Joy Fielding

Ta druhá

„Paní Plumleyová, mohla byste na chviličku?”

Dívka, co ji oslovila, byla mladá a hezká, s nápadnými prsy a překvapivě drsným hlasem. Jill k ní namáhavě zamířila, podpatky hloubily díry do nerovného povrchu čerstvě zastřiženého trávníku. Chtěla si vzít boty bez podpatků, koneckonců, byl to piknik na zahradě, i když ho pořádal prestižní klub v Rosedalu, ale David tvrdil, že ostatní ženy budou oblečeny elegantněji - a měl pravdu. Tedy až na tuhle dívku, která měla na sobě obyčejné červené tričko a těsné obtažené džíny, které rozhodně nebyly z žádného butiku. Čí je to vlastně žena?

Jill se usmála, zadívala se do dívčiných fialkových očí a na hedvábnou pleť, dovedně nalíčenou tak, že to vypadalo, jako by neměla vůbec žádný make-up.

Cítila se ještě nepříjemně-ji, když si uvědomila, že si ji dívka prohlíží stejně pozorně. Okamžitě si vybavila své vlasy, které vždycky vypadaly, že se zrovna chystá učesat, a svou výšku - skoro sto osmdesát!

Dívka měla sametové černé vlasy a měřila asi tak metr šedesát, což je mnohem přijatelnější, alespoň to tak odhadovala a okamžitě cítila, jak hrbí ramena, aby vyrovnala rozdíl ve výšce při pohledu do očí. Připadala si hrozně divně a nemotorně, jako kdyby v obchodě s porcelánem porovnávali slona s křehkou panenkou.

„Ano?” Byla to napůl otázka a napůl konstatování. Ano, já jsem Plumleyová, ano, co potřebujete? Jill překvapilo, jak drsně najednou zněl její vlastní hlas.

V dívčině tváři zazářil perfektní úsměv. „Jsem Nikola Clarková,” řekla a podala jí ruku. „Chci si vzít vašeho manžela.”

Všechno se najednou zastavilo. Jako když se film nečekaně 3

zasekne v půli, obraz každoročního pikniku firmy Weatherby a Ross vyklouzl z projektoru a zmizel z dohledu.

Byl to jeden z těch dnů. Věděla to od první chvíle, kdy ji podrážděný žaludek vyhnal z postele do koupelny ještě před sedmou ráno, to jak se bouřil proti krevetám, co měli k večeři. David za ní běžel s lahvičkou lysolu ve spreji a tak to chvíli trvalo, střídali zvracení a stříkání, až konečně nabrala dost dechu, aby na něj zakřičela, ať toho nechá s tím pitomým sprejem, že je jí špatně z toho, jak je cítit. On jí na oplátku popřál veselé a šťastné výročí - byli spolu čtyři roky, a vrátil se do postele a nechal na ní poslední zařizování, jak vyzvednout dvě děti z jeho předchozího manželství a dopravit je na piknik, na akci, na kterou se těšily asi tak jako na návštěvu u zubaře. Nebo na návštěvu u macechy. Kromě toho, Její Veličenstvo Paní Plumleyová I. se s ní pozdravila u dveří Davidovy bývalé rezidence a dívala se skrz ni, jako by tam vůbec nebyla, a žádala Davida a Jill, aby zajistili pro děti také večeři, protože ona má nějakou schůzku.

Výročí, podrážděný žaludek, dvě nepřátelsky naladěné nevlastní děti, bývalá manželka, a teď tohle. Jill na ni beze slova zírala, na tuhle Nikolu Clarkovou, která se na ni také dívala, přímo a laskavě, jako by se jí právě zeptala, kolik je hodin. Pomalu se scéna kolem ní začala znovu vyjasňovat, nabývala znovu svých barev a tvarů, a podtrhovala tak absurditu celé situace. Stála uprostřed asi stovky právníků jedné z nejvýznamnějších a nejbohatších firem v Chicagu, jejich manželek a potomků. Byl žhavý parní den v půli června, letní šaty se jí lepily

na záda a v podpaží, bílé lodičky se zarývaly do měkké hlíny a mluvila s dívkou, která byla asi o deset let mladší než ona, měla perfektní pleť a vlasy, na kterých nezanechávala vlhkost vzduchu nejmenší stopy, a která jí právě řekla, že si chce vzít jejího manžela.

To musí být vtip. Někdo, pravděpodobně sám David, k němu dívku navedl, mělo to být zábavné číslo k jejich výročí. Jill uvolnila ústa v přátelském ušklíbnutí a připadala si trochu hloupě, že jí to trvalo tak dlouho, než si uvědomila, o co jde.

„To není vtip,” řekla dívka, jako by četla Jill myšlenky. 4

„Myslím to naprosto vážně.” Jill se pousmála ještě o něco víc. Ta holka je dobrá, ať je to kdo chce. Možná že je to dokonce profesionální herečka, kterou požádali o tenhle výroční výstup. Nebo to je možná Davidova klientka. Ta myšlenka ji trochu zneklidnila, protože si vybavila slova své matky, když se kdysi dávno viděla s Davidem při jejich památném setkání. Vystupovala tenkrát v roli mladé televizní producentky a on byl jako možný dotazovaný, jeden z nejúspěšnějších advokátů, specialistů na rozvodové řízení, a pravděpodobně nejlepší exemplář právnické profese, jaký kdy viděla. Aniž by zjevně pohnula očima, zapamatovala si jeho výraznou tvář, sportovní postavu a obyčejný zlatý snubní prsten a připomněla si poznámku své matky, když sestřenice Ruth začala chodit s rozvedeným právníkem, který vyřizoval Ruťhin nedávný rozvod. Je to pravda, ptala se Jill Davida asi před šesti lety, že advokáti vyřizující rozvody, sami rozvedení, mívají často poměr se svými klientkami, aby tak unikla poznámce své matky, která měla nepříjemně často pravdu.

Na to nemůžu odpovědět, řekl tenkrát a zlomyslně se ušklíbl, já jsem nikdy nebyl rozvedený. Jak dlouho jste ženatý, ptala se dál, a věděla, že na její otázce vůbec nezáleží. Patnáct let, odpověděl a jeho tvář byla najednou bez výrazu.

Jill se tedy dál usmívala na Nikolu a tajně doufala, že to přece jen není klientka. Už měla toho žertíku plné zuby a horečně si přála, aby se ta holka, ať je to kdo chce, konečně sbalila a šla pryč i se svými zářivě nalakovanými nehty.

„Myslela jsem, že by bylo fér, abych vás na to připravila,” pokračovala Nikola a bylo jasné, že se chystá mluvit dál.

„To stačí,” přerušila ji ostře Jill a obě překvapilo, jak rezavě najednou zazněl její hlas, z kterého se vytratila všechna heb-kost.

„Chci jenom říct,” a její hlas zněl zase o něco příjemněji, „že se vám to povedlo, dostala jste mě. Byl to dobrý vtip a mí přátelé se budou dobře bavit, až jim o tom povím, ale vtipy jsou od toho, aby se jimi lidé bavili -”

„To není vtip,” opakovala dívka.

Jill ztvrdl výraz kolem úst. Ztišila hlas a bylo ji sotva slyšet, tak hlasitě jí tlouklo srdce. „Tak to skoro radši vypadněte.” Jill se narovnala do své normální výšky, napřímila

5

pyšně ramena, jako by ji právě prohlásili královnou krásy, a shlédla dolů na Nikolu Clarkovou. Já se tě nebojím, křičela na ni beze slova. Nebojím se ani tebe, ani tvého mládí, ani tvého vyhrožování.

Nikola Clarková pokrčila rameny a úsměv jí nemizel z tváře. Skoro se záměrnou pomalostí se pootočila a zmizela v elegantně oblečeném davu.

Kde je David? Jill to najednou hrozně zajímalo. Rychle se rozhlížela, cítila, jak se třese nevolností, jak prohlížela davy lidí a uvědomovala si, navzdory svému předchozímu prohlášení, že se najednou, jako nikdy předtím, děsí svých čty-řiatřiceti let. Oči se jí zúžily, když zahlédla Nikolu, jak se svižně proplétá mezi lidmi a s lehkostí se na ně směje a odchází nějakým určitým směrem. Kam jde? Jill ji pozorovala s novým zájmem.

„Jill Plumleyová!” Hlas, který ji volal, patřil nějakému muži a byla v něm patrná naléhavost. Jill se neochotně otočila směrem, odkud přicházel. „Zrovna jsem říkal Harvey-mu, že zná-li někdo odpověď, tak je to Jill Plumleyová. Ta tyhle věci ovládá.”

Jill se usmála na Ala Weatherbyho, otce firmy, i když na to se svým mladě vypadajícím tělem a vlnitými hnědými vlasy vůbec nevypadal. Trochu uhnula pohledem a znovu se zadívala do davu. Nemohla Nikolu najít.

„Kdo je ta dívka, co hrála s Dickem Benjaminem v Manželství mladého burziána?” ptal se s úsměvem ve tváři. „Vsadil jsem se s Harvem Prescottem o padesát dolarů, že to budeš vědět.” Harve Prescott zatím kousek vedle napjatě vyčkával.

„Joanna Shimkusová,” odtušila Jill nepřítomně a trochu se otřásla.

„Ne, ta ne. Ta druhá, no víš přece, ta druhá ženská, taková sexy, jak vyskočila z postele a vyhrnula si sukni - “

„Tiffany Bollingová,” odpověděla a cítila, jak ji dav k sobě přitahuje jako magnet.

„To je ona,” slyšela ho, jak za ní volá, když odcházela. „Jsi skvělá! Já věděl, že to budeš vědět! Slyšel jsi to, Harve?”

Jill jenom doufala, že není příliš nezdvořilá, jak se prodírala hloub a hloub davem. AI Weatherby byl víc než jen hlava úspěšné právní firmy, kterou sám vybudoval po skromných začátcích s chemickou čistírnou. To on měl nej-

6

větší podíl na rychlém růstu a postupu jejího manžela, to on rozpoznal jako první Davidův talent a přivedl ho do rozrůstající se firmy a celou dobu ho sledoval a radil mu, až se časem stal blízkým přítelem. Dokonce naučil dva beznadějné začátečníky hrát bridž a projevoval přitom svou proslavenou trpělivost, kterou byl vyhlášen. Slyšela, jak se směje. Ohlédla se po něm a zachytila jeho přátelské mrknutí. Uvědomila si, že si nemusí dělat starosti. AI Weatherby nebyl člověk, který by se snadno urážel. Její pozornost se vrátila k dívce v červeném tričku.

Nikola Clarková zmizela. Možná odešla domů, zadoufala Jill, zhluboka se nadechla a rychle se otočila. Zahlédla Davidovu dceru Lauru, jak dělá mrzutosti u stolu se zákusky (bylo jí jasné, že si stejně nic nevezme), a jeho syna Jasona, jak se nepříliš nadšeně odhodlává zúčastnit se hry na schovávanou, organizovanou živějšími dětmi. Jsou opravdu všichni takhle protivní? Jill si najednou uvědomila, že se usmívá, když si propojila vzpomínku na Nikolu s těmihle dvěma. Lauřin mladší bratr, asi desetileté dítě, se nápadně podobal své matce a byl téměř nesnesitelně plachý. Pokud se některé z dětí vůbec usmálo, hlavně v její přítomnosti, bylo to jedině, když jejich matka podávala u soudu novou žádost o zvýšení přídavků na děti nebo oznámila, že se chystá nechat vymalovat celý dům na světle krémovo, protože od té doby, co se vrátila z dovolené z Evropy, je v depresi a potřebuje se trochu povznést. Při Davidově pověsti se samozřejmě jeho vlastní rozvod stal prestižní záležitostí soudu. Soudci jsou vždycky nejpřísnější na své kolegy, vysvětloval David a rychle tak pomíjel sedmnáct let manželství, dvě děti a nespočetně vztahů mimo, včetně toho jejich.

Laura se zadívala přímo na ni, v pohledu tolik pohrdám, že se Jill až musela obdivovat dovednosti hubeného dítěte. Ten pohled totiž říkal, že nejenže ji ještě po šesti letech považuje za osobu, která zničila jejich domov, za vetřelce, ci-záka, dočasné nepohodlí, které jistě brzy přejde, jen co otec zase dostane rozum - zkrátka, pes by od ní kůrku nevzal, ale ještě je navíc hloupá a divná a omezená a všechna ta další přízviska, co obvykle čtrnáctiletí používají. Já jsem nezničila manželství tvých rodičů, snažila se Jill mluvit s dívkou očima a připomínala si prohlášení Elizabeth

7

Taylorové, když Eddie Fisher opustil Debbie Reynoldsovou s jejími sponkami a copánky - že totiž není možné rozbít šťastné manželství. Laura uhnula před Jilliným pohledem. Jo, to určitě, pomyslela si, chtěj po čtrnáctileté, aby tohle vzala. Vzala to Debbie Reynoldsová?

Najednou se vedle ní objevil Jason, stranou se o ní otřel a šlápl jí podpatkem na prsty v lodičkách s otevřenou špičkou. „A,” řekl, když ji poznal, „p - promiň. Šláp - šlápnul jsem tě?”

„To nic,” odsekla mu Jill a snažila se vyprostit nohu z nánosu hlíny. „Mám ještě jednu.” Jason vypadal, že se každou chvíli rozbrečí. „Promiň, já vím, starej vtip,” pokračovala a snažila se o úsměv. „Tak co, bavíš se dobře?” Proč se vůbec ptala? I blbci by to bylo jasné.

„Hm, jde to,” odpověděl pomalu. Často se zakoktával, což, jak Elaine bryskně připomněla, začal dělat až poté, co otec odešel z domova a co sloužilo jako neustálá připomínka Davidova selhání coby otce. Chlapec začal v poslední době mluvit pomaleji, aby dokázal svou řeč lépe kontrolovat. Jen kdyby se dala Davidova vina eliminovat takhle snadno, napadlo Jill, když pozorovala Jasona, který vypadal mnohem starší, než skutečně byl. Zřetelně slyšela jeho matku, jak říká - teď jsi ty, Jasone, jediným mužem v domě.

Na chvilku měla Jill hroznou chuť chlapce obejmout, ale výraz Jasonových očí najednou ztvrdl a Jill se stáhla. Jason odcházel a i na jeho chůzi bylo vidět, jak se nudí. Možná že jde hledat otce a přemlouvat ho, aby z pikniku brzy odešli.

Kde je David?

Jill ho zahlédla sedět pod velkou smuteční vrbou - patřičná scenérie, napadlo ji, a bylo i na dálku jasné, že je pohroužený do vážné, a proto pravděpodobně dlouhé debaty s jedním ze svých partnerů, do debaty, kterou by se nikdo neodvážil přerušit. Cítila, jak se jí trochu ulevilo a žaludeční šťávy se zklidňovaly k normálu, který po pravdě řečeno nebyl nikdy úplně v pořádku.

Pomohlo jí jen ho vidět. Lidé jí neustále říkali, že vypadá jako Robert Redford. Přestože měl rozcuchané vlasy plavé jak obilí bezstarostně hozené do čela a ty

své matoucí světle zelené oči, připadalo jí to trochu přehnané. Byl prostě, docela prostě a obyčejně pohledný, a jestli mu chybělo něco do toho,

8

co dělá filmové hvězdy idoly, no tak co. Pochybovala, že by byl Robertu Redfordovi jasný rozdíl mezi bidlem a bydlem. Doufala jenom, že si to David bude pamatovat a znovu se jí vybavila Nikola Clarková.

Bezpochyby, kdyby se to mělo soudit objektivně, ta druhá a její manžel by jako dvojice vypadali rozhodně lip. Dobře se doplňovali, byli jako vytesáni ze stejného bloku dokonalosti. I ty její černé vlasy ladily s jeho plavostí, jeden zdůrazňoval druhého a upozorňoval na něj. Na objektivitu se ale můžu vykašlat, pomyslela si Jill a potřásla vlastní rezavou hřívou a byla si nepříjemně vědoma několika šedivých vlasů vzadu. Když měla lepší náladu, fandila si, že vypadá jako Carly Šimonova, ale nikdo jiný si toho nevšiml, tak si říkala, že to musí být jen vzdálená podoba. Koneckonců to bylo úplně jedno. David si vzal ji a kvůli ní opustil konvenčně krásnou ženu. Najednou ji ale pomyšlení na manželovu předchozí nevěru a rozvod nijak nepotěšilo. Chtěla jít domů. Možná by se mohla vymluvit na nevolnost - žaludek, a to horko…

„Tak co, jak to jde na univerzitě?”

Hlas ji vyděsil a leknutím až poskočila, otočila se a uviděla Beth Weaťherbyovou, Alovu manželku, a několik dalších úřednic, s nimiž si neměla ale absolutně co říct.

„Prima,” zalhala Jill a bylo jí okamžitě jasné, že jí Beth nevěří.

„Jo, to teda jo,” smála se Beth. Bylo jí čtyřicet pět a byla o dvanáct let mladší než její manžel. Byli spolu dvacet sedm let a Jill to neustále přivádělo v úžas - jak je totiž možné vědět v osmnácti, co člověk chce, a chtít to samé ještě po třech desetiletích. „Všimla jsem si, že se tě AI před chvílí snažil dostat,” prohodila Beth, jako by si všimla změny v Jillině myšlení. „Vážně, dospělý člověk, a chová se jako dítě. Strávil půl noci přemýšlením, jakou filmovou blbost vymyslí, aby tě nachytal.” Jill se zasmála. „Chybí ti to hodně, viď?” zeptala se Beth najednou. „Co jestli mi chybí?” opáčila Jill, i když už předem znala odpověď na otázku.

„Televize,” zazněla očekávaná odpověď.

„Chybí,” řekla prostě a najednou její pozornost znovu upoutala Nikola Clarková, která se odněkud vynořila a směřovala k Davidovi. Jill viděla, jak se její manžel pohnul, aby se mohla příchozí lépe zapojit do debaty.

9

„Kdo to je?” zeptala se Beth Weatherbyové.

Beth se podívala směrem k vyčnívající smuteční vrbě. „Ta dívka, co mluví s tvým manželem? Nepamatuju se, jak se jmenuje, ale je nová. Studentka práv, myslím, pracuje u Weatherbyho a Rosse přes léto.”

„Bude advokátka?”

„AI o ní soudí, že je dobrá. Chytrá. Vlastně, pokud se pamatuju, nikdy nemluvil o nikom tak dobře od té doby, co poznal Davida a přivedl ho k firmě. Tvrdí, že má před sebou skvělou budoucnost. No nebyla by takováhle ženská partie?”

Jill cítila, jak se jí obrací žaludek. „Omluvte mě, prosím vás, není mi dobře.” Poodstoupila na volný kus trávníku. Cítila, jak se jí podpatky boří do hlíny a vězní ji na jednom místě. Beth Weatherbyová byla okamžitě u ní a vytahovala nějaké velké bílé tablety ze žluté proutěné tašky.

„To je anacid,” vysvětlovala, než se Jill stačila zeptat. „Vezmi si jich pár.” Jill udělala, co jí Beth radila, a strčila si dvě tablety do úst.

„Rozžvýkej je.”

Jill začala žvýkat a na tváři jí bylo vidět rostoucí nechuť.

„Já vím, chutnají hrozně. Jako křída. Ale zabírají. Pokud se pamatuju, začala jsem je brát už před několika lety. Na vředy,” dodala a ani nečekala na pochopitelnou otázku.

„Z čeho ty máš vředy?” divila se Jill.

„To víš, náročné povolání - právníkova žena,” smála se Beth.

A to se ani nezmiňuje, že vychovala tři děti, pomyslela si Jill. Vzpomněla si, jak jí nedávno David říkal, že jejich nejmladší, sedmnáctiletý chlapec, odešel ze školy a přidal se k Hare Krišnistům. Při té příležitosti dodal, že jí dává povolení zastřelit jeho vlastního syna, kdyby ho někdy napadlo se takhle zbláznit.

„Na, vezmi si, to by ti mělo pomoct,” řekla Beth a vytahovala něco, o čem Jill předpokládala, že jsou další prášky z její zásoby. Jill se podívala. Nebyly to prášky, ale obyčejná bílá obálka nadepsaná Beťhiným písmem. „Myslela jsem si, že by se ti to mohlo líbit,” trochu se pousmála a odešla ke skupince žen, které se hned rozestoupily, aby se k nim mohla připojit.

10

Jako když améba polyká svou oběť, napadlo Jill, když viděla, jak Beth zmizela, a věnovala se obálce. Roztrhla ji a vytáhla, co bylo vevnitř.

Dopis byl věcný a úhledně napsaný na stroji, jen její jméno bylodopsáno rukou.Rychle přelétla řádkyazačala číst znovu.

Milá Jill,

nudíte se v posteli? Také už máte dost toho probouzení se do rána se stále stejnými zvyky a pachy a stížnostmi? Postrádáte vzrušení těch uplynulých dní, kdy srdce bylo větší než jeho skromně vymezený prostor?

Víme, jak se cítíte. My totiž také, a proto jsme vymysleli plán. Pošlete prostě manžela na první jméno v seznamu, vyškrtněte to jméno ze seznamu a připište na konec svoje. Vyrobte potom pět kopií a zašlete je svým pěti přátelům. Během šesti měsíců tak obdržíte 40 000 manželů.

Ale - pozor - NESMÍTE PORUŠIT ŘETĚZ! Před dvěma lety Barbie Feldmanová řetěz porušila a nejenže má od té doby stále jen starého Freddieho, ale ještě se jí rozbil opékač topinek a znásilnil ji opravář ledniček. Nechceme, aby se něco podobného přihodilo vám.

Proč riskovat nehodu? Je to rozhodně zábavnější než žehlení košil! Vyexpedujte manžela a připište se na list. Pak prokažte laskavost pěti známým.

NEPORUŠUJTE ŘETĚZ!

Následoval seznam pěti jmen a poslední dole byla Beth Weatherbyová.

Pořádně se tomu zasmála a najednou jí bylo lip. Nechám to na Beth, pomyslela si a zadívala se znovu ke smuteční vrbě, kde si teď její manžel povídal sám s Nikolou, a bylo jí zase hůř.

Dívala se na ně, jak si povídají a nevědí, že je pozoruje. David vypadal šťastně a uvolněně. I na dálku vnímala, jak mu jiskří oči. Najednou zaklonil hlavu a rozesmál se, bezpochyby nad nějakou úžasně chytrou poznámkou, kterou Nikola pronesla. Zachytil její pohled, když natočil hlavu, aby si upravil vlasy, které mu spadly do čela. Hned se na ni příjemně usmál a zvedl skleničku směrem k ní, jako by jí na dálku tiše připíjel. Nahnul se k Nikole a něco jí pošeptal

11

a dívka přikývla na souhlas. Jill se okamžitě zadívala na Nikolu a ta se podívala na ni a stejně, jako to udělal David, zvedla svou sklenku k přípitku. Tiše se jí pohnuly rty. „Všechno nejlepší k výročí,” řekla.

Dvě

Kanceláře firmy Weatherby a Ross zabíraly celá dvě patra devadesátičtyřposchoďového věžáku v centru Johna Han-cocka a bylo v nich všechno, co by si vymyslel scénárista hollywoodského filmu - tlusté béžové berberské koberce, tlumeně karamelové stěny s moderními litografiemi a tapiseriemi a dlouhé chodby rozbíhající se všemi směry, aby se ve vhodném intervalu čas od času zastavily a udělaly místo prostorným místnostem s okny přes celou stěnu a s výhledem odpovídajícím postavení a zasloužilosti toho kterého obyvatele kanceláře.

Kancelář Davida Plumleyho byla hned vedle prostorného, vnitřního šroubovitého schodiště a téměř naproti přes chodbu od zasedací místnosti. Jeho výhled - z padesátého osmého patra - byl nádherný. V kanceláři samotné byl příšerný nepořádek.

Jill Listerwollová byla zdvořile uvedena dovnitř a bylo jí řečeno, že David Plumley se jí bude hned věnovat. Než se to stalo, uplynulo sice asi dvacet minut, ale Jill to nevadilo, využila času k tomu, aby si prošla své poznámky a pročetla si to, co už nashromáždila z rozhovorů s ostatními právníky. Ze všech místností, které již během odpoledne navštívila, byl v téhle největší nepořádek. V životě neviděla tolik papírů nebo právních knih poházených kolem v takovém zmatku. Velký dubový stůl byl úplně zavalen věcmi, stejně jako knihovny, nacpané k prasknutí.

Dokonce i v části vyhrazené pro návštěvy - dvě modrozelená pruhovaná křesla a kulatý skleněný stůl, byla spousta

12

právních dokumentů a z podlahy podél stěn vyrůstaly jako liány stohy spisů. Zajímavá byla výzdoba, moderní umění, jako by lehce osamocené svou nápadnou originalitou. Jediná jiskra humoru se skrývala v jedné z litografií - obrázek parkovacích hodin s nápisem KONEC, který visel přímo nad stolem a který, jak si domýšlela, měl jemně naznačit vytrvalým klientům, že jejich čas vypršel. Nikde nebyly žádné rodinné fotografie, což bylo pochopitelné v případě jednoho z nejúspěšnějších advokátů v rozvodových řízeních.

David Plumley vešel do kanceláře a posadil se za stůl. Jill si rychle povšimla jeho plavých vlasů, zelených očí a rošťác-kého výrazu já-vím-že-se-líbím, vnímala hodiny, které za ním odměřovaly čas a pustila se tedy hned do otázek.

Začala tou, o které pak vyprávěla matce, s nechutí, že se vlastně nechtěla ptát.

„Je pravda, že právníci, kteří se zabývají rozvody a jsou sami rozvedení, mají často poměr se svými klientkami?”

Jeho záhadný úsměv byl teď ještě o něco patrnější. „Na to vám nemohu odpovědět,” řekl prostě. „Nikdy jsem nebyl rozvedený.”

„Jak dlouho jste ženatý?” pokračovala a všimla si starožitného zlatého prstenu na patřičném prstu levé ruky. Byla to celkem zbytečná ozdoba, připadlo jí, protože každému bylo jasné, že člověk, který vypadá jako on, je nepochybně ženatý.

„Patnáct let,” řekl a z jeho hlasu i obličeje se najednou vytratil výraz. „Mrzí mě, že jsem vás nechal čekat.”

„Čekat?” Na jednu bláznivou vteřinu měla Jill pocit, že ještě mluví o svém manželství.

„Zdržel jsem se na jednání.” Na tváři měl znovu úsměv. Skoro jako by jí dokázal číst myšlenky, jako by vycítil zmatek, ve kterém se najednou ocitla. „Mohl bych vám nabídnout šálek kávy?”

„Ne, děkuji,” řekla a rozhlížela se kolem a doufala, že se jí podaří vyhnout se jeho očím. „Už jsem dneska měla tři.”

„Aha, takže nejsem váš první - tedy myslím dotazovaný,” pokračoval vesele, když se na něj znovu opatrně podívala.

„Ne, nejste,” odpověděla ostře. Byli oba dost staří na to, aby si takhle hráli.

„Máte v kanceláři vždycky takový nepořádek?” 13

Jeho hlas zněl stejně ostře, odpověď ve stejném duchu jako otázka. Nepotřeboval žádné další narážky. „Co pro vás mohu udělat?”

Řekla mu to, vplula zpátky do role televizní producentky, udržovala si vzdálenost od jeho zelených očí. Připravuje program o špičkových chicagských právnících, dělá rozhovory se třemi nejznámějšími firmami (ptal se na dvě zbývající jména) a snaží se získat představu o tom, jak funguje firma, jako je Weatherby a Ross. AI Weatherby - toho se ptala první, ji provedl po kancelářích a vysvětlil obecně záměry a program velké firmy, která se má ještě rozrůstat, vlastně se má stát největší chicagskou firmou toho druhu. Mají osmdesát pět právníků, vysvětloval pyšně, a počítají s tím, že se stav během pěti let zvýší na sto, stejně jako se bude rozrůstat firma. Z osmdesáti pěti právníků je třicet společníků a zbytek tvoří asistenti a aspiranti. Každý právník zaměstnává na plný úvazek jednu sekretářku a kromě toho jsou tu ještě jiné pomocné síly a úředníci. Kromě kanceláří a zasedací místnosti je tu ještě knihovna, místnost, kam se dá zajít pro občerstvení, a dvě atria. AI Weatherby odhadoval jejich roční nájem na zhruba milion dolarů.

Právníci jsou specializovaní v různých oborech. V podstatě, vyskytne-li se jakýkoliv problém, je po ruce odborník schopný jej řešit. Korporační, trestní právo, daňové zákony, rodinné právo, obchody s nemovitostmi. Tak. A všem se daří. Děkuji.

„Kolik za rok vyděláte?” ptala se Jill Davida Plumleyho a snažila se ho zastihnout při nepozornosti.

„Je to důležité?” zeptal se.

„Myslím, že ano,” řekla a zpříma se na něj podívala. „Vzhledem k tomu, že jde o pořad o nejlépe placených lidech ve vaší profesi, tak bych měla ráda představu o tom, o čem mluvím.”

„To ale není u všech,” namítl potichu, skoro pro sebe. „Uvažujte v šesticiferných číslech.”

„Takže přes sto tisíc za rok?”

„Šesticiferné číslo,” opakoval.

„Pracujete na procenta, takže čím větší základ, tím větší váš zisk?”

„Ne, to není můj styl.” 14

„Proč ne? Tak jaký je váš styl?”

„Dávám přednost placem za množství odvedené práce, podle toho, kolik na jakém případu strávím času. Podle mého názoru není procentuální placení vždycky fér, i když tak postupuje hodně dobře zavedených právníků, kteří by jistě své stanovisko obhájili.”

„Nelíbí se vám ten systém -”

„Dávám jen přednost jinému způsobu.”

„Morálka? Etika?”

„Asi. My právníci na ně věříme, víte?” Poprvé po několika minutách se usmál.

„Mám pocit, že jsem u křížového výslechu.”

„Jak vypadá váš pracovní den?” změnila rychle téma.

Pokrčil rameny a do hlasu se mu vloudila trocha ironie: „Docela normální den,

patnáct hodin. V osm z domova, v deset domů.”

„To je jenom čtrnáct.” Znovu se usmál.

„A máte pocit, že je to ,fér’ - váš výraz, vydělávat tolik peněz na neštěstí druhých?” pokračovala.

„Mám spíš pocit, že s tím neštěstím pomáhám skoncovat. A pak, ano, myslím, že je to fér. Pracuju tvrdě.”

„Co si myslíte o nařčení, které se někdy ozývá z rozvodových stran, že všechno šlo dobře, dokud se do věci nezamí-chali advokáti?”

„To asi tvrdí ti, co zrovna neuspěli.”

Jill se snažila, aby se neusmála. „Takže se domníváte, že to není pravda,” začala znovu a zaklonila hlavu, aby setřásla chvilkové kouzlo jeho půvabu, „že spousta žen je opravdu tvrdá a snaží se obrat toho dotyčného chudáka o všechno, co má - “

„Někdy to tak může vypadat,” přiznal. „Je ale také pravda, že spousta mužů by neváhala udělat jakoukoliv špina-vost, aby upřeli manželce to, co jí po právu patří. To je právě jeden z problémů. Mám dojem, že spousta žen si ještě pořád neuvědomuje, přes všechna feministická osvětová snažení, jaká mají podle zákona práva, a prostě neví, na co mají nárok. Říkám jim, na co mají právo,” odmlčel se. „A pak to pro ně dostanu.”

„Většina vaší klientely jsou tedy ženy?” ir

¦ 11

„Asi dvě třetiny.”

„Co vás nejdřív přivedlo k právu?”

„Rád udílím rady.”

„A k rodinnému právu?”

Zaváhal. „To nevím.” Pokrčil rameny. „Zkoušel jsem různé věci, nebavilo mě komerční nebo trestní právo, nesnášel jsem korporační a daňový řád, i když jsem v tom byl dobrý. Prostě jsem se nějak dostal k rozvodům. Jste vdaná?”

„Ne.”

„Rozvedená?”

„Svobodná,” odpověděla trochu nejistě. „Nikdy jsem nebyla vdaná. Stará panna.” Opřela se očima do jeho pohledu. Tak dobře, borečku, ty sis s tím začal.

Co se týče Davida Plumleyho, viděl před sebou ženu s velkýma hnědýma očima a divokou rezavou hřívou, která měla skoro zvrhlé potěšení v tom, aby skrývala, jak přitažlivá ve skutečnosti je. Pytlovité kalhoty, beztvaré triko a drsné, skoro agresivní chovám. Viděl před sebou samostatnou, lehce přezíravou ženu s důležitým, dokonce atraktivním povoláním, která se tvrdě snaží, nedat najevo, že ji přitahuje, a přestože měla daleko k nejhezčí ženě, která se toho dne objevila v jeho kanceláři, měl pocit, že v životě ho žádná tolik neupoutala.

Běh myšlenek přerušilo zaklepání na dveře. Dovnitř nakoukl AI Weatherby a zašeptal, že Warren Marcus je lehce nervózní, protože každý je nepořádný a prosí, aby měl připraveny všechny registry do pěti hodin.

„Co jsou to registry?” zeptala se Jill, jakmile se zavřely dveře, a byla vděčná za to vyrušení.

Jeho odpověď byla vyčerpávající a dobře promyšlená, jako by byl zvyklý vysvětlovat pojmy začínajícím právníkům a těšilo ho to. „Registry jsou záznamy, které si každý právník vede - a jsou za prvé o tom, kolik času se na jaké věci strávilo, a za druhé, o čem se mluvilo. Vzpomeňte si, co jsem vám před chvílí říkal o svém stylu práce. Dejme tomu, že za mnou přijdete ve věci svého rozvodu a strávíme dvě hodiny hovorem. Až odejdete, vytáhnu spis označený Listerwollová Jill a zapíšu tam „dvě hodiny, návrh na rozvod”. Pak mi zavoláte za pár dní, protože máte obavy, že manžel se bude

16

chtít soudit o svěření dětí do vlastní péče. Budeme mluvit třicet minut. Až skončíme, otevřu spis a zapíšu tam „třicet minut, péče o dítě”. Po třech měsících vytáhnu spis a sečtu všechen čas, který jsme strávili nad vaším nepovedeným manželstvím, vynásobím to svou hodinovou sazbou, takže vám budu moct poslat odpovídající šek, kde bude také přesně uvedeno, co jsem dělal. Tomu se říká registr.”

Jill se usmála a těšilo ji, že si pamatuje celé její jméno.

„Jste chytrý,” řekla a najednou jí bylo volněji, oba se zasmáli a Jill cítila, že by tohoto hezkého muže mohla mít, kdyby jen projevila trochu zájmu-a najednou jí bylo hrozně líto jeho ženy. Nechtěla bych mít takového manžela, napadlo ji. Manžela, o kterého bych se musela dělit s ostatními.

„Na co myslíte?” zeptal se jí.

Podívala se mu do očí a neřekla nic. Stejně to ví, pomyslela si.

„Ty krásně voníš,” řekl jí, když za ní přišel do malé koupelny a políbil ji zezadu na krk. Jill se k němu v tu chvíli bez uvažování přitulila, jako by čekala na další polibek.

„Už jsi hotová?” ptal se.

Jill položila řasenku, kterou měla v ruce, a podívala se na svůj odraz v zrcadle. „Víš, jak si představuju luxus?” zeptala se a nečekala na odpověď. „Mít dvě koupelny.”

Otočil ji k sobě a políbil na ústa. „Už jsi hotová?” ptal se znovu a smál se. Postěžovala si jen tak. „Aha, a vlasy si mám česat v ložnici.”

Záhadně se na ni zadíval. „Myslel jsem, že už je máš učesané.”

„Děkuju.” Popadla kartáč a vyrazila do předsíně.

„To byla poklona,” volal za ní.

„To určitě,” řekla, vrhla se na letiště a dívala se na sebe do zrcadla nad prádelníkem. Co ji to napadlo, že nechala vymalovat stěny žlutě? Vůbec se jí to nehodilo k pleti, o vlasech už ani nemluvě. Pročesávala si vlasy, pak vstala a šla k zrcadlu a česala se s větší silou a zaujetím. Když byla spokojená, odložila kartáč a vrátila se do postele a snažila se vymyslet, co na sebe.

Nakonec se jí výběr zúžil na dvě věci. Buď růžové 17

letní šaty, nebo bílé kalhoty a světle zelený vršek. Rozhodla se pro kalhoty, protože jí připadalo nesmyslné mačkat nové drahé šaty kvůli tříhodinové procházce po mostě. Jsem najednou taková praktická, pomyslela si. Pak si uvědomila, že ty šaty jsou vlastně rok staré. David vešel do pokoje, ještě neupravený. Vypadá tenhle chlap taky někdy jinak než skvěle? pomyslela si. A co, pro všechno na světě, vidí na ní? Věděla, že to je otázka, která napadne každého, kdo se na ně podívá, všechny úřednice včetně Beth, která nikdy nemohla pochopit, proč opustil Elaine (vždyť Jill není ani hezká -zaslechla jednou).

