral ve tmě po džínách, vzápětí se triumfálně napřímil s kondomem v ruce. Vracel se k posteli, když vtom se najednou zastavil.

„Necejtíš něco?“

Nikki líně začichala do vzduchu. „Nejspíš něco zalezlo pod dům a chcíplo to tam.“

„Dost děsivý pomyšlení.“

„Věci umíraj.“ Nikki významně pohlédla na Tylerův teď už ochablý penis.

„Neboj,“ uklidňoval ji Tyler, když viděl, kam míří její pohled. „Jen mě to trochu rozhodilo. Ty ho určitě zase oživíš.“

„Víš, co bych ráda?“ zeptala se Nikki, když chtěl Tyler vlézt znovu do postele.

„Ven s tím,“ vyhrkl Tyler dychtivě.

„Dala bych si čaj.“

„Cože? Čaj? Teďka?“

„Mám strašně dobrej broskvovo-brusinkovej čaj. Je to něco jako afrodiziakum.“

„Co to má bejt?“

„Rozrajcuje tě to. Vydržíš pak celou noc.“

„Fakt?“

„Je to skvělý.“ Nikki sklouzla z postele a odvedla Tylera z ložnice. Zajímalo by ji, jestli jsou všichni chlapi tak hloupí. Je načase spustit akci, pomyslela si, když vešli do obýváku. Tyler Currington byl pro ni asi takovou výzvou jako Červená Karkulka.

„Tady to smrdí ještě víc,“ podotkl Tyler, když Nikki rázně zamířila k nožům na kuchyňské lince a Kenny vyšel z ložnice se zkrvavenou mačetou v ruce. „A tady na koberci je něco lepkavýho. Proboha, co je to? Možná bys měla rozsvítit.“

Nikki stiskla vypínač a její tiché chichotání se plazilo krví na podlaze jako had vysokou trávou. „To, abych tě lépe viděla, brouku.“

-

K A P I T O L A 23

„Sakra, kde všichni trčí?“ Val přecházela sem a tam před prázdnou kanceláří kempu, což byla malá montovaná chatka vyrobená z borovicového dřeva a skla. „Vždyť už musí být sedm.“

„Ještě pět minut,“ poznamenala Melissa, když se podívala na hodinky.

„Jeden by myslel, že sem přijedou o něco dřív. Copak se nemusí připravovat nebo tak?“

„Zřejmě jsou připravení až dost.“ James zíral přes ranní mlhu na Jennifer, která chodila dokolečka na parkovišti kempu a stále ještě se snažila zachytit signál v mobilu.

„Mám dojem, že slyším auto,“ řekl Gary a díval se k silnici.

Po chvilce u nich zastavila tmavozelená dodávka a z ní vystoupila zavalitá žena středního věku v hnědé uniformě a nesla si obří kelímek vřelé kávy. Na jmenovce měla napsáno Carolyn Murrayová, ředitelka. Když je spatřila, nezatvářila se vesele. „Nějaký problém?“ zeptala se obezřetně a energicky vykročila k chatce.

Val úkosem pohlédla na Garyho ze strachu, že se s ním střetne očima. Gary se stejně jako ona nemohl dočkat, až se spojí se strážci parku. Přítel její dcery zmlátil jeho syna do bezvědomí a nechal ho za bouřky ležet u silnice uprostřed noci. Je pochopitelné, že chce na mladíka podat žalobu. Val měla hrůzu se zeptat, jestli do té žaloby zahrne i Brianne.

Val následovala Carolyn Murrayovou ke vchodu do chatky, pokoušela se jí co nejrychleji a co nejlépe vysvětlit situaci a slova se jí jako o překot valila z úst: její dcera tajně v noci odešla na schůzku s přítelem, který se opil, zbil Garyho syna, nechal ho ležet v bezvědomí u silnice, našež s její dcerou za té příšerné bouřky zmizel, dcera se ještě nevrátila do kempu, pohřešuje se…

„Ale ona se ve skutečnosti nepohřešuje, viďte?“ přerušila ji Carolyn Murrayová, zatímco lovila v kapse kalhot klíče. „Jen prostě nevíte, kde je?“

„Je v tom nějaký rozdíl?“ Val náhle ucítila, že jí Melissa sevřela varovně paži, aby zůstala klidná.

„Jen chci říct, že to není totéž, jako by ji někdo unesl, nic víc. Zmínila jste se, že se tajně vytratila na rande s klukem…“

„… který se opil…“

„Napadl mého syna,“ vmísil se do hovoru Gary. Nechali Haydena u stanů, aby si odpočinul a hlídal, kdyby se Brianne vrátila.

„Promiňte, ale chcete naznačit, že náš kemp za to nějakým způsobem zodpovídá?“ zeptala se Carolyn Murrayová.

„Ne, samozřejmě, že nic takového…“

„Jen chceme říct,“ začala Val a slova se jí pletla na jazyku. „Jen chceme říct…,“ panebože, co vlastně chtějí říct? „Jen jestli můžeme použít váš telefon, abychom zavolali strážce parku…“

„Aha,“ pronesla Carolyn o něco mírněji. „Samozřejmě.“ Strči la klíč do zámku a marně jím otáčela sem a tam. „Sakra, co je tohle za krám?“ nadávala. „To dělá pořád.“

Může se stát ještě něco horšího? uvažovala Val.

Jennifer náhle vykřikla. „Povedlo se! Já se dovolala. Telefon mu zvoní. Opravdu zvo… Haló? Haló, Henry, jste to vy?“

Lepší pozdě než nikdy, pomyslela si Val a snažila se neslyšet málokdy vyslovovaný dovětek tohoto rčení, který jí šeptal do ucha: Ale lepší nikdy než příliš pozdě.

„Tady je Jennifer. Z minulé noci. Počkejte, počkejte, ztrácíte se mi… Haló?“

„Hotovo!“ vykřikla Carolyn Murrayová, když se klíč znenadání otočil v zámku a dveře chatky se otevřely dokořán.

„Henry! Nehýbejte se! Hned vám zavolám z jiné linky,“ vychrlila ze sebe Jennifer a šla za ostatními do chaty.

„Můžete použít tamhleten telefon,“ ukázala Carolyn ke zdi, kde stál staromódní přístroj na rozviklaném konferenčním stolku ze dřeva mezi dvěma ošoupanými křesly tyrkysově modré barvy.

Šla za recepční pult a napila se kávy. Předstírala, že se probírá nějakými papíry, ale přitom je bedlivě pozorovala. Výraz na její tváři napovídal, že ji stále trápí eventuální odpovědnost kempu ve věci soudního řízení.

Jennifer vymačkala čísla Henryho linky, která už znala zpaměti. Telefon někdo okamžitě zvedl.

„Henry, to jsem zase já, Jennifer.“

„Pověz mu, že se Brianne pohřešuje,“ instruovala ji Val a přivřenýma očima sledovala Carolyn Murrayovou.

Jennifer přikývla. „Znáte dceru mé přítelkyně?“ začala a jen mírně se zarazila při slově přítelkyně.

„Tu dívku, kterou jste včera večer doprovázel do kempu. Ano, to je ona.“

„Co říká?“ ptala se Val.

Jennifer zakryla mluvítko rukou. „Pamatuje se na ni.“ Rychle Henrymu vypověděla všechno, co se přihodilo, a připustila, že Brianne odjela s Tylerem autem a už se v oblasti nemusí nacházet. „Jakou značku měl?“ zopakovala Henryho otázku.

„Černou hondu,“ vyhrkl Gary dřív, než se k odpovědi dostala Val. „Hondu Civic. Hayden říkal, že je nejmíň deset let stará.“

„Nepamatuje si čistě náhodou poznávací značku?“ zeptala se Jennifer, čímž slovo od slova zopakovala Henryho otázku.

Gary zavrtěl hlavou.

Jennifer tuto informaci předala Henrymu. „Opravdu? Hned teď? Dobře, ano. Mockrát děkuju.“

Položila telefon do vidlice.

„Co říkal?“ vyzvídala Val. „Co říkal?“

„Že prý zavolá okamžitě na centrálu strážců a nahlásí jim, že se Brianne pohřešuje, dá jim její popis atd. Říkal, že se máme vrátit do kempu a počkat, jestli se sama neobjeví, a že pošlou nějaké strážce, aby nás vyslechli ohledně Tylera, jeho auta a tak. Patrně vyhlásí po autě pátrání a mezitím začne sám hledat, i když má zrovna volno. Takže to je dobré. Aspoň se to rozjíždí.“

Val vděčně přikývla a cítila, jak se jí podlamují kolena a hroutí se k zemi. Gary ji zachytil právě včas, aby neupadla. Náhle byl kolem ní dav.

„Panebože. Jsi v pořádku?“ vyhrkl James.

„Můžeme dostat trochu vody?“ požádala Melissa.

„Co se stalo?“ zeptala se Jennifer. „Omdlela?“

„Ne úplně. Skoro,“ upřesnila Val a snažila se zůstat při vědomí.

„Tady máte vodu.“ Carolyn Murrayová se protlačila do středu sevřené skupinky. „Musíte všichni trochu ustoupit, ať se ta chudinka může nadýchat vzduchu. Nebouchla jste se třeba do hlavy?“

„Ne.“

„Podepsala jste, že se zříkáte…,“ připomněla jí Carolyn.

„Nehodlám vás žalovat,“ řekla Val pevně a několikrát se napila po malých doušcích ze sklenice. „Jen se mi trochu motá hlava.“

„To je pochopitelné,“ přitakala Melissa.

„Moc jsme toho v noci nenaspali,“ vysvětlil James.

„Myslíš, že dokážeš vstát?“ zeptal se Gary.

„Myslím, že jo.“

Pomohl Val na nohy. „Nespěchej.“

„Hrozně moc se omlouvám,“ zašeptala Val, opřela se o něj a cítila, jak mu ztuhlo tělo, a pak se odtáhl.

„Já vím.“

„Cítím se strašně provinile.“

„Nic z toho jsi nezavinila, Val.“

Val vzdychla. Jenže stejně mi to vyčítáš, pomyslela si, ale jeho rozčilení chápala, protože věděla, že by to v opačné situaci prožívala stejně. Jeho syn je zraněný. Její dcera, pokud se na tom přímo nepodílela, se toho přinejmenším zúčastnila. Gary má plné právo se zlobit.

„Dovolíte, abych si zavolala do New Yorku?“ požádala ředitelku tábora Jennifer. „Na účet volaného.“

Carolyn přikývla, pokrčila rameny a zvedla obočí. „Prosím.“

Val věděla, že Jennifer volá Evanovi. Přišlo jí zajímavé, že muž, který tak zbožňuje život na hraně, není vlastně nikdy u toho, když se všechno začíná hroutit. Přistihla se, že uvažuje, zda je to spíš věc náhody, nebo zbabělosti.

„Pořád je tam hlasová schránka,“ oznámila Jennifer, která to vzdala poté, co nechala vzkazy jak na Evanově soukromé, tak služební lince. „Včera slíbil, že hned ráno vyrazí, takže to může znamenat, že už je na cestě. Zavolám znovu do hotelu a nechám mu tam další zprávu,“ dodala a hned to udělala.

„Jakmile ti strážci dorazí, můžete je poslat k našim stanům?“ požádala Valerie Carolyn.

„Spolehněte se.“

Spolehněte se, zopakovala Val v duchu a vychutnávala si zvuk těch slov. V současnosti je těch věcí, na něž se člověk může spolehnout, čím dál méně, uvažovala, když odešli z kanceláře a vydali se na zpáteční cestu do tábora.

Nikki přešla z ložnice do obýváku, bílý froté ručník měla upevněný nad prsy, menší ručník omotaný kolem mokrých vlasů jako turban. „Nezvonil telefon, když jsem byla ve sprše?“

„To si poslechni,“ rezonoval Kennyho hlas vzrušením, když si zapínal vrchní knoflík košile, kterou stáhl z těla zavražděného strážce. Sebevědomě si poplácal plechový odznak na hrudi.

„Povídej.“

Vylíčil jí podrobnosti rozhovoru s Jennifer. „Řekl jsem jí, že to okamžitě oznámím kolegům a začnu po Brianne pátrat osobně, i když mám volno.“

„Ty seš tak hodnej.“

„Určitě tím získáme pár hodin k dobru.“

„Ta nová uniforma ti moc sluší.“

„Není mi malá?“

„Jen trošku. Ale sekne ti. Už jsem zase celá nadržená.“

„Copak ti to nestačilo?“

„Tebe nebudu mít nikdy dost.“

„A co Tyler? Toho jsi měla dost?“

Nikki zaplavila hrdost. Slyší snad v jeho hlase žárlivost? Přezíravě mávla rukou. „Nic pro mě neznamenal.“

„Ale rozhodně to vypadalo, že si to užíváš.“

„To proto, že jsem věděla, že se koukáš.“

„Zrovna tak si užiju já, když budeš koukat ty na mě,“ vykládal a přitom si do pouzdra zastrčil pistoli mrtvého strážce, „až sem přivedu Brianne.“

Nikki ucítila, jak se jí sevřela hruď, a její předchozí odhodlání se bortí. Snažila se, aby to vyznělo nenuceně. „Já myslela, že si to s ní rozdáme společně.“

„To jo. Ale nejdřív ji trochu rozhicuju sám.“

Nikki se nuceně usmála a šla za ním. „Myslíš, že tam pořád bude?“ Zoufale toužila, aby se dívce mezitím podařilo najít cestu z lesa ven.

„Kam by chodila?“

Nikki pokrčila rameny. „Líbí se mi jméno Brianne,“ předstírala nezájem. „Možná ho začnu používat, až…“

„Až…?“

„Až ho nebude potřebovat.“

Usmál se. „Takže ji radši půjdu hledat. Mezitím bys tady mohla udělat něco s tím puchem. Tyler měl pravdu. Hrozně to tu smrdí.“

„Co s tím mám jako dělat?“

„V koupelně jsem viděl osvěžovač vzduchu.“

„Tyhle věci nesnáším. Je mi z nich na blití.“

„A když budeš u toho, rovnou ukliď tu krev.“

„Cože? Proč? Vždyť se to zas zakrvácí, ne?“

„Samozřejmě. Ale prozatím přece nechceme, aby si Brianne myslela, že máme doma binec,“

spiklenecky na ni mrknul. „Jak bysme vypadali?“

„Měli bysme se na ni vykašlat.“

„Cože? Ani nápad.“

„Ztrácíme tady čas, Kenny. Nemluvě o tom, že jsme utratili většinu peněz za ty nóbl večeře v hotelu.

A jak dlouho potrvá, než kolem začnou čmuchat opravdický strážci?“ Usmála se, když si ho vybavila, jak stojí u dveří srubu a má na sobě uniformu strážce, kterého právě zabil, protože se mu ten chudák připletl do cesty, když se zbavoval části těl Davida Gowana.

„Neboj se. Máme spoustu času.“ Vztáhl ruku a zatahal ji za osušku upevněnou kolem prsou. „A teď jdu hledat naši holčičku, která zabloudila v lese. Zatím bys mohla namíchat trošku toho tvýho speciálního čaje s percodanem, aby se uvolnila. Co ty na to?“

Že je to blbost, pomyslela si. „Dobrej nápad,“ řekla místo toho. Poučila se, že nemá cenu se s ním dohadovat, když si něco umane, stejně jako se učila, že pokud si ho chce udržet, bude si muset zvyknout na existenci jiných žen. Ale má to jedno plus, uvědomila si, když vyšel do brzké ranní mlhy, jakmile to s nimi skoncuje, ona je rozseká na kousíčky. „Kenny!“ zavolala na něj, než zmizel.

Zastavil se a otočil, obličej částečně pohlcený mlhou.

„Buď opatrnej.“

„Budu. Jo a nezapomeň,“ poklepal si na odznak na hrudi. „Teď se jmenuju Henry.“

„Proč jim to podle vás trvá tak dlouho?“ zeptala se Val nervózně. Přecházela sem a tam před řadou piknikových stolů, které byly umístěny v půlce cesty mezi včerejším ohništěm a jejich stany. Melissa s Jamesem seděli na rozviklaném starém stole a Gary, Hayden a Jennifer na druhém.

„Uklidni se, Val,“ chlácholila ji Melissa. „Ještě to není ani hodina.“

„Já myslela, že už tady budou.“

„Určitě brzy přijedou.“

„Tak proč jim to tak trvá?“

Otázka se setkala s kolektivním pokrčením ramen a různými výrazy údivu.

„Kde sakra trčí?“ rozčilovala se Val, když uplynulo dalších patnáct minut.

„Teď možná svolávají všechny své ovečky,“ nabídl vysvětlení James.

„Jaké ovečky? Nejdřív si snad musí promluvit s námi, než svolají nějaké pitomé ovce.“

„Určitě jsou na cestě,“ uklidňovala ji Melissa.

„Patrně už vyhlásili pátrání po Tylerově autě,“ mínila Jennifer. „Možná čekají, jestli něco nezjistí.“

„A co když nezjistí nic?“ nadhodila Val. „Co když Brianne s Tylerem odsud odjeli?“

„Kam by jeli?“

„Nevím. Třeba se vrátili do Brooklynu.“

„Nedovedu si představit, že by jeli celou cestu až do Brooklynu,“ poznamenal James. „Navíc v té bouřce.“

„Tak kde je? Proč se ještě nevrátila?“ Val se pokoušela, a nedařilo se jí to, neslyšet kvílení pneumatik, když si představila, jak Tylerova černá Honda Civic dostává na mokré vozovce smyk a naráží do stromu. Snažila se, a opět marně, nevidět Briannino znetvořené tělo v doutnajícím vraku auta. „Myslíte si, že utekla?“ zeptala se téměř s nadějí v hlase a ta otázka jí tu hrůznou zvukovou a světelnou show dočasně vypudila z mozku. „Zřejmě jí bylo trapně, byla rozzlobená a potom, co se stalo s Haydenem, se sem bála vrátit. Opravdu ti nic neřekla?“ naléhala Val na Garyho syna, i když věděla, že se ho na to ptala nejmíň desetkrát. „Nenaznačila, kam by mohli jet?“

Hayden zavrtěl hlavou a Val vyčerpaně klesla na lavici mezi Melissu a Jamese.

„Poslyš, co kdybych zašla do kanceláře a zkusila zavolat k vám domů?“ nabídla se Jennifer a vstala, když si Val sedla. „Pro případ, že tam je…“

„To by bylo skvělé,“ souhlasila Val. „Číslo je…“

„Znám ho.“

Val mlčky přikývla.

„A když budu u toho, zkusím se znovu spojit s Henrym. Možná že ví, proč se tak zdrželi.“

„Vida,“ zašeptal James, když Jennifer zmizela z dohledu. „Nakonec se ukazuje, že naše coura je k něčemu dobrá.“

Val se k němu prudce otočila. „Takhle jí neříkej,“ napomenula ho přísně.

Jennifer už chtěla černý telefon s rotační číselnicí zavěsit, když vtom na druhém konci linky uslyšela Briannin hlas.

„Ahoj,“ pozdravila přívětivě Brianne.

„Brianne, panebože, jsme tu strachy bez sebe…“

„Tady je Brianne,“ pokračoval hlas, jako by Jennifer nepromluvila. „Momentálně s vámi nemůžu mluvit, ale pokud zanecháte své jméno a číslo…“

„Sakra.“ Jennifer praštila sluchátkem do vidlice.