Bezpochyby si kladla stejnou otázku i Ni-kola Clarková.

„Kde je kartáč?” zeptal se David.

„Na prádelníku.” Ukázala na něj. „Běž a vezmi si ho.”

„To je dobrý, počkám, až se učešeš ty,” podotkl dobro-srdečně.

„Skvělé.”

„Co je?”

„Zrovna jsem se učesala, ty chytráku,” řekla a vyskočila. Pásek županu se jí uvolnil a objevilo se nahé tělo.

Ve chvilce ji hodil zpátky na postel a vyšplhal se na ni, smáli se jako blázni a nemohli přestat.

„Jenom jsem tě škádlil,” říkal, dal jí ruce za hlavu a držel jí je tak. „Vypadáš báječně. Fakt si myslím, že vypadáš skvěle.” Začal ji líbat doopravdy a přestávali se smát, když jí sjížděl rukama dolů po těle.

Zazvonil telefon.

„To je pro tebe,” utrousila. „Hádej kdo.”

„Jak si můžeš být tak jistá, že je to Elaine?” zeptal se a natáhl ruku po telefonu, aniž by se jinak pohnul.

„Protože vždycky zavolá v takovouhle chvíli a kromě toho se tvoje drahá dneska ozvala teprve dvakrát. Mám tomu rozumět tak, žes jí nezavolal zpátky?”

„Nikdy jí nevolám zpátky.” Vzal sluchátko. „Taky se můžeš mýlit. Halo.” Jill čekala na aha, ahoj, Elaine, o kterém věděla, že přijde - a taky přišlo. Dívala se na spáry na stropě, zatímco její manžel na ní ležel a se zjevným přemáháním mluvil se svou první ženou.

„Ano, vím, žes mě sháněla. Ne, ani jsem se ti nepokoušel dovolat. Nemám čas na další dohady o ničem.” Podíval se na

18

Jill a políbil ji na nos. „Nemám teď čas.” Čekal tak dlouho, až Jill zaslechla naříkavý tón v hlase té druhé ženy. Vyprchala z ní veškerá vášeň, uvědomila si s lehkým překvapením. Ta ženská musí mít snad nainstalovanou kameru někde v pokoji, napadlo Jill. Ví vždycky přesně, kdy zavolat. Lehce odstrčila Davida stranou, uvolnila se a šla k šatníku, otevřela ho, vytáhla bílé kalhoty a zelené tílko.

„Samozřejmě že vím, že Jason jede koncem příštího týdne na tábor. Kdo si myslíš, že to platí?!”

Jill přešla k prádelníku a vyndala bílé kalhotky.

„K čemu potřebuje nový spacák? Má perfektní spacák. No a co, že je pět let starý? Je pořád dobrý!”

Jill vklouzla do kalhotek a oblékla si krátké zelené tílko. Podívala se na sebe do zrcadla. Na koho to zkoušíš? Když chceš nosit něco takového, musíš mít na to prsa. Vzpomněla si na Nikolu Clarkovou. Ta by takovéhle problémy neměla.

Podívala se na Davida. Neřekla mu o rozhovoru s mladou ženou. K čemu? Jen by to

mohlo vzbudit jeho zájem. Který chlap by se necítil polichocený takovým prohlášením? Obzvlášť, kdyby ho udělal někdo, kdo vypadá jako Nikola Clarková. A obzvlášť, když ten muž je David. Sundala si zelený vršek a vrátila se k šatníku.

„Vůbec mě nezajímá, jestli je ten spacák natržený. Prostě nový spacák platit nebudu. Ten tábor, kam ho posíláš, stojí tisíc dolarů na měsíc - to tam nemají postele?”

Jill si vybrala hezkou volnou růžovou košili, natáhla si ji přes hlavu a prostrkávala ruce širokými rukávy.

„Podívej se, Elaine, nemíním se o tom víc bavit. Když si myslíš, že kluk potřebuje nový spacák, tak mu ho kup ty -z těch sedm a půl tisíce, co ti měsíčně platím, to můžeš pořídit.”

Jill se podívala do zrcadla. Vypadala, jako by byla těhotná, napadlo ji najednou a potěšilo ji to. Snad, zadoufala a počítala tiše, kolik jí zbývá dní do příští menstruace. Podívala se na Davida a proběhl jí třas.

Potřásl hlavou a zakryl rukou sluchátko. „Vypadáš jako těhotná,” mínil a bylo znát, že z toho vůbec nemá radost. Už dávno si všimla jeho vzrůstající nechuti založit novou rodinu nebo o tom jen mluvit. Sundala rychle růžovou košili a vrátila ji do šatníku. Davidův hlas ji přivolal zpět.

19

„Cože?” křičel a poprvé během rozhovoru pořádně zvýšil hlas. „Ty ses zbláznila, Elaine. Dělej, co chceš. Chceš jít znovu k soudu? Dobře. Půjdeme tedy k soudu.” Praštil sluchátkem.

„Chce se znova soudit?”

„Vyhrožuje.”

„Kvůli čemu tentokrát? Proboha neříkej mi, že se dozvěděla, že jsem si našetřila tolik peněz, že jsem si koupila nový svetr!” Jill si dělala legraci jenom zčásti. Odstupné, alimenty a daně pohlcovaly značnou část Davidova příjmu a dělaly tak z jejího zaměstnání na univerzitě nutnost, a ne potěšení.

Já tě vlastně vydržuju, škádlila ho někdy a smíchem tak překrývala zlost nad tím, že peníze, které David vydělá, jdou jeho první ženě a dětem a z peněz, které vydělá ona, žijí oba. Platila nájem od té chvíle, co se před čtyřmi lety vzali, přestože se dohodli, že je to pouze dočasně. Takovýhle životní styl si tedy nepředstavovala.

„Říká, že má v úmyslu poukázat na vzrůstající životní náklady, kvůli inflaci a tak.” Jill se na něj zadívala. Nemohla mluvit, aniž by riskovala, že se dopálí. Jaký by mělo smysl se na Davida zlobit? Tím by ničemu nepomohla. „Tohle si chceš brát na sebe?” zeptal se. Podívala se na svá obnažená prsa. „Proč se sakra opět nevdá?” zavrčel a rozhodil rukama.

Jill stála u šatníku. „Děláš si blázny?” zeptala se posměšně. „Ta ženská se v životě znova nevdá. Na to se má moc dobře - může si diktovat prachy, i ten zbytek.”

David se zlostně zasmál. „To by taky musel bejt exemplář, co by si ji vzal - postel leda tak dvakrát do roka.”

Jill rychle přehazovala všechny své halenky a na těch pár, o kterých uvažovala, si všimla skvrn a marně přemýšlela o tom, proč si kupovala ty zbývající. Jsou strašné. „Vezmi si ten zelený vršek,” řekl David a protáhl se kolem ní, aby si oblékl šaty. „To vypadalo hezky.”

Jill tričko popadla a hned si vzpomněla na Nikolu. Spustila ruce a otočila se k Davidovi. „Co myslíš,” řekla, „ měli bychom ještě čas dokončit, co jsme začali?” Podíval se na hodinky. „Máme být u Weatherbyových přesně za třicet pět minut a k jezeru to zrovna není co by kamenem dohodil.”

20

Přetáhla si zelené tílko přes hlavu, koneckonců o co jde, a zabouchla šatník.

„Dokončíme to, až se vrátíme,” zavolal na ni. Přikývla, i když věděla, že se nedívá. Proč musí ti lidé bydlet na okraji města, říkala si otráveně, když si znovu lehla na postel a čekala na Davida, až se obleče. Podívala se na telefon. Opravdu ví, kdy zavolat, pomyslela si. Někdy to tedy ví.

Tři pp»

„Bez trumfů.” „Pas.”

„Dvě červený.” „Pas.” „Pas.” “Pas”

„Dvě červené a hraje moje krásná partnerka,” řekl AI Weatherby a přes stůl se podíval na svou ženu, s kterou byl dvacet sedm let. David vynesl žaludového krále a Alovi Weatherbymu klesla ruka. „Osmnáct krásných bodů. Škoda,

miláčku, že jsi s tím něco neudělala,” zalitoval a obešel stůl, aby se podíval, co má Beth v ruce.

„Mě to hrozně mrzí, Ale,” řekla Beth a pobledla. „Vůbec nevím, na co jsem myslela.” Obrátila karty k sobě a doufala, že je AI nebude chtít vidět, ale on je vidět chtěl, natáhla tedy k němu ruku. „Úplně jsem to zapomněla,” vzlykla.

„Panebože, podívej se, co tady máš!” zvolal a v hlase mu znělo víc překvapení než hněvu.

„Já vím, já vím,” Bethin hlas bylo sotva slyšet. „Měli jsme aspoň postupku a hrajeme dvě červený! Co je s tebou, miláčku?” Beth se zalily oči slzami. „Ale no tak neplač, prosím tě,” dodal rychle. „Vždyť je to jenom hra! Já se nezlobím.

Vlastně, když se dívám na ty karty lip, vidím, že volit dvě červené bylo vlastně dobře. Udělal bych to samé.”

21

David i Jill se smáli, Beth se o to snažila, ale nemohla. Jill jí bylo hrozně líto, celý večer hrála mizerně. Aspoň že AI se nerozčiluje. Přesně, jak říká - vždyť je to jen hra.

„Hraj, jak chceš,” mínil AI a vrátil se na své místo. „Určitě to bude dobře.” Beth tiše hrála, co měla v ruce, a spletla se jen jednou, jinak snadno uhrála hlášku, kterou udělala. Bázlivě se na Ala usmála, když zavírala z ruky.

„Měla jsi ve třetím kole brát toho krále,” vysvětloval trpělivě, když sbíral karty. „Tak bys byla získala všechno - nemělas co ztratit.”

„Dáte si kafe?” zeptala se Beth, vstala od stolu a narazila do Jilliny židle. Unikl jí povzdech.

„Jsi v pořádku?” zeptala se s obavou Jill.

Beth přikývla. „Pořád vrážím tady do té židle. Víš přece, co se říká o starých zraněních.” Odmlčela se. „Říká se něco o starých zraněních?” zeptala se a všichni se zasmáli. Jill se nabídla, že jí pomůže v kuchyni, ale Beth nechtěla. Z pokoje, kde hráli karty, se přemístili do velkého obýváku zaplněného starožitnostmi.

„Já Beth pomůžu,” nabídl se AI a nejdřív se ujistil, že hosté mají pohodlí. „To byl roztomilý dopis, co Beth poslala, že? Už dlouho jsem se tak nezasmál.

Mimochodem,” řekl najednou a do očí se mu vloudil záhadný záblesk, „kdo byly ty tři ženy, co hrály hlavní role v Dopisu třem ženám?”

„Jeanne Crainová, Ann Sothernová a Linda Darnéllová,” vychrlila Jill bez zaváhání. „Chceš také jména mužů?”

„Děláš si legraci? Dobrý právník vždycky ví, kde přestat. Je to tak, Davide?” David přikývl. „Ta ví všechno.”

„Myslel jsem, že je to na ni přece jen trochu staré.”

„Dívám se na spoustu starých filmů,” řekla Jill a vzpomněla si na dny, kdy pro ni bylo normální dívat se celé hodiny na série starých filmů a pak se po hodinovém spánku odpotácet do práce s plnou hlavou Joan Crawfordové.

Teď už to nedělala, že by byla celou noc vzhůru a dívala se na filmy. Davidův den začínal v šest patnáct. Chodil rád brzy spát a tvrdil, že nemůže usnout, když není v posteli vedle něj.

„Jestli se dobře pamatuju, Davide, ty piješ kafe s mlíkem 22

a bez cukru, že?” zeptal se AI Weaťherby už na cestě k prostorné chodbě. Jill napadlo, že by mohli postavit celý jejich byt do té předsíně a ještě by zbylo spousta místa.

David přikývl. „A ty, Jill, jen tak, bez ničeho.” Bylo to oznámení, ne otázka.

„Prosím tě.”

„Beth udělala skvělý borůvkový koláč,” poznamenal. „Omluvte mě na chvilku, půjdu jí pomoct a budu hned zpátky.”

Jill se dívala, jak AI Weaťherby odchází z pokoje. Byl jen o trošku větší než ona, přízračná bytost s nekonečnou energií a trpělivostí, štíhlé tělo překvapivě svalnaté - to kvůli dávnému zájmu o posilování. Říkalo se o něm, že mu stačí dvě hodiny spánku, a David jednou tvrdil, že za celých patnáct let, co byl u firmy (posledních osm let jako starší partner) neviděl, že by se AI Weaťherby přestal ovládat. Vždycky se také snažil vyzvědět co nejvíc o zájmech partnerů svých spolupracovníků. Když se dozvěděl, že Jill má ráda filmy a osobní rubriky novin jako on, obzvlášť si ji oblíbil. Že ji přijal on, usnadnilo to, že ji přijali i ostatní právníci a jejich manželky, obzvlášť ti, kteří znali Elaine a měli ji rádi.

„O čem byl ten dopis?” zeptal se David a usadil se pohodlně na měkkém sametovém viktoriánském sofa. Na chvilku si Jill myslela, že mluví k někomu jinému.

„Aha, myslíš ten řetězový dopis - o manželech. Vždyť víš - já jsem ti ho neukazovala?” Zavrtěl hlavou. „No, někde ho ještě mám. Beth mi ho dala na pikniku.” Hlas jí zvadl.

„Na pikniku,” opakoval významně David. „Prozradíš mi, co se vlastně na tom pikniku stalo?”

„O čem to mluvíš?”

„Na pikniku se něco stalo a ty mi o tom nechceš říct a pokaždé, když se o tom zmíním, tvůj obličej dostane takový zvláštní výraz a tvoje oči - díváš se tak zmateně - tak, zrovna tak, jako teď.” Jill se začervenala. „A červenáš se!

Přitom se normálně nikdy nečervenáš.”

„Já se nečervenám,” smála se Jill a snažila se schovat za smích fakt, že má pravdu. „Jsi blázen.” Rozhlédla se kolem. „Takový velký dům*jen pro ně dva.”

„To není zrovna dobrý způsob, jak se vyhnout tématu,” mrkl na ni.

„Mají takové hezké děti,” pokračovala a nevěnovala po-23

zornost tomu, co jí říká, a dívala se na krásně zarámovaný portrét tří Weatherbyových dětí, který visel nad velkým mramorovým krbem.

„Už to nejsou zrovna děti,” připomněl jí David. „Nejmladšímu je sedmnáct.”

„Já vím,” vpadla mu do řeči Jill. „Jestli začne Jason někdy prozpěvovat Hare Hare, máš mé povolení ho zastřelit.”

„Tohle zpívají?“ptal se. Jill hravě pokrčila rameny. „Chytrá holka,” řekl David a přitáhl si ji blíž, aby ji políbil.

Výkřik z kuchyně je vymrštil na nohy. Jill doběhla do kuchyně jen zlomek vteřiny před svým manželem a oba spěchali k Beth, když si všimli krve.

AI Weatherby byl ještě bledší než jeho žena.

„Co se to tu děje, Beth?” ptal se a měl hlas téměř ledově klidný. „Panebože, na dvě vteřiny se otočím a ty se skoro zabiješ -” Pustil kohoutek s ledovou vodou, popadl ji za zakrvácenou ruku a strčil pod proud vody. Vykřikla znovu, když jí voda dopadla na ruku a silný proud rychle smýval krev a ukázal hlubokou ránu, která se táhla dlaní jako druhá čára života, až k místu, kde začínají prsty.

„Vůbec nevím, jak se to stalo,” naříkala Beth a zadržovala slzy. „Krájela jsem koláč a asi jsem udělala spodek moc silný - au - protože nůž trochu jako zadrhl, tak jsem jím hnula do strany a příští věc, co si pamatuju, byl nůž v dlani.

Páni, to bolí!”

„Drž,” nabádal ji AI Weatherby klidně a barva se mu vracela do obličeje. „To je hrozná spousta krve. Já nevím, snad abych tě odvezl do nemocnice.”

„Ne,” bránila se jeho žena. „To bude v pořádku, opravdu. Nahoře je někde fáč -”

„Dojdu tam,” nabídl se David a už byl na cestě.

„První koupelna napravo,” volal za ním AI. „To ten zatracenej telefonát od Lisy, co?” spíš prohodil, než se zeptal. Pak se otočil k Jill. „Máme trochu problémy s dcerou,” vysvětloval a nespouštěl oči z krvácející ruky své ženy. „Vypadá to, že se zapletla s nějakým muzikantem - ženatým, pochopitelně.”

Pochopitelně, pomyslela si Jill.

„Malé děti, malé starosti,” poznamenal potom David 24

v autě během dlouhé cesty domů. „Velké děti, velké starosti. Nestojí to za to, Jill. Věř mi, nestojí to za to.”

Jeli asi dvacet minut.

„Je to tady hned za rohem - tady, ten dům nalevo, číslo devadesát.”

David zamířil k prvnímu volnému místu. Ulice byla úzká a tmavá, po obou stranách nízké domy, které mohly být docela elegantní v době, kdy byly postaveny, ale teď na nich byly patrné stopy zanedbání a drsného chicagského počasí. „Nevypadá to tu moc bezpečně,” řekl, když brzdil auto.

Jill se zasmála. „Ale ne, je to bezpečné. Bydlím ve druhém patře a moje domácí v přízemí má dva domácí miláčky -dobrmana a revolver.”

„To je Amerika,” smál se David.

Jill se už chystala otevřít dveře a na chvilku zaváhala, když si uvědomila, jak se jí nechce odejít od tohoto muže. „Chci vám poděkovat,” začala.

„Vůbec nemáte za co,” přerušil ji. „To bylo čistě sobecké potěšení. Jenom mě mrzí, že nebydlíte trochu dál, aspoň bych si víc užil vaší společnosti.” Jill se smála a přehrávala si v mysli celé odpoledne v kanceláři. Konečně přestala předstírat povznesenost a poslouchala, co David Plumley říká, a

dovolila, aby jeho humor a osobnost překonaly její nevraživost, o které věděla, že si ji vypěstovala jen proto, že ji od první chvíle tak přitahoval, a když si uvědomila, že on ví přesně, co cítí, a byla z toho zmatená a měla strach.

Přijala nabídnuté kafe a poslouchala jeho přednášku téměř o všem, co se mohla dozvědět o právnické profesi a o lidech, kteří se jí zabývají. Z hodiny byla najednou další, to když se zrušily nebo odložily jiné schůzky. Bylo skoro šest večer, když si s trochou zklamání uvědomila, že všechny další otázky, které by pokládala, by se netýkaly práva, ale jen jeho ženy a rodiny a jiných žen. On jí na oplátku nabídl, že ji odveze domů, a ona hned přijala, přestože měla svoje auto zaparkované v podzemní garáži. No tak co, vrátí se pro něj zítra.

Otevřela těžké dveře auta. „Tak - tak děkuji, za všechno.” Zastavila se a ještě

jednou se podívala jeho směrem. „Cítím 25

se trochu provinile, že jsem vám zabrala tolik času,” zalhala a řekla si, že když už to dovedla takhle daleko, zkusí to ještě o trochu dál. „Kdybyste nebyl ženatý, pozvala bych vás k sobě na večeři.”

Odpověď zněla docela prostě. „Žijeme odděleně,” řekl a opomněl jen vysvětlit, že tím oddělením má na mysli, že jeho žena je doma s dětmi, zatímco on v autě s Jill.

„Nezlob se, že tě nenechám spát,” řekl a posadil se zprudka v posteli. „Nějak se nemůžu uložit.”

Jill se posadila vedle manžela a podívala se na budík. Bylo skoro půl čtvrté.

„Neměli jsme pít tolik kafe,” řekla a vzpomněla si na velkou konev kávy, kterou uvařili a vypili, hned jak přišli domů. Odešli od Weatherbyových, když Beth přestala krvácet a měla bezpečně zavázanou ruku. AI chtěl, aby si žena šla hned lehnout, a i když to Beth odmítala, David s Jill si mysleli, že bude nejlepší, když odejdou. Pohled na krev neudělal Jill nijak dobře a to, jak ostře se David v autě bránil, aby měli další děti, jí nepřidalo. Kafe se zdálo být jediným spásným řešením. Vypili konvici, svlékli se a šli si lehnout a ihned upadli do neklidného a rozrušeného spánku. Docela zapomněli na svou předchozí touhu a přáli si jen do rána zmizet v polštářích.

„Chceš něco k jídlu?” nabízela mu.

„Co tam je?” zeptal se a protahoval se.

„Sýrový koláč…” Zavrtěl hlavou. „Zbytek rýžového pudinku, co jsem dělala tuhle

-”

„Ne.”

„Tak máme zavolat pro pizzu?”

Potichu se zasmál. „Ne, jídlem to není.”

„Tak džus? Nebo tonik?”

„Ne.” Zíral do tmy. „Zatraceně,” zamumlal rozčileně.

„Mám ti masírovat záda?”

Přikývl. „Ano, to je ono,” usmál se a přetočil. Jill na něj vylezla a začala mu rukama třít ramena.

„Tak co, jaké to je?” zeptala se za chvíli, když ji začínaly bolet ruce.

„Nestojí to za nic,” podotkl jemně. „Ale ty jsi vždycky byla ten nejhorší masér.”

„Opravdu?“zeptala se a lehla si mu na záda. „A co tohle?” 26

„To je lepší,” zasmál se, převrátil ji a vklouzl do ní. „Mnohem lepší,” řekl, když se v ní začal pohybovat.

Leželi pak klidně vedle sebe, pravidelně oddechovali s očima dokořán, uvolnění, ale pořád ne ospalí.

„Tak,” řekl najednou, „povíš mi, co se stalo na pikniku?” „Co myslíš?” ptala se poděšeně.

„Podívej se, Jill,” začal trpělivě, „pár dní už nejsi ve své kůži. Jsi docela jako Beth Weatherbyová. Vrážíš do stěn, padesátkrát za den se převlékáš -” „To není pravda. Já jsem ne -” „Kolikrát ses dneska převlíkla?”

„Nevím, na co narážíš. Piknik byl prima, nic výjimečného se nestalo.” Cítila, že se začíná červenat. „Proč si připadám, jako že když řeknu ještě jednu lež, upadne mi nos?”

David se zasmál. „Protože jsi čitelná jak Pinocchio, proto. Tak, a teď mi řekneš, co se stalo.”

Jill se posadila, přitáhla kolena k bradě a položila si na ně hlavu. „Nechápu, jak vždycky můžeš vědět, co si myslím.”

„Nevím, o čem přemýšlíš, vím jen, že o něčem přemýšlíš.

Víš, že přede mnou stejně nic neutajíš. Tak už mi to povíš?” Čekal a mlčel.

Jill se rozhodla opatrně volit slova. Co mu měla říct? Jak mu to měla říct, aby nepřeháněla význam toho, co její slova budou znamenat? Znáš, Davide, tu chytrou a krásnou studentku práv, co pracuje přes léto u vás v kanceláři - tu s velkými prsy a bezvadnou pletí - tak ta si tě chce vzít. Přehazovala slova v hlavě, snažila se, aby vyzněla legračně, jen tak, bez hrozby. Hádej, zkoušela to tiše, je do tebe zamilovaná ještě jiná žena -„No?” zeptal se.

„Pořádně to polechtá tvoji ješitnost,” začala nejistě a nechápala, proč se tak bojí mu to říct. „Povím ti to jenom proto, že ti hrozně moc věřím -”

Smál se. „Jen vytáhni staré viny,” škádlil ji. „Přiměj mě cítit se provinile už dopředu, abych z toho neměl žádnou radost, ať už to je co chce. Tak prozradíš mi to?”

„Týká se to Nikoly Clarkové,” šla přímo k jádru věci.

„Koho?” ptal se nepředstíraně.

„Nikoly Clarkové,” opakovala.

Vypadal zmateně. „Kdo je to Nikola Clarková?” 27

Jill se usmála a hned jí bylo lip. „Opravdu nevíš? Pracuje u tebe v kanceláři. Aspoň tedy přes léto - je to studentka. Tmavé vlasy, mladá, hezká, jestli se ti líbí ten typ, tak perfektní - mluvil jsi s ní docela dlouho na pikniku -”

David měl v očích zmatek. Viděla, jak se snaží si v hlavě poskládat kamínky, které by mu vytvořily mozaiku tváře Nikoly Clarkové. Hezká… tmavé vlasy… studentka… „Páni, už to mám. No jasně! Niki! Nicola Clarková! Jmenuješ jí tak formálně. Hezká, říkáš? Je báječná!”

Zjevně se mu ten typ líbil. Jill cítila, jak jí tuhnou svaly ve tváři. „Takže víš, koho myslím,” dodala zbytečně.

„No jasně. Chytrá, chytrá holka. Pěkná. A vnímavá.”

„Jo, to jo,” připustila Jill a zvrátila se se ztuhlými zády do polštáře.

„Co se děje?”

„Nic, akorát mi ta báječná, chytrá, hezká a vnímavá osoba oznámila, že má v úmyslu si tě vzít.”

Pár vteřin David nic neříkal a pak se rozesmál.

„Nevím, jestli je na tom něco k smíchu,” namítla Jill potichu a snažila se nevybuchnout.

David se smál dál. „Prosím tě, vždyť to byl vtip.” Smál se ještě hlasitěji. „To je dobrý Nikdy jsem nevěděl, že má takový smysl pro humor.”

„Takže ještě ke všemu má smysl pro humor. Skvělé,” zamumlala Jill.

„Jill, neblázni, přece se nezlobíš doopravdy.”

Ozvala se hlasitěji, než měla v úmyslu. „Proč bych se neměla zlobit? Nějaká ženská mi řekne, že si hodlá vzít mého manžela, a on, aby mi to usnadnil, mi vykládá, že je a) báječná, b) chytrá, c) roztomilá a d) vnímavá. Aha, ještě jsem zapomněla - e) má skvělý smysl pro humor.”

David ji najednou celou objímal, líbal ji na obličej a na krk a lechtal ji na bocích. „Ale no tak, husičko hloupá. Pročpak se zlobíme, no? Víš, že tě mám rád. Nebo ne?” Přistihla se, že neochotně přikyvuje. „Tak proč se necháš tak rozrušit hloupým žertem?”

„Protože to nebyl žert. Prohlásila to jasně. Zdůraznila to.” David se posadil.

„Zopakuj mi přesně, co řekla.” Jill si vybavovala rozhovor z toho nedělního odpoledne tak přesně, jak jen mohla, a snažila se, aby její hlas zněl co nejklidněji.

28

„Pořád si ještě myslíš, že to byl vtip?”

Davidův hlas zněl najednou hrozně vážně. Díval se zpříma na svou ženu. „Mám tě rád. Mám tě hrozně rád, a proto jsem si tě vzal. Absolutně nemám v plánu brát si kohokoliv jiného. Je ti to jasné? Nebo se zajímat o někoho jiného. Ty jsi jediná, kterou chci a potřebuju a budu chtít a potřebovat. Jinými slovy, madam, mě se nezbavíte. To je napořád. Jestliže to Nikola Clarková myslela vážně, je blázen a její chování se mi ani trochu nezamlouvá.”

Jill cítila, jak se jí oči zalévají slzami lásky a vděčnosti. Opakovala si znova a znova jeho slova a snažila se nemyslet na to, jestli říkal něco podobného i Elaine, a snažila se přehlušit matčino varování z doby, kdy zjistila, že její dcera má poměr s ženatým mužem. Řekla prostě: „Udělal to jedné, udělá to i tobě.”

„Jdi pryč, mami,” zašeptala.

„Co?”

Jill se usmála. „Nic.”

„Proč brečíš?”

Potřásla hlavou. „Miluju tě,” řekla, když jí slíbával slzy.

„Tak mi, prosím tě, prokaž jednu laskavost,” řekl a políbil ji na nos. „Zapiš si za uši, že tě miluju a že jsi ta nejkrásnější ženská, jakou znám.”

Políbil ji na ústa. „A teď mě drž,” přikázal jemně, obrátil se a cítil, jak se přitulila zezadu k jeho zádům a propletla si nohy do jeho. Skoro už spala, když se začal smát. „Nevěřím, že to Niki řekla.”

Jill mlčela, předstírala, že spí. Instinktivně se k němu přitiskla a ^přitáhla si ho blíž. Zatraceně, uvědomila si nepříjemně, zajímá ho. Vůbec se jí nechtělo spát.

29

…^¦.-k-:o:.:.v:::íí:Í:íííí;;;í>í:í-:’:’ Čtyři

Jill se neklidně převalovala, věděla nejasně, že už je ráno a skoro čas vstávat. Ještě nebyla připravená a nechtělo se jí otevřít oči do světla, o kterém věděla,

že bude do ložnice proudit zpod závěsů, a byla celá rozlámaná a roz-bolavělá od nepohodlného spánku. Kdybych tak byla mohla usnout aspoň na pár hodin, pomyslela si, když neochotně otevřela oči a přemohla nevolnost, která ji vždycky pronásledovala, když se dostatečně nevyspala a dívala se na budíka, který stál docela nelogicky na nočním stolku vedle její strany postele. Co tam dělá? říkala si zmateně a najednou si nemohla pořádně uvědomit, kde je. Budík je přece vždycky na Davidově straně. Každý pracovní den v týdnu se přesně v šest hodin ráno David popaměti natáhne po budíku a zamáčkne patřičný knoflík, obličej pořád ještě pod peřinou, v tichu. Přesně za čvrt hodiny se posadí v posteli, už ho nikdo nemusí znova budit, a jde do koupelny. Ať tam dělá co chce, vždycky mu to trvá přesně hodinu. (Jednou to zkoušela stopovat - pět minut sprcha, deset minut holení, třicet vteřin na vyčištění zubů, pět minut na vysušení vlasů. Na co potřebuje zbývajících třicet devět minut a třicet vteřin nevěděla, a když se ho jednou zeptala -„Prosím tě, co tam tak dlouho děláš?!”, mrkl na ni a odpověděl:

„Na to se zeptej mojí matky, ta mě to učila.”)

Muži se tak přehnaně starají o svoje vzácné vnitřnosti, pomyslela si Jill a zavřela znovu oči. Musí to být pravidelně každé ráno jako hodinky, jinak by se zbořil svět. Vzpomněla si rychle na lahvičku metamucilu na spodní přihrádce lékárničky. Byla tam pohotově pro přesně takové případy. Tiše se zasmála. To spíš ona by to měla brát, se svou nepravidelností. Často nešla tři nebo čtyři dny - znovu otevřela oči

30

a podívala se na budík. Bylo po osmé. Touhle dobou už je David vždycky dávno pryč. Snad už odešel a dokončil svou ranní rutinu v naprostém tichu. Přišel ji v sedm třicet vzbudit, tak jak to vždycky dělá? Nemohla si vybavit, jak se dotýká ústy její tváře, když jí přeje dobré ráno a hezký den. Nemohla si vůbec vybavit, že by se dnes něco takového stalo.

A jestliže ne, jestliže budík poprvé za celé ty čtyři roky nezazvonil (zřejmě ho někdo špatně nařídil nebo s ním něco provedl), znamená to, že zaspali a že David přijde ten den pozdě k soudu. Věděla, že tam musí být v devět. Ve zmatku se otočila k manželovi.

„Davide -” Zmlkla, když uviděla, co se děje. Leželi vedle ní, schouleni jeden druhému v náručí, nohy ovinuty kolem boků, které se legračně pohybovaly, vlasy jim padaly do tváře, takže si nebyla jistá, kdo vlastně ti lidé jsou. Jill se posadila v posteli a zadívala se na dvojici, která buď o její přítomnosti nevěděla, nebo ji ignorovala. Odhrnula přikrývku a užasle sledovala, jak na sebe jejich těla narážejí jako ryba na dno lodi, znovu a znovu. Viděla, jak se ženina velká ňadra tisknou k hrudníku jejího manžela, porostlému blonďatými chlupy, a slyšela, jak mu hluboký hlas šeptá něco do ucha. Věděla, že dívka říká: „Ona se dívá,” a připadalo jí divné, že slyší tak jasně. David se zasmál a přetočili se, takže dívka teď byla nahoře. Zdvihl ruce a najednou odstrčil dívčino tělo, takže se zaklonila, s nápadnými prsy a plochým břichem vyklenutými proti stropu.

Zůstali spolu a najednou se jí černé vlasy shrnuly z tváře. Smála se a otočila se k Jill. Byla to její matka!

Jill se zprudka posadila v posteli, vykřikla, oči vytřeštěné. Ve chvíli seděl David vedle ní.

„Panebože, co se děje, Jill? Je ti špatně?” Jill se zadívala do manželovy tváře. Vypadal zděšeně. „Jill, řekni mi, odpověz - chce se ti zvracet?” Jill to chvíli trvalo, než si uvědomila, že jsou s manželem v posteli sami a že to všechno byl jen hrozný sen. Vypadalo to tak skutečné.

„Zdál se mi hrozný sen,” řekla pomalu, s údivem. „Panebože,” šeptal David a padl zpátky do polštářů. „Panebože.”

31

„Níeudělala jsem to schválně,” bránila se Jill. „To bylo ale divné. A do takových podrobností!”

//Kolik je hodin?” ptal se David a zalezl pod přikrývku.

JiU se podívala na svou stranu postele a hledala budík. Byl pryč.

«ívde je budík?” ptala se zmateně.

D^vid se znova zprudka posadil a koukl se na stolek vedle sebe. „Co je to s tebou? Kde by byl, tady jako vždycky.” Jill se podívala tím směrem.

//A je za pět minut šest. To jsem mohl ještě krásně pět minut spát.” Zvědavě si ji změřil. „Má smysl, abych ještě zkoušel na pět minut usnout?”

,/Mělo mě napadnout, že je to jen sen, když byl budík na nesprávné straně postele,” utrousila a sledovala, jak si David lehá a převaluje se. „To bylo znamení.” Položila se vedle manžela a hladila ho po zádech, kterými se jí opíral o břicho. „To už vůbec nemluvím o své matce.”

//Co to plácáš?” ptal se s obličejem v polštáři.

Byla to otázka, která nevyžadovala odpověď. Rozpoznala ten tón. Buď zticha a

nech mě ještě trochu spát. Jill se snažila upamatovat se na děj svého snu, který jí pomalu mizel z vědomí. Ve chvíli, kdy se David natáhl, aby umlčel melodii budíku (Barbra Streisandová a Barry Gibb v písni Guilty) se vytratilo už skoro všechno, kromě představy tváře její matky na těle Nikoly, a věděla, že to bylo Nikolino tělo, spojené s Davidovými slabinami.

David se posadil a protáhl. Jill čekala, až vstane a postel bude prázdná, ale místo toho cítila najednou chlad, který ji ovinul jako přikrývka od hlavy k patě.

//Z postele ven!” vybídl ji hravě a tahal ji za ruce, zatímco se Jill krčila a bránila náhlému útoku. „Připravila jsi mě o pět minut spánku. Za to musíš teď pykat.” Pustil jí ruce a popadl ji za nohy.

„Co to děláš?” smála se a kopala. „Nech mě být! Já mám ještě hodinu a půl! Co děláš?” Křičela a bezmocně se smála, když ji stahoval z postele na zem. Chytil ji za kotníky. „Co děláš? Kam mě táhneš?”

Otevřela oči, po tvářích jí tekly slzy smíchu, dívala se na jeho nahé tělo (krásné, jak ji napadlo, i v šest ráno), když vlekl její nahé tělo po koberci (zdaleka ne tak krásné, pomy-

32

ví i ^ ur u,-^3)- »MoJe hlava!” slela si, když se snaziJa

skryt oblmu bncK ^^^ do

vykřikla, když zahý^bali kolem

rohu

&

chodby. „Kam mě táhneš?”

„Potřebuješ sprchu, ” prohlásil.

«vdy. „Ne! V

šest

„Ne!” křičela JiU a začala bojovat doopiT^ > David ráno nepotřebuju sprclhu! Ne!” vykřikla zn»

zatáhl do malé koupe lny. y. fekl u a držei ji

„Máš štěstí, že je na podlaze kobe reCj nad yanou pevně za nohu jednou rukou, když s.e n^ nohou> než ^

a pouštěl kohoutek sprchy Kopala -volr< ^mah ^ jejf popadl kolem pasu, z.dvihl a zdánlivé be 2J

vzpírající se t^lo pod mohutný proud vocí^”

„Ááá, ta voda je ledová!” . k ^

„Pardon,” řekl, pocotočil kohoutky a ^^r0Z^srí,Áia „Zamáčíš rfň vlasy/’ volala a znovu_ se : „Potřebují vimýt.” stěně

vany.

„Zrovna jsč™ si je -umyla!” Tiskla se ke^ Pokaždé,

David ji znovu popadl a strčil pod pro* ^ yoda do

když chtěla vykřiknout, aby se bránila , tekLmiJa ^ & .. voda tak se přestala snažit o mluvení a uvědo^ d dají na tělo.

vlastně dělá dobře a teši ]i, jak ji kapky* & uje Vnímala, že ejí dotýká, jemné ,í rrvydU’ ^ ^ na

ruce níž k bfichu. V přísti chvíli byl v 4 ^ { kohout. dlaždičky a pohyboval s ni nahoru a c^ ^ ^ rozhodně

kům. Jestliže je tohle-taky sen, pomyslel*’

lepší než ten první .moci, kdy se objevil Vrátila se V mysli o pet let zpátky, k nL kd koho viděla< u jejích dveří ve dvě ráno, opilejší, nez^ ^lou noc Na. jedinkrát, kdy během jejich románku zu^^ vodU/ odděm jednou byla /ase zpa tky, když David zas* „ zaš taL

se od ní a pť>líbil ji na rty. „Tak a teď J l > v „Mám tu něco na práci.”

skvělej,” a byla si

Smála se. „Pod vodou jsi byl vždycky^zádech, když lezla jistá, že ví, na co nahází Pohladí ji po - gco k snídani/< řekla. z vany a balila se do osušky.

„Udelam nec?

„Bude mi to chvíli trvat,” odpověd ěl ehx zavřela za

„Já vím,” řekla a uiz byla na cestě :z k</^ ¦* J

sebou dveře * šla po chodbě. u nodinu navíc, než by Bylo šest ďicet pet. Mela před seboai ho’ ^^ ^^

vlastně doopravdy -vstávala. David bu<r 33

minut v koupelně. Vleze si zpátky do postele a zkusí usnout. Nebo by mohla cvičit, napadlo ji. Osušila se a zadívala se na svůj nahý odraz v zrcadle. Rozhodně bych měla cvičit, rozhodla se. Lehla si na záda, přitáhla kolena k hrudníku a převalovala se nejdřív nalevo, potom napravo. Beth jí říkala o nějakých hodinách gymnastiky a navrhovala, že by měly chodit. Bude jí muset zavolat a pořádně se na to přeptat. Rozhodně by s tím ráda začala. Začíná ztrácet figuru. Jestlipak si toho David všiml?

S koleny ještě pořád pokrčenými, položila Jill chodidla na zem, založila ruce za hlavu a zkusila se posadit. Páni, to je hrůza, pomyslela si, když se jí to

konečně podařilo. Myslela na Beth a znovu se jí před očima vynořila její zakrvácená ruka. Jak jí asi je, jestlipak už přestala krvácet, rána vypadala tak hluboká, nepříjemná. Zavolá jí po semináři, v devět. Sotva pomyslela na svůj ranní seminář, přepadla ji deprese. Všechny ty dychtivé, mladé obličeje, čekající netrpělivě na to, až jim prozradí zásadní tajemství úspěchu a zkušenosti. Ještě ani nepomyslela na to, co bude dneska učit, co bude vykládat těm mladým lidem, kteří si myslí, že stačí diplom a láska k filmu k tomu, aby vylezli na jeviště a začali sbírat vavříny. Se zazvoněním budou v učebně a budou čekat na její moudrá slova. Co jim má říkat? Že ji to k smrti nudí a že by byla nejradši někde úplně jinde? Co pohledává v té třídě? Patřila do skutečného světa, měla zvládat všechny otřesy a skutečné události, jak se valí kolem v každodenní triviálnosti. Potřebuje pohyb!

A co to dělá na té podlaze, uvědomila si najednou, když se zvedala na loktech. Takhle to nepůjde, říkala si, a vstala. Potřebuje disciplínu, takovou, jakou nenávidí ve třídě, aby se dostala zase do formy. Ze šatníku si vybrala volné bavlněné šaty a kolem hlavy si omotala ručník. Vyšla z ložnice na chodbu k předním dveřím.

Čekaly na ni noviny. Chlapec, co roznášel ranní poštu, byl přesný - musí vstávat za úsvitu, pomyslela si, když nesla noviny do kuchyně a rozložila je na desku stolu, zatímco dávala kávu do kávovaru. Titulky byly depresivní jako vždycky - s ekonomikou to šlo z kopce. Byli uprostřed recese, která nevypadala, že by se chtěla zlepšit, naopak. Zato terorismus jen kvetl, organizace jako I. R. A. a Islámský dži-34

hád provozovaly své obvyklé akce. Jedna radost, napadlo ji. Chceš vajíčka?” zavolala směrem ke koupelně. “Ne, díky,” zavolal Dav id zpátky. „Jen toast a kafe.” Jill se natáhla po košíku s chlebem a vyndala několik plátků bílého chleba. David po ní vždycky chtěl, aby kupovala celozrnný, ale jí se protivila ta chuť a tvrdohlavě se držela bílého chleba, který jedla od dětství. Připravila kafe ke scezení a chleba, aby ho David jen opekl, vzala noviny a odešla do malého pokojíku vedle.

Velké kožené křeslo ji Lákalo k posezení. Zapadla do něj a rychle prolétla očima noviny. Byla si jistá, že ke všem těm zprávám o povodních, požárech a dalších přírodních katastrofách si Chicago ještě drží lví podíl na počtu vražd, znásilnění a loupeží. Přešla rovnou k oddílu osobní rubriky a k inzerátům.

Pohodlně se opřela a začala číst. Okamžitě si všimla inzerátu v rubrice: Hledá se.

Pohledný muž, 195 cm, černoch, vyučený pekař, rozvedený, bez závazků, ze střední vrstvy, plánuje v prosinci návrat domů do vlasti a hledá atraktivní, energickou, inteligentní, plnoštíhlou a sensuální společnici.

Tak tohle jim poví, říkala si Jill a smála se nahlas. Omyl nemožný, je to tam všechno, černé na bílém. Přesně po čem ten muž touží. Rychle proběhla zbytek rubriky. Připadalo jí, že různí skvělí, inteligentní, úspěšní lidé shánějí přátele. Přátele? To je zajímavý termín.

Citlivý, starostlivý profesionál se chce setkat s krásnou vílou s pěkným tělem a smyslem pro soulad a pohodu.

Tak tenhle zas chce soulad, ne přátelství. Co k tomu ty lidi vede, divila se. Jaké jsou asi tváře za těmi bizarními řádky? Dostanou někdy, co chtějí? A vůbec, má to kdy kdo z nás? pomyslela si skepticky a převrátila stránky k oznámením o narození a úmrtí. Jediné, co ještě potřebovala k započetí dne, byla nějaká opravdu hloupá zpráva. A hned ji našla.

Joel a Joana (roz. Sampsonová) Freyovi s radostí oznamují, že Joel letošní chladné zimní večery nepromarnil! Dvojčata

35

Gordon a Marsha, vážící obdivuhodných tři kila dvacet, přivítala příchod na svět radostným křikem, což je odpověď na bolest, kterou jejich rodiče přetrpěli. (Obzvlášť maminka!) Děkujeme dr. Pearlmanovi a všem zaměstnancům ženského oddělení fakultní klinik}/.

Jill složila noviny, slyšela, jak káva v kuchyni začíná vřít.

Telefon zazvonil zrovna ve chvíli, když si nalila šálek. Automaticky se podívala na hodiny. Nebylo ani sedm. Tak touhle dobou by snad nevolala ani Elaine. Ledaže by šlo o nějakou nehodu. Rychle se natáhla po sluchátku.

„Ano?”

„Je tam prosím David?”

Hlas ve sluchátku byl hluboký a měkký a rozhodně nepatřil Elaině. Jill ho okamžitě poznala. „Kdo je to?” zeptala se zbytečně.

„Nikola Clarková,” ozvalo se ze sluchátka. „Doufám, že vás neruším.”

Tím si můžeš být jistá, řekla si Jill. „Děje se něco?” zeptala se.

„Ne,” odpověděl hlas tiše. „Chtěla jsem jen mluvit s Davidem dřív, než odejde. Vím, že ráno odchází hodně brzy.” „David je v koupelně,” řekla Jill úředním tónem a doufala, že to nezní moc vulgárně. „Nemůže teď přijít k telefonu.” Tvůj snoubenec dřepí na hajzlu, chtělo se jí vykřiknout. Místo toho dodala: „Můžu mu něco vyřídit?”

Chvilku bylo váhavé ticho. Pak opět dolehly k jejím uším měkké tóny Nikolina hlasu, a každé slovo se jí zabodávalo do hlavy jako jehla. „To by bylo trochu komplikované. Bude lepší, když mi zavolá zpátky.”

Nejsem až tak úplně pitomá, odpověděla jí v duchu Jill. Vím, jak vyřídit vzkaz. Nahlas řekla: „Jak chcete. Jaké máte číslo?”

Nikola Clarková začala diktovat své číslo a Jill hledala zběsile tužku.

„Počkejte chvilku, nemám tužku,” přerušila ji.

„Kdo je to?” zavolal David z koupelny.

Jill na chvilku zaváhala. „Nikola Clarková,” koukla jeho směrem a přála si, aby mohla vidět, jak se tváří.

Teď byla řada na Davidovi, aby zaváhal. „Co chce?”

„Abys jí zavolal.” 36

„Dobře. Řekni jí o číslo.”

To je skvělý nápad, pomyslela si Jill, kramařila v šuplíku a hledala tužku, která by nebyla zlomená.

„Fajn, už jsem ji našla,” řekla do telefonu. „531 - ?” 1.7-4-1,” doplnila Nikola.

„Zavolá vám.”

„Děkuji,” zavrněla žena na druhém konci drátu.

Jill položila sluchátko a zašklebila se na telefon. Drž ty svý pěkný právnický ručičky hezky od mýho manžela, zašeptala, představila si Nikoliny dlouhé, purpurově nalakované nehty a srovnávala je se svými krátkými, rozbitými a okousanými. Její nešťastné prsty, zcela jasně poražené v tomto srovnám, obemkly pevně hrnek s kafem. Zvedla ho rychle k ústům.

Proč volala? Opravdu se potřebovala brzy ráno na něco zeptat, nebo je to jen součást hry, jak se zmocnit jejího manžela a odvést jí ho? Je nutné udržovat ženušku pěkně v napětí, pomyslela si.

Jill se dlouze napila kafe a otevřela dveře do spíže. Našla tam asi šest koblih, tak si dvě vzala. Přesně to, co potřebuju, řekla si a snažila se přijít na to, co to Nikola provádí. „Už toho mám dost,” vyhrkla nahlas a dokonala myšlenku potichu. Jestliže si budu dělat hlavu z každé kočky, co nemůže spustit oči z mého muže, budu z toho za chvíli úplně divá. O to jí zřejmě jde, usoudila a ukousla si velký kus koblihy. Jenže, napadlo jí v tu chvíli, Nikola Clarková - Niki, jak jí říkají - dělá trochu víc, než že by se jen dívala. Zcela jasně prohlásila, co má v úmyslu. Ať táhne k čertu, pomyslela si. To je její problém, ne můj. Kousla do druhé koblihy. Bude muse zavolat Beth kvůli tomu cvičení.

Slyšela, jak se otvírají dveře koupelny, a podívala se znovu na hodiny. David ještě neměl být hotov - bylo příliš brzy. Objevil se ve dveřích s ručníkem kolem boků.

„Neřekla, co chce?” ptal se a opatrně se vyhýbal zmínce ° jejím jménu.

„Zjevně mi nevěří, že bych byla schopná vyřídit vzkaz,” odpověděla Jill a nalila Davidovi mechanicky šálek kávy. „Tady je číslo,” řekla a ukázala na útržek papíru. „Jsi dneska nějak brzy hotov,” poznamenala.

//Chce asi vědět, v jaké je to zasedací místnosti,” odtušil 37 nepřítomně. „Ptala se včera, jestli by se mohla přijít ráno podívat na obhajobu.”

„Jistě,” přikývla Jíll, dojedla koblihu a namířila k vedlejšímu pokoji. „Nechám vás o samotě.”

David se zasmál a zvedl sluchátko. Jíll slyšela po cestě, jak vytáčí číslo. Vrátila se do křesla. Ranní noviny ležely, kde je nechala. Vrátila se k nim a začetla se do části o nemovitostech. Z kuchyně bylo slyšet Davidův hlas. „Ahoj, Niki. Tady David Plumley” Obě jména, povšimla si. Snaží se, aby to znělo formálně. „Co pro tebe můžu udělat?”

Já ti povím, co můžeš udělat pro mě, pomyslela si Jill a potřásla hlavou, aby se zbavila té myšlenky. Ručník, co jím měla obalené vlasy, spadl na zem. „Začíná mi to připadat jako špatná komedie,” zamumlala, natáhla se po novinách, ale vypadly jí z ruky. Stránky se rozsypaly po podlaze. Lezla po zemi po čtyřech, sbírala je a energicky skládala. Uvědomila si, že jak to dělá, není slyšet, co David říká, a že to vlastně dělá proto, aby nemusela poslouchat. „Co to tu je za šramot?” ptal se David ode dveří. „Upustila jsem noviny.” „To vidím.”

„Tak copak chtěla, Sněhurka?” zeptala se Jill a nejistě vstala.

„Přesně to, co jsem si myslel. V které jednačce se máme setkat.”

„A tys jí to pochopitelně řekl.”

David se váhavě usmál. „Copak jsem měl na vybranou?” Přišel blíž k Jill. „Kdyby ses mi byla včera svěřila, co ti řekla na pikniku, vymyslel bych si nějakou výmluvu, aby tam nešla. Ale dneska už je na to pozdě.” Políbil ji. „To tě aspoň naučí, abys přede mnou nic nezatajovala.” Vyrazil směrem k ložnici, ale zarazil se. „Chceš, abych jí něco řekl?” zeptal se.

Jill zavrtěla hlavou. „Co bys jí říkal. Prostě to ignoruj.” Usmála se. „Stejně na konci léta odchází, tak co.” David neodpověděl. „Nebo ne? Beth tvrdila, že je u vás jen přes léto.”

David sklonil hlavu. „Je možné, že u nás zůstane, po zasedání v září. Pár lidí uvažovalo o tom, že se jí to nabídne.”

38

Jill přikývla. „Rozumím tomu tak, že AI Weatherby je přesvědčený, že je oslňující.”

„Je. Po právnické stránce, tedy.”

„Já vždycky mluvím o právnické stránce,” zažertovala Jill a stulila se do Davidova nabídnutého náručí.

„Miluju tě.”

„Já vím.”

„Chceš, abych jí něco řekl?” zeptal se znovu. „Udělám to, jestli chceš.”

„Činy mluví za slova,” opáčila.

Zasmál se. „To máš pravdu.” Políbil ji na nos a naznačil tím konec debaty. Jill se dívala, jak odchází chodbou, a sama se chystala zajít do koupelny, vysušit si vlasy a vyčistit zuby. Zrovna zavírala dveře, když slyšela, jak David něco říká.

„Co jsi říkal?” volala a otevřela dveře.

„Jestli se nechceš jít taky podívat k soudu.”

„Mám seminář.”

„Ale jenom do devíti. Pak máš až do dvou volno. Neplatí náhodou čtvrteční rozvrh?”

„Hm,” odpověděla a přemýšlela o nabídce.

„Tak se na mě přijď po desáté podívat a pak půjdeme k Winstonovi na oběd. Co tomu říkáš?”

„To zní slibně. Tak jo, beru.” Vrátila se do koupelny, zapnula fén a cítila, jak jí horký vzduch fouká do obličeje. Co si Nikola pomyslí, až se zničehonic objeví v jednačce? Vyloží si to jako příznak nejistoty, projev slabosti? Kvočna si hlídá kuřátko, aby se náhodou nezaběhlo moc daleko?

Do háje s tím, co si myslí Nikola, řekla si a pozorovala, jak se její vlasy zuřivě brání držet požadovaný tvar účesu. Ať si myslí co chce. Nikola Clarková ji prostě nezajímá.

Podívala se, co má na sobě. Hm, stejně se ale raději převleče.

39

„Takže kdy jste zjistil, že vaše bývalá manželka má známost?”

„Asi před šesti nebo osmi měsíci.”

„Asi? To nevíte přesně?”

Svědek, pohledný muž zhruba Davidova věku, se při křížovém výslechu neklidně zavrtěl na židli.

„Jsem si jist, že má s někým známost,” řekl nepřesvědčivě. „Jestli chcete, můžu udat přesné datum, kdy jsem to zjistil.”

„To by bylo dobře,” poznamenal věcně David. Přešel od místa, kde sedí svědci, blíž ke stolku a k židli, kde obvykle seděl, když nevyslýchal. Jill ze svého místa viděla to, co neviděl vyslýchaný. Že totiž David tím, jak poodstoupil, si s ním jen pohrává, jako smrtící panter, který dřív než udeří naposledy, si vybírá lepší pozici k útoku.

Vyslýchaný se na chvíli odmlčel, bylo vidět, že si přehrává nazpět čas, až konečně dorazil k datu, které hledal. „17. října,” řekl, ale neznělo to příliš přesvědčivě. „Pamatuju si to docela přesně, ten den byla oslava narozenin jednoho známého.”

David vyčkával stejnou dobu jako předtím vyslýchaný. Pak opáčil: „Sedmnáctého října? To je skoro před devíti nebo deseti měsíci.”

„Ano,” souhlasil muž. Pak se usmál. „Řekl bych, že to trvalo déle, než jsem si původně myslel.”

David opětoval mužův úsměv. „Myslíte, že vaše bývalá žena nemá nárok na známost s jiným mužem?”

„Rozhodně ne s takovým, kterého já musím vydržovat,” odsekl vyslýchaný.

„Povězte mi jen tak pro zajímavost,” řekl David skoro líně, „tenkrát na tom

večírku, nebyl jste tam i vy s nějakou ženou?” 40

„Byl. Já nemám nárok?”

Dá se tedy říct, že za dobu pěti let od rozvodu s Party Arnoldovou jste měl několik známostí,” konstatoval David, ignoruje mužovu otázku, s důrazem na posledním slově.

„Jak jste správně poznamenal, jsem pět let rozvedený a mám tedy nárok mít známost s kýmkoliv uznám za vhodné.”

„Přesně tak,” přisvědčil David a otřel se o stůl, kde seděla Nikola vedle jeho prázdné židle a pozorně ho sledovala. „Nemyslíte si, že vaše manželka má stejné právo?” Jill pozorovala, jak jde David od stolku, s Nikolinýma očima v zádech. Musí si připadat jako na střední škole, když se snaží ohromit holky v zadní řadě. Je to tedy proto, že je tak tvrdý k muži, který se mu v podstatě tolik podobal? A na kterou dívku se vlastně snažil dělat takový dojem?

„Moje bývalá manželka,” opáčil rychle muž s nechutí. „A může si klidně skákat třeba po hlavě, pokud ji nemusím podporovat.” Soudce zaklepal kladívkem a upozornil vyslýchaného, že takové výrazy nejsou přípustné, a doporučil mu vyvarovat se podobných výbuchů. Z jejího sedadla několik řad od obdélníkového stolu bylo Jill jasné, že muž prohrál. Takovéhle hysterické scény jsou dobré ve filmu, ale škodí před soudem. Dobrý právník, jak jí jednou David vysvětloval, vždycky zdůrazňuje své straně, jak je důležité zachovat klid. Naopak, když se podaří vyprovokovat k výbuchu druhou stranu, zvyšují se tím vlastní šance na úspěch. Vyslýchaný muž bloudil očima po místnosti, až se jeho pohled zastavil na Nikole, a když promluvil, vypadalo to, jako by svoje slova adresoval jí.

„Podívejte, netvrdím, že nemá nárok mít milence nebo přítele. Nepřipomínám, že za těch pět let jsem si pěkně rochnul - myslím, že jsem tvrdě pracoval, abych žil aspoň trochu slušný život, a přitom plnil všechny své vyživovací povinnosti. Ona dostala dům, nábytek, auto, děti, všechno. Odešel jsem v tom, co jsem měl na sobě, as kufříkem v ruce. Během těch pěti let jsem jí platil měsíčně tisícovku odstupného a tisícovku na děti. Nemám žádné námitky proti výživnému na děti.

Budu své děti podporovat tak dlouho, jak to budou potřebovat, ale proč bych měl pomáhat své ženě zařizovat se s nějakým jiným chlapem a cpát tomu páskovi své těžce vydělané prachy, aby si on mohl zařídit živnost?”

41

David opět nereagoval na mužovu otázku. „Jak dlouho jste byl ženatý, pane Arnolde?”

„Dvanáct let.”

„Dvě děti?”

„Dva chlapci.”

„Takže, jak tvrdíte, po dvanáctiletém manželství se dvěma dětmi jste jen tak odešel. V obleku a s kufříkem, pochopitelně.”

Vyslýchanému nebylo jasné, jestli se mu tvrzení líbilo nebo ne, ale odpověděl kladně.

„Co bylo v tom kufříku?” zeptal se najednou David a Jill si uvědomila, že se usmívá. „Akcie, nemýlím-li se,” odpověděl něj. „A směnky, ne? Papíry k jistému majetku v Kanadě?” Muž mlčel. „Takže jste neodešel s tak docela prázdnýma rukama, jak byste teď rád soudu namluvil.”

„To bylo ale před pěti lety,” řekl muž uvážlivě. „Já mluvím o dnešku.”

David přikývl. „Dnes tedy uvádíte, že vaše bývalá žena žije s jiným partnerem po dobu deseti měsíců -”

„Ano, dozvěděl jsem se o jejich poměru na tom večírku -” „Sedmnáctého října -”

„Ano - sedmnáctého října.” Zarazil se. „Nevím přesně, kdy spolu začali žít.” David se vrátil ke stolku. „Jak si můžete být tak jistý, že vaše bývalá žena s tím mužem žije?”

„Několikrát jsem je sledoval. Jeho auto bylo zaparkované před jejím domem přes den i přes noc.”

Jill poslouchala stejně pozorně, jako věděla, že poslouchá Nikola, jak se vyslýchaný střetá s obhájcem, jak si vyměňují informace a nařčení, poslouchala, jak David podává důkazy o tom, jak si zmíněný milenec dál platí nájem ve vlastním bytě, kam denně dochází, a jak vysvětluje, že paní Arnoldova si může dělat s penězi, které dostává, co uzná za vhodné, tedy i investovat je do podniku svého partnera, domnívá-li se, že je to pro ni finančně výhodné, stejně jako k tomu je oprávněn on. Přestala poslouchat. Věděla, že David případ vyhrál, že muž, co se teď ošívá na židli, nedostane žádnou slevu na výživném a že je nepravděpodobné, že by Patt Arnoldové podobným způsobem ještě vyhrožoval. Svět byl opět bezpečným místem pro bývalé manželky a milence. 42

re výborný advokát, pomyslela si, vždyty ví> Jak daleko muže zajít, kde má zastavit a stáhnout se, We naopak může postupovat tvrdě kupředu. Zapomněla už,

jak působivě vystupuje před soudem, nejen jak vypadá, ale i jak se pohybuje, jak mluví, jak volí výrazy. Na začátku jejich známosti se na něj chodila často dívat do práce. Zjevně melrád práci, kterou dělal, oči mu jiskřily nadšením ze souboje a napětí. Její zmatený rozvrh, zaplňující některé týdny k prasknutí a nechávající spoustu volných hodin v jiných, jí dával možnost pozorovat ho, kdy chtěla. Cokoliv, jen aby byla i ním.

David prošel kolem stolku, kde seděla ISJikola a mrkl na ni - vítězné mrknutí, jak jednou Jill vysvětlil-Až na to, že tentokrát bylo určeno Nikole. Jill byla zvědavá, jestli si David v tuto chvíli vůbec uvědomuje, že je tam také.

Připadala si najednou jako outsider a bylo jí jasné, že ať je mu jak chce blízko, nikdy nemůže pochopit plně hodnotu jeho vítězství, tak jak ji chápe ona. Nikdy s ním nemůže sdílet takovéhle okamžiky. Tak jako by bezpochyby mohla Nikola.

Jill sledovala manžela, jak znovu prošel kolem stolku, hlubokým hlasem propustil vyslýchaného, štíhlý a pohledný v tmavě modrém obleku. Zachytil její pohled a zeširoka se na ni usmál, než se vrátil ke stolku a posadil se vedle Nikoly. Ta se k němu naklonila a pošeptala mu něco do ucha. Určitě blahopřání, bezpochyby dobrá práce. Byl jsi skvělý, Davide. Opravdu skvělý. David se zdrženlivě pousmál, byl si vědom toho, že ho Jill pozoruje.

Jill si uvědomila, že se vlastně Davidovi nediví, jestliže ho Nikola přitahuje. Cítila znovu ten nával objektivního uvažování jako tenkrát na pikniku. Kromě toho, že dívka je fyzicky prostě krásná, je i chytrá, ne, vnímavá, jak David den předtím zdůraznil, a byla okouzlující a měla působivé, zajímavé zaměstnání - nebo bude mít. Mohli by pravděpodobně strávit celé hodiny diskutováním o různých případech. Její vlastní práce na univerzitě nestála vůbec za zmínku. Už si to dokonce přestali i namlouvat.

Zpočátku to bylo zajímavé, něco nového, jiného. Říkala si, ze to bude zajímavá práce pracovat s myslí mladých lidí. Představovala si sebe samu jako slečnu Jean Brodieovou. “Dejte mi dívku ve věku, kdy na ni mohu mít nějaký vliv, a bude moje na celý život,” zašeptala. Něco na ten způsob. 43

Až na to, že její studenti už tento věk překročili a ona zjistila, že učení nenávidí. Beth Weatherbyová měla pravdu - chybí jí televize, vzrušení, riziko, nebezpečí.

Co jí nechybělo, byly problémy, které její povolání přinášelo do manželství. Aspoň tedy to vypadalo, že zmizely, když oznámila, že odchází. David měl pravdu

- je to nesmysl ustavičně riskovat život, vystavovat se kulkám a ne-mocem po celém světě. Kromě toho ji postrádal, když byla pryč, a měl o ni starost.

Potřeboval její podporu. Tu neměl, když byla přes půl zeměkoule daleko. Nenapadlo jí, že by si mohla najít něco usedlejšího, blíž k domovu? Nechtěla by mít rodinu? Ano, chtěla by. Nemilovala ta odloučení o nic víc než on. Strašně se jí po něm stýskalo. A David potřeboval ujištění o své dokonalosti. Jestliže tam nebude ona, kdo mu je poskytne, najde se spousta jiných, které to rády udělají. Stejně to ale nebylo fér. Jeho život, až na změnu manželek a kratší čas, který teď trávil s dětmi, zůstal pozoruhodně nezměněný, nepodléhal vnějším vlivům.

Pravda, vyměnil velký dům za malý byt, ale pořád to byl luxusní byt v bohaté čtvrti a pořád tam byl někdo, kdo na něj čekal s teplou večeří, když konečně večer přišel domů, někdy dokonce až v deset. A navíc, pořád dělal práci, kterou měl rád.

Naproti tomu, její život prodělal zásadní změny, počínaje okolím, přes stav až po její práci. Místo aby dělala práci, kterou měla ráda, učila jiné, jak na to. Kurz se jmenoval Televizní žurnalistika. Profesorka Jill Plumleyová. Její svět se najednou smrskl na učebnu, z které pak odběhla, aby udělala večeři. Stala se z ní docela obyčejná kuchyňská myš. Jak se to vlastně všechno stalo, vzpomínala a snažila se vybavit si všechny drobné změny v průběhu doby. Zapomněla na chvíli, kde je, a představila si Davida asi před pěti lety, jak přechází neklidně sem a tam. To už je to tak dávno, divila se, jak je ta vzpomínka jasná, jak jasně zní jeho hlas a slova. Na několik minut, kdy minulost nabyla vrchu nad přítomností, jednací síň zmizela.

Byla zjevně nadšená a on zjevně nenadšen jejím nadšením. „Proč bych neměla mít radost? Nikdy předtím jsem v Irsku nebyla!”

44

Není řeč o poklidném výletu do slunného Dublinu, ale o bombách asnajprech v Belfastu.”

Přežila jsem válku ve Vietnamu,” připomněla mu a snažila se, aby to neznělo moc roztomile.

„Nechápu, proč tam musí posílat zrovna tebe!” „Protože jsem jeden z nejlepších reportérů a protože jsem

0 to požádala - proto.” „Cože jsi o to?”

„Ráda cestuju, to přece víš. A tohle je druh práce, kterou dělám dobře, Kromě toho,” dodala tiše, „nemám pocit, že když si od sebe na dva týdny odpočineme, že to bude taková tragédie.”

„Jak to myslíš?”

„Víš dobře, jak to myslím.”

Zdálo se, že tím konverzace skončila. Víš, jak to myslím. Je to pořád o jednom. Jsi ženatý.

„Dobře,” souhlasil. „Chceš na pár týdnů odjet, fajn. Jeď do Los Angeles. Jeď na Bermudy, třeba. Na Bermudách není občanská válka.”

„Na Bermudách není vůbec nic.”

„Vždyť tě tam můžou zabít!”

„Mě nezabijou!”

„Aha, to n\áš daný písemně, co?”

Usmála se a lehce ho políbila. „Tohle může říct akorát právník.”

„Udělej třeba pořad o právnících.”

„Ten už jsem dělala. Proto jsem teď v tyhle kaši. Už se nepamatuješ?” Posadil se na postel a díval se, jak vyndává kufr a začíná

-/To je čtvrtá cesta během posledního půl roku,” podotkl, „lem dvěr^a dnům v Buffalu přece nemůžeš říkat cesta!” .Byla jsi pryč.”

sledoval, j^k hází do kufru pár bavlněných sukní a džíny. „Ale vzdyf jsi rád, že jedu pryč,” nadhodila v legraci a pak

1 Uvedomila, že si vlastně vůbec legraci nedělá. »0 čem to mluvíš?”

//Je to součást toho tajemná kolem mě. Přesně to, co mě delá jinou.”

-Jinou než kdo?” 45

„Jinou než ostatní,” řekla a věděla přesně, co má na mysli. „Jinou než tvoje žena.”

Zasmál se. „Moje žena si představuje vzrušující dovolenou tak, že stráví dva týdny v Las Vegas, kde může hrát v kasinu na automatech a poslouchat Roberta Gouleta.”

„Byla jsem v Las Vegas před několika lety,” řekla mu Jill. „Dělali jsme pořad o těch kostelích, kde se oddává dvacet čtyři hodin denně.”

„Je vůbec nějaké místo, kde jsi nebyla? Tedy kromě Irska?” Usmála se. „Čína. A taky některé části Afriky. Ale pracuju na tom.”

„Tak Čína, jo? Tam bych se taky rád podíval.” „Vždyť můžeš jet se mnou.”

„Víš, že tě mám rád,” řekl a jeho hlas zněl najednou měkce a vážně. Jill se mu posadila na klín a vzala ho kolem krku.

„Proč mě máš rád?” zeptala se s vážným zájmem. „Proč se chlap, který vypadá jako ty, zamiluje do ženské, co vypadá jako já?”

„Tak za prvé proto, že jsi chytrá.”

„To ti děkuju. Máš říct, že to je úplně v pohodě, jak vypadám, že si myslíš, že jsem krásná a přitažlivá.”

„To si taky myslím a mám tě rád, protože jsi natolik chytrá, aby sis toho byla vědoma.”

Zasmála se. „Tak dobře, a co dál?”

„Nevím,” pokrčil rameny. „Jsi inteligentní, pozorná, víš, co se kolem tebe děje, děláš zajímavé věci. Jsi chytrá.”

„To už jsi říkal.” Přikývl. „Ale ne dost chytrá na to, abych ti řekla, ať si jdeš po svých, když jsem objevila tvou definici manželské odluky.”

„Nemohl jsem tě prostě nechat jen tak z toho auta odejít.”

Vstala mu z klína. „Nenávidím celou tuhle situaci. Prostě to nenávidím. Mám příliš ráda ženy na to, abych se zaplétala s ženatým mužem. Nechci zraňovat tvou ženu a hlavně nechci zraňovat sebe.”

„A co si myslíš, že chci já?”

„Nevím.”

Zhluboka vydechl. „Já taky ne. Doufal jsem, že mi to řekneš.” Podíval se na její kufr. „To je všechno, co si bereš?

46

Odešla do koupelny, otevřela skříňku s léky a hodila pár věcí do malé kabelky. Bereš si antikoncepční pilulky?” zeptal se a díval se na ni.

Viděl, jak se na něj usmívá v zrcadle. „Nepřestanu je brát, a kromě toho, stejně teď pár týdnů nic nebude.” Vrátila se do pokoje.

Jak dlouho už je bereš?”

^Osm let.”

„Není to trochu dlouho?”

„Je to osm let.”

„Přemýšlela jsi někdy o tom, že bys je přestala brát?”

„Celou dobu. Jen si nemyslím, že teď je zrovna nejvhodnější doba, kdy počít dítě, ty snad ano? Přes to všechno, jak ráda bych někdy dítě měla.”

„Měla bys mít dítě. Byla bys určitě skvělá máma.”

„Myslím, že jo.”

Rozhovor uvázl na mrtvém bodě. Byli tam, kde začali -ona se chystala do Irska a on byl ženatý.

„Zavoláš mi, hned jak se vrátíš?”

(„Co tím myslíš, že máš známost s ženatým mužem? Jak jsi mohla něco tak nesmyslného dopustit? Jsi chytrá holka, Jill, jak můžeš dělat něco tak hloupého? Myslíš, že tě miluje? Možná že ano. Myslíš, že mu jeho žena nerozumí? Možná že nerozumí. Myslíš, že od ní odejde a vezme si tebe? To si nenalhávej, dceruško milá, to se nestane. A jestliže to udělá, jestliže od ní opravdu odejde - tak co tím získáš? Muže, který odejde od jedné ženy, jakmile najde jinou, která se mu líbí víc. Muže, který vymění lehce opotřebovanou rodinu za novou. Je tohle člověk, kterému můžeš důvěřovat? Věř mi, Jill, jestliže to udělal jednou, udělá to znovu. K čemu je ti něco takového. Přemýšlej o tom chvilku. Opravdu chceš něco takového?”)

„Zavoláš mi, hned jak se vrátíš?” opakoval.

«Ano,” odpověděla.

ajednou kolem ní byla spousta pohybu, a to ji vrátilo ze upomínek do reality. sn”vn°mÍňte”’ ozval° se vedle ní a nějaká žena se kolem ní 3 a d°stat do středu uličky. Jill se podívala na hodiny na 47

stěně. Bylo poledne. Snažila se najít Davida a skutečně ho uviděla v rozhovoru s několika lidmi. Soudce byl pryč a jednání bylo zjevně skončeno. Zmeškala tedy rozsudek, i když je jasné, jak zněl. Stejně ale, kdyby se David ptal -

„Byl skvělý, že?” zeptal se jí měkký hlas vedle.

Jill se podívala doprava. Stála tam Nikola Clarková, vlasy stažené čelenkou a smála se na ni, jako by to byla ta nejpřirozenější věc. Možná že je to tak.

Třeba na tom pikniku přece jenom žertovala. „Ano, byl,” odpověděla Jill a rozhodla se, že bude příjemná. „Už je to nějakou dobu, co jsem ho viděla naposledy. Zapomněla jsem, jak dokáže být působivý.”

„To není zrovna chytré,” řekla Nikola se stejně zářivým úsměvem jako obvykle.

„Na to já v životě nezapomenu.”

Otočila se a šla k východu. Jill se chystala za ní, chtěla nějak ukončit ten krutý vtip jednou provždy prostou ranou do hlavy. Dokázal by se s ní vůbec někdo měřit? Najednou stál David vedle ní, tvář mu zářila úspěchem a obejmul ji kolem pasu.

„Tak co, dáme si oběd?” zeptal se, a dřív než mohla odpovědět, přitiskl ji k sobě a odvedl z místnosti.

JŘest

„Bylo mi toho chlapíka trochu líto,” řekla Jill, omočila kousek kraba v omáčce a nesla ho k ústům.

„To ti vůbec nemusí být,” opáčil David prostě. „Je to syčák. Vydělává třikrát tolik, co před pěti lety, a snažil se ze všeho vyklouznout. Vyvázl velice snadno, to mi věř.” Potřásl hlavou. „Smok. Ani si nenajme detektiva na sledování, je tak neskutečně lakoměj. Bude je radši sám pronásledovat v autě. Tak si představuje důkaz. Má štěstí, že mu soudce platbu nezvýšil.”

Zasmála se a vzala si další kousek. „Tak co, líbilo se ti to?” 48

Jill se usmála. „Bylo to skvělé, úplně jsem už zapomněla, jak dobře vypadáš před soudem.” Zarazila se a vzpomněla si na Nikolina slova. „Hm, stejně jsem ti chtěla poděkovat, že tě to napadlo, abych přišla. Byla to dobrá idea. Byl jsi opravdu skvělý.”

David se usmál. „Potěšení na mé straně. Běžná, každodenní záležitost.”

„To sice ano,” přiznala a věděla, že si říká ještě o další pochvalu, „pro tebe to vypadá jako každodenní rutina, ale já vím, jak tvrdě pracuješ. A vím, že za tou zdánlivou lehkostí je pečlivě připravený scénář, s každým tahem. A jsi prostě úžasný, tak co ti mám víc říct.”