„Opatrně s tím,“ napomenula ji Carolyn Murrayová od recepčního pultu. A pak o něco mírněji dodala: „Pořád nic?“

„Jestli je doma, nebere to.“

„Mládež,“ utrousila Carolyn, jako kdyby to mluvilo za všechno. „Určitě je v pořádku. Uvidíte. Potom se tomu zasmějete.“

„Nějak o tom pochybuju.“ Jennifer znovu zvedla sluchátko a vytočila Henryho číslo. „Ještě tenhle poslední telefonát,“ řekla ředitelce. „Abych zjistila, proč se tak zdrželi.“ Telefon zvonil jednou, dvakrát a uprostřed třetího zazvonění ho někdo zvedl.

„Henry Voight,“ ohlásil se místo pozdravu.

„Henry, tady Jennifer. Moc se omlouvám, že vás znovu obtěžuju…“

„Už se Brianne vrátila?“ přerušil ji.

„Ne. A strážci tu stále ještě nejsou.“

Nastala kratičká pauza a pak Henry opět promluvil. „Podívejte, Jennifer. Vím, že je to těžké, ale musíte všem říct, aby byli trpěliví a zůstali na místě. Musíte pochopit, že dívka, která se v noci vypaří se svým klukem, nepatří zrovna mezi jejich největší priority. Seržant mě ujistil, že k vám někoho pošle kolem poledne.“

„V poledne?“

„Mezitím pátrají po Tylerově voze a já pěšky prohledávám okolí.“

„Omlouvám se. Nechci být nevděčná, doopravdy. Já jen, že všichni tu máme hrozný strach…“

„Naprosto vás chápu.“

Právě v tu chvíli uslyšela Jennifer výkřik, který prolétl telefonními dráty jako oheň po ropě. Za výkřikem okamžitě následoval další a pak další, jeden silnější než druhý, jeden děsivější než druhý.

„Probůh, co je to? To je Brianne?“

Zčistajasna křik ustal.

Jennifer zírala na sluchátko a věděla, že telefon jí v ruce oněměl. Že se spojení přerušilo.

-

K A P I T O L A 24

Brianne běhala zmateně kolem dokola a vykřikovala do ostrého ranního vzduchu. Její výkřiky se odrážely mezi stromy a narážely na široká úbočí hor, aby je vzápětí spolkla lhostejná mlha. „Ne, ne!“

vzlykala. „Tohle se neděje. To se nemůže dít.“ Chytila se nejbližší větve, cítila, že se jí zlomila v ruce, ztratila rovnováhu, naklonila se dopředu, klopýtla a při pádu na zem zavřela oči. „Prosím, ne,“

naříkala, když si holá kolena odřela o drsný povrch nějakého balvanu a ostrý kámen jí zajel do masa jako nůž do másla. „Tohle je zlej sen. Ještě spím. Pořád spím.“ Prosím, žadonila nehlasně s očima stále pevně zavřenýma a pokoušela se vstát. Prosím, ať to není pravda.

Jenomže je to realita. A ona to ví. Věděla to už v okamžiku, kdy ji téměř před dvěma hodinami probudilo chladné slunce tak neomaleně, jako by jí někdo posvítil baterkou přímo do očí.

Prudce se posadila a viděla, jak se hned nato slunce naschvál skrylo za shluk mraků, jen aby po chvíli opět vykouklo a zase zmizelo, jako by si s ní krutě hrálo na schovávanou. Chyť si mě, jestli to dokážeš, vysmívalo se, když vylézalo a zalézalo mimo její zorný úhel a jako reflektor jednu chvíli osvětlovalo okolí a vzápětí ji oslepovalo.

Ten blbec Tyler, ať jde někam, pomyslela si v momentě, kdy se pozorně dívala skrze stromy v naději, že ho uvidí běžet k ní a za ním v patách záchranný tým. Kde sakra vězí? Copak neslíbil, že bude hned zpátky? Copak jí neřekl, že je ten barák asi přes kilometr odsud a že pokud bude muset, klidně pronikne dovnitř, sežene pomoc a vrátí se pro ni?

No tak kde je, krucinál? Je to hezkých pár hodin, co odešel. Copak ten pitomec zase zabloudil?

Zahnul doprava místo doleva, pak zase doleva místo doprava, nakonec dočista dezorientovaný tápal tmou, vedený pouze svou nebetyčnou pýchou? Podlehl své beznadějné situaci a nepřekonatelné únavě, lehl si a usnul v hromadě listí stejně jako ona? Teprve teď se právě probouzí a uvědomuje si, že už úplně zabloudil, a snaží se k ní najít tu nejlepší cestu?

Nebo se mu podařilo dojít k té chatě, jen aby zjistil, že v ní nikdo není a telefon je odpojený? Takže stál před volbou, zda si zachová charakter, nebo dá přednost pohodlí, jestli se znovu odváží do nepřátelského lesa nebo počká až do rána, protože podlehl pokušení teplé a prázdné postele, což je naprosto pochopitelné, byla si Brianne nucena připustit. Leží snad doteď poklidně schoulený na holé matraci, vdechuje její příjemnou zatuchlinu a sní o budoucích lepších víkendech? A přijdou během dne majitelé domů a zastihnou ho, jak tam pochrupuje? Probudí ho voláním Kdopak to spí v mé posteli?

Neodbytné kručení v žaludku a ještě neodbytnější hejno komárů ji nakonec přesvědčily, že je načase vstát a vydat se na ces tu sama. Nemůže tady trčet celý den a doufat, že se Tyler vrátí. Ten idiot je zřejmě dávno v tahu. Patrně měl tu kliku, že narazil na hlavní silnici, stopem se vrátil do města a ji nechal, ať si poradí sama.

Máma by ji nikdy neopustila, pomyslela si. S velkou opatrností se pokusila vstát a cítila, jak se jí ztuhlé klouby jeden po druhém narovnávají. Máma by ji nesla i na zádech, pokud by to bylo nutné, i kdyby se měla sama strhnout, i kdyby ji měla nést až na konec světa.

„Kde taky patrně jsem,“ pronesla Brianne nahlas, když se rozhlížela kolem, a ve svalech na krku jí luplo, jak otáčela hlavou ze strany na stranu. Všechno ji bolelo. Levé rameno a paži měla zdřevěnělé z toho, jak ležela na tvrdé zemi, a do zesláblých nohou ji chytaly křeče. Máma by jí všechny ty různé bolístky a bebíčka pofoukala a hned by jako zázrakem pominuly.

Podívala se na nohy. Vzhledem k tomu, že posledních pár hodin strávila bosá, s chodidly obalenými hlínou kvůli teplu, pokrývalo ji teď uschlé bláto od kotníků až po prsty, takže to vypadalo, jako by na nohou měla černé nízké holínky. „To jsem fakt skvěle vymóděná,“ zasmála se, když si uvědomila, že je schopná přenést na kotník váhu a že Tyler měl aspoň v jedné věci pravdu, nevypadalo to, že ho má zlomený.

Vydala se na cestu a za ní vypluly i mraky, které se jí honily nad hlavou a čím dál víc těžkly další hrozící průtrží. „No, aspoň budu mít co pít, když mě nikdo brzy nenajde,“ utěšovala se. Uvažovala, jestli je máma už vzhůru, jestli někdo vůbec zjistil, že je Brianne pryč. Ještě že včera vypila tolik sklenic vody, což jí posloužilo jako vhodná výmluva pro její věčné courání na záchod, aby se pak mohla nenápadně vytratit na rande s Tylerem. „Ach bože,“ zanaříkala, když si znovu vybavila Haydena, jak leží v bezvědomí na krajnici, a modlila se, aby byl v pořádku. „Moc mě to mrzí, Haydene. Tohle jsem nechtěla. Je mi to tak líto.“ A pak s pláčem zašeptala: „Prosím tě, mami, najdi mě. Mami, jestli mě najdeš, přísahám, že odteď budu ta nejhodnější dcera na světě. Budu po sobě uklízet a udržovat si pořádek v pokoji. Budu si dělat úkoly a vracet vypůjčené knihy včas do knihovny. Už ti nikdy nebudu lhát a chodit s blbečkama jako Tyler Currington. A sex budu mít až po svatbě.“ No, to možná ne, opravila se ihned. Že by zašla až tak daleko, to by po ní snad máma ani nechtěla.

„Mamíííííííí!“ zařvala, co nejhlasitěji mohla, a natahovala to slovo, jako by to byla guma, dokud jí nedošel dech poté, co její křik rozčeřil poklidné ticho, které ji obklopovalo. „Slyšíš mě? Prosím tě!

Slyší mě někdo?!“ Zastavila se a čekala, zda neuslyší alespoň náznak nějaké odezvy. Touhle dobou už musí být v okolí nějací turisté. Určitě ji někdo uslyší. „Mamííííí!“ zavolala znovu. Uvědomila si, že už léta mámu takhle neoslovila a jak moc se jí ten uklidňující zvuk líbí. „Mami,“ zopakovala tiše a nejradši by se schoulila v matčině měkké, konejšivé náruči.

Proč jsem na ni byla tak zlá? pomyslela si. Proč ji tak trápím? Co všechno jsem jí řekla! Proboha, přirovnat ji k babičce, když ji ani vzdáleně nepřipomíná. Co jsem tím sledovala? A podlejzat Jennifer, místo abych byla loajální k té, která mě bezvýhradně miluje celý můj život, ignorovat ji, vzdorovat jí, ztrapňovat ji, málem si přát, aby umřela.

A právě v tom okamžiku ji napadlo, že mámu už třeba nikdy neuvidí.

Co když mě napadne medvěd nebo umřu hlady? přemýšlela a začala propadat panice. Co když mě nikdo nenajde a já tu vážně umřu a máma se nikdy nedozví, jak moc ji mám ráda? Co když jí to nebudu moct nikdy říct? Co když…?

Co když… co když… co když…

„Pomoc!“ zakřičela a klesla v záchvatu pláče k zemi. „Pomozte mi, pomozte mi někdo!“

Má vůbec cenu pokračovat dál, když absolutně netuší, kde je? Nečetla někde, možná dokonce v některém matčině článku o ces tování, že když se člověk ztratí, je nejlepší zůstat sedět na místě a čekat, dokud ho nenajdou? Protože nakonec mě někdo určitě najde, ubezpečovala se. James se probudí a zjistí, že není zachumlaná ve spacáku vedle něho. Hayden se vrátí do kempu a všem poví, co se stalo, že odjela s Tylerem a jeho nechala u silnice. „Moc mě to mrzí, Haydene,“ zašeptala znovu. Určitě v tom idiotským příkopu najdou auto toho stupidního Tylera. Vyšlou pátrací skupinu.

Začnou prohledávat les.

Jenomže několik dní bezvýsledně pátrají v lese po Davidu Gowanovi.

Ačkoli ten už se nejspíš vrátil do New Yorku, usoudila vzápětí a uvažovala, jestli si totéž budou myslet i o ní. Že utekla s Tylerem, že s největší pravděpodobností odjeli stopem do New Yorku poté, co jeho auto sjelo do příkopu. A co potom? Zavolají policii, nebo jednoduše prohlásí Zaplaťpánbu že je máme z krku? Budou znechuceně vrtět hlavou a vrátí se do Brooklynu bez ní? Do prde le, ulevila si a v duchu si přísahala, že už nikdy nebude mluvit sprostě, jen když ji někdo najde dřív, než ji mouchy a komáři sežerou zaživa. „Doprčic,“ spokojila se s náhradním řešením.

Seděla na mokré hlíně ještě asi pár minut, než se rozhodla, že bude patrně lepší, když půjde dál.

Třeba nakonec narazí na nějaké turisty nebo strážce parku. Včera jí připadalo, že pokaždé jakmile se otočila, viděla na každém kroku strážce v těch jejich pitomých uniformách, jak jim s idiotskou přísností dávají přiblblý kázání. Tak kam se poděli? Kde jsou, když je člověk doopravdy potřebuje?

Aspoň bude mít co vyprávět Sashe, až se vrátí domů. Pokud se vrátí. Když teď Brianne přemýšlela o Sashe, uvědomila si, že ta hezká blondýnka je patrně ten poslední člověk, kterého by chtěla potkat.

Zpočátku jí lichotila pozornost, kterou jí Sasha věnovala, protože byla starší, měla víc zkušeností a méně zábran. Byla to Sasha, která byla iniciátorkou jejich přátelství, Sasha, která ji představila Tylerovi, pobízela ji, aby si s ním vyrazila, a pak z ní mámila veškeré intimní detaily jejich setkání, aby si vychutnala každičkou dráždivou, byť většinou fiktivní pikantnost, kterou jí Brianne předhodila.

Takže je jasné, že Sashin vkus ohledně mužů je přinejmenším pochybný. Ne, uvědomila si, když se rukou opřela o zem, aby vstala, smutná pravda je, že kromě stejného vkusu na drahé oblečení do fitka, nemají ony dvě prakticky nic společného, dokonce ani o čem si povídat.

„Opravdu bych se něčeho napila,“ řekla nahlas a snažila se vyloučit do pusy nějaké sliny, přičemž rukou zavadila o něco, co jí bylo současně cizí i povědomé. Prsty sevřela cosi, co nejprve připomínalo klubko žížal, až na to, že tyhle byly studené a tlusté a jakoby dole propojené. Hadi? napadlo ji a zvedl se jí žaludek. Ne, to není možné. Hadi by jí v ruce nezůstali nehybně a zmrtvěle ležet. Kroutili by se a pokoušeli se jí plazit po paži. A dokonce i ten nejmenší had by byl delší než to, co svírala, ať to bylo cokoliv. Nekoukej se, přikazovala si v duchu. Zahoď to, jdi dál a neohlížej se.

Jenomže už bylo pochopitelně příliš pozdě. Věděla, co to je, aniž se musela podívat.

Právě v tu chvíli začala řvát, nedokázala uvěřit, že ty hlasité, nelidské skřeky vycházejí z jejích úst.

Netušila, že je vůbec schopná takové zvuky vydávat, nazdařbůh běhala od jednoho stromu k druhému, klopýtala přes kamení a pařezy a přitom, křičela, vřeštěla, ječela. „Ne, ne! To není možný.

Tohle se neděje. Prosím, ne! Pořád spím. Je to jen zlej sen. Spím. Ještě spím.“

Když nepřestane křičet, třeba ty zvuky proniknou přes hranice jejího příšerného snu a proberou ji k vědomí. Probudí se a zjis tí, že zase leží na pohodlném dvojlůžku v hotelu, vedle ní spí Jennifer, máma ve vedlejší posteli s Melissou a James rozvalený na pohovce v sousedním pokoji. Nebo ještě líp, v Adirondackských horách vůbec nebudou. Bude bezpečně zachumlaná ve vlastní posteli doma v Brooklynu a celý tenhle nevydařený výlet se odehraje jen v jejím snu. Nebude žádný hotel, žádný kemp, žádné stupidní auto v idiotské škarpě a žádné bloudění za deště v lese.

Ani uťatá ruka, kterou držela konečky prstů.

Znovu zaječela, tentokrát ještě hlasitěji. Opřela se o kmen vysokého stromu a snažila se té hrůzné vzpomínky zbavit, zatímco se její tělo křečovitě zmítalo, jak nasucho bolestivě dávila.

Když vzhlédla, stál tam on, asi šest metrů od ní. Měl zarudlý obličej, jako by běžel a předek uniformy propocený. V denním světle už nebyl tak pohledný jako ve tmě minulé noci, ale v tu chvíli ho Brianne považovala za nejhezčího muže planety. „Henry!“ vykřikla, rozběhla se ke strážci parku a klesla mu do náruče. „Díkybohu, že jsi tady.“

„Jak to, žes slyšela křik?“ Val okamžitě vyskočila a přitom strčila do piknikového stolu, na kterém všichni seděli, až se zakymácel.

„Domnívám se, že to byl křik,“ upřesnila Jennifer.

„Byla to Brianne?“

„Nevím, nepoznala jsem to. Jen jsem slyšela něco jako křik a pak se spojení přerušilo.“

„Tak dost. Mám toho po krk. Nečekám už ani minutu.“

„Val, prosím tě,“ varovala ji Jennifer. „Henry říkal, že máme být trpěliví, že se sem strážci dostanou možná až kolem poledne.“

„To bylo před tím výkřikem a než mu ohluchl telefon,“ připomněla jí Valerie to, co jim právě řekla.

Pokoušela se ovládnout narůstající strach. „Brianne je opravdu v nebezpečí. Cítím to.“

„Henry by se určitě ozval, kdyby Brianne našel.“

„Možná nemůže volat. Třeba má problém s telefonem. Nebo se Brianne stalo něco hrozného a on nechce volat…“

„Takhle si neubližuj, Val,“ promluvil někde za ní Gary.

„Něco není v pořádku. Vím to.“

„To mi stačí.“ Melissa sklouzla ze stolu, chytila Jamese za ruku a táhla ho za sebou. „Tak pojď.

Padáme odsud.“

„Kam jdeme?“

„Kamkoliv Val bude chtít,“ odpověděla Melissa.

„Slyšel jsem tě křičet,“ řekl Henry, držel Brianne na vzdálenost paže od sebe a prohlížel si ji od hlavy až k patě, jako by hledal nějaké známky po poranění. „Není ti něco? Nejsi zraněná, že ne?“

Brianne se snažila promluvit, ale vyrážela ze sebe jen vzlyky.

„To nic, to nic. Pomalu. Nespěchej.“

„Je tam… je tam…“ Pokoušela se ukázat, ale jen bezmocně máchla rukou.

„Dýchej,“ radil jí Henry. „To je ono. Zhluboka se nadechni. Víc. Do bránice. Dobře. To je mnohem lepší.“

„Je tam… je tam… ruka.“

„Co… cože?“

Brianne znovu ucítila, jak jí stoupá do krku žluč. „Tamhle.“ Předklonila se a prudce zvracela do hromady jehličí z borovice.

„To nic. To je dobrý. Zhluboka dýchej. To je ono.“ Henry čekal, až si utře sliny z pusy a slzy z očí.

„Promiň. Říkalas, že je tam… ruka?“

Brianne opět ukázala, tentokrát s větším úspěchem. Pak si zakryla oběma dlaněmi ústa, aby se znovu nerozkřičela.

Henry si dřepl na bobek a prohrabával půdu, až našel, co hledal.

„Vypadá to, že ji usekli sekerou,“ vykoktala Brianne mezi nádechy.

„Ne, to se mi nezdá,“ pronesl rozvážně a klidně Henry, když zvedl tu odpornou věc za studené, mrtvé prsty. „Tohle s největší pravděpodobností udělal medvěd.“

„Proboha.“ Brianne se ostražitě ohlédla přes rameno. „Není tu někde?“

„Nevím. Ale lepší bude nezdržovat se jeho hledáním.“

„Myslíš, že ta ruka patří tomu Davidovi, který zmizel předminulou noc z hotelu?“

Henry pokrčil rameny. „Těžko říct, jak je to tu dlouho.“ Odhodil ruku na listí.

„Ty ji tady jen tak necháš?“

„Postarám se o to až potom. Teď musíme jít.“ Vzal ji za loket a odváděl hustým listovím pryč. „Je nejvyšší čas, aby ses dostala někam do bezpečí.“

Vedení místních strážců parku sídlilo v Bolton Landingu, kouzelné vesničce, která byla od kempu Starbright vzdálená asi dvacet minut jízdy. Malá hranatá budova z červených cihel se do malebné architektury městečka hodila jako příslovečná pěst na oko a nacházela se na konci mostu, který spojoval vesnici s blízkým ostrovem, na němž stál historický hotel Sagamore, obklopený zelení a obložený bílými latěmi.