„Ještě něco podobného,” smál se.

„A vypadal jsi tak dobře,” pokračovala Jill ve svém proslovu. „Bylo hrozně zajímavé, jak jsi ho nechal vydechnout, zklidnit se - a pak - úder. To bylo napínavé.”

„Jsem rád, že se ti to líbilo.”

„Ty ses mi líbil,” upřesnila, dojedla kraba a zeširoka se na něj usmála.

„Máš na zubech omáčku,” upozornil ji.

Jill rychle stiskla rty. „To je dobré. Snad se jednoho dne naučím, jak jíst tyhle věci pořádně. Už je to pryč?” zeptala se plaše. David přikývl. „Co můžeš čekat od holky, která vyrostla na biftekách a bramborech?” zeptala se. „A co - co si myslela Nikola o tvém výkonu?” Snažila se, aby to znělo pokud možno klidně.

„Moc mi neřekla. Blahopřání, no. Že to bylo dobrý, a tak. Poděkovala mi, samozřejmě.”

„Samozřejmě.”

„Všiml jsem si, že jste spolu mluvily. Něco zajímavého?”

„Něco velice zajímavého.”

„Omluvila se ti za to, co plácla na pikniku?”

„To zrovna ne.”

„Tak co? Řekla ti, že to byl vtip?”

„To taky ne.”

„Jill?” do hlasu se mu vkradl stín netrpělivosti.

„Říkala, že si myslí, že jsi byl skvělý. Tedy, doslova prohlásila - byl skvělý, že.”

David se nepohodlně zavrtěl na židli. „Tím samozřejmě myslela, jak jsem vyslýchal toho troubu -”

49

„Souhlasila jsem s ní,” pokračovala Jill. „Pak jsem řekla, že jsem už pozapomněla, jak impozantní dokážeš být před soudem, a ona mi řekla,” Jill se zarazila, snížila hlas a snažila se vybavit si tón té druhé ženy: „To není moc chytré. Na to já nikdy nezapomenu.” Jill se podívala Davidovi přímo do očí.

Následovalo krátké ticho a pak se David rozesmál. „Ty se tím dobře bavíš, co?” nařkla ho Jill a snažila se, aby se sama nezačala smát.

„Ne, samozřejmě že ne,” zakrýval smích.

„Jistě, jistě. Vypadáš jako kočka, když spolkla kanára.” Potřásl hlavou. „Musíš uznat, že to je docela zábavné.”

„Pro tebe možná.”

„To se nestává tak často, že by o člověka bojovaly dvě krásné ženy.”

„Pokud vím, tys to měl celý život,” připomněla mu. „A nejsem si jistá, jestli se cítím víc polichocená tím, žes mi řekl, že jsem krásná, anebo se zlobím, protože to tvrdíš o ní.” David otevřel ústa, ale neodpověděl. „Tak jako tak, obraťme list. Ráno jsem mluvila s Beth.”

„Jak je jí?”

„Hrozně se omlouvala, že nám zkazila večer a tak.”

„To je nesmysl.”

„Přesně to jsem jí řekla. Že to je to poslední, s čím by si měla dělat hlavu. Ale omlouvala se stejně. Ruka jí prý přestala krvácet až asi ve tři ráno, takže vůbec nespala.”

„To je mrzuté. Ale je to už v pořádku?”

„Zřejmě ano. Navrhovala jsem jí, aby zavolala doktora, ale namítla, že to je dobré. Půjdu se na ni příští týden podívat. Dohodly jsme se, že spolu budeme chodit každou středu cvičit.”

„To je dobrý nápad.”

„Máš ale říct - k čemu řy potřebuješ cvičit?” „Každý potřebuje cvičit.” „Ty necvičíš.” „Ale měl bych.”

„Kdys naposledy hrál squash?” zeptala se. „V únoru,” odpověděl. „Ale je to raketbal, a ne squash.” „Jaký je v tom rozdíl, když stejně nehraješ?” „Přemýšlím o tom, že zase začnu.” „Měl bys. Klub je přímo ve vaší budově. Jsi ještě členem? 50

Přikývl

„Sedmnáct set dolarů za rok,” počítal chvíli,

. dojem, že to byl ten nejdražší raketbal v dějinách.” ” Sedmnáct set dolarů za rok?” opakovala Jill. „Davide, míš si představit, co bychom s těmi penězi mohli dělat?” Začnu je zase užívat,” slíbil. „Jaký byl seminář ráno?”

^Odbíháš od tématu.”

‘ Dobrý právník vždycky ví, kdy změnit téma.”

„A co dobrý manžel?”

O dobrém manželovi to platí obzvlášť.” Odmlčel se, natáhl paži přes stůl a vzal ji za ruku. „Tak co, byla jsi tak skvělá jako obvykle?”

„Bylo to děsné, jako obvykle,” řekla. „Jako učitel nestojím za nic, Davide. Vím to já i oni. K smrti mě to nudí a je taky. Jeden student si klidně četl noviny.”

„O čem jsi mluvila?”

„Jak dělat interview.”

„To zní zajímavě.”

„Ale není. Aspoň ne, když se o tom mluví. Zajímavé je to dělat.”

„Musíš ale nejdřív vědět jak.”

„Já vím jak,” řekla Jill a oba je překvapilo zaujetí v jejím hlase. „To je přesně ono. Měla bych být někde v terénu, a ne uvázaná ve třídě. Někdy když tam tak vykládám, mám pocit, že puknu -”

„Proč?”

„Zatrpklostí. Závidím těm dětem, že chtějí být to, co jsem byla já. A vím, že pár z nich to dokáže, že u nich budou producenti, že budou pracovat u filmu. Vadí mi, že si myslí, že jsem profesorka jen proto, že jsem to sama nedokázala

-”

„Ale to přece není pravda. A ty to víš.”

,/Ale oni to nevědí. Jsou přesvědčení, že platí staré dobré: Kdo umí, umí, kdo neumí, učí.”

Bylo chvilku ticho, než David znovu promluvil. „A závidíš i mně?”

n Skl°nila hlavu, připravená lhát. „Někdy,” přiznala nako-ec popravdě. „Já vím, že to není tvoje vina, Davide. Oprav-» ‘ y a to nemožná situace a opravdu jsem byla pryč moc • botva jsme se viděli. Tedy, ne že bychom se v poslední dobe viděli o moc víc.” Si

„Zase se to uklidní, Jill. Zničehonic je najednou takovej blázinec.”

„Vždycky jsem měla dojem, že léto je klidnější období,” řekla tiše Jill.

„Ještě pár týdnů, a pak by už měl být klid.” Rozhlédl se kolem. Jill bylo jasné, že to není oběd na oslavu vítězství, jak si to David představoval. „Co chceš, Jill? Chceš odejít z univerzity? Chceš se vrátit do televize?”

Jill si připomněla problémy ze začátku jejich manželství. Všechny souvisely s jejím zaměstnáním. „Nevím, co chci,” přiznala nakonec.

„Nechci ti to dělat těžší,” řekl David. Pánbůh ví, že nemám nic proti tomu, abys pracovala. To přece víš. Ani mi nevadí, že děláš v televizi. Vždyť díky tomu jsem tě přece poznal. Byla jsi báječná, měla jsi takovou jiskru.” „To je právě ono, Davide. Tu jiskru ztrácím.” „Ne,” nesouhlasil upřímně. „Jen ji na chvíli schováváš.” Usmál se na ni a čekal, až jeho úsměv neochotně opětuje. „Podívej, zkus brnknout do vysílání, tomu Erníemu - jak se to vlastně jmenoval?”

„Irvingovi,” opravila ho. „Irving Saunders.” „Zavolej Irvingovi a zeptej se ho, jestli by pro tebe neměl něco, kde bys nemusela cestovat.”

„Na to jsem se ho ptala před dvěma lety, když jsem odcházela. Nic takového není. Aspoň ne v mém oboru. Je sice pár show v Chicagu, ale nikdo nemůže zaručit, že nebudu muset cestovat nebo dělat denně do pěti, někdy přes noc a taky o víkendech.”

„Tak co bys navrhovala?” „Já nevím. Nevím pořádně, o čem mluvím.” „Nestálo by to aspoň za zkoušku?” „Davide, co bys řekl budoucímu právníkovi, dejme tomu Nikole Clarkové,” nadhodila a okamžitě toho litovala, „kdyby ti řekla, že by ráda pracovala pro vaši firmu, ale chtěla by mít jasno v tom, že tam nebude vysedávat po páté večer a že víkendy vůbec nepřicházejí v úvahu.” „Doporučil bych jí, aby si našla jinou firmu.” „Přesně tak.”

„Co ti na to mám říct, Jill? Nemůžu rozhodovat za tebe. „Já vím.” 52

Možná máš jen dostat menstruaci.” Co to s tím má společného?” Víš přece, že máš někdy deprese, než -” “Každý je někdy v depresi! Nezatahuj do toho moje hormony

-

Nechci se s tebou hádat. Jen jsem něco navrhl a je na tobě, jak se rozhodneš.”

Takže by ti nevadilo, kdybych se vrátila k svému starému zaměstnání?” zeptala se krotce.

„To jsem neřekl. Zřejmě by mi to vadilo, a hodně. Co se mě týče, stále platí mé staré námitky. Ale na druhou stranu si uvědomuju, že je to tvůj život a tvoje rozhodnutí.” Potřásl hlavou. „Kromě toho si nemyslím, žes to s tím učením pořádně zkusila. Hned na začátku ses rozhodla, že to nesnášíš, a mám pocit, že ti vadí daleko víc ten princip než učení samo, a prostě si nepřipustíš, že by se ti to třeba mohlo i líbit. Připadalo by ti to jako zrada. Na čem, to mi není jasné.”

„Jseš mimo, pane konzultante.”

„To je možné. Jestliže jsem, tak se omlouvám. Jen jsem se snažil říct svůj názor.”

„To není názor, ale přednáška,” odfrkla otráveně.

„Tak bych měl být ten profesor já,” usmál se a vzal ji znovu za ruku.

„Zatraceně,” povzdychla si Jill a v koutku úst jí začal pohrávat úsměv. „Proč musíš být vždycky tak okouzlující? Omlouvám se, Davide. Chovám se jak rozmazlenej fracek.”

»A já jsem ti asi opravdu držel přednášku. Máš pravdu, někdy se snadno nechám unést vlastním projevem.”

“Miluju tě,” řekla.

David zamával na číšníka, že budou platit. „Co myslíš, že bychom měli dělat s dětmi o víkendu?”

«Nevím. Mohli bychom jít třeba do kina, co myslíš?”

” smýšlej o tom. Jason jede asi za týden na tábor, možná otvá ?r° n^ m°hla udělat večeři na rozloučenou.” Jill se s a při pomyslem, že jediné, co Jason jí, jsou hambur—

y a Laura že nejí vůbec nic. David podal číšníkovi zlatou

]^v ltni kartu. „Pojď se mnou na chvilku zpátky do kance-Zrrr”^8 ^3S’” svářila se skepticky. „Pojď,” přemlouval ji. měnilo se tam pár věcí, bude se ti to líbit.” 53

„Tak dobrá,” souhlasila Jill a pomyslela si, že měl přece jen možná pravdu s tím, co říkal o jejím přístupu k učení. Třeba to doopravdy nezkusila pořádně. Rozhodla se, že se bude obzvlášť snažit na semináři od dvou. Ať dělá co dělá, uvědomila si, když ho pozorovala, jak podepisuje účet a odtrhává svůj díl, včechno je lepší než riskovat ztrátu tohoto muže. Je zdravější než denní dávka vitamínu C. Nedokázala si představit, že by měla žít bez něj. To prostě nebylo možné.

„Dobré odpoledne, paní Plumleyová,” pozdravila ji přívětivě Diana, manželova sekretářka. „Jak se máte?”

„Děkuju, dobře,” odpověděla jí Jill.

„To jsem ráda. Prohlídla jste si to tu?” Jill přikývla. „Dole vylepšili prostor pro administrativu,” pokračovala Diana. „Váš manžel vybíral všechny obrazy.”

„Říkal mi o tom. Jsou velmi hezké.”

Sekretářka se usmála a obrátila se k svému šéfovi.

„Paní Whittakerová volala celé ráno,” hlásila, když David šel kolem ní do kanceláře. „A Julie Rickerdová volala dvakrát. Že prý je to velmi důležité. A pan Powadiuk -aspoň doufám, že se to tak vyslovuje, prosí, abyste se mu ozval. Včera přišel domů z ryb a zjistil, že od něj odešla manželka a dokonale vyčistila byt. Nenechala mu ani papírové talíře.”

David jí poděkoval, vzal si z její natažené ruky papír se vzkazy a pobídl Jill, aby šla za ním dovnitř. Zavřel dveře a usadil se na stole. Jill zamířila k oknu a dívala se na střechy domů. „Tady nahoře je to tak krásné,” vzdychla. „Docela jako v jiném světě.”

David se souhlasně usmál a zazvonil na sekretářku. „Diano, přineste mi spisy Julie Rickerdové a Sheily Whitta-kerové, prosím. A zavolejte tomu panu Powa - jak se to jmenuje.” Vypnul bzučák. „Co je tohle,” podivil se, když si uprostřed změti na svém stole všiml jemné vázy s jedinou rudou růží.

Diana hned přinesla požadované spisy a nějak pro ně našla místo na přeplněném stole. „Zavolám pana Powad -,” řekla a znovu odešla.

54

David se nepřítomně probíral spisy a pak se znovu podíval na květinu.

„Je tam nějaká vizitka?” ptala se Jill a cítila, jak se jí zvedá žaludek. David prohledával stůl. „Nic nevidím, to sem asi dala

Diana.”

Jill přistoupila ke stolu, natáhla se ke stohu papírů a vytáhla malou obálku vonící levandulí. Podala ji Davidovi.

„Vůbec jsem si jí nevšiml,” řekl, neochotně si ji vzal a roztrhl ji. Rychle přečetl kartičku a podal ji Jill. „Promluvím si s ní,” zabručel.

Jill četla vzkaz nahlas. „Znovu děkuji za to nejzajímavější ráno.” Položila kartičku na stůl. „Niki,” zopakovala nahlas podpis.

„Zavolám jí teď hned, jestli chceš. Můžeš tu zůstat, zatímco s ní budu mluvit.”

„Ne, to ne,” bránila se Jill. „Prostě to nech být. Když ji sem zavoláš, zbytečně to vyvolá pozornost. Vždyť je to jen kartička. Když se to tak vezme, je to vlastně milé. Nevšímej si toho. Možná že až si uvědomí, že je jediný hráč v téhle hře, přestane ji to bavit a sama toho nechá.”

„Mně to nevadí, ale nechci, aby ses kvůli tomu zlobila ty.”

„Já se nezlobím,” lhala. „Když jsem mohla přežít Elaine, přežiju i Nikolu. Niki,” ušklíbla se. David se zasmál, ale nebylo to upřímné.

„Možná z toho děláme víc, než za co to stojí. Za chvíli nám to začne lézt na mozek, budeme-li takhle pokračovat. Je to prostě jen dobrá právnická.”

Ozval se bzučák. „Mám na telefonu pana Powa - ,” oznámila Diana.

„Půjdu,” zašeptala Jill, když David zdvihl sluchátko. Sklonila se k němu a políbila ho na čelo a okamžitě zachytila vůni růže.

Zamával jí, když za sebou zavírala dveře.

Za dveřmi se jí rozbušilo srdce. Na chvilku se zastavila v předsíni a snažila se popadnout dech.

„Je vám dobře, paní Plumleyová?” zeptala se Diana.

Jill se zadívala na manželovu sekretářku. Byla to hezká dívka s tmavými vlasy a velkýma modrýma očima. David se vždy obklopoval hezkými ženami. Během manželství 55

s Elaine snadno podléhal jejich svodům. Lhal snadno a dobře jak jí jednou řekl.

A často, to si sama z té doby pamatovala’ Lhal někdy jí? Jill o tom chvilku uvažovala a pak myšlenku zahnala pohozením hlavy. O tomhle radši nepřemýšlet. Nj. kola si možná dělá velkolepé plány, ale zůstane jenom u plánů.

„Je, to je v pořádku,” odpověděla Dianě. „Na shledanou zatím.” Odcházela dlouhou, zahýbající chodbou.

Holka si zaslouží vysoké hodnocení za snahu, pomyslela si Jill. Je chytrá. Není divu, že z ní bude skvělá advokátka. Je tak odvážná a přímá. Přijde a nepokrytě odhalí své záměry. Rovnou přiměje ženušku k neustálému střehu. Přinutí ji, aby si představovala skrytá tajemství, když přitom žádná neexistují, možná i vyvolá dusno doma, vypracuje plán, podle kterého se malé mrzutosti rozvinou v zásadní. Rozvinou, pomyslela si Jill. Jako plátky růže.

Nejlepším řešením, tedy kromě vraždy, bude si toho prostě nevšímat. Nebude si kvůli tomu kazit náladu, nebude si z toho ani dělat legraci. Rozhodně ne před Davidem. Kvůli té holce se prostě hádat nebudou.

A David si bude obzvlášť dávat pozor, pomyslela si. Ale bude to také pokušení. Jak by to mohlo být jinak? Měl by se zlobit? Možná. Nevšímat si toho? Možná. Ale pokušení to každopádně bude. Přesně podle mistrovského plánu. Nejistá a podezíravá žena doma, lákavá žena v kanceláři. Byla už skoro na konci haly, když ji zastavil něčí hlas. „Jilly! Jilly, jsi to ty?”

Zastavila se a ohlédla. Na světě byli pouze dva muži, kteří jí říkali Jilly. Jeden byl její gynekolog a ten druhý Davidův kolega, odborník v oboru trestního práva, který měl v oblibě extravagantní šatstvo a přihlouplé přezdívky.

Jmenoval se Don Eliot a zrovna před ní stál v modrých džínách a manšestrovém hnědém saku. Překvapilo jí, že má kravatu, ale potom si všimla, že dole je vyšitý Mickey Mouše. Nazdar Donny, měla chuť mu říct, ale pak si to radši rozmyslela.

„Ahoj, Done,” řekla mu místo toho. „Jak se máš?”

„Skvěle,” odpověděl a vzal ji za obě ruce.

„Jak se má Adeline?”

„Ale dobře. Jde to. Z dětí jí sice jde hlava kolem, ale to je 56

normální.” Prohlížel si ji. „Vypadáš dobře,” prohodil, jako by komentoval kvalitu nějakého svetru. „Ale jsi tr^u unavená. Spíš dost?”

Díky za poklonu, Donny, pomyslela si Jill. J^no poznámky byly to poslední, na co byla zvědavá. „Copak ty máš někdy dostatek spánku?” zeptala se ho místo odpov^i.

„Ne, to tedy ne, aspoň ne doma. Věřila bys tomU/ Ze ti dva lítali po ložnici ještě ve čtyři ráno? Ten dvouietý se zroVna naučil vylézat z postýlky a ten čtyřletý chtěl vjdět/ co se d^ Povídám ti, Jill, že jste se s Davidem rozhodli dobře, ze nechcete mít děti. Docela to změní život. JaSněr David uz má dvě. To úplně stačí. Také jsme měli mít jen dvě pět tQ je k zbláznění!”

Jill se pokusila o úsměv a byla Donnovi vd^ná, že nestojí o žádný komentář z její strany. Měla strach, že kdyby ^ mluvila, rozpláče se. Tak David vykládá o Svých plánech, jestli mít nebo respektive nemít děti s ostatními. Jak je vidět, řekl jim, že se na tom už dohodli.

„Znáš to ale,” řekla mu nakonec. „Jen mál0 prohlášeni se ryje do kamene. Člověk nikdy neví.”

„To je holka, tahle Jilly,” usmál se, poplácal jj po rameni a už byl na odchodu.

„A, ještě že tě vidím - Adeline už mi pár týdnů připomíná, abych vás dva pozval na večeři, ladilo by se vám to příští sobotu?”

Jill nenapadalo, proč ne, tak přikývla. „Dobře, řeknu Adeline, aby vám zavolala

9 upřesnila, \áy přesně to bude.”

„Už se těším,” lhala Jill.

„Tak na shledanou,” odpověděl a zrr,izel za ohtfm chodby.

Jill stála chvilku na chodbě a snažila se utřídit si myšlenky. Od toho hezkého rána ve sprše to s tímhle <jnem jde pé^é z kopce.

„Hledáte východ?” ozval se laskavě sametový hlas.

Nikola Clarková stála dva kroky od ní. Jil) se na ni dfyala a doufala, že v jejím pohledu je ledová nadr9zenost, „Děkuji vám, ale vyznám se tady.” Narovnala se do své p^ v^kJ a doufala z celého srdce, že nezakopne. Pr0^la rycrile kolenv Nikoly a vyšla z budovy.

57

V parku bylo plno lidí a rf1 museli kroužit kolem dobrých třicet minut, než našli místo k zL zaparkování. Zatím měla Davidova nálada daleko do veselo^°sti, Laura bYla ještě víc otrávená a Jasonovy námitky jasněl ěji formulované. Jill posunovala na klíně košíkem s jídlem a d Moufala, že si nikdo nevzpomene, že tohle odpoledne byl její n jriápad.

„N-nemůžem-me n-nik^dy sehnat vol-volné ohniště,” vykoktal Jason, sotva

nam^-áhavě vylezli z auta. „J-je tu tak-takovejch lidí. N-nebudou^1” u”už žadna volná.”

„Tak se budeme muse4et k někomu přidat,” navrhla Jill a pozorovala Davida, jak^-k vyndává z kufru velkou chladicí tašku. „Pojďme tudy/’*” ukázala přímo k nacpanému prostranství. „Mám pocit, že dneska je tu celé město.” Pospíchala za Davidem, děti zůstaly vzadu. „Myslíš, že najdeme barbecue?” zeptal3 se, sotva byli z Jasonova doslechu.

„Najdeme,” přisvědčil L# •* v každé slabice byla patrná vynucená dobrá vůle. Našli. Trvalo to sice dva^acet minut a museli se o něj dělit, tak jak Jill předvídala, ale $ aspoň už bylo zapálené a všichni zatím dostali hlad.

„Pálí,” řekl Jason pomal1*-1”/ když mu Jill podávala druhý hamburger.

„Co myslíš? Sluníčko, nť?Lebo ten hamburger?” ptala se ho Jill a měla pocit, že odpO* oledne ještě možná nebude tak špatné. Našli dobré místo v*~ve stínu a lidé, s kterými se o něj dělili, vypadali sympaticky1*’ a ochotně. Jen jejich tříleté dítě zjevně nebylo nadšené z ť1 nejnovějšího přírůstku v rodině, několikaměsíčního mimina, «»-/ které vrnělo v přikrývce.

Jason vrátil beze slova tf hamburger, nespokojený s krví, která odkapávala z růžovéb^o masa.

58

„Hamburgery jsou vždycky lepší, když nejsou jak uhel,” vysvětloval mu David. Chlapec se hned stáhl. „Ale j-já je tak-takhle nerad.”

„Já jo,” řekla Jill a vzala mu ho. „Udělám ti jiný” Podívala se na Lauru. „Co ty, Lauro, chceš ještě jeden hamburger?”

„Ještě jsem nedojedla tenhle,” namítla Laura a pozorovala tříleté dítě, jak pobíhá kolem mladšího sourozence a chystá se ho uhodit do boku.

„Martine!” ozvala se varovně matka, vzala dítě do náručí a přísně se podívala směrem k synkovi.

Jill se odvrátila od mladé ženy a podívala se znovu na Lauřin talíř. Jídla se sotva dotkla. Ani nezačala, natož aby dojedla, pomyslela si Jill.

„Ještě trochu cocacoly?” zeptala se Jill.

„T-to není cocacola, t-to je pepsi,” opravil ji Jason.

„Tak teda pepsi?” Jason zavrtěl hlavou.

„Lauro, co ty?” zeptal se David. „Chceš trochu pepsi, miláčku?”

„Nechci nic,” řekla dívka. Dívala se znovu na mladou rodinu, s kterou by určitě byla radši, napadlo Jill. Sama se toužebně dívala na dítě v ženině náručí.

„Jak je staré?” zeptala se ženy.

„Tři měsíce,” odpověděla pyšně.

„To máte co dělat,” mínila Jill a dívala se na chlapečka, který je zpovzdálí závistivě pozoroval.

„To jo, hlavně když na ni Martin tak hrozně žárlí,” souhlasila žena. „Představte si, že ji nedávno počural. Stoupnul si nad ni a počuraljí bříško. Myslela jsem, že umřu.”

„Klasika, to je přesně ono - víš, co mi můžeš,” řekla Jill a obě ženy se srdečně rozesmály, zatímco všichni ostatní kolem vypadali poněkud udiveně.

„Jak můžeš s někým cizím takhle mluvit?” ptala se Laura překvapeně.

„Proč ne,” opáčila Jill. „Jsem na to dost stará.” Aby to potvrdila, otočila se zpátky k mladé matce a představila se. „Vypadáte skvěle,” pokračovala. „Sluší vám to a jste tak štíhlá.”

„Měla jsem štěstí. Shodila jsem přesně to, co jsem přibrala s dítětem. Kromě toho jsem cvičila jak blázen.”

59

Jill se dotkla břicha. „Já musím začít. Chystám se na cvičení tuhle středu. Vede ho Rita Carringtonová. Neznáte ji?” Žena zavrtěla hlavou.

„Mohla bych jít taky?” zeptala se zničehonic Laura. „Kam myslíš?” obrátila se na ni Jill. „Na to cvičení,” odpověděla Laura.

„To víš, že mohla,” řekla jí Jill, překvapená tím náhlým zájmem.

„M-maminka se ch-chystá k-koupit takovéhle vel-velké plynové barbecue,” hlásil Jason otci.

Jill si všimla, jak mu ztvrdla tvář. „Chystá se taky najmout kuchaře, aby jí pomáhal obracet hamburgery?” zeptal se.

„Mamka umí vařit,” řekl hned Jason na její obranu. „Umí dobře vařit. Její hamburgery jsou lepší než tyhle,” dodal směrem k Jill. Jill si všimla, že se chlapec ani jednou neza-koktal.

„Tak co,” zeptala se ho, aby změnila téma. „Těšíš se na tábor?”

„To by se teda měl těšit,” poznamenal David dřív, než mohl Jason odpovědět.

„Stojí to majlant.”

„Mamka říká, že to není žádná pravda,” ohradil se Jason, znovu bez zaškobrtnutí,

jako by mu hněv pomáhal v řeči.

„Přemýšlela, že by nechala příští rok postavit bazén,” zapojila se Laura.

„K čemu sakra potřebuje bazén? Vždyť neumí plavat!”

„Rozhodla se, že bude chodit na hodiny.”

„Soukromé, předpokládám,” dodal David.

„Má na to právo,” vyhrklo z Jasona. Jill slyšela docela jasně Elainin hlas. Mám na to právo.

„Už máš hotový hamburger,” připomněla mu Jill a vložila dobře propečený kus masa do rozkrojené housky.

„Ď-děkuju,” poděkoval plaše Jason a odhlédl stranou. David natáhl ruku a pohladil synka po tmavě plavých vlasech.

„Z tebe ale bude hezkej kluk, víš to?” řekl s pýchou.

Jason mazlivě střásl jeho ruku a pohodil hlavou úplné stejně, jako to dělal David, když se chtěl zbavit vlasů z čela. „Ce-celej po t-tátovi,” zašeptal tiše. David se zasmál, vzal chlapce kolem krku a sehnul se, aby mu dal pusu na čelo.

„Co si myslíš o sektě reverenda Moona 60

ebo o Hare Krišnistech?” zeptal se zdánlivě zničehonic. Jill musela zadržovat smích.

Tak okterých?“ptal se Jason. „T-to jsou d-dvě různé věci.” “así jako cocacola a pepsi,” řekl David. “Tak,” souhlasil syn. „Přesně tak.” Laura také přikývla.

Svého talíře se ani nedotkla, jill pozorovala mladou rodinu, jak sbírají plačící děti a nesou je k autu. Malé děti, malé problémy, slyšela znovu Davidův hlas.

Pak se podívala na Lauru a Jasona.

A raz a dva, to je ono, dámy, doprava. A raz a dva. A otočit. Doleva. A raz a dva. A znova. Doleva. Doleva, paní Elferová, takhle. A raz a dva. A ještě pětkrát. A doprava, dámy. Doprava, paní Elferová.”

Chudák paní Elferová, pomyslela si Jill a nakláněla se doprava s rukama vysoko vzpaženýma nad hlavou. V každé skupině je vždycky někdo, kdo nerozezná pravou od levé.

„A doleva teď, dámy. A raz a dva.”

Zbývajících pětadvacet žen, nebo kolik jich v kurzu bylo, už cvičilo druhou sérii, když se paní Elferová konečně dostala k první.

„To je ono, paní Elferová,” volala instruktorka, aniž by zmeškala jedinou dobu. Zdálo se, že každé její slovo je jako úder do bubnu. „Tak, a ještě jednou.

Předkloňte se teď, od pasu dolů, a dotkněte se na dvě doby pravým loktem levé paty a pak levým loktem pravé paty. Je to každému jasné?” překřikovala hudbu (Debbie Harry a Blondie, písnička Call me, ve které Jill poznala leitmotiv z Amerického gigola). Instruktorka se ohnula a podívala na skupinu mezi svýma roztaženýma nohama. „Připravené? Raz a dva. Změna. Raz a dva. Změna.”

Chce nás zabít, myslela si Jill, když se snažila v rytmu lska dotknout pravým loktem levé paty. Kdo tvrdí, že dis—

je mrtvé, tak nebyl na hodině cvičení Rity Carringtonové. J1 se zájmem pozorovala zezadu. Ta ženská je Amazonka,

pon metr osmdesát, s figurou, jaká je obvykle k vidění na Předních stránkách Playboye. Říkalo se, že Ritta pracovala vá,a ou dobu jako modelka a že její fotografie byly otisko—

ny v sekci „Dívky z Chicaga”. Ta teda dokáže inspirovat, 61

pomyslela si Jill. Lepší než nějaká stará baba v potrhaném trikotu, která by se jim snažila namluvit, že ví, jak si pomoct k lepšímu tělu. S Ritou Carringtonovou existoval alespoň záblesk naděje, že je to tím cvičením, a ne z vůle pánaboha, mít takovéhle tělo.

Ritta se napřímila a setřásla vlasy z obličeje. Měla temně rezavé vlasy, sestříhané do módních loken. („Vypadala by dobře s mokrými vlasy,” tvrdila Beth, když ji prvně viděly.) Skoro okamžitě byla v půli další série cviků. „Tak, dámy, a běžíme,” přikázala, zvedala kolena a běžela na místě. „Zvedáme nohy. To je ono. To je ono. Trochu se zapotíme, dámy. Jedem. To je ono.”

„Zjevně nenávidí ženské,” zašeptala Beth vedle ní.

„Čí to byl nápad?” vydechla Jill těžce místo odpovědi.

„Lauře to jde,” poznamenala Beth o Davidově dceři v přední řadě.

Jill se podívala na manželovo starší dítě. Pořád nechápala, proč chtěla Laura přijít cvičit. Ale protože to byla první věc, o které se Jill zmínila a Laura o ni projevila zájem, nebránila jí v tom. Dokonce po víkendu několikrát zavolala, aby se ujistila o datu. A tak tu byla, ve svých čtrnácti letech, v přední řadě, ohýbala a otáčela své už tak vyhublé tělo a tvrdě se snažila zbavit se každé špetky ruku, který si představovala, že na sobě má, stejně jako ostatní ženy, které ovšem měly víc přebytečného tuku než představivosti.

„Tobě to taky jde,” řekla Jill upřímně Beth. Beth Weaťher-byová vypadala ve

svých pětačtyřiceti letech, v černém trikotu a v růžových leginách lip než spousta žen, které byly mladší než ona.

„Nemluvíme, dámy,” upozornila je Rita. Jill se cítila zahanbená jako dítě ve škole. Beth udělala obličej a pak věnovala pozornost opět instruktorce. „Dobře, dámy. A teď na záda.”

Jill se položila a sledovala, jak Beth dělá to samé. Když Beth položila ruku na zem, ušklíbla se. „Ještě to bolí?” zeptala se Jill.

„Dámy, prosím vás, bavit se můžete potom dole.” „Bavit se můžeme potom dole,” opakovala Jill bez dechu-„Chodidla nahoru, kolena pokrčit. .Ohnout se v pase. A raz a dva a tři a čtyři.”

62

k ta l’e ” vykřikla Jill, když se zdlouha napila cocacoly. “Není nic lepšího než cukr po hodině mučení.” ” ie to lepší než sex,” souhlasila Riki Elferová, odhodila brčko a zdvihla sklenici coly k ústům. To nevím,” protestovala Jill. “Ale jistě, to mi můžete věřit,” opakovala lehce korpulentní blondýnka. „Možná nerozeznám levou od pravé, ale vím co mluvím, když přijde na sex a na colu.

Cocacola je lepší.”

Jill a Beth se zasmály na ženu, která s nimi seděla u stolu. Jill by bylo zajímalo, jestli Riki tak rozlišuje mezi coca-colou a pepsí jako její nevlastní syn.

„Pamatuju se, jak jsem byla v Římě,” pokračovala Riki Elferová. „Úž je to dávno. Bylo mi tenkrát dvacet. Teďka je mi třicet šest. Byla jsem tam s kamarádkou.

Cestovaly jsme přes léto po Evropě. Znáte to, děcka ze školy na letních prázdninách, a tenkrát se dal v Evropě pořídit den za pět dolarů. To bylo taky přesně tolik, kolik jsme měly, takže žádné takové radosti jako cocacola, protože jsme na to prostě neměly. A pak jednoho dne, venku bylo snad sto stupňů a my jsme byly celý den na nohou a prohlížely si Koloseum a všechny ty ostatní věci a měly jsme takovou žízeň, že jsme myslely, že umřem. Najednou se vedle nás objevilo auto, v něm dva Italové a pokřikovali na nás ,Amerikana, Amerikána.’ Moje kamarádka, která měla už po krk toho, jak ji každej den někdo otravoval, jim doporučila, ať pokračujou v Jízdě. Oni jí na to řekli, že si chtějí jen popovídat. Tak jsem na ne zavolala, ať nám koupí colu a pak že se mužem bavit. ak nám koupili colu a povídali jsme si a pak později v noci 1 trochu víc. Ale jak jsem řekla, ta cola byla lepší.” Dopila. ‘„’ zaycky je lepší.” Potřásla hlavou. „Aspoň víte, co vás eka. Nedělá ze sebe nic, co není. A vždycky vás uspoko-)’• Usmála se. „Ach mládí,” vzdychla a na chvíli se toulala P° starém Římě.

-/Když už je o tom řeč, víš, že Laura šla na další hodinu?” prerušila ji Jill. “To hubené děcko?” zeptala se Riki. -To je dcera mého manžeja » pj^ývla Jill.

„Tvrdí, že je c silná v oasp ” “Kolik j pase. ]i je?”

63

„Čtrnáct.”

„Cvok,” okomentovala to Riki jednoduše. „Všechny jsou takové, když je jim čtrnáct. A čím starší, tím je to horší. Počkejte, až ta bude chtít jet do Evropy.”

„Máš děti?” zeptala se Beth.

„Dva kluky. Deset a jedenáct roků. Žijí s otcem.”

„Ty jsi rozvedená?” ptala se Jill, protože se všimla Rikina snubního prstenu.

„Několikrát. Paul - můj současný, to slovíčko se mi hrozně líbí, zní to tak pomíjivě, je můj třetí manžel. Zrovna se roz-hoduju, jestli mám mít další děcko, nebo si nechat podvázat vaječníky.”

„No, to je důležité rozhodnutí,” mínila Beth. „Ženy jsou vždycky vystaveny takovýmhle krásným rozhodnutím, to je fakt. Část mne by chtěla ještě jedno děcko, nevím teda, která část, a říkám si, v šestatřiceti, jestli ho chci mít, tak bych si měla pospíšit. Pak je tu druhá část, ta rozumná, a ta mi říká, že už jsem svůj podíl odvedla, a k čemu si přidělávat starosti? A už vůbec nemluvím o tom, jak je vám špatně, jak je to nepohodlné, a pak o té bolesti.” Gestem si řekla číšníkovi o další colu. „A samozřejmě, taky nemluvím o tom, co vám to udělá s tělem. Věřili byste tomu, že než jsme se brali s mým prvním manželem - jmenoval se Errol, jeho matka ho pojmenovala po Errolu Flynnovi, ale o to teď nejde, prostě, před svatbou jsem měla osmačtyřicet kilo. A to měřím metr dvaašedesát, takže tak úplně malá nejsem.” „To jsi musela vypadat jako Laura,” podotkla Jill. „Tak zase ne. Byla jsem hubená, to jo, ale Laura je skoro vychrtlá. Slyšelas někdy o anorexii?”

„Ne, to ne,” odháněla tu myšlenku Jill. „Je hubená, ale nemyslím, že by úmyslně hladověla.”