Val zajela se svým SUV na parkoviště. Kromě několika vozů strážců tam jiná auta nebyla. Co sakra mají tak důležitého na práci, že už dávno někoho neposlali, aby ji vyslechl? uvažovala, když vybíhala po třech vstupních schodech do hlavní kanceláře a za ní její společníci, kteří se ji pokoušeli dohonit.

„Máte přání, prosím?“ zeptal se mladík za recepčním pultem, když k němu zamířili. Val, která je zjevně vedla, měla po své pravici Melissu a Jamese a po levici Garyho a Jennifer. Haydena jako obvykle nechali na místě, kdyby se náhodou Brianne vrátila do kempu.

Strážce se jmenoval Steve Severin. Byl střední výšky a váhy, měl tmavé vlasy a příjemný, i když těžko zapamatovatelný obličej. Val si všimla, že hned za ním byly dva psací stoly a vzadu velká prosklená kancelář. Poblíž zevlovali čtyři další strážci včetně staršího ze dvou, kteří včera odpoledne přivedli Brianne s Tylerem do hotelu. Matně si vzpomínala, že se jmenuje Leo, ale nebyla si jistá.

Okamžitě ji poznal, kývl na ni a obezřetně se k ní blížil. „Celé dopoledne na vás čekáme, kdy se ukážete,“ sjela ho Val, než měl vůbec šanci promluvit.

„Kvůli čemu jsme měli přijet?“ zeptal se a otevřel malá vrátka, aby mohli Val s přáteli vejít do vnitřní svatyně, a hned nato se kolem nich shlukli ostatní strážci. „Bude lepší, když se posadíte a povíte nám, o co jde.“

„Přece snad víte, o co jde,“ trvala Val netrpělivě na svém. „Hned ráno vám volal Henry Voight a všechno vysvětlil.“ Podívala se na Jennifer, aby to potvrdila.

Teprve teď si všimla, že Jennifer už není v jejich skupině. Zůstala na druhé straně pultu a zjevně byla zaujatá dlouhou řadou fotografií strážců, které zdobily chodbu nalevo od hlavního vchodu.

„Vy jste mluvili s Henry Voightem?“ zeptal se Steve Severin.

„No, to ne. Vlastně s ním mluvila Jennifer.“ Co to tam ta ženská sakra dělá? uvažovala Val nervózně.

To hledá další posilu? „Jennifer, můžeme tě prosím na chvilku vyrušit?“

„Strážce Henry Voight dnes nenastoupil do práce,“ informoval je Leo, když se k nim Jennifer otočila.

„Neříkala jsi, že má dnes volno?“ zeptala se Val Jennifer.

„To není správně,“ vyhrkla Jennifer a z obličeje se jí vytratila přirozená barva.

„Co není správně?“ opáčil Steve Severin.

„Tady to jméno pod fotkou. Stojí tu, že to je Henry Voight.“ Poklepala na snímek za sebou.

„Ano, to je Henry,“ potvrdil Leo a ostatní mu to kývnutím dosvědčili.

Jennifer se obezřele podívala na Val, která už věděla, co Jennifer hodlá říct, aniž její slova slyšela.

„To není ten, kterého jsem včera potkala,“ sdělila jim. „Tady toho muže jsem nikdy neviděla.“

-

K A P I T O L A 25

„Jak to zvládáš?“ zeptal se Henry, když ušli asi pět set metrů. „Nejdu na tebe moc rychle?“

„Dobrý,“ odpověděla Brianne, ačkoliv plosky jejích bosých chodidel byly pod stálým náporem větviček a kamení, které pokrývaly zem, a na nerovném terénu ji chytaly křeče do lýtek. Kotník ji kupodivu vůbec nebolel.

„Kde máš ty svoje krásný boty, cos měla na sobě?“

„Já ty pitomý křápy zahodila.“

Zasmál se. „Správně. Nebyly zrovna stavěný na turistiku v horách. I když musím uznat, že vypadaly fantasticky.“

Brianne se usmála. „Díky.“

„A patrně stály malý jmění.“

„Moc malý ne,“ povzdychla si a úsměv jí rychle zmizel. „Máma mě zabije.“

„Jo. Něco mi říká, že ji nic z tohohle nepotěší.“

Brianne znovu vzdychla. Už strážci parku pověděla o tom, jak se tajně vytratila s Tylerem –

vynechala tu část, kdy byli předtím odpoledne přistiženi inflagranti, a jak hned nato Tyler sjel s autem do příkopu, vynechala tu část, jak se Tyler opil a následně popral s Haydenem, a o tom, jak se jim povedlo zabloudit v lese a jak ji sir Galahad opustil, údajně proto, že jde pro pomoc, a už se nevrátil.

Ano, pomyslela si. Henry má pravdu. „Možná by sis s ní mohl nejdřív promluvit ty a trochu ji obměkčit.“

Henry se stydlivě usmál. „Zkusit to můžu.“

Brianne si říkala, že když se strážce usměje, moc mu to sluší, a přistihla se, že přemýšlí, jestli s někým chodí. Ačkoliv máma by určitě tvrdila, že je pro ni moc starý, pomyslela si a předem ji tím naštvala. Nicméně je zodpovědný, tvrdě pracuje a zachránil ji, když ji málem sežral medvěd proboha.

To určitě něco znamená. „Už tam budeme?“ zeptala se po dalších deseti minutách a snažila se potlačit ve svém hlase vzlyky.

„Už to není daleko.“

„Víš vůbec, kam jdeš?“

Henry se zasmál. „Řekl bych, že znám tyhle lesy jako dlaň svý ruky,“ zažertoval, „ale nechci, aby ses znovu pozvracela.“

Brianne se zamračila a snažila se, aby necítila voskové, mrtvé prsty useknuté ruky ve své vlastní.

„Neměla bych co.“

Henry přimhouřil oči. „Kdy jsi naposled něco jedla?“

„Od včerejška od snídaně nic.“

„Tos nejedla celých čtyřiadvacet hodin?“

Brianne pokrčila rameny, jako by o nic nešlo. Včera v kempu odmítla jíst opékané buřty, přestože lákavě voněly. Jsem vegetariánka, připomněla matce podrážděně, ačkoliv obě věděly, že to zdaleka ani zblízka není pravda. Fakt je, že se jí mnohem víc líbí idea být vegetariánkou, než aby se jí vážně stala. Ve skutečnosti ze všeho nejvíc zbožňuje pořádný, šťavnatý kus červeného masa. A taky je pravda, že umírá hlady. „Mám docela hlad,“ přiznala poté, co uplynulo několik minut.

„Dostaneš něco k jídlu, až dorazíme do srubu,“ slíbil Henry.

„Do srubu?“

„Každou chvilku ho uvidíš.“ A jako na zavolanou se náhle objevila za skupinou prořídlých stromů cesta a na jejím konci se jako fata morgana vynořilo malé stavení.

„Panebože!“ vykřikla Brianne. „To musí bejt ten barák, o kterým mluvil Tyler.“

Henry se zastavil. „Tyler ti o něm řekl?“

Brianne rychle doplnila pár detailů, které prve ve své historce vynechala: že se s Tylerem pohádali a on ve vzteku odešel, že se později vrátil se zprávou, že asi víc než kilometr odtud zahlédl u cesty nějakou chatu, že nebyla schopná pokračovat s bolavým kotníkem dál, což byl důvod, proč Tyler odešel sám. „Čí je to srub?“

„Můj,“ řekl Henry.

„Tvůj?“

„No, patřil mým rodičům. Zdědil jsem ho, když umřeli.“ Znovu vykročil. „Bouračka,“ utrousil to slovo jakoby mimochodem přes rameno, než se stačila zeptat.

„To je hrozný. Je mi to moc líto.“

„Díky, ale takovej je prostě život. Někdy se hodnejm lidem stávaj strašný věci.“

Brianne zpomalila. Přemýšlela, jestli by byla takhle nad věcí, kdyby se něco takového stalo jejím rodičům. „A byls tam včera? Myslím ve srubu.“

„Jo.“

„A Tylera jsi vůbec neviděl? Nikdo neklepal na dveře a okna?“

„Tak to asi mluvil o jiným baráku,“ pronesl Henry, když se vlekli po cestě ke srubu.

„Asi jo.“ Brianne se rozhlédla. Žádná další stavení neviděla. Tak kam Tyler sakra zmizel? „A neslyšeli jste, že by někdo volal o pomoc?“ zeptala se a viděla, že strážce zavrtěl hlavou.

„Nikoho, akorát tebe.“ Henry se zasmál. „Ty máš teda silný plíce, holka.“

Ale pokud Tyler do srubu nedošel a nějakým zázrakem nenašel hlavní silnici, znamená to, že je někde tady v okolí a bezcílně bloudí lesem. A jestli Henry slyšel její řev na kilometr daleko, Tyler ji určitě slyšel taky. Proč na její křik nezareagoval? „Proboha!“ vyhrkla a zastavila se. „Co když na něj zaútočí medvěd?“ A vzápětí ji napadlo ještě něco horšího: Co když se to už stalo?

„Ta ruka nepatří Tylerovi,“ pronesl Henry, jako by jí četl myšlenky. „Leží tam mnohem dýl než jen pár hodin. Věř mi, Brianne. Není jeho.“

Brianne přikývla, přestože o tom moc přesvědčená nebyla. Neustále se bázlivě ohlížela přes rameno celou cestu ke srubu, který byl, jak si všimla, postavený z velkých kulatin z borového dřeva, natřených nahnědo a lemovaných bílou barvou. Kolem podezdívky srubu se táhl záhon s oranžovými a bílými balzamínami a z hnědé plátěné markýzy visela měděná zvonkohra, která cinkala v mírném vánku. Vzadu vesele bublal potok. Schází tu akorát perník, pomyslela si Brianne. „Líbí se ti, že tady žiješ tak sám?“

„Miluju to. Mimoto sám nejsem.“

„Ne?“

„Mám tady ptáky, srnky, kytky a potok. A samozřejmě je tu Nikki,“ dodal, když se dveře domku otevřely a ven vyšla zamračená dívka oblečená do květovaných šatů, které byly nejméně o pár čísel větší.

„Tak co teď uděláme?“ ptala se Val.

„Vy vůbec nic,“ nařídil jí starší strážce kategoricky. Jmenoval se Mike Jones a působil stejně přímočaře jako jeho jméno, vysoký se širokou hrudí a hranatou bradou. Všechno na něm přímo křičelo „hrdina“, počínaje hnědými vlnitými vlasy a velkýma čokoládovýma očima a konče rovným nosem a plnými, byť neusmívajícími se rty. Pouze vybledlá skvrna od hořčice na manžetě jeho vzorně nažehlené košile přesvědčila Val, že je to přece jen lidská bytost, nikoliv uprchlík z Disneyova kresleného filmu. Někdy během uplynulé půl hodiny se tam zčistajasna zjevil jako duch, ale nejspíš přišel z některé ze zadních místností, kterých si Val všimla teprve teď, a s přehledem se ujal vyšetřování. Ačkoliv nebylo dosud jasné, co vlastně vyšetřuje. „Převezmeme to my.“

„A co konkrétně?“

„Uděláme všechno, co je v našich silách, abychom vaši dceru našli, paní Roweová. Určil jsem tým, který prohledá lesy…“

„Uspěl váš pátrací tým při hledání Davida Gowana?“

Mike Jones se podíval na ostatní přítomné strážce. „Jsme přesvědčeni, že se pan Gowan už v této oblasti nenachází.“

„Takže odpověď zní: ne, nenašli jste ho.“

„Jsme si docela jistí, že hned v pondělí ráno bude zase zpátky v práci…“

„Stejně jako dnes přišel do práce Henry Voight?“

„Odbočujeme od tématu, paní Roweová.“

„To si nemyslím,“ řekla Val důrazně a hned pokračovala dál, než stačil Jones něco namítnout.

„Podívejte, pohřešují se tři lidi: David Gowan, Henry Voight a má dcera. Všichni během posledních pár dnů záhadně zmizeli. A navíc kdosi hlídkuje v lesích, vydává se za strážce parku a má na sobě uniformu, která patří pohřešovanému Henrymu Voightovi. Já tedy nevím, ale ve mně osobně to budí podezření na násilný zločin.“

„Podle mě bychom neměli dělat unáhlené…“

„Ten člověk mluvil přímo s mou dcerou a tady mou přítelkyní,“ přerušila ho Val a ukázala na Jennifer. „Včera večer.“

„A slečna Loganová nám poskytla popis muže, s kterým mluvila,“ vmísil se Mike Jones do hovoru. „A my ten popis rozešleme…“

„Dobře,“ vpadla mu do řeči Val a došlo jí, že to je poprvé, co slyší dívčí jméno Jennifer, že už si zvykla brát ji jako druhou paní Roweovou a že jsou vlastně nějakým zvráceným způsobem spřízněné. „Co ještě váháte? Zavolali jste FBI?“

„Myslím, že to momentálně není nutné.“

„Kdy to podle vás bude nutné?“

„Paní Roweová, chápu vaše obavy,“ chlácholil ji Mike Jones. „Skutečně chápu. Mám dcery ve stejném věku, takže mi věřte, vím, jakým peklem si procházíte. Ale zopakujme si fakta. Za prvé, včera odpoledne naši strážci přistihli vaši dceru, jak má na veřejném místě pohlavní styk se svým přítelem.“

„Ano, děkuju, že jste mi to připomněl.“

„Za druhé, včera o půlnoci tajně odešla z kempu, aby se s tím mladíkem setkala. Zcela dobrovolně, jak jsem pochopil.“

„Ano. O tom se s vámi nepřu…“

„Za třetí, došlo ke rvačce se synem tady toho pána,“ kývl Mike Jones směrem ke Garymu, který stál vzpřímeně vedle Valerie. „Ke rvačce, po které zůstal ležet u silnice.“

„Brianne nemůže za to, co Tyler Currington provedl Haydenovi,“ ohradila se Val a podívala se na Garyho, aby ji podpořil. Gary se ihned odvrátil, jako by odmítal snést její pohled. Co to znamená?

ptala se sama sebe. Že přesto považuje Brianne alespoň zčásti zodpovědnou, že na ni nakonec přece jen podá žalobu?

„Ať tak či onak, vaše dcera potom s tím klukem odjela, paní Roweová. Takže je vám přinejmenším jasné, proč možná nespěchá s návratem, když si to asi odskáče. Možná se bojí, že…“

„Brianne se ničeho nebojí,“ ohradila se Val.

Nebojácná, slyšela, jak Gary říká. Znovu se podívala jeho směrem a uvažovala, jestli si myslí totéž.

Ale zíral do země a vůbec nevzhlédl.

„Jen chci říct, že vaše dcera se teď třeba hrozně stydí se s vámi setkat. Stejně jako David Gowan se stydí setkat se svou manželkou…“

„A Henry Voight? Za co se stydí on?“

„To zjistíme.“

„A mezitím tu budeme sedět a čekat?“

„Vlastně bych vám radil, abyste se vrátili do kanceláře kempu. Takhle tam aspoň budete v případě, že se vaše dcera rozhodne vrátit, a já vám budu moct zavolat, jakmile se něco dozvím.“

„A když se nedozvíte?“

„Co kdybychom počkali do večera. Pokud se dcera do té doby nevrátí, oznámíme to státní policii.“

„Proč to neuděláte hned?“ naléhala Val.

Zazvonil telefon. Po chvilce k nim přišel Steve Severin a naklonil se k Jonesovi. „Našli auto Tylera Curringtona,“ oznámil.

„Tebe já znám, že jo?“ řekla Brianne dívce, když udělala pár kroků k ní a zastínila si oči před sluncem, které se náhle opět objevilo.

Nikki se podívala z Brianne na Henryho a zase zpátky. „To bych neřekla.“

„Ale ano, znám. Viděla jsem tě v hotelu,“ pokračovala Brianne. Poznala v Nikki dívku, která po jejich příjezdu strčila u výtahů do její matky, až ji málem srazila na zem, a pak všem ukázala prostředníček.

„Ne. Určitě ne.“ Nikki se znovu podívala na Henryho.

„Mohlas to být ty,“ pronesl Henry nenuceně. „Občas tam zajdeme na večeři.“

„Jo. Občas nám moje babička dá peníze, prej ať si užijem. V tomhle je fakt suprová.“

„Tvoje babička?“

Nikki ukázala líným pohybem palce na srub za sebou. „Tohle jí patří.“

Brianne střelila pohledem na Henryho a všimla si, že sebou trhnul. Neříkal, že je to jeho dům, že ho zdědil po rodičích, když se zabili v autě?

Někdy se hodným lidem stávají strašné věci, jasně si vybavila jeho slova, ačkoliv je zcela možné, že si jeho poznámku špatně vyložila. Je utahaná k smrti. Ke všemu zesláblá hlady a umírá žízní. Za takových okolností se člověk snadno splete.

„Akorát že si nepamatuju, že bych tě viděla,“ trvala na svém Nikki.

„Byla jsem tam s matkou a jejími přáteli.“

„To asi byla velká sranda.“ Nikki se ani nepokoušela tu jízlivou poznámku zamaskovat. „Tak pojď dál.“ Otevřela dveře srubu a vešla dovnitř.

Brianne ji následovala a Henry vešel hned za ní. Okamžitě ji přes nos praštil podivně nepříjemný zápach. Pokoušela se ho identifikovat, ale neuspěla. „Co je to za smrad?“

„Myslíme si, že je to nějaký mrtvý zvíře,“ řekl Henry a zlostně se na Nikki podíval. „Mělas to tu vysprejovat.“

„To jsem udělala,“ odsekla podrážděně Nikki. „Vůní Anglická zahrada.“

„Minulý týden se tady porvali mývalové,“ vysvětloval Henry. „Myslíme si, že některý asi zalezl pod srub a chcípnul tam.“

„Kenny pořád říká, že tam vleze a odklidí ho…“

„Kdo je Kenny?“ zeptala se Brianne.

Nikki zbledla.

„Kámoš,“ prohodil Henry. „Dělat tyhle věci mu nevadí. Jen má poslední dobou trochu moc práce.“

„My už ten smrad ani nevnímáme,“ poznamenala Nikki. „Zhorší se to, když se otočí vítr.“

„Za pár minut na to člověk zapomene,“ dodal Henry.

Brianne přejela pokoj pohledem. To je teda chlív, konstatovala v duchu matčiným hlasem. Všude prach. Dřez plný špinavého nádobí. Všude se povalují příbory včetně podlahy v kuchyni. Podušky na pohovce jsou rozházené. Velký koberec srolovaný před kamenným krbem, který přímo přetéká popelem, spodní strana koberce ušpiněná a fleky, které ho pokrývají, vypadají čerstvé, a dokonce vlhké. Nedovedla si představit, že by něčí babička bydlela v takovém svinčíku.

Ani ta její.

Samozřejmě že máma platí paní, která dochází jednou týdně, aby v babiččině bytě udržovala relativní pořádek a čistotu. V tom hle domě, kde všechno vypadá dost podivně, pořádek a čistota zjevně prvenství nezaujímají. Včetně té holky, Nikki, uvažovala Brianne, v těch jejích o několik čísel větších květovaných šatech se starožitnou štrasovou broží připíchnutou ledabyle v záhybech nad levým prsem. „Mohli bysme zkusit zavolat do kempu?“ požádala. „Máma je z toho určitě na prášky.“

„Už se na tom pracuje,“ ujistil ji Henry, vzal svůj telefon a začal vymačkávat čísla. „Zlato, mohla bys nabídnout našemu hostu něco k jídlu?“

„Už tady toho moc nezbylo,“ konstatovala Nikki.

„To nevadí. Já moc nejím.“ Brianne celkem rychle přešla chuť k jídlu, jakmile prošla dveřmi. „Stačí mi jen sklenice vody. Umírám žízní.“

Nikki se zasmála, jako by Brianne pronesla nějaký vydařený vtip, a odloudala se do kuchyně, kde chaoticky hledala ve skřínkách sklenici, jako by nevěděla, kde ji najít.

Prosím, ať je čistá, modlila se Brianne a ulevilo se jí, když ze skřínky přímo nad dřezem dívka nakonec zezadu jednu vyndala. Dívala se, jak Nikki naplnila sklenici vodou, vrátila se do obýváku s nataženou paží a na spodní straně lokte se jí až k zápěstí táh la tenká, klikatá červená čára jako tetování. Nebo uschlá krev, pomyslela si Brianne. Že by se Nikki pořezala?

„Nevím, jestli je dost studená,“ podotkla Nikki. Brianne zvedla sklenici ke rtům a jedním douškem ji vypila.

„Opatrně,“ radil jí Henry. „Aby ti zas nebylo špatně.“ A pak do telefonu: „Ano, haló? Ano, tady je Henry Voight, strážce parku. Snažím se najít paní…?“ Podíval se na Brianne.

„Valerie Roweová,“ napověděla mu rychle. „R-O-W-E-O-V-Á.“

„Valerii Roweovou,“ zopakoval. „Ona a její přátelé se u vás včera ubytovali. Ano. R-O-W-E-O-V-Á.

Správně. Jistě, počkám.“

„Mohla bych dostat ještě vodu?“

„Co kdybys Brianne uvařila ten tvůj broskvovo-brusinkový čaj?“ navrhnul Henry. „Čaj jí udělá dobře.“

„Ne, to je dobrý. Vážně. Nechci otravovat.“

„Neotravuješ. Voda je už uvařená,“ řekla Nikki. Ukázala na pohovku. „Sedni si. Udělej si pohodlí.“

Nemusela to říkat dvakrát. I přes nepořádek a zápach, nebo možná právě kvůli tomu, Brianne sotva stála na nohou. Klesla na pohovku a únava jí dopadla na ramena jako těžká deka a tlačila je dolů. Byla vůbec někdy za celý svůj život takhle vyčerpaná? Otočila hlavu k ložnici v zadní části srubu a znovu přemýšlela, co se asi stalo s Tylerem, a napadlo ji, jak by bylo příjemné natáhnout se v pohodlné měkké posteli a pár hodin se nerušeně pořádně vyspat, než se bude muset setkat s matkou.

„Tvoje babička ještě spí?“ zeptala se.

„Moje babička?“ Nikki hodila čajový sáček do hrnku, zalila ho vodou z konvice a nenápadně přidala tři tablety percodanu.

Brianne bezděky prolétlo hlavou, jak dlouho v ní ta voda asi stála a jestli je vůbec horká. „Promiň, neříkalas, že jí ten srub patří?“ Už podruhé to dopoledne Brianne připadalo, že má patrně halucinace, že celá tahle epizoda je jen součástí dalšího ne uvěřitelně ošklivého snu.

„Na pár dnů odjela. Tu máš,“ podávala jí Nikki čaj. „Vypij to.“ Pozorně sledovala, jak Brianne vypila většinu čaje jedním douškem. „Jakej je?“

„Skvělej,“ potvrdila Brianne, ačkoliv ve skutečnosti byl čaj jenom vlažný a chutnal spíš hořce než sladce. Přesto měla tak velkou žízeň, že zbytek dopila bez dalšího pobízení. „Díky.“ Podívala se na Henryho. „Už našli mou mámu?“

„Pořád čekám.“ Uběhlo pár minut, než znovu promluvil, a hlas mu přešel téměř do šepotu. „Všechno bude v pořádku, Brianne,“ začal a spustil ruku s telefonem k boku. „Nechci tě zbytečně rozrušovat…“

„Stalo se něco mojí mámě? Je zraněná?“ Brianne se pokusila vstát, ale měla pocit, jako by měla ke kotníkům připevněná závaží, a dopadla zpět na podušky gauče, neschopná vstát.

„Je v pořádku.“

„Tak co se teda děje?“

Krátce se odmlčel a pak zase promluvil: „Podle všeho se ona i její přátelé před hodinou odhlásili z kempu.“

„Jak to odhlásili?“

„Hned ráno odjeli, že prý se chtěli brzy vrátit domů. Ředitelka tvrdila, že vypadali strašně rozzlobeně…“

„Je mi fuk, jestli byli naštvaný,“ protestovala Brianne. „Jen tak by mě tu přece nenechali.“

„Je mi to vážně líto. Ale vypadá to, že přesně tohle udělali.“

„Cože? Ne. To musí být omyl. Patrně se jen vrátili do hotelu, aby počkali na mýho tátu.“

„Chceš, abych zavolal do hotelu?“ Henry okamžitě vyťukal další řadu čísel, aniž počkal na její odpověď.

Brianne samu sebe přesvědčovala, že to není divné, když strážce parku zná nazpaměť číslo do hotelu U Potoka stínů, stejně jako si namlouvala, že sebou Henry netrhnul, když se Nikki zmínila, že dům patří její babičce, a že na té holce v příliš velkých šatech a čaji s hořkou příchutí není vůbec nic zvláštního. Nalhávala si, že se jí točí hlava, protože je tak vyčerpaná, a kvůli ničemu jinému.

Sugerovala si, že má doopravdy halucinace.

„Ředitel hotelu říká, že tvoji matku neviděl od té doby, co od nich včera odjela,“ pronášel Henry hlasem, který ve vlnách vplouval a vyplouval z jejího vědomí.

„Takže co mám teď dělat?“ zeptala se Brianne. Téměř nepoznávala svůj hlas. Přemáhala se, aby udržela oči otevřené.

„Za prvé se trochu prospíš. Potom se osprchuješ, učešeš a vyčistíš si zuby. Abys vypadala před mámou hezky a slušně. Pak tě s Nikki odvezeme zpátky do města.“

„Mohli bysme jet hned?“

„Ne, na to jsi až moc unavená,“ chlácholil ji Henry a přisunul se blíž, až ucítila jeho teplý dech na rtech. „Brianne,“ zašeptal, když se jí víčka zavřela. „Brianne, slyšíš mě?“

Brianne otevřela pusu, aby promluvila, ale žádný zvuk z ní nevyšel.

A pak už nic neviděla ani neslyšela.

-

K A P I T O L A 26

Val přemýšlela o své matce. Ne o ženě, kterou byla teď, zlomené a otupené mnoha lahvemi alkoholu, ani o té zmatené a ne jisté ženě z Valeriina dospívání, kdy matčino sebevědomí ne ustále ubíjelo otcovo nekonečné zahýbání a to, jak ho věčně omlouvala, nýbrž o té silné a nezdolné matce svého dětství, o ženě, která ji učila, aby se řídila svými instinkty a pevně stála na vlastních nohou.

Jednou, když jí byly čtyři a chodila do školky v místním sdružení YMCA, matce řekla: „Dneska nechci jít do školy, mami.“

„Pročpak tam nechceš jít, broučku?“

„Je tam zlý kluk.“

„A co ti dělá?“

Malá Valerie se napřímila a nadmula hruď. „Říká, že jsem pitomá malá holka,“ oznámila rozhořčeným hláskem. „Nejsem pitomá, že ne?“

„To rozhodně nejsi.“

„Půjdeš se mnou a povíš mu, že mi nesmí nadávat?“ zaprosila.

„Ale já myslím, že jsi natolik chytrá, že si to s ním vyřídíš sama,“ poradila jí matka.

A taky že si to s ním vyřídila, když se vrátila do školky, a jakmile slovo pitomá vypustil z úst, vrazila mu facku.

„Příští měsíc je ve škole plavecká soutěž Plav o život,“ vykládala asi po čtyřech letech osmiletá Valerie rodičům. „Je to kvůli vybírání peněz na charitu a já potřebuju hodně sponzorů. Člověk vydělá peníze tím, kolik délek uplave, a já hodlám uplavat nejvíc bazénů a získat nejvíc peněz.“

„Mě si zapiš s dolarem za délku,“ nabídl jí otec zpoza novin, které četl.

„Co takhle s deseti?“ navrhla matka. Mrkla okem na Valerii a dodala: „Líná huba, holé neštěstí.

Dneska se člověk musí ozvat, zlatíčko.“

Malá Valerie matčinu důvěru odměnila a celou školu šokovala, když uplavala ohromujících sedmdesát čtyři délek. Matka vedle ní pyšně stála, zatímco otec neochotně podepisoval šek na 740

dolarů.

To ti patří, pomyslela si teď Valerie. Vůbec jsi nevěřil, že to dokážu. Ani tě to nezajímalo.

Dokonce i nyní viděla znuděný výraz, který se mu objevil v obličeji, jak po prvních několika délkách ztratil zájem a přesunul se k místu, kde postávala Ava McAllisterová, mladá matka se stejně mladými, atraktivními přítelkyněmi, a jak všichni strávili půlku soutěže zabraní do žertovného flirtování. Jenom občas se ohlédl na bazén, kde jeho dcera dál plavala délku za délkou, rozhodnutá nedopřát si oddechu, dokud nezaujme otcovu naprosto soustředěnou pozornost. Skončila, vyčerpaná a na pokraji naprostého zhroucení –, teprve když konečně zahlédla, že se na ni dívá, ačkoliv když si tu situaci později znovu přehrávala v mysli, uvědomila si, že se patrně pokradmu kouknul na hodiny na protější zdi. Také chápala, svým dětským instinktivním rozumem –, že se ani jedné z těch žen nevyrovná bez ohledu na to, čeho dosáhne nebo kolik bazénů uplave. Prostě není dost zajímavá, aby si zasloužila jeho pozornost. Je jen pitomá malá holka. Ten kluk ze školky měl pravdu.

Ten večer šli na večeři, aby oslavili její úspěch, a otec přitom strávil většinu večera laškováním s číšnicí. „Tedy, Jacku,“ dodnes slyšela Val matčinu výtku, když odcházeli z restaurace, „musíš se chovat tak průhledně obzvlášť před dětmi?“ V té době netušila, na co matka naráží. Ani si nevzpomínala, co otec odpověděl. Zato si moc dobře pamatovala, jak ji tu noc probudil matčin tichý pláč, a když přišla do kuchyně, zastihla ji, jak sedí u stolu a nepřítomně hledí do prázdna.

„Co se stalo, mami?“

„Nic, broučku. Jdi spát. Je moc pozdě. Zítra musíš do školy.“

„Jsi smutná?“

„Ne, zlatíčko. Proč bych měla být smutná? Má dcera právě uplavala nejvíc bazénů a získala nejvíc peněz v celé historii Základní školy Johna Fischera. Jsem pyšná jako páv,“ pronesla tehdy s úsměvem a hřbetem ruky si otírala slzy.

„Protože jsem tak dobrá plavkyně?“

„Protože ty sama jsi tak dobrá. Až vyrostu, chci být úplně stejná jako ty.“

Malá Valerie se zahihňala. „Ty jsi srandovní.“

„Zbožňuju tě,“ řekla matka.

„Já tebe.“

„A teď do hajan. Musíš se vyspat.“

„Ty nepůjdeš spát?“

„Za chviličku.“

Valerie si náhle všimla lahve na stole a matčiny napůl vypité sklenice. „Co je to?“

„Kapka něčeho, co mi pomůže usnout.“

„Můžu taky dostat?“

„Ne, tohle ty nepotřebuješ, Valerie. Ty jsi silná. Tak silná, že uplaveš sedmdesát čtyři bazénů. Jednou budeš řídit svět.“

„Ne, to ne.“

„Ale ano. A já na to dohlídnu.“

Tak kdy na ni matka přestala dohlížet? Když bylo Val deset, třináct, patnáct, jednadvacet? Kdy se z kapky něčeho, co jí pomáhalo usnout, stala kapka čehosi, co jí pomáhalo přežít den, pak přibyla další kapka a další, až neexistovalo nic jiného? Kdy začala denně spát do tří odpoledne, a když se probudila, blábolila a zakopávala? Kdy začala padat na zem a pak tam zůstávala i ležet?

„Prosím tě, mami, musíš k doktorovi,“ přemlouvala ji Val, když stále popírala to, co bylo jasné, dokonce jí sama domluvila termín poté, co to matka odmítla udělat, pak dohodla další, když na ten první nepřišla.

„Myslím, že má asi nádor na mozku,“ řekla otci, který se právě vrátil ze svatební cesty s novou manželkou.

„Kdepak nádor na mozku,“ opovržlivě se zasmál. „Má jasnou kocovinu.“

„Co to povídáš? Vždyť zas tolik nepije.“

„Probuď se konečně,“ řekl jí otec, čímž ostentativně zakončil jejich debatu a nechal ji stát za venkovními dveřmi.

„No víš, nemělas ho takhle přepadnout,“ vyčítala jí sestra, když jí později Val informovala o tom, co se stalo. „Mělas mu nejdřív zavolat.“

„Proč bych mu měla volat? Je to můj táta.“

„Víš přece, že nesnáší překvapení.“

„Myslím, že nechápeš podstatu toho všeho, Allison.“

„A ta je…?“

„Že táta naznačuje, že matka je alkoholička.“

„Táta nic nenaznačuje. Podle mě mluví jasně.“

„A ty tvrdíš… co? Že s ním souhlasíš?“

Allison reagovala na Valeriinu otázku pokrčením ramen a rezignovaně zavrtěla hlavou.

„Ani mě nepozval dál,“ stěžovala si Val. „Že prý právě večeří.“

„Mělas nejdřív zavolat.“

„Proč se ho pořád zastáváš?“

„Proč ho pořád napadáš?“

„Já ho nenapadám.“

„Cos od něj čekala, Valerie? Jsou přece s mámou rozvedení.“

„S námi se taky rozvedl?“

„Co to plácáš? Neblázni. Nás neopustil. Odešel od ní.“

„Ona je naše matka,“ připomněla jí Val.

„Jenže ona má problém s alkoholem.“

Val ta slova uhodila jako direkt na solar plexus a vehnala jí slzy do očí. „Aspoň nás neopustila.“

„Že ne?“ opáčila chladně Allison.

Byl to ten rozhodující okamžik, který později mohly obě sestry určit jako moment, kdy byly stanoveny pomyslné hranice a strany neodvolatelně zvoleny, přesně ta chvíle, kdy pochopily, že ztratily nejen rodiče, ale také samy sebe?

*

Záleží na tom? uvažovala teď Val, když cítila, jak ji přítomnost přivolává zpátky. Během těch let se vlastně nic nezměnilo. Allison stále bojuje o otcovo uznání a Val stále zápasí o matčinu střízlivost.

Obě své bitvy prohrávají.

„Val?“ vyrušil ji něčí hlas a rozprášil její křehkou rodinu do všech stran. „Val, je ti něco? Co se děje?“

Val se podívala na Jennifer a na okamžik ji udivilo, že ji vidí za volantem svého SUV, ale pak si uvědomila, že přijala její nabídku, že se ujme řízení. „Nic mi není. Jen jsem rozhozená. Dám se do kupy.“

Ucítila na rameni Jamesovu ruku. „Tak co teď podnikneme?“ zeptal se z přeplněného zadního sedadla, když auto zajelo na parkoviště kempu.

„Uděláme to, co nám řekli,“ odpověděl Gary. „Půjdeme do kanceláře, sedneme si a budeme čekat.“

„Jak dlouho?“ znervózněla Val. „Nedokážu tu jen tak celý den dřepět a čekat, až se něco stane.“

„Myslím, že nemáme na vybranou,“ namítl Gary.

„Myslím, že Val zas tak dobře neznáš,“ poznamenala Melissa s úsměvem, když vystupovali z vozu.

„Možná už přijel Evan.“ Jennifer dychtivě vyhlížela na parkovišti jeho černý jaguar, ale nikde ho nebylo vidět. „Zkusím mu znovu zavolat,“ rozhodla se, když vešli do kanceláře. „To přece není normální. Proč mi nebere telefon? Proč mi neodpovídá na vzkazy?“

Gary se zastavil. „Jdu zkontrolovat Haydena.“

„Jistě,“ souhlasila Val a dívala se, jak odchází.

Carolyn Murrayová stála za recepční přepážkou v téměř stejné pozici, jako když ji viděli naposled.

Zamračený výraz na tváři se nezměnil a na košili měla ještě pořád skvrnu od kávy. Pouze to, že jí nepatrně ztuhla ramena, Valerii prozradilo, že je skutečná, a ne dřevěná.

„Bohužel, budeme muset ještě trochu zneužít vaší pohostinnosti,“ začala Val.

„Ano, vím. Volal Mike Jones.“

„Stalo se něco? Našli mou dceru?“

„Pokud je mi známo, nenašli. Vzkazuje, že vás bude pravidelně informovat, takže můžete počkat tady nebo u vašich stanů. Někoho pro vás pošlu, až zavolá.“

„Počkáme tady,“ rozhodla za všechny Jennifer. Bylo jasné, že se v žádném případě nehodlá do těch zatracených stanů vrátit. „Můžu si zavolat?“ zeptala se, ale už zvedla sluchátko a začala vytáčet Evanovo číslo, aniž počkala na Carolynin souhlas. Po chvilce telefonem znechuceně praštila. „Má tam zase hlasovou schránku. Proč myslíš, že to nebere?“ obrátila se na Valerii.

Val neodpověděla. Napadalo ji hodně důvodů, ale usoudila, že bude lepší, když o nich pomlčí.

Jennifer na to jistě brzy přijde sama, aniž by jí musela pomáhat.

A třeba má skutečně práci, pokoušela se Val v pochybnostech rozhodnout v Evanův prospěch. Možná má ten jeho poslední obchod skutečně namále, možná dře do úmoru, aby ho zachránil, a možná se momentálně žene jako blázen zatáčkami a serpentinami kolem Prospect Mountain coby Bílý rytíř v černém jaguaru, který spěchá zachránit situaci, přestože už bude patrně pozdě, až sem dorazí.

To je celý on, pomyslela si. Copak ona celých dvacet let nečeká, až přijede? A přesto tu není. Pořád to bere oklikou.

A ona stále čeká.

Co je to se mnou? přemýšlela Val.

Jsi jen malá pitomá holka, zazněl důvěrné známý posměšek.

To rozhodně nejsi, okamžitě oponoval matčin hlas. Ty jsi silná. Tak silná, že uplaveš sedmdesát čtyři bazénů. Jednou budeš řídit svět.

Kdy se její svět tak zmenšil?

Val se opřela o zeď a přemýšlela, co podnikne dál. Podívala se na hodinky a pak znovu. Ještě není ani poledne a ona už je tak unavená.

„Neomdlíte mi tu, doufám?“ nadhodila Carolyn, která ji pozorovala od recepčního pultu.