Číšník postavil před Riki Elferovou druhou sklenici coly. „Děkuju,” řekla a pak

se znovu obrátila k novým známým. „Tohle bývala úplná díra, ale jak tady vybudovali tuhle místnost dole a vůbec ty věci, hodně to získalo. To je Ritina zásluha. Než přišla, nebylo tu vůbec nic.”

„Jak dlouho že už sem chodíš?” zeptala se Beth. „Už druhý rok. Je to moje druhé doma.” Podívala se na sebe. „To není moc povzbudivé, co? Obzvlášť když to pořád pletu a jdu na jednu stranu, zatímco všichni ostatní na dru-64

h0u Určitě si pamatujete, jak jste chodily na balet a ve sku-S bylo rnějaké dítě, které dělalo všechno presne naopak nS ostatní? To je můj případ.” Pohladila si břicho^ „Ja vím, “e ve mně něco je. Třeba se ze mě jeste vyklube Jane Fondová.” Potřásla hlavou. „Po třicítce jde teto uplne do háje. Všechno povolí, a co nepovolí, se zvětší Pleť vám vysychá a brzy vládáte jako velká tlustá švestka. Jill s Beth se znovu rozesmály. „Ale vraťme se k sexu, to není tak depre-sivni

Jak jsi potkala svého manžela?” zeptala se Jill.

^Kterého.?”

^Toho posledního,” usmála se Jill..

.,Seznárn.ila jsem se s ním, když jsem byla i manželem číslo dvě. Chystali jsme se zrenovovat dum a pozvali jsme páT architektů, abychom se s nimi poradili.

Paul byl jeden z aueh. Stavilo mi se na něj jen podívat, a uz jsem mela inspiraci. Když o tom teď tak přemyslím, mam pocit ze bych si spíš měla nechat podvázat vaječníky, nez aby si Paul nechal dělat vasektomii. Když si to nechám udělat já,jeste si můžu užívat kolem, ale když se Paul podrobí vasektomii, budu muset brát pilulky ještě patnáct et.

„A užíváš si kolem?” zeptala se Jill, překvapena, jak se miiže bavit tak důvěrně se ženou, kterou jeste před hodinou

vůbec neznala. ,, …

„Ne tak, jak bych si přála. Už kolem me nejezdi tolik au z kterých t>y řidiči pokřikovali: ,Amencana, Američana. Srdečně se zasmála. „A co ty?” otočila se k Beth.

„Já?” usmála se Beth. „Já ne. Nikdy jsem nebyla v Evropě. Obě ženy ji s očekáváním poslouchaly. „Mela jsem velice usedlý život. Svého manžela Ala jsem poznala, když mi bylo sedmnáct. Pracovala jsem v bance jako úřednice u přepážky. Vždycky chodil k mému okénku Líbil se mi, nebyl moc vysoký, trochu křehký, ale hezky Jill se zasmála. Mela ráda takovéhle historky a vždycky byla zvědava na to, jak to bylo s Weaťherbyovými. „Měl tolik sebevědomí, ze byste si myslely, že mu ta banka patří,” pokračovala Beth. „Chodil k mému ckénku a ukládal peníze. Po několika měsících se mnou začal mluvit. Řekl mi, že je právník. To na me zapůsobilo. Tvrdil také, že se zajímá o divadlo a o kulturistiku a ze jednoho dme bude vedoucím nejlepší právní firmy ve meste.

65

Nadhodila jsem, že až výše jeho vkladů dosáhne deseti tisíc dolarů, že by si mě měl vzít.” Teď byla řada na Beth, aby se zasmála. Když ji při tom Jill pozorovala, připadalo jí, že vypadá jako malá holčička.

„A vzal si tě?” zeptala se Riki.

„Den po mých osmnáctinách,” odpověděla Beth. „Moje matka z toho vůbec nebyla nadšená. Myslela si, že jsem moc mladá, že AI je moc starý a že má víc snů než klientů.”

„Co si myslí teď?” zajímala se Riki.

„Umřela před jedenácti lety.”

Riki se omluvila. „Jak dlouho že jste tedy spolu?”

„Dvacet sedm let.”

„Páni! To snad není možný. Máte děti?”

„Tři. Dva kluky a holku. Nejstarší Brian je lékař v New Yorku, prostřední Lisa je zpěvačka v Los Angeles a Michal,” povzdechla si, „Michal upadl do spárů reverenda Moona nebo někoho takového.” Zadívala se do prázdna. „Je to skoro legrační, jak nikdy nic nedopadne tak, jak očekáváte, že by mělo.”

Jill kývla na souhlas. Její život se podstatně lišil od jejích představ. „Co dělá Lisa?” zeptala se.

„Jde to, má se dobře. Sice ještě nemá práci, ale snaží se něco sehnat.”

„A ten ženatý muzikant?”

„Jaký ženatý muzikant?” ptala se překvapeně Beth. „O čem to mluvíš?”

Jill byla zmatená. „Ten večer, jak ses řízla, říkal AI, že jsi byla rozrušená kvůli tomu, že se Lisa zapletla s nějakým ženatým mužem, s nějakým muzikantem -”

„To že říkal? Na to se vůbec nepamatuju -” Odmlčela se. Jill měla pocit, že je načase změnit téma. Pár vteřin nikdo nepromluvil.

„A co ty, Jill?” zeptala se zničehonic Riki a zastihla Jill nepřipravenou. „Jak ty jsi potkala svého manžela?”

„Poznali jsme se, když jsem s ním dělala interview pro televizní show.”

„Ty pracuješ v televizi?” zeptala se Riki. „Pověz mi ještě jednou, jak se jmenuješ. Měla bych tě znát?”

Jill se smála. „Ne, mě znát nebudeš. Jmenovala jsem se za 66

svobodna Jill Listerwollová. Teď se jmenuju Plumleyová.” Zarazila se a uvědomila si, že měla vždycky ve jménu plno L. „A v televizi už nepracuju, učím na univerzitě.”

Vzadu se otevřely dveře a do místnosti vešla Laura. Poprvé od chvíle, co se posadily, měla Jill čas se pořádně rozhlédnout kolem sebe. Rita Carringtonová odvedla pořádný kus práce. Místnost působila příjemným, uklidňujícím dojmem, stěny byly fialové a u nich růžové a béžové pohovky. I bar, kde teď seděly, byl dobře navržený, s hezkými bílými stolky a křesly s pohodlnými vínovými polštáři. Přesně taková místnost, v které se cítíte dobře i po hodině mučení Rity Carringtonové. Jill pozorovala přicházející Lauru. Měla na sobě ještě růžový trikot a návleky.

„Tak co, Lauro, jak je?” přivítala ji povzbudivě. „Dáš si colu?”

„Ne, děkuju.”

„Měla by sis dát colu,” doporučovala jí Riki Elferová. „Cola je lepší -”

„A jaká byla druhá hodina?” zeptala se Jill rychle, aby Riki včas přerušila.

„Skvělá. Lepší než ta první. Vedla to jiná cvičitelka, ta nám teprv dala pořádně do těla.” Jill s Beth si vyměnily nevěřící pohledy.

„Měla by sis dávat pozor, aby ses neucvičila do průsvitná,” poškádlila ji Riki.

„Já to cvičení ale potřebuju,” tvrdila Laura a otočila se znovu k Jill. „Můžu se ještě osprchovat?”

„To víš, že jo,” přisvědčila jí Jill. „Počkám na tebe.” Chvilku mlčela. „Tak mě napadlo - David dneska pracuje až do večera, že bychom mohly jít spolu na večeři a potom třeba do kina-”

„Když já nemůžu,” omlouvala se Laura. „Jakmile se vrátím domů, mám jít na večeři s mamkou a s Ronem.”

„S Ronem?”

„S Ronem Santinim, matčiným novým přítelem.”

„S tím gangsterem?” vyklouzlo Jill bezděčně.

„Není to žádný gangster,” ohradila se Laura. „Obchoduje s ovocem.”

„Aha,” přikývla Jill. „Tak to se omlouvám. V Chicagu musí být víc Ronů Santini.” 67

„To ano,” potvrzovala Laura. „Ron obchoduje s ovocem.” Jill znovu přikývla.

„Půjdu se osprchovat.”

„Počkám tu na tebe,” nabídla se Jill. „Můžu tě pak odvézt domů.”

„To nemusíš.”

„Odvezu tě domů,” naléhala Jill. Laura pokrčila rameny a odešla. „Já nevím,” šeptala si Jill skoro pro sebe, „snažím se s ní přece vycházet -”

„Tak tos neměla říkat o příteli její matky, že je to gangster,” upozornila ji Riki.

Jill se zasmála. „Uklouzlo mi to.” Dívala se, jak Laura odchází. „Měla jsem pocit,že oSantinim každý ví,cojetoza velké zvíře v mafii. Před pár lety jsme o tom dělali pořad. To jeho obchodování s ovocem je jenom prám špinavých peněz.”

„Vsadím se, že vím něco, co nevíte vy,” zatrylkovala Riki.

„A co?” ptala se Beth.

„Povídá se,” naklonila se Riki blíž, „o slavném mafiosovi Santinim, že ten jeho měří dobrých pětadvacet čísel!”

„To snad ne!” vykřikla Beth a rozhlédla se kolem. Vypadalo to, že Riki nikdo neslyšel, i když jedna žena u stolku vedle se trochu nakláněla dozadu.

„Myslím to smrtelně vážně,” pokračovala Riki. „Jedna moje známá s ním chvilku byla - je o něj zájem, to vám můžu říct.”

„To nemůže být ten samý člověk,” namítla Jill.

„Proč ne?” ptala se Beth.

„Co by takovejhle playboy dělal se ženskou, která chce akorát o Vánocích a na Díkůvzdám?”

„Co je to za ženskou?” ptala se Riki.

„Elaine, bývalá manželka mého muže.”

„A kdo ti řekl, že chce akorát o svátek?”

„Můj manžel. Tvrdil, že za sedmnáct let manželství spolu spali sotva padesátkrát.”

„Nikdy nevěř tomu, co vykládá chlap o bývalé manželce,” upozornila ji Riki. Jill se otočila k Beth. „Ty ji znáš, Beth. Co si myslíš?”

„Co vlastně kdo o kom ví,” odpověděla Beth záhadně.

„To je pravda.”

„Ze Santiniovského hlediska na tom byl můj první manžel dobře,” prohlásila Riki tak nahlas, že na sebe upoutala po-

68

zornost všech žen u vedlejšího stolku. Přestaly předstírat jakoukoliv konverzaci. „Ten ho teda měl, a třicet milionů dolarů k tomu,” pokračovala.

„A to jsi od něj odešla?” otočila se k ní žena sedící vedle na židli a skoro spadla na zem.

„Byla s ním taková otrava,” vysvětlila Riki a natočila se, aby ji nové publikum lépe slyšelo. „Byl to ten nejnudnější chlap, jakého jsem kdy potkala. Věděla jsem, že je s ním otrava, už když jsem si ho brala, pochopitelně, ale říkala jsem si, že s takovou výbavou a třiceti miliony mě třeba začne bavit se nudit. Naneštěstí to tak nedopadlo,” povzdechla si dramaticky. „Kromě toho mě přistihl in fla-granti, nebo jak se tomu říká, se svým burzovním poradcem. Shodou okolností s manželem číslo dvě.” Odmlčela se. „Bůh je určitě chlap. Takový možnosti, a takovej bordel.” Všechny se zasmály. „Měli by někdy slyšet, jak o nich ženské mluví,” řekla Jill a všechny s ní souhlasily.

Jedna z žen u vedlejšího stolku vstala. „Sedělo se mi tu s vámi dobře,” řekla,

„ale musím už jít. Manžel chce mít večeři na stole, když vejde do dveří.”

„Tak ať si ji tam naservíruje,” utrousil kdosi. „Jediná mrzutost na manželství je, že trvá tak dlouho,” prohlásila Beth.

„Moje teda rozhodně ne,” vykřikla Riki a také vstala. „Ale musím už taky jít.”

„Všechny bychom měly jít,” pokračovala Beth. „Nerada to říkám, ale AI má také rád večeři na stole, když přijde domů.”

„Běž, já počkám na Lauru,” řekla jí Jill.

„Nevadí ti, že budeš čekat sama?”

„Jak dlouho to může trvat, než člověk omeje čtyřicet kilo masa?”

„To je jasná anorexie,” řekla významně Riki. „Tak na shledanou, Jill.” Podala jí ruku. „Byla to legrace. Doufám, že tě příště zase uvidím.”

„Ve středu,” upřesnila Jill.

„Rozhodně tady budu,” odpověděla malá obtloustlá žena a podobně se rozloučila s Beth.

„To musí být bomba v posteli,” zašeptala Jill a napadlo ji, že to chce víc než jen smysl pro humor, aby člověk přilákal tři manžely, nemluvě o třiceti milionech a tom dalším zázra-

69

ku. Hned si vzpomněla na Elaine. Co ta dělá s chlapem, jako je Ron Santini? Nebo spíš, co ten dělá s ženskou jako Elaine?

„Jill? Haló, jsi tam?” mluvila na ni Beth.

„Promiň, prosím tě. Na chvilku jsem vypla. Takže už jdeš?”

„Jo, měla bych. Budeš ve čtvrtek večer u Dona Eliota?” Jill vypadala příjemně překvapeně. „Budu. Ty taky?” Beth přikývla. „Jdeme tam.”

„To je dobře. Tak se uvidíme.” Beth se otočila a vyrazila ke dveřím. „A raz,” volala za ní Jill, „a dva. A raz -,” napodobovala ne dost razantně Ritu Carringtonovou.

…….,:.:.:.:.S:JÍ;…..MMM0*’*”~”’

Osm

Dům Eliotových byl starý a velký a vládl tam takový zmatek, jaký jen může být v domě, který obývají dva dospělí, pět dětí pod deset let a tři kočky. Kromě toho tam sídlilo také pár křečků a zlatých rybiček, ale ti byli příliš neškodní na to, aby se nějak zásadně účastnili všech nehod a nečekaných situací, že se s nimi při rodinném sčítání vážně nepočítalo. Zkrátka, byl to přesně takový dům, v jakém byste si představovali, že bude bydlet Don Eliot - zmatek, nepořádek, bizarní půvab, příjemné pohodlí. Jill se snažila si ty představy nějak propojit. Jak může být něco tak zmatečného, tak pohodlného, divila se a byla si přitom jistá, že tyhle popisy přesně sedí. Totéž platilo o Donu Eliotovi.

Jeho žena byla pohoda sama. Žádné napětí, žádná přetvářka. Jednoduše řečeno, byla to matka od pěti dětí a hospodyně, která neměla nikdy stálou pomocnici v domácnosti. Dvakrát týdně k ní chodila paní jako výpomoc na větší úklid, ale ona i její manžel těžko snášeli přítomnost někoho cizího ve svém domě. Tak Adeline Eliotová zvládala všechno sama. (“Z celého srdce nesnáším ty svobodný ženský, co je člověk potkává na večírcích,” svěřila se jednou Jill, „které se ptají, co

70

dělám, a když jim povím, že jsem matka, chvíli na mě zírají a řeknou mi na to, že to je sice pěkné, ale co kromě toho

dělám.”)

„Doufám, že vám nevadí, že jsou děti vzhůru,” vítala je Adeline u dveří. „Chtěly vás ještě vidět, než půjdou spát.”

„Fajn,” prohlásil nadšeně David a políbil Adelinu na tvář. „Kde jsou?”

„Teď ještě nahoře - děkujte svým šťastným hvězdám,” odpověděla Adeline a usmála se. V tom úsměvu se jí táhly od kořene nosu k ústům hluboké rýhy. Ty vrásky, šedé prameny vlasů v jinak černé záplavě a to, jak si je stahovala do přísného drdolu, jí dělalo mnohem starší, než ve skutečnosti byla. Jill odhadovala, že Adeline je o něco víc než jí a o něco míň než Beth.

„Nemůžu si vzpomenout, jestli jste tu někdy byla nebo ne,” řekla Adeline Jill.

„Nebyla,” odpověděla Jill a uvědomila si, že určitě tu byla Elaine. „Máte to tu moc hezké.”

„Je tu binec,” smála se Adeline. „Ale ten je tu pořád. Už jsem to vzdala. Snad až děti odrostou a odejdou -” Uvedla je do velkého obýváku, kde stál Don za barovým pultem a míchal drinky. AI a Beth Weaťherbyovi seděli spolu ruku v ruce jako čerství novomanželé na vysloužilé pohovce se vzorovaným potahem. Všichni vstali, aby se pozdravili.

„Kdo hrál v hlavní roli s Richardem Burtonem v Muži, který přichází z chladu?” ptal se hned AI, pustil ruku své ženy, podal ji Jill a políbil ji na obě tváře.

„Claire Bloomová,” odpověděla Jill. „Moc lehké, já věděl, že je to moc lehké,” bručel AI. „Počkej, ještě jedna. Kdo hrál hlavní mužskou roli ve filmu Ony?”

„Jakže se to jmenovalo?” ptal se Don Eliot. „Ony,” opakovala Jill. „Byl to horor, jeden z prvních filmů o možných následcích pokusů s jaderným zářením, jeden z mých nejoblíbenějších filmů.”

„Jistě,” přisvědčil pobaveně AI. Podíval se na Jill. „No, tak kdo to byl?” Jill se usmála. „Nebyl to náhodou James Arness?” „Byl,” povzdechl AI. „Stejně tě jednou dostanu.”

71

„To už zkoušelo pár jinejch,” smál se David, stiskl Jill ruku a šli k Donu Eliotovi.

„Zkusíme to za chvilku, trošku intenzivněji,” prohlásil Don s významným mrknutím. „Co to bude?” zeptal se jich na pití.

„Skotská se sodou,” řekl David.

„Mohla bych bílé víno?”

„Máš ho mít,” odpověděl Don.

„Je to poklidné,” poznamenal David, když se rozhlížel kolem.

„To proto, že všechny děti jsou zavřené za zvukotěsnou zdí, než všichni dorazí.” Pár lidí se zasmálo. „Ne, určitě se dívají na televizi. Slíbili jsme jim, že když budou poměrně hodné, než všechny hosty uvítáme, budou moct potom přijít a vidět se s vámi.”

„Kdo má ještě přijít?” zeptala se Beth. Jill najednou kýchla.

„Copak, jde na tebe rýma?” zeptal se Don. Jill zavrtěla hlavou.

„Tak ti vadí kočky?” ptal se David a vzal si od Dona sklenici.

„Asi,” kýchla znovu Jill. „Mám na ně lehkou alergii,” vysvětlovala. Lehkou? ptala se sama sebe. Bude mít náramné štěstí, když jí během večera úplně neotečou oči. Když bude mít neuvěřitelné štěstí, tak bude moct zítra ráno dýchat. Už si představovala nadcházející noc.

„Měla jsem vás na ty kočky upozornit,” šeptala Adeline. „Spousta lidí má alergii na kočky. Kdyžtak je vyženu ven, jestli vám to pomůže.”

„Ne, to je těmi chlupy,” vysvětlovala Jill. Sledovala, jak se jedna kočka choulí na sofa a druhá v židli u okna. Třetí se určitě vyhřívá na židli v jídelně. „Ty se dostanou do všeho.”

„Hlavně v tomhle domě,” řekl Don a podal jí její skleničku.

„Na, Jilly, to ti pomůže.”

„To bude v pořádku,” ujišťovala je Jill a usrkávala zlatavou tekutinu. „To jde jenom o začátek.” Doufala, že to zní přesvědčivěji, než to sama cítila.

Don Eliot se rozhlédl po místnosti. „Dá si ještě někdo něco?” Beth zavrtěla hlavou. „Já bych si dal ještě jednu,” řekl AI 72

Weatherby. „Neodpověděl jste mé ženě na otázku. Kdo má ještě přijít?”

Don se vrátil ke stolku, kde stály lahve. „Pozval jsem Niki Clarkovou.” Jill mohutně kýchla. „Jsi v pořádku?” zeptal se Don. Jill schovala obličej v papírovém kapesníku, který jí Beth podstrčila pod nos. „Pár posledních týdnů mi pomáhala s případem, na kterém jsem pracoval, tak jsem si myslel, že by bylo vhodné ji pozvat. Víte, žije sama. Její otec bydlí v New Hampshiru se svou ženou, která je jen o rok starší než Niki. Její matka umřela před několika lety na rakovinu. Je milá, ale mám pocit, že nemá moc přátel.”

Proč asi, říkala si Jill a dívala se na Davida. David se díval na ni, jako by jí chtěl pohledem vysvětlit, že je stejně překvapený jako ona.

„Jsem si jist, že už celé té věci nechala,” řekl jí o chvilku později, když k ní přišel a usrkl ze své sklenky. „Myslíš?” ptala se Jill a snažila se nekýchnout.

„Celý týden jsem ji neviděl. Mám pocit, že se mi vyhýbá, že je jí trapně.”

„Možná,” připustila Jill. „Nedělej si z toho hlavu. Aspoň já si ji nedělám.” David se usmál. „Hodná holčička.” „Takže Niki přijde sama?” zeptal se AI v náhlé mezeře v hovoru.

„Ne. Volala Adelině a ptala se, jestli s sebou může vzít přítele.”

Jill pozorovala Davidovu tvář. Usmál se na ni, jako by jí chtěl říct - tak vidíš! No, snad má pravdu. Snad je té hry už opravdu dost. Znovu kýchla a cítila, jak ji začínají řezat oči.

Znovu zazněl zvonek a najednou se všechno dalo do pohybu. Objevila se třetí kočka a začala se všem motat pod nohama. Do pokoje vpadly děti, začaly honit kočky, vrhly se na zeleninu a pomazánku, kterou Adeline bůhvíkdy připravila, hrály si na schovávanou a křičely. „Sladká domácí idylka,” řekl Don a vešel do pokoje s Nikolou Clarkovou a mladým mužem, který vypadal jako její bratr. „Niki, myslím, že některé lidi jsi už potkala,” podotkl Don a ukazoval rukou dokola, jako by se snažil přilákat všechny blíž. „Aspoň tedy pány. Znáš Alovu ženu - Beth?”

73

„Myslím, že jsme se viděly na pikniku,” řekla Beth.

„Ano, pravda,” přisvědčila Nikola svým hlubokým hlasem.

„A Davidovu ženu Jill?”

„My jsme se potkaly,” poznamenala Jill.

„Jsem ráda, že vás zase vidím,” řekla Nikola, jako by to myslela vážně.

„Moji ženu jsi viděla u dveří,” uzavřel Don. Nikola přikývla. „A tohle je Nikolin přítel Chris Bates, říkám to správně?”

„Tak,” přikývl se sebevědomým úsměvem mladý muž.

„Chris začal pracovat jako právník u Bensona a McAlli-stera.” Všichni ho přivítali a Jill kýchla.

„Máte rýmu?” přehlušil Chris otázkou vřeštění dětí.

„Ne, jenom trochu alergii,” přiznala tiše Jill.

„Na kočky, nebo na děti?” zeptala se Nikola a všichni včetně Davida se zasmáli.

„Na kočky,” odpověděla Jill.

„Vždycky jsem měla pocit, že alergie jsou psychosomatická záležitost,” prohodila Nikola lehce a obrátila se znovu ke svému příteli.

„Tak, děti, pěkně se seřaďte,” důrazně přikázal Don všem dětem.

Chvíli to trvalo, ale nakonec se seřadily podle výšky před publikem v očekávání.

„Zvládneme to, jak to nejrychleji půjde,” řekl Don a začal od nejvyšší hlavy.

„Jamie, Kathy, Rodney, Jeremy, Robin,” hlásil po řadě a každému při tom ťuknul na hlavu. „Budete zpívat nebo tancovat nebo co?”

„Nebo co!” vykřikl nejstarší Jamie a všichni se znovu rozdivočelí.

Trvalo to skoro deset minut, než nastal znovu klid a děti byly bezpečně dopraveny nahoru. „Máme pro vás překvapení,” hlásil Don a vedl hosty do jídelny.

„Vymysleli jsme hru, jako poctu pro Jill. Je to naše přebornice na filmy. Vysvětlíme pravidla u stolu.”

„Výborně!” zvolala Nikola a podívala se zpříma na Jill. „Mám ráda hry.” Hosté se usadili u dlouhého masivního dubového stolu

74

a dívali se na sebe nad kouřícími talíři falešné želví polévky. „To je výborné,” řekla Jill do ticha. Proč jsou všichni tak nervózní jako ona sama? A proč je ona tak nervózní? Vždyť je to jen hra, neškodná společenská hra. Co na tom záleží, kdo vyhraje nebo prohraje. Jill se podívala přes stůl na manžela, který byl usazen mezi Beth a Nikolou. Z čeho byla víc nervózní - z té hloupé hry, nebo z blízkosti jejího manžela k té ženě, které všichni u stolu, kromě ní, říkali přátelsky Niki? Jill se zadívala na Nikolin perfektní profil. Dívka tiše mluvila s hostitelem a kromě toho, že se na Davida usmála, když jí podal košík s chlebem, vůbec nevěnovala pozornost tomu, že sedí vedle ní. Jill se snažila nohou dotknout manžela, ale seděl příliš daleko od ní, a místo toho narazila do nohy stolu. Trhla sebou, ale s trochou úlevy si uvědomila, že se jí tady lépe dýchá. „Nikdy nepouštíme kočky do jídelny,” svěřila jí Adeline po cestě.

„Jill?”

Podívala se na manžela. Něco jí říkal, a ona neslyšela ani slovo.

„Promiň, nedávala jsem pozor,” řekla a uvědomila si, že se na ni všichni dívají.

„Snažila ses vymyslet, jak zamaskovat svůj citát?” ptal se Don.

„Ano,” lhala Jill a přemýšlela rychle o hře, kterou měli hrát, a o citátu, který měla říct. „Adelina se ptala, jestli bys chtěla recept,” řekl Don, jako by jí

chtěl připomenout, co se děje.

„Na tu polévku,” dodala Adeline.

„To bych hrozně ráda,” přisvědčila Jill s předstíraným nadšením. „Jenom jestli to nebude moc složité.”

„Složité? Zbláznila ses? Copak já mám čas dělat něco složitého?”

„Nechápu, kde bereš čas vůbec něco vařit,” podotkla Beth a vyjádřila tak Jilliny pocity.

„Je to všechno napodobenina,” pokračovala Adeline. „Smíchá se Campbellova rajská polévka s Campbellovou hrachovou polévkou, přidá se trochu mléka a hodně sherry a prosím, nepravá želví polévka je hotová.”

„Budu to muset zkusit,” tvrdila Jill.

„Já jsem v kuchyni úplně nemožná,” prohlásila Nikola. 75

„Když přijdu domů, jsem obvykle tak unavená, že jsem akorát schopná zavolat si pro pizzu nebo něco takového.”

„Zavolá si pro pizzu a podívejte se na ni,” řekla Beth nevinně. „My s Jill bychom musely nejdřív cvičit celý měsíc, než bychom si mohly dovolit objednat pizzu!”

Nikola se na Jill přívětivě usmála. „Ale to snad ne, to přeháníte.”

„Taky si tvoje žena celý minulý týden stěžovala, Davide?” zeptal se AI Weatherby. „Tady mě bolí a tamhle mě bolí. Tady a tady se mě nedotýkej.” Zasmál se.

„Zaslechl jsem nějakou stížnost,” přiznal David.

„Chodí spolu cvičit, a člověk by měl dojem, že prošly bitvou,” pokračoval AI.

„Do jakého kurzu chodíte?” ptala se Nikola.

„K Řitě Carringtonové,” vysvětlovala Beth. „Na Warden Street. Začaly jsme tam chodit minulý týden. Ponižující zážitek, co, Jill?”

Jill přikývla a pokoušela se usmát.

„Nikdy jsem nechodila cvičit,” řekla Nikola. „Ale myslím, že bych měla, dříve než mi začne odcházet tělo.”

Jill rychle dojedla zbytek polévky, aby odolala pokušení vychrstnout ji přes stůl.

„Cvičení vyžaduje spoustu disciplíny,” začal Chris Bates. „Opravdu hodně, a já jí moc nemám.”

Jill se mu podívala do očí. „Obyčejní lidé,” řekla rychle. „Ten psychiatr, myslím, že se jmenoval Berger.”

„Dobře!” zatleskal Don Eliot. Všichni ostatní vypadali překvapeně.

Chris Bates sklonil hlavu a zasmál se. „Možná jsem to moc uspěchal, měl jsem s tím trochu počkat.”

„Ne, bylo to perfektně načasované,” nesouhlasila Adeline. „Ale máš proti sobě mistra.”

„Jedna nula pro Jilly,” řekl Don a všichni se zasmáli.

Další chod byl méně úspěšný než první. Salát měl v sobě moc vody a byl připraven bez zvláštní fantazie, maso bylo příliš tvrdé a brambory bez chuti. Jill si na chvíli připadala jako zpátky doma. Tohle byl druh jídla, na kterém vyrostla.

Začínala se při hře uvolňovat. Říkala si, že nemůže být víc nešikovná než ostatní. Hra byla založená na tom, že se měly uhodnout citáty z různých filmů. Každý člověk u stolu

76

(kromě Dona a jeho ženy, kteří hru vymysleli, a proto znali všechny odpovědi) dostal přidělen nějaký citát a bylo na něm, aby ho co nejmíň nápadně propašoval do běžné konverzace. Každý se pak měl snažit takový citát vypátrat.

Jill měla zatím dva body ze tří. Nejdřív úspěšně odhalila Chrisův citát z Obyčejných lidí a potom Bethino prohlášení „Takže jsme tedy plodní, to je dobře,” ve kterém poznala pasáž z filmu Rosemary má děťátko. Nikola Clarková uhodla třetí hádanku, marný pokus Ala Weatherbyho zamaskovat citát z filmu Bonnie a Clyde „Vykrádáme banky”, který umístil doprostřed dlouhého vtipu. Jill čekala, až domluví, aby to uhodla, ale Nikola mu rovnou skočila do řeči.

Jako dezert se podávalo souflé, které někdo upustil během cesty z kuchyně na stůl. Bylo podáváno bez jakékoliv o-mluvy, a Jill chutnalo, jako by se nic nestalo. Dojedla a požádala o přídavek a uvědomila si, že ostatní musí říct své řádky dřív, než se bude podávat káva.

„Jak to vypadá s rozvodem Rickerdových?” zeptal se AI Davida.

„Nepříjemně. Jsou toho plné titulní stránky.”

„Jsem zvědavá, kdo dostane ten krásný dům,” řekla Beth.

„Viděla jsem ho,” řekla rychle Nikola. „Byla jsem tam před několika lety na večírku. Nádhera. Všude dřevěné obklady, krásné vysoké stropy, některé až šest metrů. Už se to málokdy vidí.”

„Rozhodně ne u nás,” souhlasil Don.

„To jistě,” přidal se Chris Bates a pak se rozvinula dlouhá diskuse o bytové situaci v Chicagu.

„Jak se má sestra?” zeptala se Beth Davida, když se podávala káva.

„Docela dobře,” odpověděl a na chvilku se odmlčel. „I když vlastně byla v poslední době trochu v depresi.” Jill se snažila přijít na to, o čem vlastně mluví. Neslyšela nic o tom, že by René byla v depresi. „Její přítelkyně spáchala sebevraždu.” Podíval se na Jill. „Julie Hubbardová,” dodal. Jill se nadechla.

„Panebože, kdy?”

„Před několika dny. Rodina se snažila to utajit, nevím.” Potřásl dramaticky hlavou. „Co můžete říct o dívce, která umřela v pětadvaceti?”

77

„Dostalas mě,” přiznal David a zasmál se.

„Dobře, Niki,” pochválil ji Don. „Jste na tom stejně s Jill. Dva body každá.” Otočil se k Jill. „Jsi v pořádku?”

Jill cítila, jak se jí pomalu vrací barva do tváří. „Takže Julie Hubbardová -”

„Je živá a zdravá a šťastně žije ve West Endu,” řekl David a zářily mu oči.

„Dostal jsem tě! Doběhnul jsem mistryni!”

„To sice ano,” přiznala, „ale nebylo to moc fér. Zmátl jsi mě. Chodila jsem s ní do školy,” vysvětlovala ostatním.

„Měla jsem pocit, že jí bylo jen pětadvacet,” zasmála se Nikola.

Jill se na ni podívala. „Tak mě to vyděsilo, že jsem zapomněla na veškerou logiku,” řekla a uvědomila si, jak přesvědčivě dokáže její manžel hrát.

„No, Nikolu jsi ale nezmátl,” zasmál se AI Weatherby, natáhl se přes stůl a poplácal ji po ruce. „Dobrá práce,” řekl jí.

Tím pádem zůstaly jen ony dvě s Nikolou, došlo Jill. Jak příznačné. Budou teď stát proti sobě jak střelci v Pravém poledni, budou po sobě střílet úryvky jako kulkami a budou se snažit zasáhnout srdce protivníka. Jill se rozhlédla po lidech u stolu a cítila najednou, že je hrozně důležité, aby tenhle duel vyhrála. Cítila, že symbolismus celé situace je příliš závažný na to, aby se situace neobrátila k jejímu neprospěchu. Musí vyhrát. Musí Nikole dokázat, že má ještě pořád věci pevně v ruce, i když vlastně nebylo jasné, co je to za věci.

Ani ona, ani Nikola ještě neřekly svůj citát. Čas se pomalu chýlil. Nebude pospíchat. To, co řekne, zapadne do hovoru. Jen kdyby jí někdo chtěl pomoct s konverzací.

Jako by Beth podvědomě pochopila svou roli, perfektně Jill nahrála. „Máš krásné šaty,” prohodila. „Chtěla jsem ti to už říct dřív.”

„Děkuju,” vpadla jí do řeči Jill možná trochu netrpělivě. „Převlíkala jsem se snad stokrát.”

„To dělá vždycky,” tvrdil David. „Ale dneska to bylo ještě horší než obvykle. Myslel jsem, že snad vůbec neodejdeme.”

„Vždyť víte, jak to je,” vysvětlovala Jill a cítila, jak jí začíná srdce tlouct rychleji. Uslyší to každý? Prozradí ji to? „Když se Davidovi nelíbí, co mám na sobě, sundám si to.”

Nikolin hluboký šepot najednou Jill připadal jako nejhlasitější projev, co kdy slyšela. „To znám!” vyhrkla. „Jenom

78

chviličku - odkud to jenom znám, odkud to může být!” Zaklonila hlavu a zavřela oči. „Ještě chvilku, chviličku -” Zvedla hlavu a otevřela oči. Tvář jí pomalu nestačila pro úsměv. „Už to mám! To říká Joan Collinsová June Allysono-vé v Druhém pohlaví. A přesně to zní: ,Když se Stefanovi nelíbí, co mám na sobě, sundám si to.’”

„Bravo!” vykřikl AI Weatherby. „Co tomu říkáš, Jill?” Otočil se k ní. „Dostala tě.”

„To ano,” odpověděla dobromyslně Jill. „Popravdě řečeno se mi ulevilo. Byla jsem tak nervózní. Jsem jediná, kdo z toho byl nervózní?!”

„Proč?” ptala se Adeline pobaveně. „Vždyť je to jenom hra, z čeho bys měla být nervózní?”

„Takže Niki zatím vede,” prohlásil pyšně Chris Bates.

„Vlastně už vyhrála,” řekl Don Eliot. „Je to tak, Niki?” Niki potěšené zatleskala.

„A co tvůj citát?” ptal se AI.

„Už jsem ho řekla, je to už dlouho. Když byla řeč o rozvodu Rickerdových a Beťh poznamenala, že je zvědavá, kdo dostane ten krásný dům. Já jsem řekla, že jsem tam byla, což samozřejmě nebyla pravda. Vůbec je neznám. Tvrdila jsem, že tam mají dřevěné obklady a ,krásné vysoké stropy’. To byl můj citát, ,krásné vysoké stropy.’ Je to z -”

„Výrobců koberců,” řekla Jill tiše, když poznala známý úryvek. „Říká to

Elizabeth Ashleyová Georgi Peppardovi, když se jí ptá, co by chtěla vidět o svatební cestě.”

Nikolin široký úsměv se roztáhl ještě o trochu víc. „Pozdě, pozdě,” volala šťastně a společnost se přesunula do druhého pokoje.

Jill si přinesla ještě dva polštáře a položila je pod ten jeden, na kterém obvykle spala. Vlezla si zpátky do postele vedle manžela.

„Už jsi hotová?” zeptal se jí unaveně. „Myslíš, že už budeš spát?”

Jill se podívala na hodiny. Byly skoro dvě. Kýchla, snad už podesáté za posledních pár minut, aspoň jí to tak připadalo. „To ty zatracený kočky,” zahučela a doufala, že se dvěma polštáři navíc se jí bude lépe dýchat.

79

„Jsi si jistá, že v tom není nic jiného?” zeptal se jí.

„Co jiného by v tom mělo být?”

„Nekýchala jsi u Eliotů v jídelně.”