„Neomdlím,“ ubezpečila ji Val. Copak to nevíte? Jsem silná. Uplavala jsem čtyřiasedmdesát bazénů.

Budu řídit svět.

*

„Pořád spí?“ zeptal se netrpělivě Henry, když se Nikki vrátila z ložnice.

„Chrápe jako podsvinče.“

„Do hajzlu. Kolik prášků jsi jí do toho čaje dala?“

„Nevím. Jenom pár.“

„Šlo o to ji uvolnit, ne uspat.“

„Jo, tak buď laskavě příště trochu konkrétnější, o co ti vlastně jde,“ ohradila se Nikki a pokoušela se ovládnout vzrůstající vztek. Zatím se na něj ještě nikdy nerozzlobila. Pochopitelně. Vždyť jí k tomu dosud nezavdal důvod. Až teď.

Když se na scéně objevila tahle holka.

„Hele, nechtěl jsem na tebe prve tak vyjet,“ uklidňoval ji. „Jen je důležitý, abysme měli jasno, co budeme říkat.“

„Jak jsem měla vědět, žes jí nakecal, že tohle je tvůj barák?“

„Co jsem jí měl podle tebe asi říct?“

„Nevím. Jak můžeš čekat, že něco vím, když mi to nepovíš?“

„Mělas vidět její výraz, když jsi plácla, že srub patří tvý babičce.“

„Prostě mě celou rozhodila, když tvrdila, že mě viděla v hotelu. A tys pak dodal, že tam chodíme na večeři. Musela jsem něco vymyslet.“

„Řeklas mi Kenny, do prdele práce!“

„Jen mi to uklouzlo.“

„Všechno jsi mohla podělat.“

„A co asi? Záleží na tom, jak tě jmenuju? Stejně ji zabijem.“ Nikki se odmlčela. „Že jo? Že ji odděláme?“

„Jasně že ji zlikvidujem.“ Henry si podrážděně prohrábl dlouhé vlasy. „Ale ne hned. Nejdřív si s ní trochu pohrajem. Chápeš? Jak jsme o tom předtím mluvili.“

„To tys o tom mluvil.“

„Co tím chceš naznačit?“

„Kenny, prosím tě…“

„Jmenuju se Henry.“

„Henry. Na tohle nemáme čas. Zabil jsi strážce parku, do prdele. Co nevidět tady budou čmuchat.

Musíme odsud vypadnout.“

Henryho pohled nervózně těkal po místnosti a utkvěl na dveřích do ložnice, kde spala Brianne. „Tak, dobře. Asi máš pravdu.“

„To teda mám.“

„No jo, já vím.“

„Tak co s ní provedem?“

„Vezmem ji s sebou.“

„Cože?“

„Vezmem ji s sebou,“ zopakoval, jako by si skutečně myslel, že ho špatně slyšela.

„Co to meleš? To je přece blbost.“

„Proč blbost? Je v bezvědomí. Hodíme ji do kufru, pojedem do Lake Placid, najdem prázdnej barák, kde si odpočinem a nebudem na ni spěchat.“

„Odkdy nespěcháme?“

„Tohle je úplně nová zkušenost. Brianne je mladá a pěkná. Je adaptabilní.“

„Co to jako znamená?“

Pohrdavě se ušklíbl.

Nikki sice nerozuměla slovu adaptabilní, ale moc dobře pochopila význam toho ušklíbnutí.

Znamenalo „ty hloupá“. To už to rovnou mohl zakřičet nahlas.

„Co ty víš?“ pokračoval Henry. „Třeba se dokonce rozhodne, že se k nám přidá. Mohla by se z nás stát taková skupina, co…“

Proboha, to ne. Co to zas plácá? „Takže co je, já už ti nestačím?“

„To netvrdím.“

„Tak si odpusť ty blbý kecy. Říkám, že ji odděláme a vypadnem odsud.“

„Neblázni, lásko. Je v limbu. To si tu zabijačku ani neužijem, když je úplně tuhá.“

„Určitě daleko víc než života v lochu,“ namítla Nikki. „Vážně za to riziko nestojí.“ A na usmířenou dodala: „Bude spousta jinejch holek.“

Na Henryho rty se pomalu vkrádal úsměv. „Slibuješ?“

„Slibuju,“ přikývla.

*

„Co říkal?“ zeptala se Jennifer, když Val položila sluchátko do vid lice stařičkého telefonu.

„Že prý podrobně prozkoumali Tylerovo auto,“ vykládala Val shromážděné skupince, „a nikde ani stopy po tom, že by byl někdo zraněný. Žádná krev nebo něco podobného…“

„Chválabohu,“ vyhrkl James.

„Tak to je dobrá zpráva,“ dodala Melissa.

„Špatná je, že bouřka smyla veškeré stopy, takže Brianne s Tylerem můžou být kdekoliv. Domnívají se, že zabloudili. Začnou prohledávat okolní lesy, ale…“

„Ale?“ opáčil James.

„No, přímo to neřekl, ale připadá mi, že pátrání po Brianne není jejich hlavní starost. Víc jim jde o to, aby zjistili, co se stalo s Henrym Voightem.“

Chvilku nikdo nepromluvil, nikdo nechtěl vyslovit nahlas myšlenku, kterou všichni v duchu sdíleli: Co když ta zmizení spolu nějak souvisejí?

„Val, můžu s tebou na chvíli mluvit?“ požádal Gary. Před pár minutami se vrátil do kanceláře, zrovna když Val telefonovala s Mikem Jonesem, a čekal u dveří.

Val ho beze slova následovala ven, a když uviděla Garyho syna Haydena, jak sedí na sedadle spolujezdce v bílém buicku zaparkovaném pár metrů odsud, zastavila se na posledním schodu.

„Odjíždíme. Vezu Haydena zpátky do Connecticutu,“ vysvětlil Gary dřív, než mu Val položila otázku.

„Teď už stejně nic moc nezmůžeme a chci Haydena nechat prohlídnout u doktora, ujistit se, že nemá otřes mozku.“

„Samozřejmě. Naprosto tě chápu.“

„Hayden trvá na tom, že nechce podávat žalobu…“

Val se přemáhala, aby si nahlas neoddechla úlevou. „Všechno je mi tak hrozně líto.“

„Mně taky,“ souhlasil Gary. A potom, když si uvědomili, že nemají co dodat, ji ujistil: „Najdeš ji, Val.“

„Ano, najdu.“

„Máš pro strach uděláno.“

„To mám, jo.“

„Ozvu se ti,“ slíbil.

„Kdepak, neozveš,“ zašeptala, když sledovala, jak si sedá za volant auta a odjíždí z parkoviště i jejího života. A tak je to správné, uvažovala. I přesto všechno, jak to dopadlo, je za jejich společnou chvilku vděčná. Gary v ní probudil něco, co považovala za dávno ztracené, ukázal jí, že je nejen pro muže přitažlivá, ale že i oni ji přitahují. Stačí tomu dát jen volný průběh. Stačí, když se zbaví toho věčně se vracejícího snu, kterým je Evan. Nesplnitelného snu, pomyslela si smutně, když si představila, jak James zpívá na celé kolo píseň z broadwayského trháku Muž z La Manchy.

Až na to, že se ze snu stala noční můra.

Je nejvyšší čas na nějaký jiný sen, rozhodla se a pozorovala, jak Garyho vůz mizí v oblacích prachu. Je načase se probudit.

Val se otočila, aby se vrátila do chaty, když vtom se dveře ote vřely a ven vyšla Jennifer celá zrudlá.

„Co se stalo?“

„Zrovna jsem si vzpomněla, že se Henry zmínil, že má tady v okolí srub.“

„Cože?“

„Ten člověk, co jsem ho včera potkala, ten, co předstíral, že je Henry Voight, tvrdil, že tady někde bydlí.“

„Řekl kde?“

„Ne, jen že je to blízko. Kam jdeš?“ volala, když se Val rozběhla ke svému SUV.

Valeriina odpověď vyrazila po štěrkové příjezdové cestě a odrazila se od nedalekých stromů. Val už měla čekání až po krk. Je načase začít plavat. „Hledat svou dceru.“

-

K A P I T O L A 27

„Myslíš, že je to vážně dobrý nápad?“ ptal se James ze svého obvyklého místa na zadním sedadle.

„Copak nám neřekli, že máme zůstat, kde jsme, a oni že se o to postarají? Ať to necháme na nich?“

Val jeho řečnickou otázku ignorovala, ujížděla silnicí a dávala pozor, jestli neuvidí Tylerovu černou Hondu Civic. Mike Jones říkal, že je jen pár kilometrů od kempu.

„To je fakt. Možná to opravdu není dobrý nápad,“ zaváhala Melissa, která seděla vedle Jamese.

„Podívejte,“ začala Val. „Jestli se mnou nechcete jet, nevadí. Můžu vám hned teď zastavit a…“

„Nenecháme tě v tom,“ ujistila ji Jennifer ze sedadla spolujezdce.

„Jistěže tě v tom nenecháme,“ potvrdila Melissa.

„Jenom jsem myslel, že dáme strážcům vědět, co děláme,“ vysvětloval James. „Pro případ, že budeme potřebovat posily.“

„Určitě potkáme nějaké strážce, až dorazíme k Tylerovu autu,“ věřila Val. Byla vděčná, že u jejích přátel zvítězila loajalita nad zdravým rozumem. Věděla, že jedná nezodpovědně a nerozumně, když se vydává jen tak nazdařbůh, aniž plánuje či tuší, kam jede a co bude dělat, až tam dorazí. Také věděla, že mají naprostou pravdu. Přesto nedokáže jen tak nečinně přihlížet, když může být její dcera v ohrožení. Sedět s rukama v klíně a čekat, až se něco stane, je totiž přesně to, s čím se nikdy nikam nedostala.

Přesto…

Patrně měla poslechnout své přátele, otočit auto a vrátit se do kempu. Strážci bezpochyby dávno prohledávají všechna stavení v okolí. Ačkoliv pokud ten člověk vydávající se za Henryho Voighta lhal, že je strážce, nejspíš si vymýšlel i v tom, že bydlí někde poblíž. Na druhou stranu, jestli skutečně tady někde vlastní nějakou nemovitost, bylo by jistě lepší nechat vyšetřování na profesionálech, místo aby parta amatérů pobíhala po lese jako splašené slepice. Houby nebojácná, je úplně pitomá.

„Tamhle je auto!“ vykřikla najednou Jennifer a ukazovala na černou hondu, která byla zabořená předkem do příkopu u silnice.

„Nevidím žádné strážce,“ podotkl James. Val zastavila SUV za starou Hondou Civic a vypnula motor.

„Možná poslali pro odtahovku,“ poznamenala Melissa, když vystupovali z auta a všech čtvero dveří se současně otevřelo a zase zabouchlo.

Val se pomalu přiblížila k Tylerovu vozu a nakoukla do něj okýnkem u řidiče v naději, že spatří Brianne, jak spí schoulená na zadním sedadle. Pak otevřela dveře, ale nic uvnitř neviděla.

„Smí se to?“ James se ohlédl přes rameno na nekončící šňůru přijíždějících aut.

„Asi ne.“ Val pátrala pohledem v interiéru vozu, jestli neuvidí nějakou stopu po Brianne, a nasávala zatuchlý vzduch, zda ne ucítí dceřinu vůni.

Nic.

„Tak co teď?“ zeptala se Jennifer.

Val ukázala do lesa za příkopem. „Půjdeme tudy,“ rozhodla a vyrazila dřív, než jí v tom někdo stačil zabránit.

„Co zase děláš?“ Nikki stála ve dveřích a sledovala, jak se Henry hrabe v zásuvkách prádelníku v ložnici.

„Jen hledám nějaký ulitý prachy.“

„Už jsme přece všechny šuplíky prohledali.“

„Třeba jsme něco přehlídli. Jako tohle.“ Zvedl do výšky brož z červeného, zeleného a modrého štrasu ve tvaru motýlka. „Urči tě to má nějakou cenu.“

„Je to šmejd jako všechno ostatní,“ odbyla ho Nikki. Moc dobře věděla, co Henry dělá. Provádí zdržovací manévry. Tu holku už měli dávno zabít. Měli ji oddělat a ujet. Místo toho si vymýšlí jednu věc za druhou, kterou je údajně nutné udělat: nejdřív si musí udělat sendvič, pak si dát další sprchu, potom „osvěžujícího šlofíka“, aby nabral sílu, nejen na zabíjení, ale taky na jízdu do Lake Placid, potom prohledat srub kvůli cennostem, což právě teď dělá, ačkoliv už prohrabali každou zásuvku v celém domě snad šestkrát a sebrali veškerou hotovost a cennosti, kterých si při prvních šesti prohlídkách nevšimli. Kurvafix, ani televizi nemůžou ukrást, když tu žádná není. Jen ten pitomej notebook, ale je starej a nemá skoro žádnou cenu.

Do mysli se jí vloudila neurčitá vzpomínka. Něco s tím debilním počítačem jí od rána straší v hlavě, jenže si za živého boha nedokáže vzpomenout, co to je. Jen si mlhavě pamatovala, že prohlížela Elleniny maily tu noc, kdy se sjela percodanem a trávou. Byl tam dopis od jejího syna, uvědomila si.

Něco o tom, že na podzim nebude moct přijet na nějakou kreténskou oslavu.

A ještě něco.

Ještě něco, opakovala si v duchu a zahnala tu dotěrnou myšlenku, jako kdyby to byl komár, co jí bzučí kolem hlavy. Ať je to cokoliv, není to nic důležitého. Důležitější teď je, aby vyřídili tu holku a vypadli odsud.

„Marníme čas,“ upozornila ho s vědomím, že přesně tohle on zrovna dělá. Dává Brianne čas, aby se probrala, došlo jí. Proč? Aby ji mohl zabít, nebo si s ní užít? A co potom? Doopravdy se pokusí tu holku přemluvit, aby se k nim přidala? Že by si hodlal založit vlastní bandu zbojníků, kteří by se usadili v lesích, jakousi moderní družinu Robina Hooda, až na to, že by boháče neokrádali, ale vraždili? Spíš něco jako současný Charles Manson, pomyslela si, když si vybavila pořad o vraždícím klanu, který nedávno viděla na televizní stanici E! Je fakt, že jí připadali docela fajn, ale daleko víc jí vyhovuje, jak je to teď, že jsou jenom oni dva. Nechce bojovat o milencovu pozornost a přízeň. Ne chce se trápit tím, kdo je jeho oblíbenkyně nebo jestli jí hrozí nebezpečí, že ji vymění za jinou. Chce se vrátit k tomu, co uměli nejlíp, zbavovat svět zbytečných starých lidí.

Staří lidé, uvažovala a koukla se na počítač. Bylo v něm něco o starých lidech.

„Musíme tady všude otřít otisky,“ připomněl Henry.

„To uděláme, až zlikvidujem Brianne.“

„Ne,“ trval na svém. „To nejlepší si necháme na konec.“

Chtěla protestovat, ale rozmyslela si to. Hádka s ním by všechno ještě víc protahovala.

„Možná bys měla zajet pro benzin,“ navrhnul jí.

„Chceš po mně, abych jela pro benzin?“ opáčila nevěřícně a přemýšlela, co má za lubem.

„Jo. Pak aspoň nebudeme muset nikde zastavovat.“

„Na to kašlu. Pro žádnej benzin nejedu,“ rozhodla se Nikki. Pořád ještě chová naději, že vezme Brianne s sebou? Je možné, že dokonce uvažuje o tom, že ji pustí?

„Jak chceš. Byl to jen nápad.“

„Jestli tolik toužíš po benzinu, jeď pro něj ty.“

„To ty tak hrozně spěcháš s odjezdem,“ pokrčil rameny a významně zvedl obočí. „Dělej, musíme všechno otřít.“

„Proč to tu prostě nezapálíme?“

„Jo, to je fakt chytrý. A když už budem u toho, můžem si rov nou dát inzerát do novin, ne? Ať se policajti dozví, kde přesně jsme.“

Nikki kupodivu cítila, že je jí do pláče. „Proč jsi na mě tak zlej?“ zakňourala holčičím hláskem ze svého dětství. Ten hlas skoro nepoznávala. Domnívala se, že ho už dávno pohřbila.

„Co si to pořád vymejšlíš? Nejsem na tebe zlej.“

„Jo, jseš. Od chvíle, co znáš tu holku, se chováš… já nevím… prostě divně.“

„Moment,“ řekl Henry a upustil na zem hrst korálkových náhrdelníků, které objevil v horní zásuvce prádelníku. Rozsypaly se do všech stran. Pomalu se blížil k ní a nakláněl hlavu na stranu jako nezbedné štěně. „Nežárlíš ty náhodou?“

„Neblázni.“

„Protože se tak chováš.“

„Jen se chci tý pitomý holky zbavit a zmizet.“

„Fakticky ani malinko nežárlíš?“ zeptal se žertovně a jeho ruka vklouzla pod šaty o pár čísel větších, které měla na sobě. „Tak proto na to zabití tolik pospícháš?“

„Nežárlím.“

„A taky jseš úplně naostro.“ Druhou rukou se přesunul k jejímu prsu.

Nikki se usmála. „Jsem moc šťastná, že mi konečně věnuješ pozornost.“

„Jasně, tu rozhodně máš. Otázka je, co s ní provedeš?“

Nikki si před ním klekla. „Předvedu ti to.“

„Copak sezona much ještě neskončila?“ zeptal se James a plácl se po krku.

„Ta už skončila. Tohle jsou ovádi.“ Melissa se poškrábala za uchem. Když ruku sundala, všimla si, že má za nehty krev.

„Nádhera,“ utrousil James. „Hmyz na každou sezonu.“

Jennifer šla jako poslední, a pokud ji ovádi obtěžovali, nedávala to najevo. „Tuší z vás někdo, kde vůbec jsme?“

Val vyplivla do dlaně zbloudilou mušku. Znovu žasla, jak za těchto okolností může někdo vypadat pořád tak krásně. Není divu, že je Evan tak beznadějně zamilovaný. „Ten potok by měl být někde tady,“ upozornila, když si vzpomněla na doby, kdy s Evanem právě v těchto lesích chodili na túry.

„Myslím, že musíme jít pořád tímhle směrem…“

„Kde jsou strážci?“ rozčiloval se James. „Nemají prohledávat okolí?“

„Jak jsem řekla, podle mě Brianne není jejich hlavní priorita.“ Pak jedním dechem zavolala:

„Brianne! Brianne, slyšíš mě?“

„Brianne!“ opakovala Jennifer. „Brianne! Brianne!“

I James s Melissou začali skandovaně vyvolávat její jméno, ale po pěti minutách nepřetržitého vykřikování se žádné reakce nedočkali.

„Co je tohle?“ zeptala Jennifer a náhle se zastavila.

„Co?“ Ostatní se kolem ní bleskurychle shromáždili.

„Podívejte se, jak je tu země slehnutá, jako by tady někdo ležel…“

„Někdo nebo něco,“ pronesl James, viditelně se otřásl a znovu se ohlédl přes rameno. „Jako třeba medvěd?“

„Kristepane!“ Melissa ukazovala na cosi kousek od nich. „Není to bota?“

„Cože?“ Val se vrhla na zablácený předmět na zemi, jednu ruku držela zdviženou do vzduchu a druhou zuřivě odstraňovala bláto z tenkého vysokého podpatku. „Ta je Briannina. Je to její bota.“

Prudce se otočila. „Brianne… Brianne! Kde jsi? Slyšíš mě? Ach bože. Kde je?“ Točila se dokola, držela botu na hrudi a pohledem prohledávala okolní porost. „Vím, že tady jsou sruby. Musí tu být cesta…“

„O jaké vzdálenosti je řeč?“ vyzvídal James.

„Nevím. Možná ještě něco přes kilometr. Možná míň. Možná víc.“

„Tak to si musím na chvilku odpočinout.“ James se rozhlížel, až našel kládu, na kterou by se uvelebil, a s velkou opatrností si na ni sedl. „Omlouvám se, že jsem taková primadona, ale tyhle nohy už rozhodně nejsou to, co bývaly.“

„Žádná primadona nejsi.“ Val si sedla vedle něj. „Jsi báječný.“ Podívala se na Melissu a Jennifer. „Vy taky. Prostě všichni.“

Jennifer vstoupily do očí slzy. Rychle odvrátila hlavu.

Ten křik začal zvolna, postupně narůstal, až nakonec explodoval do vzduchu. Val nejdřív ani nepoznala, co je to za zvuk nebo odkud přichází, a teprve když uviděla obličej Jennifer a její oči rozšířené hrůzou, uvědomila si, že ten řev vychází z jejích úst.

„Co se děje? Co se stalo? Jennifer, co se proboha stalo?“ zopakovala, když Jennifer nebyla schopná odpovědět.

„Panebože, panebože!“

Val se otáčela kolem dokola ve snaze přesně určit příčinu jejího náhlého záchvatu. A vtom to spatřila.

„Prosím vás, povězte mi, že to není to, co si myslím, že to je,“ zašeptal James.

Val najednou úplně vyschlo v krku. Když přistoupila blíž, slova se jí bolestivě drala hrtanem ven. „To je… ruka.“

„Je to…?“ vysoukala ze sebe Melissa, neschopná dokončit větu.

„Je to mužská ruka,“ konstatovala Val, když si sedla na bobek, aby si ji prohlédla, a pak se rozplakala. „Nepatří Brianne.“

„Chválabohu.“

„Nedotýkej se toho,“ varoval ji James. „V žádném případě na tu hroznou věc nesahej.“

„Co to znamená?“ zeptala se Jennifer.

„Znamená to, že odsud okamžitě zmizíme,“ doporučila Melissa. Val vstala, jednou rukou stále tiskla k hrudi Brianninu botu a následovala ostatní, kteří už odcházeli pryč, zprvu pomalu a pak čím dál rychleji a rychleji, až se dali do běhu, a vůbec přitom nevnímali, jak jim pod nohama praská roští a do tváří jim šlehají větve visící nad nimi.

„Myslíte, že ta ruka patří Davidu Gowanovi?“ zeptala se Melissa, když se zastavili, aby popadli dech.

„Myslíte, že ho napadl medvěd?“ položil další otázku James. „Ježíšmarjá, nebo něco horšího?“

„Co tím chceš říct?“ zeptala se Jennifer. A jako by mu četla myšlenky, dodala: „Ne, ne. To není možné. To není možné,“ opakovala a podívala se na Val, aby jí to potvrdila.

Val se ani nemusela ptát, co považuje za tak nemožné. Moc dobře věděla, co tím Jennifer myslí, co si o tom myslí i všichni ostatní. Celé dopoledne ji pronásledovala stejná myšlenka, a to od chvíle, kdy Jennifer prohlásila, že Henry Voight, kterého potkala předchozí večer, není totožný s Henrym Voightem, jehož fotka visí na stěně v centrále strážců parku.

Všichni pomýšleli na vraždy v Berkshires.

Je možné, že ti zabijáci, o nichž slyšeli v televizi a rádiu, že tyhle zrůdy zodpovědné za zabití starších párů v Berkshires, odjeli z Massachusetts do pohoří státu New York? Slídí momentálně i v Adirondackských horách po další kořisti? Zabili Davida Gowana a skutečného Henryho Voighta?

Potkal Brianne a Tylera podobný osud?

Ne, neblázni, pokárala se Val. I kdyby tady v horách ti vrazi byli, a ta pravděpodobnost je velice malá, jejich terčem jsou staří lidé. Co by dělali s Davidem Gowanem nebo Henrym Voightem? Tyler s Brianne je určitě nezajímají.

Ale co ten chudák mladík, jehož tělo bylo nalezeno, rozřezané na kousky, proboha, rozřezané na kusy, poblíž dějiště jedné z vražd, a o němž má policie podezření, že byl pouhým svědkem událostí, jehož obrovskou smůlou bylo to, že se náhodou octl na místě činu a zaplatil tu nejvyšší cenu? Co když se Brianne připletla k podobné události? Co když ji…?

Co když… co když… co když?

Přestaň! nařídila sama sobě Val, dřív než tu myšlenku stačila dokončit. Okamžitě s tím přestaň.

„Takže, poslyšte,“ promluvila, aby nezačala křičet, „rozhodně se nesmíme nechat unášet fantazií.“

„Máš pravdu,“ souhlasila Melissa. „Teď hodně předbíháme.“

„Brianne je jistě v pořádku,“ poznamenal James možná až příliš přesvědčivě. „Jakmile se zbavila těch šteklí, určitě se odtud bez problémů dostala. Patrně je zpátky v kempu a diví se, kde všichni trčíme.“

„Bože, kéž bys měl pravdu.“

„Není důvod hned myslet na nejhorší,“ uklidňovala ji Jennifer. „Ta ruka…“

„… leží tam patrně několik týdnů,“ pokračoval James.

„Nějakého smolaře sežral medvěd,“ pronesla Melissa a na zdůraznění svých slov pokývala hlavou.

„Měli bychom se vrátit do kempu,“ navrhla Jennifer. „Tohle musíme okamžitě nahlásit strážcům parku. Jsme povinni jim oznámit, co jsme našli.“

„Ano,“ přitakala Melissa.

„Necháme je, ať dělají svou práci,“ přidal se James.

„Val?“ vybídla ji Jennifer a čekala na Valeriin souhlas.

„Ano. Dobře. Tak jo,“ přisvědčila Val. Koneckonců, má snad na vybranou? To, že objevili Brianninu botu, svědčí o jednom, že se Brianne skutečně toulala po lese. Je to důvod pátrat dál. Ale tím, že našli ruku, se všechno mění. Ať už to způsobilo cokoliv, zvíře nebo člověk, je pro ně příliš nebezpečné pokračovat v pátrání. Okamžitě musí o hrůzném objevu informovat strážce. Je třeba nechat pracovat profesionály.

„Snad abychom se vrátili k autu,“ navrhl James.

„To je nadlouho,“ mínila Val. „Tudy to bude rychlejší.“

„Víš jistě, že je tu cesta?“ zeptala se Jennifer.

„V těchhle místech jsme se s Evanem něco nachodili,“ odpověděla Val a všimla si, jak sebou mladší žena trhla, jenže z jiného důvodu, než Val původně předpokládala.

„Měl by tady být, aby tě podržel,“ řekla Jennifer, čímž Val zaskočila. „Není správné, že tady není.“

Dalších deset minut pokračovali mlčky v chůzi a Val svírala botu, jako by to bylo záchranné lano, jako by ji to drželo ve vzpřímené poloze. A možná to tak opravdu je, pomyslela si, když si všimla kousků oblohy prosvítající skrze stromy. „Myslím, že tam hle by mohla být ta cesta.“

„Díkybohu.“

Za pár minut byli venku z lesa na kraji dlouhé, klikaté, prašné cesty a asi sto metrů od nich se líně jako had vinul na slunci Potok stínů.

„Co je to tamhle?“ Jennifer přimhouřila oči, ruku si přiložila k čelu a ukazovala před sebe. „Není to chata?“

„Ať je to co je, kašlem na to a jdem rovnou zpátky do kempu,“ zopakoval James jejich dřívější rozhodnutí.

Ale Val se vzápětí otočila a vyrazila vpřed, s tichou modlitbou na rtech a Brianninou zablácenou botou v ruce, ke srubu na vzdáleném konci cesty.

-

K A P I T O L A 28

„Někdo sem jde.“

„Cože?“

„Slyšels mě.“ Nikki přitiskla čelo na přední okno srubu. „Dole na cestě. Vypadá to jako na celou partu lidí.“

Henry se okamžitě octl u ní a popadl ji za paži, aby ji odtáhl pryč.

„Au!“ vyjekla. Všimla si, že se převlékl ze strážcovské uniformy do slušivějších džínů a trička s drsným obrázkem Keithe Richardse, jemuž z úst visela cigareta. Zbraň mrtvého strážce se povalovala na pohovce, kam ji předtím odhodil.

„Skrč se,“ nařídil jí, když se opatrně podíval oknem. „Do prdele.“

„Jsou to poldové?“

„Pochybuju.“ Znovu se opatrně podíval oknem ven. „Nejsem si jistej, protože jsou moc daleko, ale jedna z nich vypadá jako Jennifer.“

„Jennifer? Kdo je sakra Jennifer?“ Copak je tu ještě další ženská, kvůli které se bude trápit?

„Ta, co jsem včera poznal. Ta, co sem dneska ráno volala, aby mi pověděla o Brianne.“

„Tys jí řekl, kde nás najde?“

„Jasně že ne. Nebuď blbá.“

Nikki cítila, jak jí celé tělo ztuhlo. Kolikrát ho prosila, aby jí tohle neříkal? To on je z nich dvou blbec, ne ona. Kdyby ji poslechl, byli by už dávno pryč. „S kým to je?“ zeptala se, když se vrátila k oknu.

„Nevím. Patrně s Brianninou matkou a jejíma ujetýma kámošema. Rozhodně to nejsou policajti.“

„Tak která je ta Jennifer?“ vyzvídala Nikki, když se unaveně vyhlížející čtveřice přiblížila.

„Co na tom záleží? Skrč se,“ nařídil jí znovu Henry. „Chceš, aby tě viděli?“

„Nemůžou nic vidět. Jsou ještě daleko. Je to ta blondýna?“

„Nepamatuju se,“ utrousil, ale tón jeho hlasu tvrdil opak. „Nařídil jsem tý blběně, aby zůstali, kde jsou.“

„Nevypadá, že si to vzala k srdci.“

„Jestli mluvila se strážci, jestli jim vyžvanila, že mluvila s Voightem…“

„Připadá ti hezká?“ zeptala Nikki.

„Do hajzlu, to je přece fuk?“

„Tady odsud není nic moc. Vypadá jako miliony jinejch holek. Docela tuctová, jestli to chceš vědět.“

Její hodnocení odmítl netrpělivým mávnutím ruky. „Nikdo se tě neptá.“

„Jen chci říct, že…“

„Drž už hubu laskavě, jo? Musím přemejšlet.“

Tak teď má ke všemu ještě držet hubu. Nikki se kousla do spodního rtu, aby se nerozbrečela.

„Vypadá to, že jdou rovnou sem. Za pár minut jsou tady.“

„Do prdele.“

„Jdu zamknout dveře.“

„Ne. Vykašli se na to. Stejně neodejdou a zamčený dveře je nezastaví.“ Koukl se na zbraň ležící na pohovce.

„Cože, hodláš odprásknout čtyři lidi?“ zhrozila se Nikki. „Už jsi někdy střílel? Co když se netrefíš?

Co když některej z nich uteče? Je to hrozně riskantní.“

„Odkdy tady rozhoduješ ty? Sklapni a nech mě přemejšlet.“

Už podruhé jí nařídil, aby zmlkla. „Jen chci říct,“ přemáhala vztek, který v ní narůstal, „že jsou skoro tady. A hned za nima můžou bejt policajti. Když okamžitě vypadnem, budem dávno pryč, než sem dorazí.“

Jako by to chvilku zvažoval. „A co Brianne?“ zeptal se.

„Co jako? Nemáme čas se s ní zabejvat. Prostě zmizíme.“

„Nebo ji vezmem s sebou.“ Vzápětí se rozběhl dozadu k jedné z ložnic.

Nikki hned za ním. „Cože? Ne! Na tom jsme se přece dohodli.“

„Změna plánu.“ Došel k posteli, na jejímž prošívaném přehozu spala Brianne ve špinavém oblečení, na kterém stále ulpívalo plno listí. „Dělej. Pomoz mi.“

„Trhni si.“

„Jak chceš.“ Vzal spící dívku do náruče. Brianne se mírně zavrtěla, ale neprobudila se.

„To je šílený. Na tohle nemáme čas. Budou tady každou chvilku.“

„Tak sebou musíme hodit.“

„Já s ní nikam nepojedu.“

„Nebuď blbá,“ zopakoval a vrátil se do obýváku.

To je potřetí, pomyslela si Nikki, plácla sebou na pohovku a založila si ruce na prsou. Jakže se to říká – třikrát a dost? Nechápala, proč je tak umíněná, proč ho neposlechne, když se mu většinou podřídí, ale něco tu je… něco na té holce prostě je, něco na tom, jak na ni kouká, jak se k ní chová… Ale kdyby si měl mezi nimi vybrat, určitě by…

„Jak chceš,“ zopakoval a u vstupních dveří se na chvilku zastavil, aby si hodil Brianne přes rameno.

Pak otevřel a vyšel ze srubu.

„Co blázníš? Vždyť tě uvidí!“ křičela za ním Nikki, i když věděla, že ho před tím chrání okolní stromy.

Nikki si představila, jak běží za dům, kam schoval auto. Slyšela zaskřípění otvíraného kufru a pak zabouchnutí. To je absurdní, pomyslela si. Ta pitomá káča všechno zkazí. Měla jsem jí podříznout krk, jakmile jsem ji uviděla.

Což je přesně to, co udělám, rozhodla se. Hned jak se mi naskytne příležitost. Jestli si Henry nebo Kenny nebo Matthew nebo posranej Izmael, nebo jak si sakra přezdívá, jestli si myslí, že mě tak snadno vymění, že na mě může ječet a nadávat mi do blbců, tak to mě teda nezná zas tak moc dobře, jak si myslí, že mě zná. Jakmile zastavíme na benzince, jen co vystoupí z auta, aby si odskočil, otevřu ten podělanej kufr a podříznu tý pitomý náně krk.

Jo, tomuhle já říkám plán, pochválila se, naplněná čerstvým odhodláním. Uvolnila zkřížené paže, položila obě dlaně na polštáře vedle sebe, aby vstala a rozběhla se za ním, ale náhle rukou zavadila o něco chladného a tvrdého. Bouchačka, uvědomila si a bleskurychle ji sevřela v prstech.

A právě v tom okamžiku je uviděla. Stáli v otevřených dveřích a vypadali jako skvadra béčkových bavičů: atraktivní žena středního věku se špinavě blonďatými vlasy a lehce šíleným výrazem v očích; malá žena, oblečená od hlavy k patě v černém, s ofinou, která jí zakrývala vrchní půlku obličeje, a brýlemi, pod nimiž byl schovaný jeho zbytek; hubený, poněkud žensky vypadající muž s mrkvově oranžovými vlasy do špiček a v neposlední řadě Jennifer se svými melouny a dlouhatánskýma nohama. Poznala v nich skupinu, která se včera odpoledne dohadovala v hale horského hotelu.

„Dobrý den,“ pozdravila první žena, dřív než Nikki stačila promluvit. „Omlouvám se. Nechtěli jsme vás polekat.“

Nikki zasunula zbraň do postranní kapsy šatů, aniž si toho někdo všiml. „Co chcete?“ Zajímalo by ji, kde je Henry a co dělá, jestli je pozoruje a čeká na příležitost, nebo se už chystá odjet a ji tady nechá samotnou.

„Jmenuju se Val. Tohle jsou mí přátelé,“ začala Valerie. „Hledáme mou dceru. Možná jste ji viděla.“

„Ne,“ odpověděla Nikki a ostražitě je přelétla pohledem. „Bohužel vám nemůžu pomoct.“

„Je hezká. Zhruba ve vašem věku. Asi sto šedesát osm centimetrů vysoká, štíhlá, dlouhé hnědé vlasy.“

„Je mi líto. Tu jsem neviděla.“

„Jmenuje se Brianne,“ pokračovala Val a do očí jí vstoupily slzy.

Vypadá, že omdlí, pomyslela si Nikki a ráda by věděla, jestli se o ni její matka taky někdy tolik bála.

„Pěkný jméno,“ poznamenala suše.

„Připadáš mi povědomá. Neznáme se?“ zeptala se žena v černém. Aniž ji k tomu někdo vyzval, popošla dál do obývacího pokoje.

„Ne, myslím, že ne.“

„Jsem Melissa. Tohle je James. A Jennifer. A ty jsi…?“

„Nikki,“ odpověděla váhavě, protože nechtěla budit zbytečné podezření. Patrně by se měla pokusit dostat z nich co nejvíc informací. A jak to říkávala její babička, více much se chytí na kapku medu než na sud octa?

„Je tu ještě někdo, s kým bychom mohli mluvit?“ zeptala se Jennifer. „Třeba ji viděli tvoji rodiče.“

„Naši tu nejsou. Chata patří mojí babičce,“ dodala, když se jí zdálo, že je potřeba to blíže vysvětlit.

„Jsem u ní přes léto.“

„Je tady? Můžeme s ní mluvit?“

„Teď spí. Nebylo jí moc dobře.“

„A určitě jsi nic neviděla nebo neslyšela?“ začala jí tykat i Val a zapotácela se.

„Co jako?“ Kde ten Henry sakra je? Co dělá?

„Třeba že někdo křičel nebo volal o pomoc…“

„Ne. Určitě bych něco takovýho slyšela. Není vám něco? Vypadáte divně.“

„Jsem jen unavená.“ Valerie náhle ve dveřích zkolabovala a složila se na podlahu jako odhozený papírový kapesníček.

„Val, co se ti stalo?“ vykřikli ostatní skoro současně.

Nikki si rukou zakryla úsměv, který se jí rozprostíral na tváři. Za normálnějších okolností, by jí to možná připadalo i vtipné. „Ona omdlela?“ zeptala se, aniž se pohnula.

„Nemohli bysme dostat trochu vody?“ zeptala se Jennifer, ačkoliv to byl spíš příkaz než otázka.

Nikki došla rychle ke dřezu a vzala z pultu čerstvě vypláchnutou sklenici. Celá ta doba strávená otíráním otisků byla k ničemu, pomyslela si, když si všimla, jak James nasává vzduch. „Co je to za divný zápach?“ slyšela, jak se ptá, když pustila kohoutek.

Nikki se koukla malým oknem nad dřezem ven v naději, že spatří Henryho, ale viděla jenom stromy.

Kde sakra trčí? Co dělá? Je tam někde vůbec ještě? Přece by slyšela odjíždět auto, usoudila, zavřela kohoutek a odnesla sklenici vody Valerii. Jennifer ji okamžitě vzala z jejích rukou a přidržela ji u Valeriiných rtů.

„Nevadí, když se na chvilku posadíme?“ zeptal se James.

„Babička spí,“ připomněla jim Nikki.

„Nebudeme ji rušit,“ uklidnila ji Jennifer.

„Jen jsme toho v noci moc nenaspali a jsme už dlouho na nohou,“ dodala Melissa. „Potřebujeme pár minut, abychom popadli dech.“

Nikki ukázala na sedačku. „No tak dobře.“

James s Jennifer odvedli stále ještě se motající Val k pohovce a posadili se k ní každý z jedné strany, jako by ji podpírali. Melissa balancovala na opěradle křesla a pozorovala Nikki přes obrovské brýle s černými obroučkami, které intenzitu jejího pohledu nijak nesnižovaly.