„Taky tam nepouštějí kočky.”

„Sama jsi říkala, že jejich chlupy se dostanou všude.”

„Co se mi to snažíš naznačit, Davide? Že Nikola má pravdu a že alergie jsou psychosomatická záležitost?”

„Jenom se mi zdálo divné, že sotva jsi prohrála tu pitomou hru, začala jsi znova kýchat.”

„Protože jsme se vrátili do obýváku!” zdůraznila mu zvýšeným hlasem.

„Nech toho, prosím tě, neječ,” odbyl ji znechuceně. Znovu kýchla. „Bude to trvat celou noc?”

„To je dost dobře možné,” připustila Jill chladně. „Copak, čeká tě zítra něco náročného?”

„Musím jít do práce.”

„Cože? V neděli?”

„Prosím tě, Jill, nezačínej s tím. Je toho hrozně moc, to jsem ti říkal. Taky už jsem unavenej. Kýcháš už celé dvě hodiny. To nemůžeš zavřít oči a hodit to celé za hlavu, že Nikola vyhrála? Byla to jenom hloupá hra, žádná olympiáda!”

Jill se zprudka posadila v posteli. „Ty si myslíš, že jsem naštvaná kvůli tomu, že Nikola vyhrála?”

„A nejsi snad?”

„Ne!” protestovala až příliš ostře. „Mám dojem, že dostala obzvlášť lehký citát,” dodala. „Říct ,krásné vysoké stropy’ je mnohem lehčí než to, co jsem musela uvést já.”

„Tahala si ze stejného klobouku jako každý jiný,” připomněl jí David. „Nemáš pocit, že to celé trochu přeháníš?”

Jill pokrčila rameny. Věděla, že má David pravdu, a také věděla, že jí nevadí to, že prohrála bezvýznamnou hru. Vadilo jí to, co z té prohry s tou druhou ženou dělala. Nikolřno vítězství naznačovalo, že přijdou další. Že to byl jen začátek dlouhé série titulů, které převezme od úřadující mistryně, a že vyzyvatelka vyhrála první kolo a bude tak pokračovat až do konečného sčítám bodů. Obzvlášť ironické na tom bylo to, že řádek, který měla Jill zamontovat do konverzace, se nápadně podobal větě z jejich vlastní situace. June Allyso-nová ví o poměru svého muže s Joan Collinsovou, mluví s mladší ženou a říká jí, že jestli to, co má na sobě, nosí

80

kvůli Stefanovi, tak se mu poněkud pohoršil vkus. Joan jí na to odpoví, že když se Stefanovi nelíbí, co má na sobě -vyrušil ji Davidův hlas.

„Cože?” zeptala se, přistižená jako děcko na švestkách.

„Říkal jsem, že doufám, že nejsi rozmrzelá kvůli tomu, že by sis ještě pořád myslela, že o mě stojí.” Jeho tón si koledoval o zápornou odpověď. „Protože jestli si to myslíš, tak jsi úplně mimo.”

„Já že jsem mimo?”

„Řekněme, že prostě nemáš pravdu. Sotva se na mě za ten večer dvakrát podívala.”

„Říkáš to tak, jako by tě to mrzelo.”

Otočil se v posteli. „Snad abychom toho nechali.”

Jill zhluboka vydechla. Opravdu nemělo smysl v tom pokračovat. „Připadala ti večer Beth v pořádku?”

„Ne,” zavrčel.

Jill se k němu otočila a měla chuť ho obejmout, přitáhnout ho k sobě tak, jako vždycky spali. Zrovna se to chystala udělat, když ucítila křečovitý stah.

„Kam jdeš?” ptal se rozmrzele, když vstala z postele.

„Bolí mě břicho.”

„Proč jsi musela mít dva zákusky? Nikdo jiný dva neměl,” volal za ní, když odcházela do koupelny.

„Nevěděla jsem, že si zaznamenáváš, co sním,” prohodila spíš pro sebe než pro

něj, když se posadila na záchod.

Byla míň překvapená než zklamaná, když uviděla krev. Přesně na čas, napadlo ji, když hledala ve skříňce tampony. To je tak jediné, na co se můžu spolehnout.

81

Devět

Zaměstnanci katedry masmédií chicagské univerzity se obvykle scházeli ve velké obdélníkovité místnosti, která působila dojmem stísněného prostoru, zřejmě kvůli množství nábytku, kterým byla přecpaná. Když Jill vešla dovnitř, připadalo jí, že si vedení plete množství s pohodlím a omšelost s avantgardou. Zamířila ke kávovaru. Velká konvice byla prázdná, což znamenalo, že jestli chce kafe, musí si udělat čerstvé sama. Kdepak, dneska ať to udělá někdo za mě, řekla si a usadila se do nejbližšího křesla s květovaným potahem a čekala. Zkoušela najít nejlepší polohu pro dvouminutový mikrospánek. Cítila, jak má namožené svaly na zádech, a nedokázala si představit, jestli jí odpolední cvičení pomůže, nebo jestli to bude ještě horší. Také byla zvědavá, jestli se objeví Beth, protože na poslední hodinu nepřišla a nic neřekla. („Nějak se mi to vymklo,” řekla jí potom, a protože Jill cítila, že se jí nechce o tom víc mluvit, nevyptávala se.) Když jí to Beth bude chtít říct - je-li vůbec o čem mluvit, poví jí to, až se jí bude chtít.

Nepohodlně se vrtěla na pérování, které už mělo svá nejlepší léta za sebou, a pochopila, že se nevyspí. Natáhla se přes politý kávový stolek po novinách.

Někdo ukradl sekci společenská rubrika! Tak teď toho mám zrovna dost, řekla si, vyskočila a zamířila ke dveřím. Žádné kafe, žádné inzeráty. Spravedlnost neexistuje. Vzpomněla si na Davida. Vytkl jí, že se dost nesnažila. Snažila jsem se, co to šlo, přesvědčovala ho tiše, když za sebou zavřela dveře a šla dlouhou chodbou ke své třídě. Ale ani upřímná snaha nemusí na věci nic měnit. Fakta jsou fakta. („Držte se faktů, madam.”) Já vím, že je to slušné zaměstnání, dokonce zajímavé, ale pro mě to není!

Zastavila se přede dveřmi třídy a několik studentů ji předběhlo, když se snažili dostat dovnitř před zazvoněním. Co tu

82

vůbec pohledávám? ptala se sama sebe, když zazvonil zvonek a ona vstoupila do učebny.

„Dokumentaristika je o něčem jiném, než aby jen podávala informace o událostech,” říkala Jill a slyšela, jak se několik hlasů baví. „Od toho máme zpravodajství. Noviny. Dokumentaristika má víc úkolů. První je, samozřejmě, podávat zprávy. Pak je důležité dát těmto faktům nějaký život, slova doplnit představami, ilustrovat fakta, aby si to lidé sami dokázali představit. Už jsem vám to říkala a chtěla jsem, aby se to nějak promítlo do vašich příprav.

Naneštěstí je to přesně to, co vašim přípravám chybí - nápad, vtip. Nevím, jak to jinak vysvětlit. Předkládáte mi spoustu fakt a čísel a říkáte mi, jak si je představit, ale nedáváte mi možnost nějak nahlédnout za ta čísla. Nijak to na mě nepůsobí, nezasahuje mě to.”

„Takže říkáte, že po nás chcete vtip a cit a osobitý náhled?” zeptal se jí nevěřícně jeden ze studentů.

„Přesně to se vám snažím naznačit,” souhlasila Jill. „V přípravě?” vrtěl nevěřícně hlavou. „Když to nedostanete do přípravy, nedostanete to ani do hotové věci.” Připadalo jí, že nemá nic víc, co by dodala, a pustila je o deset minut dřív nervózním mávnutím ruky. Něco takového by udělal - a pravděpodobně udělal - Sandy Dennis V dolů po schodišti.

Jill seděla za stolem z neurčitého dřeva a neurčitelné barvy a sklouzla očima doprava. Venku bylo horko, svítilo slunce. Ani ne moc vlhko. Přesně takový den, kdy se člověku chce sednout si v plavkách na sluníčko a opalovat se.

Komu chce co namluvit? pomyslela si pak a odvrátila se od Kodakové krajinky v okně. Kdy vypadala naposled dobře v bikinkách? Před pěti lety, možná, jestli vůbec kdy. To už bylo dávno, a pak, jak začala jíst jinak, ztloustla v pase a uvědomovala si, jak silně zatahovala břicho, kdykoliv byla někde s Davidem. No a co, řekla si potom, od toho je tady Rita Carringtonová. Vstala a vzala si všechny věci. Jste připravené, dámy? A raz a dva -

„Já ti nevím, Jill,” prohlásila Beth, když se převlékaly z šatů 83

do trikotů a legin. „Prostě si myslím, že musíš vyřešit pár základních věcí.”

„Já vím,” vzdychla souhlasně Jill. „Jenže nevím, jak je vyřešit.” Dívala se, jak si Beth sundala kalhoty a oblékla leginy, a měla přitom pořád na sobě košili. To bylo zvláštní, nikdy ji nenapadlo, že by Beth byla tak ostýchavá. Snažila se vzpomenout si, jak to bylo před dvěma týdny, jestli se tenkrát Beth převlékala stejně, anebo jestli když přišla později, tak už byla převlečená, a že pak

odešla sama, když Jill čekala na Lauru, až se osprchuje.

Když už myslela na Lauru, snadno jí myšlenky sklouzly k dívčině matce. Elaine s dcerou zničehonic odjely na krátký výlet do Yellowstonského parku („Prostě mě to tak napadlo,” řekla Elaine, když telefonovala Davidovi a vysvětlovala mu, že Laura by na výlet potřebovala novou bundu a nějaké vybavení na kempování.) Jill by zajímalo, jestli jede také Ron Santini a jestli ten si bere své skvělé vybavení s sebou.

Seděla na lavičce před skříňkami a navlékala si růžové leginy. „Kurník, podívej se na to, teče mi oko. A to jsem ten hadr zrovna koupila.” Jill se podívala otráveně na nohy. Oko jí běželo po vnitřní straně levého stehna. Postavila se, oblékla si trikot a rovnala ho na ramenou a v rozkroku. „Měla bych si koupit nový,” řekla Beth, která se zrovna také dooblékla. „Mám tenhle od druháku na vejšce.” Obě se zároveň posadily na lavičku, nacpaly věci do tašek a uložily je do skříněk. „Kolik máme ještě času?”

„Přesně osm minut,” podívala se Beth na hodinky.

„Takže máme osm minut na to, abychom vyřešily moje problémy,” mínila Jill.

„To je docela jednoduché, já to vím, protože jsem odborník na rady.” Jill se zasmála. „To je proto, že jsi už tak dlouho vdaná za právníka. Věř tomu,” odmlčela se a pohladila Jill po koleně. „Musíš si o tom promluvit s Davidem.”

„Mluvila jsem s ním. A ví, že nesnáším práci, kterou dělám.”

„A probírali jste možnost, že bys odešla? Co říkal?”

„Tvrdí, že si to musím rozhodnout sama, ale vím, že by se mu to nelíbilo. S mou prací bylo všechno v pořádku, než si mě vzal. Pak už to najednou nebylo ani zajímavé, ani vzru-

84

sující a jen mu to překáželo.” Otočila se úplně k Beth. „Mám strach, Beth.”

V Bethině obličeji se najednou objevil podivný výraz. „Strach? Jak to myslíš, strach - z čeho?”

„Že Davida ztratím. Mám strach udělat cokoliv, co by ohrozilo náš vztah. A kdybych se vrátila do televize, mohlo by se to stát.”

„Tak to nedělej,” poradila jí Beth.

„To je to samé, jako když mluvíme o tom, jestli mít ještě nějaké děti. Mluvili jsme o tom. David ví, jak moc bych chtěla rodinu, ale v poslední době se o tom odmítá bavit. Dokonce řekl Donu Eliotovi, že nechce už mít žádné děti. Je mi čtyřiatřicet, Beth, a nemám už moc času, abych na tyhle věci čekala, ale hrozně se bojím ho k tomu nějak nutit, protože mám strach, že mi dá na vybranou, a já na takovou volbu prostě nemám.”

„To myslíš buď on, nebo děti?” „Něco takového.” „Tak co bys mu řekla?”

„Já nevím,” potřásla Jill hlavou. „Vlastně vím. Jeho. Vždycky jenom jeho. Nedokážu si představit, že bych o něj měla přijít.”

„I kdyby to mělo znamenat, že ztratíš sebe samotnou?” zeptala se Beth. „Co je ti, Jill? Vypadáš, jako kdybys spatřila přízrak!”

Jill neodpověděla a cítila, jak jí krev mizí z tváře, když pozorovala, jak se blíží Nikola Clarková.

„Á, podívejme, kdo je tady,” vítala Beth přátelsky dívku a vůbec si nespojovala Jillinu náhlou bledost s jejím příchodem.

„Doufám, že vám to nevadí,” prohodila Nikola, hodila tašku na lavici a začala si rozepínat blůzu. „Vzpomněla jsem si, že jste se o tom kurzu bavily, tak jsem se zeptala Ala, od kolika chodíte, a on byl tak hodný, že mi to řekl. Skončila jsem dneska trochu dřív, tak jsem si myslela, že přijdu. Doufám, že vám to nevadí,” opakovala znovu.

„Ne, samozřejmě že ne,” tvrdila Beth a ohlédla se pro souhlas na Jill. Ta se ani nesnažila o úsměv.

Co tady dělá? ptala se sama sebe nazlobeně, když si mladá žena rozepínala podprsenku. Ty svoje vnady přede mnou

85

natřásat nebude, pomyslela si a cítila, jak si ji Beth pátravě zezadu prohlíží. Rozhodla se, že se neotočí, vůbec nebude brát přítomnost příchozí na vědomí. Té hry je konec, ať se to Nikole líbí nebo nelíbí. Už nebude nic předstírat, přehlížet, už se na ni nebude snažit být milá. Ta ženská prohlásila stručně a jasně, že stojí o jejího manžela. Pak dodala, že to není žádný vtip, a ještě víc, a víc, a pomalu se vkrádala do Jillina života. U soudu, vedle Davida, zatímco Jill seděla sama o několik řad dál, v obecenstvu, jako pozorovatel. Na večeři u Eliotů, znova vedle Davida, a opět mohla Jill jen sledovat, co se děje, a teď znovu vniká na Jillino území, předvádí se, vyzývá k soupeření, ponižuje starší modely. Akce pro hnutí odporu.

Jill se rozzlobeně otočila. Chtěla to jednou provždy skončit.

Nikola promluvila dřív, než Jill stačila otevřít ústa. „Chtěla jsem se vás

zeptat, jestli bychom si mohly po hodině promluvit,” navrhla jí.

„Myslím, že to je dobrý nápad,” odpověděla Jill a snažila se, aby její hlas zněl stejně jistě jako Nikolin.

„Fajn,” obrátila se k Beth. „Omluvte mě, prosím vás, musím najít záchod.” Zmizela stejně rychle, jako se objevila.

„Co se děje?” ptala se Beth.

„Pak ti to řeknu,” odpověděla Jill zrovna ve chvíli, kdy se k nim hnala Riki Elferová.

„Jdu skoro pozdě,” vydechla a stahovala ze sebe šaty. Cvičební úbor už měla na sobě. „Viděli jste tu kočku, co odsud zrovna vyšla? To je určitě nějaká nová instruktorka. To je teda tělíčko snů.”

Jill pospíchala do tělocvičny. Cítila, jak se jí namožené ramenní svaly přesunují ke krku jako uzly, jak ji dusí a hrozí, že brzy už nebude moct dýchat vůbec, že zůstane bez dechu, bude lapat po vzduchu a někde za ní, v bledě modrém trikotu a padnoucích leginách, bude Nikola Clarková trpělivě vyčkávat, aby si mohla zatančit na jejím hrobě.

„Chcete mluvit tady, nebo byste radši někam na kafe?” ptala se Nikola a stírala si ručníkem pot z čela, když vycházela za Jill z tělocvičny.

86

„Tady to bude dobré,” odpověděla Jill a divila se, jak to, že přes všechen pot, který se slil z mladé ženy, vypadaly její vlasy nedotčené. Jill nepotřebovala zrcadlo, aby jí sdělilo, že její vlasy vypadají, jako by zrovna dostala ránu elektrickým proudem.

„Nejdřív sprchu?”

„Ne,” odmítla Jill. Nestála o to, aby se spolu srovnávaly nahé pod sprchou. „Ať to máme z krku.”

„Tak běžte napřed,” souhlasila Nikola.

Beth Weatherbyová se dotkla Jillina lokte. „Já půjdu.”

„Dobře, uvidíme se příští týden.”

„Zavolej mi, jestli si budeš chtít popovídat.”

„Díky, zavolám.”

„Na shledanou, Nikolo,” zavolala Beth za dívkou, než se obrátila opačným směrem.

„Náramně ti to šlo, na to, že jsi nikdy necvičila.”

„Děkuju. Na shledanou,” odpověděla Nikola. „Je hrozně milá.”

„Je. To je.”

„Znáte se dlouho?”

„Asi čtyři roky,” opáčila Jill chladně. „Tudy, prosím.” Zabočila za roh.

Nikola ji následovala do temně purpurového vnitřku místnosti. Riki Elferová už tam byla, seděla u stolku se dvěma ženami. Zamávala vesele na Jill. „Pojďte si k nám přisednout, povídáme o sexu.”

„Až pak,” zasmála se Jill a ukázala na prázdný stolek na vzdálenější straně místnosti.

„Tomu se teda říká figura,” slyšela Riki Elferovou, když procházely kolem jejich stolku, a bylo jí jasné, že rozhodně nemluví o jejím těle.

„Mají tu mléčné koktejly?” ptala se Nikola, když si sedala.

„To sedíte celé noci a vymýšlíte tyhle perly?” zeptala se Jill, odhodlaná zredukovat společenskou konverzaci na nejmenší možnou míru.

„Nerozumím vám.”

„Tak podívejte, rovnou vám povím pár věcí, souhlasíte? Je mi čtyřiatřicet, místo vlasů mám hřívu, mám moc širokou pusu, moje rysy vůbec mají daleko k dokonalosti, stejně jako moje tělo, čehož jste si už jistě povšimla. Přesto jsem s tím

87

tělem spokojená. Jen mu je třicet čtyři let, a mléčné koktejly jsou hudba minulosti.” Na chvilku se odmlčela. „Vám - vám je kolik? Čtyřiadvacet?”

„Pětadvacet.”

„Pětadvacet,” opakovala Jill. „Takže jste mladší, hezčí, jste ve skvělé formě a vaše nevinná poznámčička o mléčných koktejlech mi má napovědět, že si vůbec neděláte starosti, jestli ve formě zůstanete nebo ne. Máte štěstí. Možná je budete mít dál, možná se jednoho rána probudíte - tlustá. Nevím. Doufám.” Odmlčela se. „Přiznávám vám vaše mládí, vaši krásu, vaše tělo. A přeju vám to. Jediné, co vám nepřeju, je můj manžel.” Nikola mlčela a pozorně poslouchala.

„Klidně si vypadejte lip. Klidně můžete být i chytřejší. To nevím a nezajímá mě to. Fakt je, že já jsem žena muže, o kterém tvrdíte, že ho chcete, a hodlám jí zůstat. Byla jsem tu první,” pokračovala a opominula Elaine. „To mi dává jistá práva.” Nikola stále nic neříkala. „Nevím. Možná jste si to už rozmyslela. Možná jste byla tenkrát trochu opilá, když jste mi tohle řekla. Možná že té poznámce přikládám větší důležitost, než má. Aspoň David to tvrdí. Budete to muset

vysvětlit a říct mi přesně, jak se věci mají. Na rozdíl od vás nesnáším hry. Jsem z nich nervózní.”

Nikolin hlas skoro nebylo slyšet. „Vy jste Davidovi pověděla, co se stalo na pikniku?”

„A neměla jsem snad? Nebyla to část plánu?”

„Co říkal?”

„Myslel si, že je to vtip. Když jsem mu vysvětlila, že není, tak se dost zlobil.”

„Nic mi neřekl.”

„Požádala jsem ho, aby vám nic neříkal.”

Následovalo dlouhé ticho. Nikola sklopila hlavu. „Je mi hrozně trapně. A mrzí mě to.”

Jill neodpověděla a čekala, jak bude pokračovat. Tohle bylo příliš rychlé, příliš jednoduché, nevěděla, jak zareagovat. Chtěla to prostě probrat, vyřídit. Upřímnost je nejlepší politika, tvrdila její matka. Čekala. Když Nikola zvedla znovu hlavu, všimla si Jill, že má v očích slzy.

„Co vám mám říct? Je to celé tak hloupé. Vůbec nevím, proč jsem vám to na pikniku řekla. Snad jsem byla opilá, i když to není žádná omluva.” Rozhlédla se po místnosti

88

a vyhýbala se Jilliným očím. „Jsem z Maine, tady bydlím čtyři roky. Chodila jsem tu do školy a moje rodina - tedy můj otec, matka umřela, zůstal na východě.

Znovu se oženil a odstěhovali se do New Hampshiru. Vykládám vám tohle všechno jenom proto, že vám chci říct, že tu nemám žádné přátele. Dívky se mě vždycky stranily.” Podívala se na Jill. „Vím, že si asi myslíte, že není divu. Ale na tom teď nezáleží. Ať už je pro to jakýkoliv důvod, a nemyslím si, že je to moc fér, nikdy jsem se nepřátelila s ostatními dívkami. Vždycky se kolem mě točila spousta kluků. Jenže já jsem nikdy nestála o muže svého věku.” Utkvěla očima na Jill. „Čímž se dostáváme k Davidovi.” Jill zatajila dech.

„Jedinkrát jsem se na vašeho manžela podívala a - vždyť víte, jaký je, nemusím vám to vykládat.” Pohlédla stranou. „Dokáže imponovat, že? Vším! Tím, jak se pohybuje, jak mluví, jak myslí -”

„Vy víte, co si myslí?” přerušila ji Jill. „Vím, jak myslí,” upřesnila Nikola.

„Je to vynikající právník. Párkrát jsem se na něj byla u soudu podívat, ještě před tím dnem. Je vždycky úžasný, nic míň.”

Jill doufala, že se jí v očích neodrazilo překvapení, když se dozvěděla o Nikoliných výletech za manželem k soudu. Proč jí o tom David nic neřekl?

„Co vám mám vysvětlovat? Je to, jako když se studentka zamiluje do svého profesora. David je přesně to, o čem jsem kdy snila.” Jill uhnula očima, nebyla si jistá, že chce v tomhle rozhovoru pokračovat. Pamatovala si, že někdy před šesti lety použila skoro stejných slov, když vyprávěla o Davidovi matce.

„Pamatuju se, jak jsme si s maminkou povídaly o mužích,” pokračovala Nikola, jako by jí četla myšlenky, „a pamatuju se, jak mi říkala, že já si musím najít někoho, koho bych si vážila. A kdo by si vážil mě. A od samého začátku se ke mně David choval velice zdvořile. U Weatherbyho a Rosse nemají moc žen - právniček. Když jsem tam poprvé přišla, koncem května, měli ze mě spíš legraci. Spoustě mužů nedochází, že při tom, jak vypadám, ještě dělám to, co dělám. Kromě Davida. Ten jediný se mnou od samého začátku jednal jako s kolegou. Popravdě řečeno, brzy jsem si začala přát, aby o mě přemýšlel jinak než jako o kolegovi,

89

a jakmile tohle člověka jednou napadne, tak se snadno spřádají představy. Věděla jsem, že je ženatý. Zaslechla jsem, jak sekretářka říkala, že jeho manželka pracovala v televizi a že je vysoká a že kvůli ní odešel od své první ženy - k vám,” dodala zbytečně.

Jill mlčela a podivovala se nad vlastním popisem. Takže vysoká a pracovala v televizi. Je to všechno, co se o ní dá říct?

„Asi jsem se dívala na příliš mnoho seriálů,” pokračovala Nikola bezelstně.

„Když jsem vás viděla na pikniku, rozhodla jsem se jít k vám, chladnokrevně vyložit karty a říct vám o svém záměru. Možná mi i došlo, že to povíte Davidovi. Myslela jsem si, že by ho to mohlo zajímat, že by se mi mohl snažit přiblížit.

Možná. Doufala jsem, že jakmile bych ho jednou dostala do postele, už by to bylo jasné.” Zmlkla. Obě ženy se na sebe zadívaly. Chvíli trvalo, než Nikola znovu promluvila.

„Vím, jak vám bylo nepříjemně na večeři u Eliotů, a tak jsem se tu dneska chtěla zastavit a vysvětlit vám to a omluvit se. Mrzí mě, že jsem vám to na pikniku řekla.” Čekala, co jí Jill odpoví, oči ještě stále plné slz.

Jill bylo dívky najednou zvláštně líto, i přes to všechno, co jí řekla o Davidovi, nebo možná právě proto. Cítila, jak jí spadla z ramen ohromná tíha.

Měla to za sebou. Nikola Clarková - Niki - si přejížděla po jasně nalakovaných nehtech a zakláněla se na židli. Bylo po hře. Zvítězila.

„To je v pořádku,” ujistila ji, když mohla promluvit. „Každý někdy plácne něco hloupého, něco, co nemyslí vážně -”

Nikolin hlas ji překvapil. Přece ještě nekončila s velkorysým odpouštěním. Nikola jí neměla co skákat do řeči. Slova ji zasáhla jako rána do tváře. „Já jsem neřekla, že jsem to nemyslela vážně,” prohlásila Nikola s najednou úplně such jona očima - („Jsem Nikola Clarková. Chci si vzít vašeho manžela.”) - „Jen jsem podotkla, že mě mrzí, že jsem to řekla.”

Dřív než se Jill mohla vzpamatovat, byla pryč. 90

Telefon zazvonil v pět čtyřicet osm. David se natáhl z postele a šátral po budíku, než mu došlo, že to, co slyší, není melodie rádiového budíku a že ještě není čas vstávat.

„No tak to zvedni,” mumlala Jill ospale a posadila se. „Snad se nikomu nic proboha nestalo.” To byla vždycky její první myšlenka, když telefon zazvonil v nějakou podivnou dobu.

David zvedl sluchátko. „Haló?” ohlásil se.

„Hodně štěstí, hodně štěstí,” ozval se ze sluchátka falešný zpěv. David se podíval překvapeně na Jill a podržel sluchátko směrem k ní, aby slyšela. „Hodně štěstí k narozeninám, ty idiote, a pěkně si je užij.”

„Panebože, Elaine, vždyť ještě není ani šest hodin.”

Jill slyšela Elainin hlas na druhém konci docela jasně. „Já vím, ale kdybych čekala ještě pár minut, byl bys už ve sprše. Jak vidíš, pamatuju si všechny tvoje zvyky. A nechtěla jsem prošvihnout příležitost, abych se ti svěřila se svými pocity.” Odmlčela se. „Stárneme, chlapečku, stárneme, co? Kolikpak nám to je, no? Pětačtyřicet?”

„Elaine -”

„Počkej, chci ti říct ještě něco jiného.”

„To chceš vždycky.”

„Tak jsem si vzpomněla na tvou životní pojistku.”

„Co s ní má být?” David s Jill se na sebe s údivem podívali, sluchátko mezi sebou.

„Máš ji zaplacenou?”

David znechuceně potřásl hlavou. „O co ti prosím tě jde?”

„Tak,” pokračovala, „prostě mě tak napadlo, že je ti pětačtyřicet a že jsi koneckonců jenom smrtelník a že s tvým záběrem v práci a jinde, že, tak je jenom docela dobře možné, že nám jednoho dne padneš a bude po tobě.”

91

David si přiložil sluchátko k druhému uchu. „Podívej, Elaine, to nemá smysl. Zavěšuju.”

„Tak jsem si říkala, že bys měl změnit přístup.” Jill slyšela Elaine tak jasně, jako by seděla v posteli mezi nimi.

„Ty si myslíš, že bych já měl změnit přístup,” opakoval po ní David pomalu.

„Tak, abych já nepřišla zkrátka.” Chvilku mlčela, aby měl její ex-manžel dost času na to, aby mu došlo, co říká. „Protože když zničehonic umřeš, já zůstanu na holičkách. Platby přestanou přicházet, nebo ne?”

David se rozesmál. „Na to bych se skoro těšil.”

„Jako matka tvých dětí bych je ráda viděla v tom případě zaopatřené -”

„Moje děti budou zaopatřené, Elaine.”

„A já?”

„Tak ahoj.” David zavěsil a spadl zpátky do polštářů. „Je tohle vůbec možný?”

„Nepropase jedinou příležitost,” odpověděla Jill a přitulila se k němu.

„Zajímalo by mě, kam na ty nápady chodí. V šest ráno, navíc -”

„Volala do kanceláře celý týden, akorát jsem neodpovídal.”

Jill hladila manžela na prsou, cítila, jak se jí světlé chlupy narovnávají pod prsty, docela jako když se kočka tře o bosé nohy. Jak si vzpomněla na kočku, zasvědilo ji v nose a hned se chystala zakrýt si pusu při očekávaném kýchnutí.

„Proč jsi dala tu ruku pryč?”

„Myslela jsem, že kýchnu,” odpověděla a vrátila ruku na stejné místo.

„Trochu níž.”

„Všechno nejlepší k narozeninám,” zašeptala, naklonila se nad něj a hladila ho dál.

„Stárnu,” řekl skoro pro sebe.

„Prosím tě, neblázni, a Elaine neber vůbec vážně. Pětačtyřicet - no a co. To není žádné stáří, to je sotva střední věk.”

„Opravdu? Schválně mi ukaž pár těch devadesátiletých, co se prohání kolem.” Zasmála se. „No, ti se zrovna neprohánějí, pravda -” Vzdychl. „Páni,” napadlo

Jill. Posadila se a nechala ruku, kde ji měla. „Neříkej mi, že na tebe leze krize středního věku.”

92

„Když už neprokazuješ patřičnou úctu mému věku, tak buď aspoň užitečná,” prosil ji hravě.

Přitiskl jí hlavu tam, kde měla ruku.

Jill se uvelebila do pohodlnější pozice, myslela na něj, vzpomínala si, jak ho poprvé viděla nahého, jak se prvně milovali, jak si myslela, že umřela a přišla do ráje. Na to, jak byl posedlý jejím tělem. První dva roky, co byli spolu, byly tak intenzivní. Tak to prostě nemohlo pokračovat pořád, pomyslela si a snažila se lehnout si pohodlněji. Držel jí ale pevně hlavu a o nic jiného zřejmě vůbec nestál. No a co, řekla si, a s novou energií se k němu naklonila. Má narozeniny. Sotva si to uvědomila, vybavil se jí nadcházející večer. Děti přijdou na večeři

- Jason po návratu z tábora a Laura unu-děná po týdnu nicnedělání. Dostaví se také zbytek Davidovy rodiny a její rodiče. Je to poprvé, co sebrala odvahu pozvat je všechny najednou. Jak to jenom stihnu, přemýšlela o všech nutných nákupech a přípravách a vaření. Chtěla mu dokonce letos sama upéct dort.

Naštěstí se v pátek ve škole moc nedělo. Zrušila ranní seminář, takže jí zbývaly jenom dva odpolední. Snad to stihnu. Začala mít trochu obavy, možná si přece jenom ukousla příliš velké sousto. David! Panebože! Ukousla. Sousto. Co mu to dělala? Sténal a rukou ji ještě držel za hlavu. Ublížila mu? Vyděsila se. Jak mohla něco takového udělat? Myslet na školu a na vaření, když měla být ve víru vášní?

David to pozná. Vždycky věděl, na co myslí. Pozná, že byla někde úplně jinde. Dotkne se ho to, bude se zlobit. Třeba se ani nedostane k vrcholu a bude ho to mrzet, odejde neuspokojený, dokonalý objekt pro Nikoliny snahy. Se vztekem si vzpomněla na Nikolu. Děvenka už byla pár týdnů zticha, žádné telefonáty, žádné nečekané příchody. David vůbec nevzpomínal její jméno. Ale o tom, že se na něj předtím chodila dívat k soudu, se také nezmiňoval. Aspoň to bylo jedna jedna, myslela si - také mu neřekla o tom, jak přišla na hodinu k Řitě Carringtonové. Nijak by si nepomohla. Vzala si příklad z Davida a předstírala, že se nic nestalo. Bude lepší celou tu věc uložit k ledu a nechat zajít na nudu -Co to dělá? Na co to proboha myslí? Soustřeď se přece!

Někde vzadu zaslechla slabé zasténání. David. Ublížila mu? Snažila se pohnout hlavu, ale ruka ji svírala pevně.

93

„Jill, Jill,” vydechl. Jill několikrát polkla a teprve potom ucítila,že stisk povolil a že se může posadit. „Jill, to bylo krásný.” Políbil ji na čelo.

„Takový to snad ještě nikdy nebylo.”

To je teda pěkný, pomyslela si Jill. A já to prošvihla.

Přitáhl si ji k sobě. Jill si vzpomněla na nedávné ráno, kdy ho vzbudila takhle brzo a on ji za to odvlekl do sprchy. Třeba to dneska udělá znovu. Začala ho znovu hladit po prsou. Tentokrát ležely chloupky klidně, jako koťátku, když spokojené a nakrmené tiše přede. Toužila, aby se jí dotýkal, aby ji hladil - Zaslechla tiché cvaknutí a najednou byl pokoj plný písničky Stevieho Wondera.

David se natáhl, jednou rukou ztlumil zvuk a druhou odtáhl z Jilliných ramen. Jill se posadila. „Chceš společnost ve sprše?”

Usmál se. „Ne, dneska ne, miláčku. Mám šílenej den. Zlobíš se?”

„Ne, jenom jsi mě zklamal,” připustila a snažila se nasadit statečný výraz, něco jako Ali MacGrawová v Love Story.

„No tak,” čekal, až se na něj usměje. „Proč si nejdeš ještě na chvilku lehnout?”

„Na to jsem už moc vzhůru. Kromě toho mám docela dost co dělat. Dělám přece slavnostní večeři - na to jsi zapomněl?”

„Jo, sakra, na to jsem úplně zapomněl.”

„Doufám, že večer nemáš žádnou schůzi nebo něco podobného.”

„Ne,” ujišťoval ji. „Na nic si nevzpomínám, určitě nic nemám.”

„Tak, prosím tě, hlavně přijď včas. Víš, že má přijít celá rodina.”

„Budu se snažit,” slíbil a zmizel v chodbě.

Jill seděla na posteli a hlavou jí táhlo Elainřno zlomyslné přání k narozeninám. Ta ženská musí mít v sobě pořád tolik nenávisti, pomyslela si. Ještě po tolika letech. Co může vést ženu k takovéhle nenávisti? Chlap, napadlo jí najednou, co říkala Riki Elferová. Takhle nenávidět vás může donutit jedině chlap.

„Vylez už z tý postele, mužem jít na oběd k Winstonovi!” zavolala, vyskočila z postele a stáhla z něj pokrývky.

94

„Jsou dvě odpoledne,” smál se a vůbec se nesnažil skrýt svou vzrušenou nahotu.

„Tak si dáme oběd doma nebo si uděláme odpolední čaj nebo něco jiného,” navrhovala, přešla k oknu a pozorovala svou domácí, jak se i s dobrmanem sluní

na dvorku.

„To ,něco jiného’ zní docela dobře,” řekl, stoupl si za ni a položil jí ruce na prsa.

„Hej, co to děláš!” vykřikla a rozesmála se. „Co to -”

Mazlil se s ní. „Paní Everlyová je na dvorku. Co když se podívá nahoru?”

„Tak uvidí dva velice spokojené lidi.”

„A já abych se začala shánět po jiném bydlení.”

„To bych byl docela rád. Tohle okolí stejně není moc bezpečné.”

„Aha,” nadechla se, jako by měla najednou málo vzduchu. „Nikdy nevíš, kdo se k tobě zrádně připlíží zezadu -”

Bylo skoro pět, když konečně vyrazili ven na něco k jídlu. Jill si nepamatovala, že by byla někdy v poslední době tak šťastná. Strávili spolu celý den - celý den plný milování a povídání a prostě jenom bytí spolu. Připadalo jí, že se najednou vytratily všechny problémy, ztratili se lidé kolem nich, které by mohli zranit. Ztratilo se všechno, kromě jejich lásky.

„Usmívej se a mávej,” řekl najednou, když jeli k restauraci.

„Cože?” zeptala se, když postřehla změnu v jeho hlase.

Zjevně se něco stalo, ale nebyla vhodná chvíle, aby vyzvídala, co vlastně. Otočila se doprava, usmála se na dvě ženy ve stříbrném buicku a jen kývla hlavou na pozdrav, místo co by mávala. Ženy se na ni také usmály - vypadala řidička najednou nějak zmateně, nebo se jí to jenom zdálo? - a jely dál. Nikdo neřekl ani slovo.