„Co se vlastně vaší dceři stalo?“ vyzvídala Nikki a pak sledovala, jak Val bojuje s tím, kolik jí toho má prozradit.

„Včera šla na túru se svým klukem,“ odpověděla Val pomalu „a ještě se nevrátili. Myslíme si, že zabloudili v lese.“

„Nebo možná jen utekli,“ uchechtla se Nikki.

„Připadá ti to k smíchu?“ pronesla Melissa vyčítavě. „Její matka je vyděšená k smrti a my ostatní taky.“

Tón Melissina hlasu Nikki znervóznil. Teď hned bych tě moh la odprásknout, krávo, pomyslela si, když ucítila v ruce hlaveň zbraně. Místo toho řekla: „Omlouvám se. Nechtěla jsem být netaktní.

Oznámili jste její zmizení strážcům parku?“

„Ano. Dnes dopoledne jsme byli v jejich centrále. Organizují pátrací skupinu.“

„A co vy, vy jste předsunutá hlídka?“

„Je těžké jen tak nečinně sedět,“ podotkla Val.

„Takže strážci nevědí, že jste tady?“ nadhodila Nikki a snažila se přečíst výraz na Valeriině tváři.

Ta otázka připadala Val zvláštní. To, že Melissa sešpulila rty, jí napovědělo, že si myslí totéž. Celé to tu působí hodně divně. Řekni něco, vybízela Val kamarádku pohledem. Cokoliv, aby ta holka mluvila dál.

„Máš nádherný špendlík,“ pochválila ji Melissa. „To je Eisenberg?“ zeptala se.

„Cože?“ Nikki se koukla na svou hruď. Co to ta ženská mele?

„Ta štrasová brož, co máš na sobě. Vypadá jako od Eisenberga.“

Nikki pokrčila rameny. „Znamená to, že má cenu?“

„Je to možné. Musela bych si ji prohlédnout.“

Nikki okamžitě brož odepnula a hodila ji ženě do ruky. Sledovala, jak ji Melissa otočila a pečlivě zkoumá.

„Ano. Je to Eisenberg, nemýlím se. Vidíš? Je tu vzadu vyrytý jeho podpis.“

„Tak kolik by to asi hodilo?“ zeptala se Nikki, aniž se obtěžovala podívat.

„No, teď vážně není vhodná doba probírat…“

„Je tady toho mnohem víc,“ přerušila ji Nikki. „Babička má těch krámů plnej šuplík.“

„V tom případě bychom si s ní mohli promluvit…“

„Už jsem řekla, teď spí. Mohli byste mi za to dát něco hned teď?“

„To by babičku asi moc nepotěšilo…“

„Nebude jí to vadit. Dojdu pro to.“ Nikki okamžitě zamířila do ložnice. Nikam nechoďte. Hned jsem zpátky.“ Náhle se zastavila a na tváři se jí objevil široký úsměv. „A pak vám udělám můj speciální broskvovo-brusinkový čaj.“

„Zdá se mi to, nebo tady něco nehraje?“ zašeptala Val, jakmile Nikki odešla. Svírala Brianninu botu tak silně, až skoro cítila, jak se kůže rozpouští.

„Něco tady rozhodně nesedí. Ta holka…,“ nedokončila Jennifer.

„A ten puch,“ dodal James a ovíval si obličej rukou.

„Ano, ta holka je doopravdy divná,“ souhlasila Melissa, „ale myslíte, že o Brianne něco ví?“

„Určitě něco tají.“

„Musíme prohlídnout další pokoje,“ špitla Val, když Nikki vycházela z ložnice s rukama plnýma třpytivých tretek a šesti náhrdelníky nedbale pověšenými na krku. Kopnutím zabouchla dveře ložnice.

„Aby se babička nevzbudila,“ zamumlal James ústa zakrytá rukou.

„Tra-dá!“ Nikki hodila asi dva tucty ozdobných špendlíků na konferenční stolek a pak si nešetrně stáhla přes hlavu náhrdelníky. „Já myslela, že to jsou šmejdy. Fakt si myslíte, že to má nějakou cenu?“

Val se podívala na Melissu. Tím pohledem jako by říkala, zdržuj to. Protahuj to co nejvíc.

„No, nejdřív bych ty věci musela blíž prozkoumat,“ prohodila Melissa, vzala jednu z broží do rukou a otočila ji. James udělal totéž. „Jsou taky od Eisen… nebo od koho jste říkala?“ vyzvídala Nikki.

„Tohle asi bude Coro,“ poznamenal James.

„Jako že dobrý?“

„A myslím, že tahle by mohla být originál Chanel.“

„Děláte si kozy? Chanel? To musí bejt cenný.“

„Dovolíš,“ přerušila je Val. „Mohla bych si odskočit?“

„Běžte.“ Nikki ukázala neurčitě přes rameno dozadu a pozornost soustředila výhradně na bižuterii.

„Půjdu s tebou,“ nabídla se Jennifer a pomohla Val vstát.

„Takže byste mi za to všechno mohli něco dát?“ ujistila se Nikki, když Val s Jennifer odcházely z pokoje.

„No, budu potřebovat trochu času, abych to všechno prohlídla.“

„Kolik asi? Já totiž dost spěchám.“

„Možná tak deset minut.“

„Co si dát ten čaj, který jsi nabízela?“ vyzval ji James.

„Co dělá?“ zeptala se Val Jennifer, když došly ke koupelně, a uvědomila si, že zadržuje dech. „Kouká sem?“

„Šla do kuchyně.“ Jennifer rychle otevřela dveře ložnice a obě ženy zmizely uvnitř.

Postel nebyla ustlaná, zásuvky prádelníku vytažené a jejich obsah poházený po podlaze. Všude se povalovaly korálky. „Ježíši, to je binec.“

„Babička se nekoná.“

„Ani Brianne,“ dodala Val.

„Mrkni se pod postel,“ nasměrovala ji Jennifer. „Zkontroluju šatnu.“ Pohledem rychle přelétla její obsah. „Je tady pánské i dámské oblečení,“ hlásila a podívala se ke dveřím ložnice. „A kdepak máme dědu?“

Val sáhla do nepořádku pod postelí a vytáhla zmačkanou pánskou košili. Vepředu byl připíchnutý plechový odznak. „Proboha.“ Začala ťukat Brianninou botou na placku a pokoušela se nejnovější vývoj událostí vyhodnotit. Ta košile musí patřit Henrymu Voightovi. Co to znamená?

„Prohlídneme i ostatní místnosti,“ navrhla Jennifer, když Val hodila košili na zem.

Ženy rychle vyběhly do chodby.

„Ty se koukni. Já budu hlídat,“ zašeptala Jennifer, když Val otevřela dveře druhé ložnice.

Místnost byla menší než ta první a slunce se opíralo do olivově zelených závěsů zakrývajících okno.

Dvojlůžko, jehož prošívaný přehoz ladil se závěsy, bylo pečlivě ustlané a vypadalo, jako by v něm vůbec nikdo nespal, přestože zásuvky prádelníku u protější stěny byly pozotvírané a jejich skromný obsah, nějaké ložní prádlo a pár ručníků, vyházený na podlahu z masivu. Val rychle nakoukla pod postel, potom do šatníku, těch pár oděvů, co tam viselo, staré domácí šaty, několik dámských kalhot, všechny pro Nikki příliš velké, bylo posunuto na jednu stranu, jako by měly uprázdnit místo dalším.

„Je tam něco?“ zašeptala Jennifer, když Val vyšla z ložnice.

„Ne.“ Vstoupila do třetí místnosti, prakticky věrné kopie té, kterou právě opustila. Až na jeden podstatný rozdíl. „Proboha.“

„Co je?“ Jennifer se náhle octla vedle ní. „Co se děje?“

„Brianne tady byla,“ pronesla Val a cítila, jak jí dceřina bota propaluje v dlani díru.

„Co tím myslíš? Jak to víš?“

Beze slova ukázala na postel, jejíž prošívaný přehoz byl viditelně zmuchlaný, jako kdyby uprostřed někdo ležel. Povrch byl znečistěný listím a blátem. „Je ještě teplá.“ Ihned si klekla a podívala se pod postel, zatímco Jennifer se vrhla k šatníku.

Nic.

„Do háje. Kde může být?“ zeptala se Jennifer a vrátila se k Val.

Vzduch se náhle znatelně zavlnil. Ženy se otočily. Ve dveřích stála Nikki.

„Omlouvám se. Spletly jsme si směr,“ vyhrkla Val.

Nikki se usmála. „Čaj je hotovej.“

-

K A P I T O L A 29

„Nechceme obtěžovat,“ řekla Val, když je Nikki odvedla do pokoje a podala jim dva hrnky čaje.

„Vůbec neobtěžujete. Je ovocnej,“ upřesnila. „Broskvovo-brusinkovej.“

„Nádherně voní.“

„Vypijte to.“

Melissa s Jamesem seděli vedle sebe, upíjeli čaj a přitom se probírali bižuterií rozloženou před nimi na konferenčním stolku. Val se vmáčkla vedle Melissy s hrnkem v jedné ruce a Brianninou botou v druhé a Jennifer se usadila na kraj křesla stojícího opodál. Val se naklonila k Melisse a předstírala, že jí za ucho zastrkává uvolněný pramen vlasů. „Našli jsme uniformu Henryho Voighta. Brianne tu určitě byla,“ zašeptala. Pak se napřímila a zeptala se: „Objevili jste něco zajímavého?“ Napila se čaje a pak znovu a cítila, jak ji hřeje v krku. Navzdory vedru venku jí horká tekutina dělala dobře, přestože chutnala mírně hořce. Vůbec si neuvědomovala, jak je vyprahlá.

„Skoro všechno je zajímavé.“ Melissa oddělila od ostatních několik šňůr korálů, zvedla jeden dlouhý náhrdelník nad Valeriinu hlavu a předstírala, že ho obdivuje. „Co chceš dělat?“ zamumlala potichu.

„Patrně bychom odtud měli zmizet.“

„Souhlas.“ Melissa dala náhrdelník dolů a otočila se k Nikki. „Jsou tady opravdu hodně dobré kousky. Eisenberg, Coro, Weiss, Trifari.“

„A je tu jeden dost vzácný signovaný Coro Duette z roku 1950,“ dodal James a oči se mu rozšířily jako zornice z drahokamů na klipsových náušnicích ve tvaru sovy, které držel v ruce. „Kdo by to řekl?“

Val se snažila zachytit jeho pohled, ale nepodařilo se jí to.

„Takže kolik mi za to všechno můžete dát?“ Nikki neklidně přešlápla z nohy na nohu.

Melissa zaváhala. „Takových tisíc dolarů?“

„Tisícovku? To myslíte vážně? Za tyhle cetky mi dáváte tisíc dolarů?“

„Neměli bychom to nejdřív probrat s tvou babičkou?“ zeptal se James.

„Tý je to fuk.“

„Přesto, jestli je tady…“

„Není.“

„Já měl za to, žes říkala, že spí,“ nedal se odbýt James.

Doprčic, pomyslela si Val a pohledem prosila Jamese, aby byl zticha. Musí se odtud dostat. Musí zalarmovat strážce parku, policii a FBI.

„Spí. Tak nějak.“ Lhostejně pokrčila rameny. „No tak jo. Vlastně nespí. Pravda je, že… umřela. Je to pár měsíců.“

Tak a dost, rozhodla se Val, odložila čaj na stolek a pohlédla ke vstupním dveřím, které byly stále otevřené. Musíme odtud ihned vypadnout.

„Prve jsem vám to neřekla, protože jsem nevěděla, kdo jste, a nechtěla jsem, abyste si mysleli, že tu bydlím úplně sama. Každo pádně,“ pokračovala Nikki, „odkázala mi srub i se vším vevnitř. Takže s tou bižuterií není problém. Dáte mi ty prachy hned?“

Melissa vrhla na Val jakoby rozostřený pohled. „Jenže já mám s sebou momentálně jen pár dolarů.“

Nikki zlostně blýskla pohledem. „Takže… co teda? Děláte si ze mě prdel? To má jako bejt nějakej fór?“

„Ne, ovšemže ne. Já jen, že budu muset někam k bankomatu.“

„Kde máte auto?“

„V kempu,“ vmísila se rychle do hovoru Val. Brianne tu zcela určitě byla, tím si je naprosto jistá.

Stejně jako si je jistá, že ta holka ví, kde se v tuhle chvíli nachází. Ale Nikki je taky zjevně blázen a Val pochybovala, že tím něco získají, když se tady budou dál zdržovat. Našli Henryho služební uniformu. Muž, který ji ukradl, tady někde může číhat. Je nutné kontaktovat úřady. „Podívej, půjdeme do auta, vyzvedneme peníze a hned se vrátíme. Co ty na to?“ Zvedla se z pohovky a cítila, že se Melissa pokouší vstát. „Co je ti?“

„Teď se pro změnu motá hlava mně,“ odpověděla Melissa.

„Jak dlouho vám to bude asi trvat?“ vyzvídala Nikki.

„Moc dlouho ne,“ odpověděla Val a sledovala, jak se James zapotácel, když vstával, prázdný hrnek mu vyklouzl z rukou na zem a odkutálel se ke krbu. Val ho chytila za paži právě včas, aby neupadl.

„Co to má znamenat?“ nechápala Jennifer.

„Zeptej se jeho,“ ukázala Nikki k otevřeným dveřím.

Na prahu stál mladík s úsměvem na rtech, obrázkem Keithe Richardse na hrudi a zakrvácenou mačetou v ruce.

Val vyjekla a vzápětí ten zvuk zopakovaly i Jennifer s Melissou.

„Ach bože,“ zasténal James a přemáhal se, aby vydržel stát.

„Myslím, že nikam nepůjdete.“ Mladík kopl nohou ve vysoké botě do dveří, aby je zabouchl, pak došel do středu pokoje a přitom neustále máchal mačetou. „Jakpak vám chutná čaj?“

„Je to moje speciální směs.“ Nikki z kapsy vyndala zbraň.

„Ach bože,“ hlesl znovu James.

„Nemusíš bejt tak formální. Klidně mi říkej Henry.“ Mladík se rozesmál. „Ahoj, Jennifer. Moc rád tě zas vidím. A ty seš určitě Briannina matka,“ obrátil se k Valerii. „Podoba tu rozhodně je.“

„Kde je moje dcera? Cos jí provedl?“

„Nic.“ Henryho úsměv se rozšířil. „Zatím nic.“

„Maj prachy,“ informovala ho Nikki. „Tamta baba mi za tyhle tretky právě nabídla tisíc dolarů.“

Podívala se z Melissy na bižuterii rozloženou na konferenčním stolku. „Zrovna chtěli jet k bankomatu.“

„Víš, že seš fakt blbá?“ Z Henryho hlasu čišelo opovržení. „Odjeli by leda tak na policii.“

Nikki tím pokořením zrudly tváře. „Takhle mi neříkej.“

„Musíš se naučit číst mezi řádkama, kočičko. Vědí všechno. Že jo?“ obrátil se k Val. „Jasně že víte,“

odpověděl si na svou otázku sám. „Už mluvili se strážcema. Vědí, že nejsem Henry Voight. Vlastně mám dojem, že v tuhle chvíli celkem správně tuší, kdo vlastně jsem.“ Ukázal mačetou na Valeriin krk. „Jestli ne, tak tohle tady je celkem slušná nápověda.“

„Zabili jste ty lidi v Berkshires,“ zašeptal James.

„Bingo!“

„A co je s pravým Henrym Voightem?“ zeptala se Jennifer.

„Připomínám ještě Davida Gowana,“ pronesla Nikki s evidentní pýchou.

Val zadržovala slzy, které se jí tvořily v očích. „Co jste provedli s mou dcerou?“ naléhala znovu a začínala vidět rozmazaně.

„Jak jsem řekl, zatím nic. Šetřím si ji,“ mrknul mladík. „Na potom.“

„S tím nepočítej,“ zamumlala Nikki, ale ne moc potichu.

Prudce se k ní otočil. „Cos to povídala? Že se na tebe nemůžu spolehnout? Tohle mi tvrdíš?“

„Ne, to fakt ne.“

Přenesl pohled na Jennifer. „Mělas mě poslechnout, když jsem ti radil, abys zůstala na místě,“ káral ji. „Místo toho sem přijdeš čmuchat a plníš Nikki budku nesmyslama…“

„To nejsou nesmysly,“ ozvala se Melissa a její slova se od sebe navzájem odrážela, jak jí ve spěchu unikala z úst. „Starožitná bižuterie může mít velkou cenu. Obchoduju s ní. Vyznám se v tom. A můžu vám sehnat peníze.“

„Ty kecy si nechte, paní Magorová. Tady Nikki je sice dost blbá na to, aby vás prokoukla, ale já ne.“

„Nejsem blbá,“ ohradila se Nikki.

„Kdepak, ty seš učiněnej Einstein. Nebo bych měl říct Eisenberg?“ zasmál se.

Takže celou dobu poslouchal venku za dveřmi, došlo Val, a trpělivě čekal, až vypijí čaj. Co v něm vlastně je? Kolik toho svinstva vypila? Kde schovávají Brianne?

„Asi bysme měli popojet,“ promluvil znovu mladík.

„Nemusíte to dělat,“ pronesl James téměř neslyšitelně.

„To nemusím,“ souhlasil mladík. „Jenomže když já fakt hrozně chci. Připravená, beruško?“

Odkudsi ze silnice zatroubilo auto.

„Počkej.“ Nikki se podívala k oknu a viditelně zbledla.

„Co zas?“

„Někdo sem jede.“

Pane Bože, prosím tě, ať jsou to strážci parku, úpěla Val v duchu a napínala uši, jestli neuslyší na štěrku pneumatiky, a modlila se, aby jim zachránci přijeli na pomoc.

„Máš bujnou fantazii,“ odbyl ji mladík, vrhnul se k oknu a díval se skrze stromy.

Nikki se tvářila zmateně a pohledem těkala sem a tam, aniž se na cokoliv konkrétního zaměřila.

„Nikdo tam není,“ prohodil netrpělivě.

„Seš si jistej? Vzpomínám si, že…“

„Na co?“

„Na něco… na něco v počítači. Něco o tom, že… do hajzlu, nevím… na něco o kvakerech? Je to možný?“

„O kvakerech? Co to kecáš sakra?“

„Něco tam bylo napsaný. Počkej. Bylo to jméno. Quaker? Nebo tak nějak. Ne, to ne. McQuaker. Jo, to je ono. Fran a Wayne McQuakerovi tečka com.“

„Fran a Wayne… co to kruci meleš?“

„Jo, Fran a Wayne McQuakerovi. Maj sem přijet na návštěvu. V sobotu.“

„Někdo má dneska přijet?“

„Byla jsem sjetá. Vzpomněla jsem si, až když jsem teď slyšela troubit to auto.“

„Tak ty sis teprve vzpomněla,“ zopakoval a zavrtěl hlavou. „Do hajzlu. Tví prarodiče na to kápli. Seš vážně pitomá malá holka.“

Důvěrně známá slova vyburcovala Val z její vzrůstající letargie a vyčistila jí hlavu, jako kdyby jí někdo vrazil políček. „Copak mu dovolíš, aby s tebou takhle mluvil?“ vyhrkla. Uvědomovala si, že čas utíká, že musí něco podniknout dřív, než bude pozdě. Možná když se jí podaří je poštvat proti sobě…

„Ptal se tě někdo na názor? Kurvafix, vodpráskni tu krávu!“ nařídil mladík. A pak když Nikki dostatečně rychle nezareagovala, vztekle vyštěkl: „No tak na co čekáš, pitomečku? Na Vánoce?“

Nikki sevřela zbraň v ruce a pomalu ji zvedla.

„Nikki, ty nejsi pitomá. Předveď, že jsi chytrá,“ nevzdávala se Val a zadržela dech, když sledovala, jak se Nikki zvolna otáčí a míří na mladíkovu hruď. Stiskni spoušť, modlila se v duchu.

„Neblázni, lásko,“ pronesl a hlas měl náhle něžný a smířlivý. „Vždyť víš, že ty kecy nemyslím vážně.

Víš, že tě miluju.“

„A co ta mrcha v kufru? Tu taky miluješ?“

„Nic pro mě neznamená. To snad víš. A že jen ty seš moje jedna jediná.“

„Takže ji s sebou nevezmem?“

„Uděláme s ní, co budeš chtít.“

„Lže,“ vyhrkla Val, když pochopila, že se baví o Brianne.

„Sklapni!“ nařídila Nikki a prudce se pro změnu otočila k ní, takže jí zbraní mířila přímo na hlavu.

Stačí jen takhle málo, aby ženy podlehly jejich moci, pár milých slovíček, dokonce i když vědí, že jsou falešná? A skutečně se tomu sama diví? Přemítala Val. No ahóóój, stačí, aby Evan řekl, a ona je ochotná mu odpustit cokoliv.

Val v tu chvíli pochopila, že Nikki svého chlapa slepě poslechne ve všem, že nemá cenu ji přesvědčovat. Nebude přístupná žádným rozumným důvodům o nic víc, než byla Val, když jí všichni domlouvali ohledně Evana. Jenom marní i to málo času a dechu, které jí ještě zbývají.

Pohledem střelila po Jennifer, která přikývla, jako by jí četla myšlenky. Oběma bylo jasné, že žádní princové na bílých koních jim na pomoc nepřijedou. Musí si poradit samy.

Provedly to bleskurychle a obě naráz. Jennifer vychrstla zbytek čaje Nikki do obličeje a Valerie vší silou mrštila Brianninu botu na dívčinu hlavu. Střevíc ji trefil mezi oči a Nikki se složila k zemi.

Jennifer jí při pádu vykopla z ruky zbraň, která skluzem letěla po podlaze až k Valeriiným nohám.

„Vy píči pitomý!“ zařval mladík svá poslední slova, když se na ně vrhnul, dřív než mu hruď provrtala série střel, rozervala šklebící se obličej Keithe Richardse na tričku, odmrštila ho na okno, současně s tím mačeta v jeho zvednuté ruce opsala nad jeho hlavou elegantní oblouk dozadu a prorazila sklo, které se roztříštilo na kusy a rozletělo do všech stran. Zubaté střepiny mu padaly kolem hlavy jako rampouchy, které se ulomily ze střechy.

Val zírala na zbraň ve své ruce, jejíž ukazováček byl pevně přitisknutý na spoušť.

„Bravo! Bravo, Val!“ křičel James odkudsi vedle ní a tleskal, zatímco Melissa ospale hodila do vzduchu hrst korálů, které svírala v hrsti, jako by to byly konfety na oslavě.

„Není ti nic?“ zeptala se Val Jennifer. Ta teď pevně seděla na Nikki, která sténala, ale nehýbala se.

„Nikdy mi nebylo líp,“ odpověděla Jennifer.

A právě v tom okamžiku uslyšeli, jak venku zastavilo auto, následovalo zabouchnutí dveří a pak další.

Následné ticho prořízl rozjařený ženský hlas. „Haló, Ellen! Stuarte! Uú-uú! Už jsme tady! Konečně jsme to dokázali!“

Val pohlédla ke dveřím, k nimž po venkovních schodech radostně stoupal starší pár, žena nesla velkou rostlinu v květináči a muž třímal láhev šampaňského.

„Ellen! Stuarte! Kde jste kdo, ukažte se!“ Vtom se zastavili a užasle zírali na výjev před sebou.

Val naopak udiveně civěla na ně. A všichni na sebe ohromeně zírali ještě ve chvíli, kdy v dálce uslyšeli houkání blížících se policejních sirén.

-

K A P I T O L A 30

Hned druhý den ráno vyrazili na cestu domů.

„Opravdu jsi schopný řídit?“ zeptala se Melissa.

„Jsem v pohodě.“ Val se usmála na tři pasažéry na zadním sedadle a pak natáhla ruku přes přední středovou konzolu k mís tu, kde seděla její dcera, koukala postranním okénkem ven a z očí jí po bledých tvářích neustále proudily stružky slz. Plakala prakticky od chvíle, kdy ji téměř v bezvědomí objevili v kuf ru auta Matthewa Stablera. „A co ty, zlatíčko, jak ti je?“ Přestože její dcera z toho všeho vyvázla jako zázrakem nezraněná a chválabohu nebyla svědkem ani jednoho masakru, zpráva o Tylerově osudu a vědomí, co by se jí mohlo stát nebýt toho, že ji matka včas našla, byly i tak hodně traumatizující. Spala neklidně, přitulená v posteli zády k matčině klínu a pevně svírala její ruku, kterou objímala její bok. Ředitel hotelu se ochotně nabídl ke spolupráci se státní policií poté, co se dozvěděl o hrdinství Valerie a jejích přátel při dopadení těch netvorů, kteří zmasakrovali tolik lidí, a s radostí všem nabídl k přespání jejich původní apartmá.

Brianne cítila v očích další příval slz. Matčin soucit si vůbec nezasloužím, říkala si. Kdyby ji poslechla, nic z toho by se nestalo. Tyler by byl teď naživu.

„Není to tvá vina,“ chlácholila ji Val, jako by jí četla myšlenky. „Tylera jsi nezabila.“

„Jenže v tom srubu byl kvůli mně.“

„Ze začátku ano,“ připomněla jí Val. „Nesmíme zapomenout, co Nikki vypověděla na policii.“ Plně se ke všemu doznala, poskytla detaily všech těch strašlivých vražd, které s Matthewem spáchali, stejně jako podrobný popis jejích hrátek s Tylerem těsně před jeho smrtí. „Spletla ses v úsudku,“ řekla Valerie dceři. „Ujišťuju tě, zlatíčko, že takové chyby se dopustíme jednou všichni.“

„Smrt si nezasloužil, mami.“

„Ne, to ne.“

Z Brianniných rtů uniklo tiché zasténání. „Zkazila jsem ti narozeniny,“ zakňourala žalostným hláskem, jako by jí bylo deset.

Val se smutně usmála a stiskla dceři ruku. Až se vrátí do města, musí Brianne domluvit návštěvu u psychoterapeuta, a napadlo ji, že neuškodí, když k němu zajde taky. „No, rozhodně na ně díky tobě nikdy nezapomeneme.“

„To je teda fakt,“ podotkl James.

„Máte tam vzadu dost pohodlí?“ podívala se přes rameno na Jamese, Melissu a Jennifer. Melissa přikývla, James zvedl palec nahoru, Jennifer vzhlédla a usmála se, pak se znovu začetla do zprávy, která jí přišla od Evana včera večer. Už ji teď nepochybně zná nazpaměť, pomyslela si Val a prožívala zklamání Jennifer stejně intenzivně, jako by to bylo její vlastní. Koneckonců, je to pocit, který moc dobře zná.

Val sledovala ve zpětném zrcátku, jak hotel U Potoka stínů mizí v dálce. Ještě jedna zatáčka a Val může jen doufat, že se stane pouhou vzpomínkou, která časem vybledne. Opravdu? uvažovala, když znovu prožívala včerejší události, jako by dosud probíhaly, coby jednotlivé obrazy míhající se v krátkých záblescích před jejíma očima jako světla stroboskopu. Záblesk: utíkají lesem. Záblesk: zvedá Brianninu zablácenou botu. Záblesk: kráčejí ke srubu. Záblesk: jsou v ložnici. Záblesk: ve dveřích stojí mladík.

V jednu chvíli se k jejímu krku napřahuje zkrvavená mačeta, v příštím okamžiku do mladíkovy hrudi vyprázdní zásobník.

Matthew Stabler, nehlasně vyslovila jeho jméno. Policie ho identifikovala podle řidičského průkazu, který u něj našli v zadní kapse džínů, ačkoliv podle jeho mladé spolupachatelky to jméno používal jen zřídkakdy.

Val si představila Nikki v jejích příliš velkých bavlněných šatech, jak jí zdvořile podává hrnek s horkým čajem. Val dosud na rtech cítí pachuť tekutiny s příměsí sedativ. Vnímá osten hanby v očích Nikki, když jí Matthew nadával, že je blbá. Doteď slyší tupý úder, když dívčino čelo zasáhl Briannin střevíc. Stále ještě vnímá ty strašné vibrace, které jí proudily paží nahoru a dolů, když opakovaně mačkala spoušť.

V duchu viděla, jak policie odvádí omráčenou a krvácející Nikki. Její pravé jméno je Janet Richardsonová, jak ji později informovali. Je jí sedmnáct let.

Val si uvědomovala, že policie má stále mnoho otázek, že důsledky této neblahé události ještě zdaleka nejsou u konce, a zajímalo by ji, jak dlouho potrvá, než se jejich příběh dostane na titulní stránky novin. Co nevidět se jim přede dveřmi budou srocovat novináři a kameramani. Byla zvědavá, jestli o tom už Evan ví.

Jako na zavolanou jí v kabelce zazvonil mobil. „No ne, to je překvapení. Konečně máme zase signál.

Vezmeš to, Brianne?“ požádala dceru, která okamžitě zalovila v matčině tašce. „Je to táta?“

„Je to Evan?“ vyhrkla současně Jennifer.

„To je babička,“ odpověděla Brianne s neskrývaným údivem v hlase.

Val vzala telefon dceři z ruky a zvedla ho k uchu. „Mami?“

„Všechno nejlepší, drahoušku,“ přála jí matka. „Vím, že jsem se o pár dní opozdila, ale víš, co se říká

– lepší pozdě než nikdy.“

Val v duchu zavrhla jedovatý nevyřčený dovětek: ale lepší nikdy než příliš pozdě. „Nikdy není pozdě,“

řekla energicky.

„Tak jak ti je v těch čtyřiceti?“

Val se zasmála. „Vlastně je mi přímo skvěle.“

„Cítíš se nějak jinak?“

Val přikývla, do očí jí vhrkly slzy a stékaly po tvářích. „Jo, úplně jinak.“

„Ale vždycky budeš moje malá holčička.“

„Které hrozně chybí máma,“ dodala Val sotva slyšitelně.

Vždyť právě matka ji učila, že kdo je líný se zeptat, má smůlu, to ona jí radila, aby se ozvala, a ujišťovala ji, že dokáže všechno, co si usmyslí, že není pitomá malá holka. Pokud je skutečně tak nebojácná, jak prohlásil Gary, je to z velké části zásluhou její matky.

A i když si Val uvědomovala, že ji nemůže zachránit, jedinou osobou, která to svede, je s konečnou platností matka sama –, rozhodně však nad ní nehodlá lámat hůl bez boje.

Jak známo, manželé jsou nespolehliví, usoudila při pomyšlení na Evana. Muži přicházejí a odcházejí, uvažovala při vzpomínce na Garyho. Matky zůstávají navěky.

Třeba existuje něco, co může říct nebo udělat, aby přemluvila matku k léčbě, kterou potřebuje. A pokud pomoc odmítne, je schopná naučit se ji přijímat kvůli tomu, kdo je, a přesto ji milovat. Bylo velice snadné litovat pouze samu sebe, matku odepsat a odvrátit se od ní.

„Mám tě ráda, mami.“

„Taky tě mám moc ráda, drahoušku.“

Rozhodla se, že hned jak dorazí domů, bude kontaktovat Anonymní alkoholiky.

Dá si to jako dárek k narozeninám.

Jennifer položila lístek se vzkazem, který dočetla, na klín a zavřela oči. Stále viděla úhledně napsanou zprávu, kterou jí předala recepční, když se vrátili do hotelu. „Pan Rowe poslal hned ráno tenhle mail,“ vysvětlila recepční. „Že prý se vám nemohl dovolat na mobil a že se patrně u nás budete informovat, jestli nemáte nějaký vzkaz. Poprosil mě, abych vám ho předala.“ S úsměvem jí odevzdala Evanovo stručné sdělení.

Moc mě to mrzí, stálo v něm. V tuhle chvíli ti už asi došlo, že za tebou nestíhám přijet, a omlouvám se, že jsem nebyl vůbec k zastižení. Patrně si myslíš, že jsem zmizel z povrchu zemského, ale prosím tě, buď ujištěná, že jsem na tebe nepřestával myslet, i když jsem odpovědi na tvé vzkazy zanedbával.

Vím, že nic nevyšlo tak, jak jsme původně plánovali, a doufám, že to pro tebe nebylo až tak hrozné, ale slibuju, že ti to všechno vynahradím. Takhle dřít ve dne v noci je na draka. Dobrá zpráva je, že ta smlouva bude skoro hotová. Dneska mám celý den zase samá jednání, ale jsem rozhodnutý celou tu věc vyřídit stůj co stůj a smést ji ze stolu děj se co děj. Tudíž nebudu k mání. Takže klidně odpočívej, užívej si čerstvý horský vzduch a uvidíme se, až dneska večer dorazíš do města. Miluju tě, Evan Jennifer zavrtěla hlavou.

Dobrá zpráva je, zopakovala v duchu jeho slova, že se sem nemusíš celou cestu trmácet z tvého veledůležitého mítinku, abys musel identifikovat různé části těl tvé dcery, bývalé ženy a milenky, ovšem za předpokladu, že bys je rozeznal. Dobrá zpráva je, že jsme naživu. Jenže ne tvou zásluhou.

Tohle je dobrá zpráva. A čerstvého horského vzduchu mám na celý život tak akorát dost, mockrát děkuju. Hlavně chci domů.

Až se vrátí, zavolá sestře, rozhodla se Jennifer, zjistí, jestli nenajdou nějaký způsob jak znovu začít normálně fungovat a společně přijít na nejvhodnější postup jak se postarat o otce. Třeba se to nepovede. Ale třeba taky jo. Aspoň se o to musí pokusit.

Natáhla ruku k přednímu sedadlu, aby Val poplácala povzbudivě po rameni. „Dej mi vědět, kdybys chtěla, abych to vzala za tebe.“

„Díky. Zvládám to,“ usmála se do zpětného zrcátka Val.

Jennifer jí úsměv oplatila. „Já vím.“

Bylo něco po třetí, když dojeli na Manhattan.

„Ještě pár bloků,“ řekla Jennifer a navigovala Valerii, aby zahnula doprava a pak znovu doprava.

„Tamhle. Ten vysoký dům.“ Ukázala na čtrnáctipatrovou budovu z bílých cihel na jihozápadním rohu tříproudé silnice. Venku postával uniformovaný vrátný. „Domove, sladký domove.“

„Mami,“ hlesla Brianne, když Val sledovala, jak Jennifer natáh la své neskutečně dlouhé nohy k chodníku a protentokrát si je hned nepředstavila zakleslé kolem Evanovy hlavy. „Koukni se. Tamhle.“

Ukázala na druhou stranu ulice na jasně oranžový mustang zaparkovaný nejméně metr od chodníku.

„Není to Sashino auto?“

„To zcela evidentně je,“ zamumlala Val a dílky důvěrně známé skládačky do sebe náhle zapadly.

Jennifer právě vytahovala z kufru své zavazadlo. „Jennifer, počkej!“ Val rychle vystoupila. Ty hajzle, pomyslela si, a pohledem přejela exteriér budovy z bílých cihel. Ty prolhanej, samolibej, sobeckej hajzlíku. Ty si pros tě nemůžeš pomoct, viď, že jo?

„Stalo se něco?“

Val se pokoušela najít slova, která by zabránila tomu, aby Jennifer vešla do svého bytu, která by ji ochránila a udržela v bezpečí. Copak není překvapením konec? divila se.

„Co se děje?“

„Zrovna jsem si vzpomněla, žes u nás nechala auto.“

„To nevadí. Zítra si pro něj přijedu. Hele,“ vyhrkla jedním dechem a pohledem zabloudila přes ulici k Sashinu oranžovému autu. „Neviděla jsem onehdy tenhle bourák u tebe před domem?“

Val zadržela dech.

„Patří té Briannině kamarádce, že? Té hezké blondýně z Lululemonu.“ Nastala dlouhá odmlka, během níž se jí význam vyřčených slov zaregistroval do mozku. „Proboha.“

„Nemusí to být její auto,“ rychle podotkla Val.

„Jasně. Ve městě určitě jezdí stovky křiklavě oranžových mustangů.“

„I když je její, neznamená to ještě, že…“

„Ale ano, znamená.“ Jennifer se zaleskly oči od zadržovaných slz. „No jo. Cože se to říká? Kdo s čím zachází, tím taky schází? Asi si nic jiného nezasloužím.“

„Ne,“ pronesla Val pevně. „Zasloužíš si mnohem víc. My obě.“ Znovu uslyšela ozvěny Evanova vábivého šeptání do telefonu, skryté narážky a neurčité náznaky. Znamenalo to něco? Nebo byla jeho slova výhradně myšlená tak, aby si ji udržel? Má Valerii v záloze v případě, že mu jeho současná akce nevyjde? No ahóóój…

Je skutečně tak mazaný? Nebo jen snadno manipulovatelný?

Záleží na tom?

„Měla bych vážně jít nahoru,“ poznamenala Jennifer. „Nerada bych přišla o to nejlepší.“

„Chceš, abych šla s tebou?“

Jennifer se zasmála. „Přestože bych nesmírně ráda viděla, jak by se na to Evan tvářil, myslím, že bude asi lepší, když půjdu sama.“

„Zvládneš to?“

„Samozřejmě.“ Jennifer se podívala na chodník. „Stojím pevně na nohou,“ prohlásila a zhluboka se nadechla.

„Klidně mi zavolej,“ řekla Val. „Kdykoliv.“

Jennifer ji náhle popadla do náručí a pevně objala. Několik vteřin zůstaly v objetí a pak se z něj pomalu vyprostily. Jennifer zamávala na rozloučenou všem ostatním, kteří s otevřenými ústy celí zkoprnělí přihlíželi, a pak se energicky vydala ke dveřím, které jí přidržoval vrátný.

„Hodně štěstí,“ zašeptala Valerie, když sledovala, jak zmizela uvnitř vstupní haly.

„Je to pravda?“ vyzvídal James, když se Val vrátila do auta, a opřel se o přední sedadlo. „To tady byl Evan celý víkend zalezlý s tou Brianninou kamarádkou?“

„Není to žádná moje kamarádka,“ důrazně se ohradila Brianne.

„A Evan už naštěstí není můj problém,“ dodala Val.

„Amen,“ pravila Melissa.

„Amen,“ zazněl jako ozvěna Jamesův hlas.

„Amen,“ zopakovala Val a vyjela autem od chodníku. A protože se jí líbily konečnost i naděje obsažené v tomto slově, vzápětí znovu pronesla: „Amen.“