Jill cítila, jak z ní vyprchává radost. „To byla Elaine?” zeptala se a už dopředu znala odpověď. Přikývl. „A kdo byla ta žena vedle ní?”

„Její sestra.”

„Jsou obě hezké. Ona - tvoje žena - je - hrozně hezká.” Přikývl.

„Co si myslíš, že si myslela, když nás viděla?”

„Myslí si, že jsem celý den s klientkou. Řeknu jí, že jsem tě zrovna vezl domů.” 95

Jill cítila, jak se jí zvedá žaludek a začínají ji pálit oči. „Takže já jsem klientka,” zašeptala tupě.

„A co si myslíš, Jill, že jí mám asi tak povědět? Že jsem celej den nevylez z postele? Promiň, prosím tě, promiň, to jsem nechtěl říct, to bylo hrozně hloupý. Jsem z toho trošku vedle, překvapilo mě to, zaskočilo -”

„A ponížilo a je mi trapně,” přidala svoje pocity k jeho.

Zastavil u krajnice. „Prosím tě, Jill, takhle se nesmíš cítit, trapně nebo aby ses styděla. Mám tě přece rád. Není vůbec důvod.”

„Tak na čích citech ti tak záleží? Na jejích, nebo na mých?” Neodpovídal. „Odvez mě radši domů. Tvoje žena tě přece bude každou chvíli čekat, když už jsi skončil

- s klientkou.”

„Co tím myslíš?”

„Přesně to, co říkám.”

„Nehraj si takhle se mnou, Jill. Nemám čas ani trpělivost na tyhle hádanky a dvojsmysly. Vyklop mi, co chceš.”

„Chci, abys mě odvezl domů,” hlesla bezbarvě.

„To je všechno?”

„Myslím tím, že jsem unavená a že mě to uráží a ponižuje a je mi trapně a mizerně a ještě nemám tolik síly, abych ti řekla, ať táhneš, ať vypadneš z mýho života. Myslím tím, že tě pořád ještě mám víc ráda, než tě nenávidím, a že tě ještě pořád chci.” Zmlkla. „Hele, zavolám si radši taxíka. Prostě s tebou teďka nechci být.” Otevřela dveře a vystoupila z auta. Ani se nehnul, aby ji zastavil.

„Cítím se kvůli tobě jako hajzl.”

„Taky že jseš hajzl.”

„Brnknu ti,” volal za ní a díval se, dokud nezastavila taxi.

To se nemusíš namáhat, chtělo se jí zakřičet, ale věděla -a on to věděl taky, že to prostě nedokáže.

„Dobrý den, je tam, prosím vás, Irving Saunders?” Jill si tiskla sluchátko k uchu, čekala na odpověď a prohlížela si malou jídelnu, kde měla prostřít k dnešní večeři. Jak jenom nacpe ke stolu pro čtyři devět lidí? „Cože? Aha, promiňte, neslyšela jsem vás, neuvědomila jsem si, že je ještě tak brzy.” Podívala se na kuchyňské hodiny. „V kolik obvykle přichází?

96

V jedenáct?” Bylo teprve čtvrt na deset. „Zavolám mu později. Nebo - počkejte, prosím vás. Vyřiďte mu, aby zatelefonoval Jill Plumleyové, ne, vlastně Jill Listerwollové, jakmile bude mít čas. Listerwollová,” opakovala a hláskovala pomalu jméno, jako by se snažila přesvědčit sebe stejně jako osobu na druhém konci drátu, že patří skutečně jí. To už je dávno, napadlo ji, když diktovala

sekretářce číslo. „Je to důležité,” dodala, než zavěsila.

Rozhlédla se. Dort se pekl v troubě, salát byl už nakrájený. Musí ještě dokoupit zbytek potřebných věcí. Nejlépe by bylo udělat to teď hned, než bude volat Irving. Ne, přece nemůže jen tak odejít a nechat dort v troubě …

Znovu se podívala na stůl v jídelně. Možná by měla zkusit vymyslet, jak vlastně hosty usadí. Došla k zásuvce s příbory a začala si prohlížet sváteční nože a vidličky. „Devět lidí,” řekla nahlas a podívala se kuchyňskými dveřmi znovu do pokoje, kde v rohu udělali jídelní kout. Když se bude hodně snažit, ke stolku se vejde šest lidí. Ale devět? Jak to, že ji to nenapadlo dřív?

Stála zaraženě ve dveřích. Kam se těch devět lidí vejde? Ještě že byl její bratr se švagrovou na dovolené na Floridě, („Jak může jet někdo v létě na Floridu?” ptala se matka neustále, sotva odjeli.) - jinak by teď měla starosti s jedenácti. Možná by mohli jít všichni k Elaine, pomyslela si. Stejně ten dům kdysi patřil Davidovi. („Prosím tě, dej jí všechno, co chce, jenom ať už to máme z krku a můžeme normálně žít,” naléhala na Davida.) Byla to jediná správná věc, kterou tenkrát mohla říct.

Odešla z kuchyně a zamířila do kouta obýváku. Jídelní kout byl dost prostorný, nebo tak alespoň vypadal, díky dvěma stropním oknům. Byla s výhledem na jih, na Grant Park, viděli na krásnou buckinghamskou fontánu. Aspoň něco za ten nájem, co se tu platí, pomyslela si. Měli dvě ložnice, z toho jedna sloužila jako obývák, a Jill doufala, že jednoho dne vymění nemotornou pohovku, televizi a kožené křeslo za dětskou postýlku.

To pomyslem jí nepřidalo, vzpomněla si na Bethinu radu, aby si promluvila s Davidem, a tak radši, aby se nějak zaměstnala, začala rovnat polštáře na elegantních křeslech. Mohla bych je posadit sem, uvědomila si, jak tak přemýšlela

97

o hostech. Tri na pohovku, dva do křesel a přinese od stolu čtyři židle. Skvělé. Ze stolu udělá něco na způsob servírovacího stolku a každý se může obsloužit sám. Snad nikdo nevyleje hovězí á la Stroganoff na bílé potahy. Vydala se znova ke kuchyni, prošla kolem závěsné plastiky, z které visely kovové tyčky a cinkaly o vodorovné pásky. („Co to je?” ptala se jednou matka. „Nějaký větrák?”) Závěsné tyčky se do sebe zapletly, když do nich Jill narazila, a marně se pak snažila uvést všechno do pořádku. Budu s tím muset počkat na Davida, řekla si, napřímila se a vrátila do kuchyně. Jenom doufám, že nedorazí pozdě na oslavu svých vlastních narozenin. Skoro pokaždé, když přišli na návštěvu její rodiče, se David vrátil pozdě, a otec se jí vždycky ptal, jestli svého manžela vůbec vídá. (Slyšela ho, jak říká: „Pracuje denně do desíti, pracuje o sobotách a o nedělích. Kdy je doma?”) Jill vždycky odpovídala na takové otázky (nebo nařčení?), že jeho současná pracovní doba je jen dočasná, stejně, jako to David vysvětloval jí. Ale jak dlouho to bude trvat, než se dočasné změní ve stálé? V prvních dvou letech manželství málokdy pracoval déle než do sedmi. Samozřejmě, ona sama měla tenkrát spoustu práce, bývala až do večera ve studiu, a když přišla večer domů, často už na ni netrpělivě čekal. Zavolali si pro pizzu a David ji škádlil, že jediné, co dokáže udělat k večeři, je objednávka. Tak kde se tu najednou vzalo maso á la Stroganoff a studená borůvková polévka?

Zazvonil telefon. Jill zvedla sluchátko. „Haló!”

Mužský hlas ve sluchátku zněl energicky a připomněl Jill něco z minulosti. „To je Jill?”

„Irvingu!” vykřikla radostně.

„Zní to, jako bys byla překvapená. Copak jsi mi nevolala? Měl jsem tu vzkaz, že ano!”

„Ano, sháněla jsem tě, ale řekli mi, že chodíš až na jedenáctou.”

„Už mi leze na nervy, když mám být doma a poslouchat, jak křičí dítě,” zabručel mrzutě. „Tak jsem přišel brzy.”

„Dítě? Nevěděla jsem, že máš dítě.”

„Mám, kluka, šest měsíců.”

„To je skvělé. Jak se má Cindy?”

„Prima, je fajn, bezvadná máma.” 98

„A co ty?”

„No, já už jsem měl čtyři děti s Janet, tak to pro mě není až tak nové.”

„A jinak? Co jinak?”

„Bezva, nemůžu si stěžovat. Z vysílání mi jde hlava kolem, jako obvykle. A co ty? Co dělá David? Ještě jste spolu?”

„No jistě. Je fajn, skvělej,” říkala Jill a představovala si Irvinga, muže kolem padesátky, vysokého, svalnatého, s prošedivělými vlasy a šedivýma očima, které se k nim hodily. Určitě měl na sobě džíny a košili rozepnutou u krku a opíral se

o zeď, všude kolem něj v místnosti blikaly obrazovky, točily se pásky a pobíhali lidi. Na chvilku měla pocit, že je uprostřed toho všeho. „Irvingu, mohli bychom se někdy brzo sejít? Chtěla bych si s tebou o něčem popovídat, dostala jsem takový nápad.”

„Určitě. V pondělí odlétám do Afriky. Nakonec, ze všech míst - Afrika, a budu tam čtrnáct dní. Ozvu se, až se vrátím, jo?”

Jill poklesla ramena. „Zatraceně, doufala jsem, že se s tebou uvidím dřív. Měl bys čas dneska? Co kdybych tě pozvala na oběd?”

„Vypadá to, že máš něco důležitého.”

„Možná mám.”

„Tak dobře. Sejdeme se na oběd v jednu u Maloneyho. Hodí se ti to?”

„Perfektní,” odpověděla Jill a vůbec netušila, kdy stihne připravit všechno k večeři. „Perfektní.”

99

Jedenáct

V restauraci bylo plno lidí. Protože byla hned přes ulici od studia, byla tam většina lidí z televize, které Jill hned poznala a někteří poznali i ji.

Zpozorovala Irvingovu rozpřaženou náruč hned ode dveří a mířila k němu. Když se prodírala kolem baru, uvědomila si, že je kolem ní spousta tváří, které nezná.

„Jill! Panebože, je to možný! Jill Listerwollová!” zaslechla, jak ji někdo volá, a ocitla se v těsném objetí škrábavého tvídového saka.

„To je určitě Arthur Goldenberg,” prohlásila Jill ještě dřív, než spatřila obličej. „To je jediný člověk, kterého znám, co nosí v létě zimní sako.” Přátelsky se políbili. „Náhodou, je skoro podzim. Příští týden je Svátek práce.” Škádlivě na ni mrknul. „Tak jakpak se máme? A copak tady děláme? Snad se nevracíme?”

Jill se laskavě usmála na všechny ty nalíčené lidi kolem. „Nevím, musím si promluvit s Irvingem, jestli bych se mu k něčemu hodila.”

„Ty se hodíš úplně pro všechno,” přitáhl si ji spiklenecky blíž k sobě. „Nedívej se tam, ale ta ženská tamhle na konci, u baru - nedívej se!” zadržel ji, hned jak se tam Jill automaticky otočila, „to je náhrada za tebe. Nekoukej se tam!”

„Promiň, myslela jsem, že na mé místo přišla Maya Ri-chardsová.”

„To jo, ale nedělalo to dobrotu. Tahle pochází z Los Angeles. Susan Timmonsová. Ta je jak kosatka, samá kůže, maso žádný - jenom žábry!”

„Arthure! To je příšerný! Tos vykládal takovýhle věci i o mně, když jsem odešla?”

Usmál se na ni. „Jenom trošku. A to jen kvůli tomu, jaks mě ranila, když jsi nás opustila.” Na chvilku se odmlčel. „Hrozně doufám, že se vrátíš.”

100

„Já taky,” a teprve teď se v jejích slovech objevila naděje. Pohladila nalíčeného muže po tváři a prodrala se kolem něj k Irvingu Saundersovi, který vstal ze židle, aby se s ní přivítal. Po cestě si všimla ženy, která začala pracovat na jejím místě. Byla mladší asi o pět let, odhadovala Jill, docela přitažlivá blondýnka. Nikde žádná žebra.

„Jak se máš, Jill?” zeptal se Irving a políbil ji na ústa. „Ještě pořád piješ Krvavou Mary?” Zamával na číšníka.

„Tak tu už jsem neměla pěkně dlouho,” přiznala Jill a posadila se. „To je přesně ono.”

„Jednou Bloody Mary a jednou skotskou se sodou!” objednal Irving a zadíval se pozorně na Jill a ani se nesnažil zakrývat zvědavost.

„No tak co? Jak vypadám?” smála se Jill.

„Skvěle,” odpověděl a znělo to, jako že to myslí vážně. „Manželství ti zjevně prospívá.”

„To doufám,” odpověděla Jill a otočila se zpátky k baru. „Narazila jsem na Arthura Goldenberga -”

„Všiml jsem si. Co dělá, můj oblíbenej šašek?”

„Pozdravuje tě.”

„Jo, to určitě.”

„Ukázal mi moji náhradu.”

„Vážně?” Jill přikývla. „No, jsme s ní spokojení. Susan je chytrá, ctižádostivá, do práce jako drak. Jede se mnou na tu akci do Afriky, jak jsem ti říkal.”

Jill se snažila o přívětivý výraz. „To se mi ale nelíbí. Měls tvrdit, že to stojí za starou belu a že uděláš cokoliv, jen abys mě dostal zpátky.”

Irving vypadal překvapeně. Přišel číšník a postavil před ně objednané nápoje. Jill zvedla skleničku k přípitku.

„Tak na zdraví.”

„Na zdraví,” opakoval Irving a přiťukl si s ní. „To myslíš vážně? Ty bys opravdu chtěla zpátky?”

Jill se zhluboka nadechla. „Chtěla. Hrozně moc. Jenom jsem neplánovala, že to vybalím takhle rovnou, hned ze začátku. Myslela jsem, že nejdřív dáme trošku společenské konverzace.” Rozpačitě se zasmála.

„Tak to ti nikdy nešlo,” připomněl jí Irving. „A taky to byl jeden z tvých půvabů.”

101

„Taky jsem byla jedna z nejlepších produkčních,” připomněla mu na oplátku.

„To ano,” souhlasil. „O tom není pochyb.” Nastalo nepříjemné ticho. „Možná bychom si přece jenom měli trošku zakonverzovat,” prohodil pak Irving s nuceným úsměvem.

„To nezní moc povzbudivě,” opáčila Jill a cítila se najednou trapně.

Irving hledal slova. „Řekni mi - no - víš - jak to -” Vzdal se. „Proč?” zeptal se nakonec.

„Jak proč?”

„Proč se chceš vrátit? Mám tím na mysli, že jsi přece měla spoustu problémů kvůli svému zaměstnání. Davidovi se nelíbilo, že jsi byla tak často pryč.

Nelíbila se mu tvoje pracovní doba, nelíbilo se mu, že jsi působila na nebezpečných místech. To se změnilo?”

„Já jsem se změnila.” Podívala se mu do světle šedých očí. „Když mě David potkal,” začala a v hlavě se jí objevil obraz Nikoly Clarkové, „byla jsem zajímavá, energická, chytrá ženská, která pořád uhýbala kulkám nebo pátrala po nějakém svinstvu. Měla jsem kariéru! Život! Byla jsem nezávislá, silná ženská.” Odmlčela se. „No, a teď je ze mě manža.”

„To snad ne,” bránil se Irving. „Vždyť přece učíš na univerzitě.”

„Irvingu, já nejsem žádná učitelka - to je ti přece jasné! Říkal jsi mi to, když jsem odcházela. Měl jsi pravdu, že se zblázním, když budu muset stát za katedrou. Zase poťřebuju pohyb!”

„A co David? Neřekla jsi mi, co si o tom myslí on.”

„Záleží na tom, co si myslím já,” prohlásila Jill a překvapilo ji, jak rozhodně to zaznělo.

„Kvůli Davidovým pocitům jsem o tebe tenkrát přišel,” vysvětloval jí Irving.

„Nemůžu si dovolit vzít tě zpátky, abys za pár měsíců znova odešla.”

Jill chvíli čekala. „Já nevím, co by tomu říkal David. Mluvili jsme o tom jen zběžně. Tvrdil, že to si musím rozhodnout sama. Je mi jasné, to je mi úplně jasné, že by z toho ze začátku moc nadšený nebyl, ale Irvingu, já jsem byla produkční, když se se mnou seznámil! Když se do mě zamiloval! Tohle bylo mojí součástí, a to je najednou pryč!” Potřásla

102

hlavou a přemýšlela dál nahlas. „Já tomu nerozumím. Muž má ženu, která si zařídí život tak, aby to vyhovovalo jemu, a on se pak začne nudit. Je taková vypočitatelná, žádné vzrušení. Její život je tak všední a jednotvárný. Tak ji opustí kvůli jiné ženě, kvůli ženě, která má práci, která je sama sebou, má svůj život, svůj styl. Je přesně to, co není jeho manželka. Tak se s ní rozvede a vezme si tu druhou. A dříve, než si to uvědomí, je z ní najednou to, co opustil ve své bývalé ženě. Netrvá to dlouho, a holoubek se opět nudí. A začne to všechno znovu, vždycky si něco najde, co ho odvede.”

Irving se na ni zkoumavě zadíval. „To cituješ z vlastního životopisu?”

„Ne, to je běžný rodinný scénář. Nechci, aby to mělo cokoliv společného se mnou.” Dlouze se napila. „Dává to nějaký smysl?”

Irving vyprázdnil zbytek skotské a objednal další drinky. „Je mi úplně jasné, o čem mluvíš. Až na to, že já to vidím z jiného úhlu. Pamatuješ se přece na Cindy,” pokračoval a ani nečekal, až přikývne. „Co je to vůbec v manželství, že se lidé tak změní?” Znovu nečekal na odpověď. „Jak dlouho se to táhlo s Cindy, než mi Janet přikývla na rozvod? Pět let? Nejenže to byla ta nejlepší asistentka, jakou jsem kdy měl, ale navíc to bylo přesně to, co popisuješ. Byla vzrušující, chytrá, zajímavá, nezávislá. Jedna z těch mála bezstarostně chytrejch ženskejch, co jsem kdy potkal. A teďka si s tou chytrou ženskou můžu povídat leda tak o výhodách su-chejch plínek! Tohle už jsem si prožil před dvaceti lety! Trvalo to dýl, než si vůbec chci vzpomínat. Opustil jsem to pro ženskou, která měla švih a byla ochotná letět na večeři na druhej konec světa, která dokázala být vzhůru celou noc a milovala rozhodnutí na poslední chvíli.

Teďka mám manželku, která kojí dvacetkrát denně novorozeně a nešla by se mnou k MacDonaldovi na rohu, aniž by to měla naplánovaný dva týdny dopředu! Mám přesně to, od čeho jsem odešel.”

„I David má to, od čeho odešel.”

„David má to, o čem tvrdí, že chce mít.”

„David neví, co chce,” přiznala nakonec Jill. „A nevím to ani já.” 103

Irving se prázdně zasmál. „Nikdo z nás neví, co chce.”

„Chceš to tak dlouho, než to dostaneš. A jakmile to máš, uděláš všechno pro to, abys to vyměnil za něco jiného.”

„Nebo se to změní samo,” podotkl Irving. „Kdo to řekl: ,Bojte se toho, co chcete? Mohli byste to dostat?’”

Jill se usmála. „Grace Metaliousová,” odpověděla a vzpomněla si na autorku Pex/ton Pláce, která nedávno u-mřela. „Ale jsem si jistá, že není jediná, která to říká.”

Teprve teď se Irving pořádně rozesmál.

„Co je na tom tak legračního?”

„Ty jsi legrační. Jsi jediná osoba, která mi dokáže odpovědět na otázky, které považuju za čistě rétorické. Doufám, že si toho David váží.”

„Copak si nějakej chlap váží vlastní manželky?” podotkla a hned dodala: „To je taky čistě rétorická otázka.” Číšník jim přinesl další drink. „Dáme si něco k jídlu?” zeptala se Jill Irvinga.

Zavrtěl hlavou. „Já ne, nemám hlad.”

„Já taky ne,” řekla Jill. Číšník pokrčil rameny a odešel. „Pořád se sem dívá,” poznamenala Jill.

„Kdo?”

„Ta Susan, nebo jak se jmenuje, z Los Angeles.”

Irving se podíval k baru a potom zpátky na Jill. „Asi se k ní doneslo, kdo jsi.”

„Myslíš, že si dělá starosti?”

„Mám dojem, že je to něco podobného, jako když přijdeš do restaurace a najdeš tam svého manžela, jak obědvá s jinou ženskou.”

„Nemám pocit, že jsou všechny ženské taková hrozba.”

„Taky ne všechny ženské stojí o její místo.”

„Ale já jsem tu byla dřív,” řekla rozmarně Jill a vzpomněla si, že použila stejná slova, když mluvila s Nikolou před několika týdny, a teprve teď si uvědomila, jak dětinsky znějí.

„To jsi sice byla,” souhlasil Irving, „ale vzdala ses toho. A v pozadí vždycky čeká někdo další, kdo rád sebere to, co jiný zahodí.”

Žena u baru se zvedla a zamířila k nim. „Ahoj, Irvingu. Vy jste Jill?” zeptala se a s úsměvem jí podala ruku. „Někdo mi říkal, že jste dřív dělala to, co já.”

„To je Jill Listerwollová,” začal je Irving představovat. 104

„Nebo se ti víc líbí Jill Plumleyová?” Jill zavrtěla hlavou, jako že na tom nezáleží. „A tohle je Susan Timmonsová. Tak co, jsi přichystaná do Afriky - v pondělí?”

„Sbalená a mám naočkováno všechno, co existuje,” odpověděla vesele Susan. „Nikdy jsem nebyla v Africe,” obrátila se na Jill. „Už se nemůžu dočkat.”

„Vždycky jsem se tam chtěla podívat,” přiznala Jill.

„Tak řekni Davidovi, ať tě vezme,” řekl Irving trochu kousavě. „Takový úspěšný právník přece musí nějak utratit peníze.”

„To on utratí,” odpověděla Jill a vzpomněla si na Elaine.

„Doufám, že se zase někdy uvidíme,” rozloučila se Susan s Jill skoro upřímně.

„Ahoj, Irvingu - na shledanou ve studiu.”

„Za chvilku jsem tam zpátky,” řekl a pozoroval ji, jak odchází.

Jill si rychle usrkla Bloody Mary a cítila, jak se jí začíná točit hlava. Na tekuté obědy nebyla zvyklá, a kromě toho měla ještě spoustu práce. Jak jenom bude odpoledne učit s plným žaludkem vodky a rajské šťávy?

„Je ti dobře?” zeptal se Irving.

„Oznamuješ mi tedy, že mě zpátky nechceš,” konstatovala prostě Jill.

„Hrozně rád bych tě vzal, Jill,“přiznal upřímně, „ale teď pro tebe nemám žádnou práci, na mou duši.”

„A co třeba jako externista?”

„Víš, jak se tváří vedení vysílání na externisty,” připomněl jí. „Muselo by to být obzvlášť něco extra, abychom si to nepokryli svými lidmi.”

Jill se začaly oči plnit slzami. Sklopila hlavu.

„Jill, prosím tě, mě to hrozně mrzí, nechci tě takhle odbýt.”

„To nic, s tím nemůžeš nic dělat,” chápala Jill. „Jen jsem si říkala, že to zkusím.”

Natáhl se přes stůl a vzal ji za ruku. „Jsem rád, žes přišla. A věř mi, že bych tě bral zpátky. Nic ti nenalhávám, víš dobře, jak to v televizi chodí, že se každou chvíli může něco změnit.” Jill přikývla a zadívala se na spoustu neznámých tváří u baru. „Víš, jak to myslím, o co mi jde -”

„Když se něco objeví, tak mi brnkneš,” doplnila Jill.

„Budeš první, komu budu volat.” 105

Jill se usmála a dopila. „No, to nezní pro začátek špatně.” „A doufám, že mi nedáš košem, až se ozvu.” Usmála se o něco víc. „Nedám.”

Bylo slyšet, jak uvnitř zvoní telefon, když dobývala z kabelky klíče. „Moment,” volala Jill, upustila tašky a strčila klíč do zámku. „Už jdu!” Dveře se otevřely a Jill se vřítila dovnitř přesně ve chvíli, kdy telefon přestal zvonit.

„Proč musí zavěsit, vždycky když se zrovna dostanu dovnitř?” zeptala se nahlas, posbírala rozházené tašky a zavřela za sebou dveře.

Začala vybalovat a položila stranou to, co koupila pro Davida - hedvábnou košili v modrém odstínu s černou, s širokými volnými rukávy. Byla drahá, ale představila si Davida, jak ji nosí, a tak se jí v představách líbil, že ji koupila. Byla si jistá, že se bude líbit i jemu. Už se těšila, co bude říkat, až otevře balíček.

Podívala se na hodiny. Bylo skoro půl šesté. Do začátku večeře zbývala hodina a věděla, že jak to má rodina ve zvyku, všichni přijdou včas. Až na samotného oslavence -možná.

Už teď byla unavená. Strávila celé odpoledne pobíháním po městě, neměla nic k jídlu, jen dvě Bloody Mary. Potřebovala si na chvilku lehnout s nohama nahoru a trochu si odpočinout. Rozhodla se, že si lehne v obýváku.

Vtom zazvonil telefon.

Jak jinak, pomyslela si. Když tě nezastihnou ve chvíli, kdy vcházíš do dveří, tak tě dostanou ve chvíli, kdy se chystáš si lehnout.

„Haló. Kdo je to?”

„No jsme my to ale holčičky zvědavý!”

Tón Elainina hlasu Jill rázem probral. „Potřebujete něco?” zeptala se netrpělivě a vzpomněla si na její ranní telefonát. Neměla vůbec náladu být nějak zdvořilá vůči ženě, s kterou jí zřejmě osud určil prožít zbytek života. Jakmile jsou tu děti, rozvod jako by doopravdy neexistoval.

„Je tam můj manžel?”

„Váš bývalý manžel je ještě v kanceláři.”

„Tam jsem volala a řekli mi, že už odešel.” 106

„Prosím?” Jill se snažila, aby z jejího hlasu nebylo znát překvapení. Je to možné, že by David skončil tak brzy a byl na cestě domů?

„Takže pořád staré dobré triky?” ptala se Elaine. Jill si dokázala představit ten úšklebek, který se jí v tu chvíli určitě objevil na tváři.

„Povím mu, že jste volala, jakmile přijde domů,” řekla rychle, zavěsila a snažila se zbavit Elainina ušklíbnutí. Podívala se na prostřený stůl. Jsem ta jediná, kdo se v tuhle chvíli nesměje. Elaine se teď určitě šklíbí od ucha k uchu v nově zařízené kuchyni. „Jak to jenom dělá?” ptala se nahlas. Uvědomila si, že ať jde o cokoliv, Elaine jí vždycky dokáže navodit pocit, že nestojí za zlámanou grešli.

Sáhla rychle po telefonu a vytočila Davidovo číslo.

„Weatherby, Ross,” ozval se ze sluchátka hlas telefonistky

„Prosila bych Davida Plumleyho,” řekla Jill a byla zvědavá, jestli ji telefonistka poznala po hlase. Nesnášela ženy, které věčně rušily manžely při práci.

„Pan Plumley už odešel.”

Takže Elaine mluvila pravdu. „Kdy odešel, prosím vás?”

„Asi před dvaceti minutami.”

„A nevíte, jestli byl na cestě domů? Jsem jeho žena.”

„Nic neříkal, paní Plumleyová.”

„Aha, to nic. Děkuju vám.”

Jill položila sluchátko a šla k obýváku. Jestliže odešel před dvaceti minutami, tak to už by měl být doma. Tedy v případě, že jel domů. Nazlobeně popadla noviny, co ležely na hnědém křesle, a vrhla se na pohovku, aby si dočetla to, k čemu se přes celý den nedostala. Konečně si trochu odpočine. Zatracená Elaine, říkala si, když listovala stránkami s oznámeními o narození a úmrtí. Samozřejmě že šel David domů. Nechodil domů, když měl za ženu Elaine právě proto, že měl za ženu Elaine. Jill Listerwollová - Plumleyová je ovšem jiný druh kávy. „Jill Listerwollová, nebo Jill Plumleyová?” ptal se jí Irving. Copak nemůže být obojí? Podívala se na dlouhý sloupec oznámení o narození. „Je to kluk!” hlásala jedna řádka a hned příští - „Je to holka!” Nic neobvyklého. Rychle projela oznámení o úmrtí. Aspoň jednou jedinkrát, říkala si, bych chtěla otevřít noviny a najít tam hlášku: „Je to mrtvola!”

107

Telefon znovu zazvonil. Upustila noviny a běžela k němu. Nechápala, proč se vůbec obtěžuje. Pravděpodobně je to znovu Elaine.

„Haló!”

Hlas ve sluchátku byl docela klidný, ale bylo v něm znát úzkost. „Jill? Nevolám nějak nevhod?”

Jill bylo jasné, že to je někdo, koho zná, ale nemohla si vybavit správný obličej. „Kdo je to?” zeptala se a připadala si hrozně hloupě a nešikovně.

„Beth Weatherbyová,” ozvalo se rychle. „Omlouvám se, že jsem se hned neohlásila

-”

„To nic, to nic. Měla jsem tě poznat.” Proč se jedna druhé tak dlouho omlouvají?

„Jsi v pořádku? Máš takový divný hlas.”

„Jsem, všechno je v pořádku. Volala jsem před chvilkou, ale nikdo to nebral, tak jsem si říkala, že jsi asi pryč -”

„Zrovna jsem dorazila ke dveřím -”

„Prosím tě, nemohly bychom se někde sejít na kafe -”

„Určitě. Kdy?”

Chvilku bylo ticho. „Myslela jsem teď hned -”

„Teď?” Jill se podívala na hodiny. Bylo skoro šest. Za půl hodiny se začnou scházet hosté.

„Já vím, je to taková nešikovná doba -”

„Beth, mně je to hrozně líto, ale já opravdu nemůžu. Má mi přijít devět lidí na večeři - příbuzní - David má narozeniny -”

„Jasně, chápu, to je v pořádku. Prosím tě, neomlouvej se. Myslela jsem si, že nebudeš moct.”

„Děje se něco?”

Hlas zesílil a na chvíli v něm poznávala Beth Weatherbyovou z dřívějška. „Ne, nic, vůbec nic. Promiň, nechtěla jsem tě vyděsit. Nic. Jen že AI volal, že přijde dneska pozdě, a tak jsem si myslela, že David třeba taky, a že bychom si spolu mohly vyrazit na kafe. To je celé. Dámská jízda, když jsem ve středu prošvihla cvičení. Docela mi chybíš. Ale na kafe můžeme jít jindy.”

„Tak jo. Co příští středu, půjdeš cvičit? Mohly bychom si pak večer někam vyrazit, na večeři a do kina, nebo něco takového.”

„Prima.” 108

¦

„Takže dohodnuto.”

„Uvidíme se teda ve středu ve čtyři na Řitě.”

„Fajn.”

„Tak ahoj, Jill.”

„Ahoj, Beth.”

Jill zavěsila, rychle načmárala Bethino jméno do diáře na středu večer a běžela do ložnice, aby se převlékla do něčeho vhodného na sváteční večeři.

Dvanáct

Dojedli hlavní chod a zrovna si říkala, co budou dělat s dortem, když David dorazil domů. Aniž by chtěla, podívala se Jill automaticky na hodinky.

„Je osm deset,” zašeptal otec z pohovky.

„Dobrý večer, všichni,” pozdravil je lehce David, když vešel do pokoje se spoustou dárků a pomačkaných přání k narozeninám. Jill seděla ztuhle na jedné z donesených kuchyňských židlí a sledovala, jak k ní manžel míří. Sehnul se k ní a políbil ji na rty. „Nezlob se, miláčku, že jdu pozdě. Pár lidí z kanceláře mě vytáhlo na skleničku - když mám ty narozeniny.”

„Volala jsem ti asi v půl šesté,” začala Jill a vlastně se jí ani nechtělo mluvit. „To musela být pořádná sklenička, na dvě a půl hodiny.”

„No tak jsme si dali dvě nebo tři,” mrknul na ni. Nebo taky pět nebo šest, pomyslela si vztekle Jill a snažila se skrýt rozladění před ostatními. Co si to dovoluješ, zuřila v duchu, takhle zkazit celou večeři, která vyschla od toho, jak jsme na tebe čekali, ztrapnit mě před celou rodinou a před svou matkou (moc dobře věděla, že se od časů Elaine moc nezměnilo). Davidova matka seděla mezi Jillinými rodiči na pohovce. Dívala se na Jill, jako by ji zapřísahala, aby už dál nic neříkala. To samé zřejmě radila Elaine. Ale já nejsem jako

109

Elaine, říkala očima tchyni. Naše manželství je něco úplně jiného. Úplně. Se mnou nebude zacházet jako s Elaine.

Najednou slyšela Elainin šepot v uších. Kdyby se mnou jednal jako s tebou, zahnala ten šepot pohozením hlavy. Nikdo tě sem nezval, řekla v duchu Elaine a přenesla se od myšlenek na Elaininy předpovědi k manželovi.

„Chceš večeřet?” zeptala se ho.

„Ne, díky, nemám hlad. Měl jsem vydatný oběd. Jenom bych si vzal trochu kafe a dort.” Rozhlédl se po pokoji a dodal: „Doufám, že mě na chvilku omluvíte, jenom se převlíknu -”

„Ale jistě,” přisvědčila ironicky Jill. „To víš, že ano. Děsně rádi na tebe

čekáme.”

Davidovi se nepříjemným překvapením zúžily oči. Pak se chlapecky usmál, políbil na čelo dcerku a pohladil Jasona po vlasech, než zmizel v ložnici.

Jill ještě chvíli čekala a pale vstala. Byla tak rozčilená, že myslela, že se rozpláče, a to ji zlobilo ještě víc. Nechtěla plakat. Chtělo se jí křičet a řvát a dostat to všechno ze sebe. „Promiňte na chvilku,” omluvila se.

„A, ohňostroj,” slyšela, jak Jason poznamenal, když kolem něj odcházela z pokoje.

Když Jill přišla do ložnice, David zrovna shodil sako. Nečekala, až začne mluvit. „Já tě prostě nechápu,” začala a viděla, jak zkameněl. „Víš, že chystám slavnostní večer. Víš, že jsem pozvala celou rodinu a že se dělám s večeří a můžu se ulítat, abych všechno zařídila tak, jak to má být. Ještě jsem ti připomínala, aby ses neopozdil. A co uděláš? Přijdeš si v osm, zatímco v&ichni ostatní jsou tady od půl sedmé, a ještě máš tu drzost mi říct, že jsi šel s lidma z práce na skleničku! Že si aspoň nevymyslíš nějakou schůzi nebo něco důležitého, aby ses nějak omluvil. Něco, co jsi nemohl ovlivnit. A ne nějakou pitomou knajpu!”

„Už jsi skončila?” zeptal se ledově.

„Ještě ne. Kde bereš tu drzost mi říct, že nebudeš večeřet, protože jsi měl vydatný oběd?! To pro mě nemáš ani trochu uznání?” Najednou jí vytryskly slzy a sesunula se na postel.

David došel ke dveřím a zavřel je. „Kdybys dovolila, chtěl bych, aby tohle zůstalo mezi námi.”

110

Jaký je v tom rozdíl?” vykřikla Jill. „Stejně každý ví, o čem mluvíme!”

David si svlékl košili a hodil ji na postel vedle saka a ze skříně vytáhl čistou, méně slavnostní. „Podívej se, Jill, mě to opravdu mrzí. Prostě jsem se z toho nemohl vyvlíct. Zrovna když jsem se chystal odejít, vtrhlo pár lidí do kanceláře a vytáhli mě do baru. Jasně že jsem mohl přijít za chvíli domů, ale z jedné skleničky byla další, a měl jsem příšernej den, z rozvodu té Rickerdové se asi brzo zblázním, a potřeboval jsem se uvolnit. Byla to hloupost, bylo to nefér vůči tobě, já vím, máš pravdu, ale už se stalo. Stalo se. Musíme se kvůli tomu hádat? Vždyť mám přece narozeniny.” Pokusil se o úsměv.

„Jak to, že si vždycky připadám, že se musím omluvit já,” usmívala se v slzách Jill. „Ještě jsi mi nevysvětlil ten oběd.”

„Měl jsem hlad, měl jsem prostě příšerný hlad!” Sklonil hlavu a vzdychl. „Jill, pojď sem, pojď sem, prosím tě, miláčku.” Chvilku čekal, až vstane z postele.

Jill zaslechla hlasy z vedlejšího pokoje, které čím dál víc sílily.

„Pojď sem,” pokračoval.

„Davide -”

„Pojď sem.”

Neochotně zamířila k jeho otevřené náruči. Pevně ji objal.

„Jill, mám tě tak rád,” políbil ji jemně na vlasy. „Hrozně mé mrzí, že jsem se opozdil. Opravdu mě to mrzí. Chtěl jsem přijít včas, ale pak jsem se nemohl utrhnout. Tak se nezlob, pochop to. Mám tě rád.”

„Laura vůbec nic nesnědla.” Nemělo smysl, aby se dál zlobila. Jenom by situaci zhoršila a zkazila, co z večera ještě zbývalo. Dosáhla, čeho chtěla. Omluvil se jí.

„Elaine ji určitě nacpala mlékem a sušenkama, než přišla.”

„Úplně jsem zapomněla, volala sem.”

„To mi ani neříkej.”

Jill se zasmála. „Tvojí sestře a švagrovi chutnal ten Stroganoff. Samozřejmě že měli podobné skvělé jídlo u nějakých známých minulý týden.”

„Vypadá to na klasický večer. Pojď sem.”

„Vždyť jsem tady.”

„Ne,” zašeptal. „Sem.” Ukázal si na rty. lil

Zlehka ji políbil.

„Převlíkneš si i kalhoty?” zeptala se Jill, vymanila se z jeho náručí a šla zpátky k posteli.

„Jo, bude stačit, když si vezmu džíny?”

„Bude,” přikývla a vzala sako z postele, aby ho uklidila do skříně. „Co je tohle?” zeptala se a sebrala něco z přikrývky.

„Přání k narozeninám,” odpověděl David, stáhl kalhoty a oblékl si jiné. „Od lidí z práce.”

„Od těch, co jsi s nima šel na skleničku?”

„Přesně tak.”

Jill přání otevřela. Pod obvyklým natištěným nápisem Všechno nejlepší k

narozeninám bylo namačkáno šest podpisů. Posledního si všimla nejdřív. Krasopisně vykroužené černým inkoustem tam stálo Niki.

„Tos mi neřekl, že tam byla Nikola,” nadhodila Jill a cítila, jak se v ní zvedá nová vlna hněvu.

David chvíli mlčel. „Nevěnoval jsem tomu zvláštní pozornost,” řekl potom.

„Nezmínil jsem se ani o ostatních, co tam byli.”

„Mluvil jsi o lidech z práce.”

David zvedl ruce nad hlavu, jako by se vzdával. „Tak aspoň vidíš, že ji beru jako kohokoliv jiného z kanceláře. Prosím tě, Jill, nedělej z toho víc, než za co to stojí. Vždyť to je něco úplně jiného, než kdybych tam byl s tou holkou sám.” Jill zavrtěla nesouhlasně hlavou. „Doufám, že už nevěříš tomu blábolu, že si mě chce vzít.” Bylo to oznámení, a ne otázka. „No tak, Jill, žárlivost ti vůbec nesluší.”

„Já nežárlím, mám vztek!” vykřikla Jill. „Divíš se tomu?!”

„Už ses vztekat přestala, než jsem se zmínil o Niki!”

„To je právě to, že ses o ní nezmínil!”

David se na ni podíval a Jill tenhle pohled docela dobře znala - klidný, rodičovský pohled. „Není to trochu na hlavu?” zeptal se jí. „Podívej, jsem přece doma, a to jsi chtěla, ne?” Usmál se na ni. „A rozhodně nemládnu, vždyť to víš.” Ještě jednou se Jill nechala upokojit v jeho náručí.

Zbytek večera nestál za nic, stejně jako první polovina. Dort, který udělala, se uprostřed nepropekl a každý cítil potřebu to okomentovat. Pak se Davidova sestra René pohádala s mat-

112

kou a odešla i s manželem ještě dřív, než se rozbalovaly dárky. Dárky byly celkově strašné - („Co tě to, prosím tě, napadlo, Jill?” ptal se David a nacpal košili docela ne-obřadně zpátky do krabice.) - a ještě ke všemu volala Elaine, jestli by děti mohly zůstat přes noc a přes víkend u nich.

V deset odešli domů Jillini rodiče a v deset třicet se zvedl David, že odveze svou matku domů. Jason se usadil u televize a u telefonu, který nepustil z ruky. Laura pomáhala Jill uklidit pokoj a srovnat nádobí do myčky.

Jill pozorovala dívku při práci a všimla si, jak jsou jí pod blůzou vidět vystupující kosti. „Moc jsi toho nesnědla, Lauro.”

„Dort byl nedopečený,” vrátila jí to Laura.

Jill povzdechla. „Já vím. Měla jsem tím na mysli, že jsi celý večer nejedla ani nic jiného.”

„Jedla.”

„Nejedla. Jenom jsi převracela jídlo na talíři.” Laura pokrčila rameny a Jill to zkusila znova.

„Lauro, je všechno v pořádku?”

„Co tím myslíš?”

„Jestli je ti dobře? Jestli jsi spokojená?”

„Tak to první, nebo druhé?” zeptala se dívka, uložila poslední talíř do myčky a narovnala se.

„Tak začneme s tím prvním. Je ti dobře?”

„Ano.”

„Nic tě nikde nebolí?”

Laura znovu pokrčila kostnatými rameny. Jill měla pocit, že na dívčině tváři zahlédla lehký ruměnec.

„Máš nějaké problémy s menstruací?” zeptala se tiše. Laura se otočila a neodpověděla.

Jill měla pocit, že by to mohlo být ono, tak pokračovala. „Když jsem já začala mít moje -,” řekla Jill a všimla si, jak Laura ztuhla úplně stejně jako David, když na něj čekaly novinky, které nechtěl slyšet, „měla jsem hrozné křeče. Někdy mi bylo tak zle, že jsem musela zůstat celý den v posteli. Nesnášela jsem, když mě něco takhle dokázalo rozložit, ale pak jsem si uvědomila, že se s tím nedá nic dělat a že se s tím člověk musí smířit. Maminka mě těšila, že až budu starší, že to přestane tak bolet - a měla pravdu.”

113

„Moje matkca tc=>mu říká prokletí,” odpověděla Laura, zády k Jill.

„Prokletí? To n-er! Vždyíje to skvělé, znamená to, že rosteš, že se z tebe stáv^ žena!”

Laura se k ru purudce otočila, v očích najednou výraz, který vůbec neodpovídial jejímu věku. „A kdo tvrdí, že je to něco krásného?”

Jill nevěděla, c&> na to říct. „Lauro, život je takový, jaký si ho uděláš.”

„Takže, je mi fL»jn, nikde mě nic nebolí a po mojí menstruaci ti nic není-” Jill to odmrštěr-ií zabolelo. „A co doma?”

„Mamka sfcaví nový bazén. Měl by být hotový začátkem příštího týdne-”

„Akorát včéss, na začátek podzimu.” Jill se snažila zůstat klidná. „Ještě cho-cií s Ronem Santinim?”

„Ano.”

Jill zavrtěla hlavou. Takto musí být jiný Ron Santini.

„Máš ho ráda?’

„Jasně.”

„Je na tebe íiod ný?”

Laura vypadala* překvapeně. „V pohodě.”

„Má ho mamin Jca ráda!”

„Nechce si ho t»rát, jestli ti jde o tohle,” odsekla Laura ostře.

„Snažím se jen přijít nato, co tě trápí,” vysvětlovala Jill a uvědomila si, žer mluví zbytečně nahlas.

„Netrápí mě vůl t»ec nic,”

„Tak proč nejíš?”’

„Já jím! Proč TTiS nemůžeš nechat na pokoji?!” Vyběhla z kuchyně a utíká la do obýváku, tam se vrhla na pohovku a zadržovala slzy. JiU se knf posadila.

„No tak, holčič kco, já nechci, abys kvůli mně plakala,” pohladila Lauru p o ruce, „Chci se lc tobě nějak dostat, chci tě pohladit -”

„Hladíš už rnéh-o tátu, to ti nestačí?!”

Jill se stáhla. „Aíta. Taktohle ti vadí? Ještě pořád se na mě zlobíš, protože si mě tvůj tatínek vzati?”

„Nechci se o tor** bavit/odbyla ji Laura.

„Ale jednou se o tom budeme muset bavit.” 114

„Proč?”

„Protože bych chtěla, abychom byly kamarádky.”

„Mám dost svých kamarádek. O žádné další nestojím.”

„Tak stojíš o nové nepřátele?” Laura se od ní odvrátila. „Podívej, Lauro, nechci k tobě “být nijak tvrdá, ale jsou věci, na kterých se nedá nic změnit, a jedna z nich je fakt, že jsem žena tvého otce. A ch<:i s ním zůstat.” Odmlčela se a uvědomila si, jak často musela v poslední době tenhle fakt hájit. Znovu se vrátila k manželově dceři. „Chci ti jenom říct, že jestli se trápíš kvůli tomu, že si mě tatínek vzal, tak by ses měla zkusit s tím nějak smířit, protože na tom se nic nezmění. Mám tvého tatínka ráda, a i když tomu asi nebudeš věřit, on má rád mě. A tebe má rád taky - vždyť to víš.”

„Vždyť ho skoro vůbec nevidím,” vzlykla Laura a slzy se jí začaly kutálet po tvářích.

„A kdo ho vidí?!” namítla Jill a znovu se posadila na pohovku. „Má hrozně moc práce. Co bys čekala od člověka, který přijde pozdě na oslavu vlastních narozenin!” Natáhla se k dívce a vzala její ruce do svých. „Ale to je to, o čem jsme mluvili v kuchyni. To je ta dospělost. Člověk objeví, že jsou v životě věci, s kterými je nutno se smířit a snažit se podle toho zařídit, aby se netrápil. Tím, že budeš hladovět, nic nevyřešíš.”

Laura se jí vytrhla tak prudce, že čekala, že ji uhodí. Dívka místo toho vyskočila a začala přecházet rychle sem a tam po pokoji. „Nemůžeš držet hubu a nechat mě na pokoji!” zaječela vysokým hlasem na hranici hysterie. „Proč nás všechny nenecháš na pokoji! Sotva ses objevila, zničila jsi každému život.

Odvedla jsi mi tátu. Maminka je kvůli tobě nešťastná. Pořád pláče - ani nevíš, jak často pláče - a to je všechno kvůli tobě. Tolik se snaží na něj zapomenout, že nemá čas ani na mě. Nikdo na mě nemá čas,” plakala Laura a její křehké tělo se třáslo jako pod nárazy bouře.

Jill seděla na pohovce a natáhla k dítěti ruce. „Pojď ke mně, Laurinko, já na tebe mám čas. Mám na tebe spoustu času,” šeptala jí.

Laura se k ní rozběhla.

„Nemůžete tam být chvíli zticha!” vykřikl Jason z druhého pokoje. „Vůbec není slyšet televizi.”

Jak uslyšela bratra, stáhla se Laura znovu do ulity. Narov-115

nala se a rychle si setřela slzy. A jsme přesně tam, kde jsme byly, pomyslela si Jill. „Polož ten telefon,” zavolala Jill rozzlobeně na Jasona. Znovu se podívala na Lauru a spatřila v její tváři Elaininy rysy. To bylo zvláštní, nikdy si nedokázala představit, že by Elaine plakala. Takže ta ženská je nakonec taky jenom člověk, a ne kalkulačka. Moc z toho objevu radost neměla.

„Máš pocit, že bys zrazovala svoji maminku, kdybychom byly kamarádky?”

„Už jsem ti jednou řekla, že o žádné další kamarádky nestojím.”

Jill vstala a odcházela z pokoje. V chodbě se zastavila. „Skoro abych se teda řídila svou vlastní radou a brala věci tak jak jsou. A snažila se nějak vyjít s ostatními.” Otočila se k dívce. „Už se ti nebudu vnucovat. Nebudu se tě na nic

ptát a bude mi jedno, jestli jíš nebo nejíš. Ale chci, abys věděla, že kdybys někdy cokoliv potřebovala, tak jsem tu pro tebe, třeba kdyby ses rozhodla, že by se ti nová kamarádka hodila. Ale musíš přijít ty.” Odmlčela se. „Jdu spát. Jsem utahaná, měla jsem dneska co dělat a nestálo to za nic. S Jasonem se můžete dohodnout, kdo bude spát na posteli a kdo na rozkládací pohovce. Nechám vám v chodbě prostěradla a pokrývky.” Šla ke dveřím a znovu se zastavila. „Řekni Jasonovi, ať vypadne od toho telefonu.” Odešla do ložnice, bouchla za sebou dveřmi a tiše se rozplakala.

Zaslechla Davidův klíč v zámku těsně po půl dvanácté. Vešel do pokoje po špičkách a začal se svlékat.

„To je dobrý, jsem vzhůru,” ozvala se Jill z postele.

„Úplně jsem se tě lekl,” odpověděl potichu.

„Promiň, akorát jsem ti chtěla říct, že nemusíš chodit po špičkách. A klidně si rozsviť, jestli chceš, mně to nevadí.”

„To je dobrý,” řekl a šel k posteli.

„Kde jsi byl tak dlouho?”

„Matka nebydlí zrovna za rohem.” Uvelebil se vedle ní. „A chtěla se mnou mluvit.” Přitáhl si Jill k sobě.

„O čem?”

„O čem asi. O tom, jak by měl mít její syn víc uznání pro svou ženu. Vy ženský teda dokážete držet při sobě!”

116

Jill ho hladila. „Chceš se milovat?” Cítila, jak se od ní odtáhl.

„Děti -”

„Copak nespí?”

„Asi jo.”

„Tak?”

„Prostě bych se necítil dobře, takhle blízko vedle nich.”

„To je blbost.”

„Možná že je, ale prostě to tak cítím. Jill, jsem hrozně unavenej. Byl to dneska docela nářez -”

„Ještě ne tak, jak by sis zasloužil,” škádlila ho Jill a natáhla se po něm.

„Vtipný, hahaha,” ušklíbl se a odsunul se ještě dál. „Opravdu se potřebuju pořádně vyspat.”

„Vypadá to, že tě vůbec nezajímá, jaký den jsem měla dneska já,” řekla Jill a v hlase se jí odráželo veškeré zklamání a odmítnutí, které cítila.

„Popravdě řečeno, asi tak,” souhlasil. „Promiň, Jill, ale jsem opravdu hrozně utahanej.” Pak se najednou posadil v posteli a bouchl pěstí do polštáře. „Tak dobře, povídej, co jsi dneska dělala.”

Jill se převrátila. „Mluvila jsem s Irvingem. Řekl mi, že pro mě ve vysílání nemá žádnou práci.”

„To jsi ale čekala.”

„Nemusíš to říkat tak spokojeně.”

„Promiň, nemyslel jsem to tak. A co se ještě přihodilo?”

„Pohádala jsem se s Laurou.”

„Kvůli čemu?”

„Kvůli tomu, že nejí, kvůli tomu, že jsem tvoje žena, a kvůli tomu, že mě nemůže ani cítit.”

„Prosím tě, Jill, nech ji na pokoji. Prostě má jenom takové období. Před pár lety byla skoro nezvladatelná. Pamatuju se, jak jsem ji držel pod sprchou a tvrdil jí, že se na můj vkus moc řehtá.”

„Co si o mně vlastně myslíš?”

„Myslím si akorát to, že jsi dospělá ženská a ona je dítě. A pak si myslím, že přes to, jak tě mám rád, tě asi uškrtím, jestli mě nenecháš spát.”

Jill se uložila vedle něj. „Tak jo, chápu narážku,” řekla 117

a zavřela oči. Zítra to bude určitě lepší. Najednou se jí hrozně chtělo spát. Zazvonil telefon.

„Co se zas děje?” natáhla se přes manžela pro sluchátko. „Jestli je to Elaine, tak už to začíná trochu přehánět. A řeknu jí to. Haló!”

Okamžitě poznala, kdo mluví, hluboký, měkký hlas. „Mohla bych, prosím, mluvit s Davidem?”

„Je skoro půlnoc,” odpověděla rozzlobeně Jill. To už je opravdu moc. Kvůli té ženské přišel pozdě na večeři a teď je ještě bude otravovat v posteli?

„Já vím, kolik je hodin, paní Plumleyová. Mohla bych, prosím, mluvit s Davidem?”

„Kdo je to?” zeptal se David.

Jill neodpověděla a podala mu sluchátko. „Kdo je to?” zeptal se znovu. Co sakra chce? A proč zrovna teď?

„Haló? Kdo je to? Niki! Je všechno v pořádku?” Chvíli bylo ticho. Jill viděla, jak se na Davidově tváři střídá výraz zmatku, zaujetí a zděšení během několika minut. „Proboha, kdy se to stalo? Proč nikdo nezavolal dřív?” Znovu bylo ticho. Otočil se rozčileně k Jill. „Kdo odsud pořád telefonoval?”

Jill ho pozorovala, vyděšená výrazem jeho tváře. „Jason,” zašeptala. „Jason visel neustále na drátě -”

Neposlouchal ji, věnoval se dál telefonu. „Nemůžu tomu uvěřit. Je mrtvý?”

„Kdo je mrtvý?” ptala se Jill.

„A kam odvezli ji?”

„Koho?”

„Cože? Ano. Cože? Ano, půjdu tam hned ráno. Cože? Prosím tě, neomlouvej se. Jistě, dobře že jsi zavolala. Tak zítra na shledanou.” Upustil sluchátko na postel. Jill ho vrátila na správné místo.

„Kdo je mrtvý?” zeptala se znovu.

Davidův hlas byl hrozně nejistý. „AI Weatherby,” odpověděl tiše.

„AI že je mrtvý? Tomu nevěřím! Co se stalo, proboha?!”

„Někdo ho zavraždil.”

„Cože?!” 118

„Beth je v nemocnici. Ve všeobecné. Ten člověk, co zabil Ala, zřídil pěkně i ji.”

„Beth - to není možné! Před chvílí jsem s ní mluvila. To nemůže být pravda!” Vyskočila z postele a začala přecházet po pokoji. „Můžeme něco udělat? Můžeme jít do nemocnice?

„Policie tam nikoho až do rána nepustí.” Chvíli mlčel. „Stalo se to asi v deset, říkala Niki. Volal jí Don Eliot. Vypadá to, že sem volala půlka firmy, ale bylo pořád obsazeno. Tak myslela, že chvilku počká, a zkusí zavolat později.” Potřásl hlavou. „Vůbec tomu nevěřím.”

„Informoval někdo jejich děti?”

„Policie se o to určitě postarala.”

Jill se znova posadila na postel. „Říkala - říkala Nikola, jak se to stalo? Nebo kdo to udělal?”

„Ne. Nic se zatím neví. Jenom že AI Weatherby je mrtev a Beth v nemocnici.” Jenom že AI Weatherby je mrtev a Beth v nemocnici, opakovala si Jill pro sebe. Třináct

Nemocniční chodba byla plná policistů.

David s Jill vystoupili z přeplněného výtahu v sedmém patře a poslali je do čekárny, kde měli zůstat. Jill cítila, jak ji manžel drží za loket a vede k čekárně. Musela skoro běžet, aby mu stačila.

Přišli do čekárny a Jill měla na chvíli pocit, že jsou v přijímací místnosti společnosti Weatherby a Ross. Byla tam polovina firmy, všichni, kterým David ještě v noci volal po Nikolině telefonátu. Jakmile David vešel, většina z nich si stoupla, aby se s ním pozdravili. Měla pocit, že je jediným, kdo dokáže poskládat střepy znovu do fungujícího celku. Možná to ale tak je vždycky, když se objeví někdo nový.

119

Někteří muži a skoro všechny ženy neskrývaně plakali. David se objímal, s kým mohl, než přišel policista a začal se ho vyptávat na jméno a na jeho vztah k zemřelému a k jeho ženě.

Jill si najednou všimla, kolik policistů bylo na tak malém prostoru. Šest uniformovaných a ještě určitě několik tajných. Všichni mluvili najednou, snažili se zjistit, co se vlastně stalo. Na stolech leželo několik výtisků ranních novin, ale žádný z článků nevrhal na událost světlo, jen potvrzovaly velkými, ohavnými černými písmeny, že AI Weatherby, jeden z nejvýznamnějších chicagských právníků, byl brutálně ubit. Na jeho lebce byly patrné zlomeniny pocházející od úderů tupým předmětem. Beth Weatherbyová se nacházela v hlubokém šoku, měla četná zraném na hlavě a po těle, pravděpodobně šťastná, že útok přežila. Kdo mohl něco tak strašného udělat? A proč?

„Mohl bych si, prosím, zapsat vaše jméno?”

Jill se otočila k mladému policistovi. Určitě mu nebylo víc než jedenadvacet, pomyslela si a podívala se po ostatních. Jsou skoro stejně staří, taková děcka. Anebo je to tím, že čím je člověk starší, tím se mu zdají všichni ostatní mladší? Zrovna teď si připadala stará jako Metuzalém, a určitě vypadala ještě o něco starší. Nikolin telefonát způsobil, že tu noc vůbec nespala a ona sama už jí nedávala spát celé dva měsíce, od jejich prvního setkám.

„Jill Plumleyová,” odpověděla a nevěděla, kolik času uplynulo mezi otázkou a odpovědí.

„Tento muž je váš manžel?” zeptal se a ukázal na Davida. Přikývla. „Jste také

právnická?”

Jill zavrtěla hlavou. „Ne. Já pracuji -,” zmlkla, protože si uvědomila, že se chystá říct „v televizi.”- „Jsem profesorka,” pokračovala. „Vůbec tomu nemůžu uvěřit,” zamumlala a došlo jí, že tuhle poznámku už během dnešního rána musel slyšet aspoň stokrát. „Včera večer jsem s Beth mluvila.”

„Cože?” Policistův přístup se rázem změnil. Napřímil se a v očích se mu objevil zájem. Jill to vnímala docela jasně.

„Jenom že jsem s ní včera večer mluvila.”

„Kolik bylo hodin?”

„Po půl šesté, spíš k šesté.”

Policista si to rychle zapsal. „Omluvte mě na chvilku,” 120

požádal ji a odešel do druhé místnosti. Jill viděla, jak hovoří se starším mužem v civilních šatech, který se hned otočil k Jill a šel k ní i s prvním policistou.

David zatím mluvil s několika kolegy a všiml si, že se něco stalo, o čem by měl vědět. Vrátil se ke své ženě.

„Co se děje?” zeptal se, když k němu přišel policista v civilu a představil se.

„Kapitán Keller,” řekl příjemným hlasem. „Vy jste paní Plumleyová?”

„Ano,” přisvědčila Jill a uvědomila si, jak se k ní začínají obracet oči přítomných.

„Kolega Rogers mě informoval, že jste včera večer mluvila s Beth Weatherbyovou.”

„Ano, mezi půl šestou a šestou.”

„Mohl bych se vás zeptat, o čem jste mluvily?”

Jill začala vypovídat. V místnosti bylo ticho. Jill si uvědomila, že je centrem pozornosti, a okamžitě se začala cítit nepříjemně, jako by měla trému na jevišti a všude kolem ní čekaly kamery, filmující každý její pohyb. Tahle role jí moc neseděla. Mnohem radši kameru sama ovládala - Riku, vidíte toho policistu támhle u dveří, přesuňte ho víc k oknu, kde bychom s ním mohli mluvit. Dostaňte do záběru ten strom, jestli to jde. A trochu víc světla. Kamera jí vždycky umožňovala být v centru dění, aniž by jím ale byla ona sama. Teď byla tím centrem, ale bez kamery si připadala nahá a bezbranná a cítila se hloupě. To, co jim mohla říct, nebylo nijak důležité. Vlastně na tom až tak nezáleželo, říkala si, když se rozhlížela po tvářích kolem. Alespoň má nějakou novinku, něco, co ještě neslyšeli. To by mělo stačit.

„Volala mi a ptala se, jestli bychom mohly jít někam na kafe. Zrovna jsem chystala večeři, tak jsem musela odmítnout.”

„Chtěla se s vámi sejít hned?”

„Ano.” Jill chvíli trvalo, než si v hlavě přehrála včerejší rozhovor. „Zněla nějak divně,” pokračovala a uvědomovala si najednou podrobnosti, kterým včera nevěnovala pozornost. „Vlastně jsem ji ze začátku ani nepoznala po hlase. Měla takový - vystrašený hlas.” Jill se snažila popsat, co slyšela v Bethině hlase a co se nenamáhala slyšet, protože měla moc práce. Panebože, je možné, že by tam vrah byl

121

zrovna ve chvíli, kdy Beth telefonovala? Ne, to není možné. Beth se s ní chtěla sejít hned. Vrah by ji přece nenechal odejít na kávu s kamarádkou.

„Říkala vám, že má strach?”

„Ne, to ne. Jen se ptala, jestli bych nešla na kafe. Ptala jsem se, jestli je něco v nepořádku, a ona tvrdila, že ne, že jenom AI přijde pozdě, protože se zdrží na schůzi, a tak že si myslela, že bychom si spolu mohly vyjít. To už měla normami hlas. Jenom ten začátek byl nějaký divný.”

„Řekla vám, že se manžel zdrží na schůzi?”

„Ano. Dohodly jsme se, že se sejdeme ve středu večer.”

„Ještě něco?”

„Ne, to je všechno.”

„Paní Plumleyová, je Beth Weatherbyová vaše blízká přítelkyně?”

„Stýkáme se spolu. Hrajeme spolu někdy bridž a chodíme cvičit. Mám ji ráda.” Snažila se vyčíst něco z policistovy tváře, ale nedařilo se jí to.

„Děkuji vám, paní Plumleyová,” odpověděl kapitán Kel-ler. „Je možné, že s vámi ještě budeme chtít mluvit.” Odešel.

„Co to mělo být?” zeptala se Jill a otočila se k Davidovi. Potřásl hlavou. „Proč jsi mi neřekla, že ti Beth připadala vyděšená, když jsi s ní mluvila?”

„Nevzpomněla jsem si na to. Myslíš, že to může mít nějakou souvislost?” zeptala se nevěřícně.

„Vypadá to na víc než jen náhodu,” odpověděl a do hlasu se mu vloudil mírně sarkastický tón.

„Ale jak by to souviselo?”

„Davide.” Nějaký hlas vyslovil to jméno sice jemně, ale o nic míň chraplavým hlasem, než jak zněl včera do telefonu. Jill se otočila směrem, odkud přicházel zrovna ve chvíli, kdy se Nikola začala rozplývat v slzách v Davidově náručí.

Nevěřila vlastním očím. Přede všemi lidmi objímal její manžel cizí ženu. Samozřejmě - nikdo v tom nespatřoval nic nepatřičného - dívali se na citlivou mladou ženu, kromě toho chytrou právničku, která se zhroutila nad smrtí muže, kterého měli všichni rádi, a hledala útěchu u kolegy, k němuž se pro útěchu obraceli i oni. Jill bylo v té chvíli trapně. Jak může být tak malicherná a žárlit v takové chvíli? Kolega jejího muže a blízký přítel byl surově zavražděn, jeho žena

122

bůhvíjak vážně poraněna, a ona přemýšlí jen o tom, jestli Davida vzrušuje přítomnost Nikoly

David se jí jemně vymanil z objetí. „Jill, prosím tě, nemáš papírový kapesník?” Jill sáhla do kabelky a vytáhla pár zmuchlaných ubrousků. „Doufám, že jsou čisté,” řekla a podala mu je. Potom jen s úžasem sledovala, jak její manžel utírá Nikole oči. Doufám, že nejsou čisté, běsnila tiše. Musí se s ní tak mazat? Jí slzy neutíral. Pak si uvědomila, že vlastně ani neplakala. Byla příliš zaskočená tím, co se stalo, než aby dokázala plakat.

Začala si připadat divně, jak se tak na ně dívala, jako by rušila nějaký krásný a téměř posvátný výjev. Bylo jí zatěžko vydržet se dívat na to, jak se její manžel dotýká Nikoly, i když dřív dokázala zaměřit hledáček kamery na zohavená lidská těla z války ve Vietnamu. Odvrátila se a slyšela jen jejich hlasy. Nikola se vyptávala a David odpovídal. Přistoupil k nim policista a zeptal se nově příchozí na jméno. Pak slyšela, jak odchází, a znovu Nikolin šepot a Davidovo uklidňování. Proč sem vlastně chodili? Komu mohli prospět?

„Davide! Niki! Tak co?”

Jill se otočila po hlase a viděla, jak se k Davidovi a Nikole blíží Don Eliot. Tragédie neměla žádný vliv na jeho extravagantní styl oblékání. Měl na sobě těsné džíny, sandály, bílou košili a zelenou kravatu. Chvíli si s nimi povídal, než mu došlo, že je tam také Jill. „Ahoj, Jilly,” popadl ji za ruku a potřásl jí.

Nazdar, Dony, chtělo se jí odpovědět, ale místo toho jen prohodila: „Ahoj, Done, víš něco nového?”

„No, viděl jsem se včera večer s Beth, když ji přivezli, ale byla v šoku. Mluvil jsem s policií, ale je ještě moc brzo na to, aby něco zjistili. Hodil jsem řeč s doktory a s policistou, co má službu. Beth se vzbudila, tak to chtějí zkusit a promluvit s ní.”

„A co děti? Jsou tady?”

„Dcera je na cestě z Los Angeles. Nejstarší syn přiletěl včera z New Yorku. Je teď s ní. Nejmladšího syna zatím nenašli.”

„Myslíš, že ten by to mohl udělat?” Vzpomněla si na nedávnou hádku mezi otcem a synem, když chlapec odešel

12.3

w

ze školy, vyholil si hlavu a začal chodit v krišnovském hábitu. Don se zamračil. „Je to jeden z podezřelých.”

„Panebože.”

Po místnosti se šířily novinky a do už tak přeplněné čekárny se nacpalo ještě víc lidí. Jiný policista si přišel potvrdit Jillinu výpověď o telefonátu s Betn. Don přecházel sem a tam, často se zastavil s různými policisty. David opustil Nikolu a těšil nějakou jinou ženu. Jill se cítila mizerně kvůli svým předchozím pocitům a dívala se stranou. Nikola Clarková ji upřeně pozorovala z druhého konce místnosti. Vypadá spíš jako zmatená, vyděšená holčička než jako femme fatale. Teprve pak si uvědomila, že takové zmatené, vyděšené holčičky mohou být pro manžely jiných žen zatraceně přitažlivé.

Otočila se a vzpomněla si na Beth Weatherbyovou. Ještě včera měla Beth úplně všechno. Šťastné manželství, milujícího muže, spokojený život. Dneska to bylo všechno pryč. Stačilo pár ran do hlavy. Není to zvláštní, jak se všechno může změnit během jediné noci? Není to zvláštní, vybavila se jí Bethina věta, že věci se nikdy nevyvinou tak, jak bychom očekávali?

„Proč nás nenechají, abychom se na ni podívali? Co tam tak dlouho dělají? Neprozradí nám aspoň, jak jí je?” vyptávala se Jill rozčileně.

Nikdo jí neodpovídal. V čekárně zůstalo jen pár lidí včetně Nikoly Clarkové. Zrovna šla všem pro kávu a zjistila, že přinesla o šálek míň. Nabídla se, že pro něj ještě dojde, ale Jill jí to vymluvila, že nechce, že musí stejně pití kafe omezit (ve skutečnosti by si bývala hrozně ráda šálek dala), a tak jen přecházela čekárnou sem a tam a povídala si se stěnami, jako by byla blázen - a

úplně sama. Samozřejmě že nejsem sama, říkala si. Jsou tu se mnou můj manžel a jeho budoucí žena.

„Vůbec nechápu, o co jim jde. Proč nám nic neřeknou?” pokračovala.

„Určitě nám řeknou, jakmile budou něco vědět,” uklidňovala ji Nikola sladkým, měkkým hlasem.

Jestli nepřestane být takhle sladká, tak jí tím jejím sladkým krčkem brzo zakroutím, pomyslela si Jill.

124

Jako na zavolanou se ve dveřích objevil Don Eliot. „Jilly, to jsem rád, žes tu zůstala. Nikam jsme se nedostali, nic neříká, jenom leží -”

„Vždyť je v šoku. Představ si to, nějaký šílenec jí zabije manžela a ji ztluče,” oponovala Jill.

„Volala ti včera večer, že?” ptal se Don. „Škoda že ses s ní nemohla sejít.” Na chvíli se odmlčel, asi aby si začala připadat patřičně vinna. „Třeba by s tebou chtěla mluvit teď. Myslím, že bychom mohli poprosit doktory, aby nám dali ještě pár minut. Jsi pro?”

„Jistě,” přisvědčila tupě Jill. „Když myslíš, že to pomůže.” Věděla, co odpoví, ještě než to skutečně řekl. „Rozhodně to neuškodí.” Šla s ním tedy po chodbě a nechala ve dveřích stát manžela s Nikolou Clarkovou.

Žena na nemocniční posteli měla oteklé oči uprostřed modřin a po tvářích a bradě fialové podlitiny jako rozmazanou rtěnku. Přes obličej a nos se jí táhly obvazy, jeden jí mizel ve vlasech. Měla pořezané rty, naběhlé do dvojnásobné velikosti, rozdrásané uši a v nich zaschlou krev. Přes to všechno byl v Beth Weaťherbyové patrný zvláštní klid, jak tam tak seděla pod přikrývkami, které skrývaly další zranění. Jill dostala najednou strach, že není živá, že ji sem přivedli, aby si povídala s mrtvou.

„Panebože, Beth, kdo ti to udělal?” zašeptala.

Beth neotvírala oči. Jill k ní pomalu přistoupila a zlehka ji políbila na čelo, asi jediné nezraněné místo, a cítila, jak jí proti vůli stékají slzy na Bethin obličej. „Je mi hrozně líto, co se stalo,” plakala. Beth se zachvěla víčka, ale oči neotevřela. Jill napadlo, že ji možná nepoznává po hlase. „To jsem já, Jill. Hrozně mě to mrzí, že jsem nemohla přijít.” Zhluboka se nadechla, jak se snažila ubránit slzám. „To bude dobré,” těšila ji nepřesvědčivě. „Najdou toho člověka, co to udělal, a tahle noční můra zmizí. To je na zlých snech to lepší, že se z nich člověk probudí.”

Beth najednou otevřela oči a zadívala se zpříma na Jill. Ta si uvědomila, že v očích přítelkyně je víc než jen upřený pohled. Snažila se neuhnout. Beťhiny oči po něčem pátraly. Co jen může chtít? Jakou odpověď? Vždyť já neznám otázku,

125

jak ti mám odpovědět? Hledáš nějaké ujištění? Můžu ti nabídnout jen spoustu planých slibů. Podporu? Máš ji mít, snažila se jí říct. Všechno, co ti můžu dát.

„Jsem tak hrozně unavená,” zašeptala Beth oteklými rty a bylo jí sotva rozumět.

„Já vím,” šeptala Jill a připadala si jako strašný hlupák. O čem to tvrdí, že ví?

„Ublížili mi,” šeptala dál Beth.

„Ublížili?”

„Když mi měnili obvazy,” přišla pomalá odpověď. „Já vím, že nechtěně.” Zavřela oči a hned je zase otevřela. „Jill, to tak hrozně bolí.”

Jill chtěla něco říct, ale nedokázala to. Slova jí vázla v hrdle a vytrácela se dřív, než by se dostala na jazyk.

„Je tu Brian,” pokračovala zničehonic Beth.

„Brian?”

Beth se usmála, nebo se o to alespoň pokusila. „Můj syn, lékař.” Jill se na ni skoro usmála na oplátku. „Vím, že tady byl, než se mnou mluvili.” Zvedla hlavu a začala se rozhlížet, do očí se jí vkrádalo víc a víc zmatku.

„Jenom odešel na kafe,” ozval se ode dveří Don Eliot. „Máme ho zavolat?” Beth položila hlavu zpátky na polštář. „Říkali mi, že Lisa je na cestě z Los

Angeles.” Podívala se do okna. „Ještě se jim nepodařilo najít Michaela, aspoň to tak myslím povídali. Nevím.” Hlas jí pomalu klouzal do tichého nářku. „Tolik lidí, a tolik otázek. A všechno o Alovi.” Otočila se znovu k Jill. „Opakují pořád jeho jméno, jako by čekali něco jiného, než že to zazní.” Vypadala zmateně. „Chudák Brian. Je tak unavený a ustaraný, a to všechno kvůli mně. Co mi to ten policista říkal předtím?” Jill bylo jasné, že se Beth snaží si v hlavě poskládat roztříštěné kousky myšlenek.

„Zkus na chvilku usnout, Beth. Můžeme si povídat až pak.”

„Je to něco s Alem. Snažil se říct mi něco o Alovi. Úplně stejně, jak to dělají v televizi. Nic jsem mu neřekla. Nevěděla jsem, co po mně chce, abych odpověděla. Proboha, Jill,” probrala se najednou, „AI je mrtvý!”

„Já vím,” přisvědčila Jill. Slzy jí stékaly po tváři.

„AI je mrtvý,” opakovala Beth. 126

„Prosím tě, netrap se,” konejšila ji Jill a hladila ji po ruce pod přikrývkou.

„Toho člověka, co zabil Ala, určitě najdou a zavřou ho. Už ti nebude ubližovat.”

„Ne, už ne,” přisvědčila Beth. Měla najednou úplně klidný hlas, oddechovala se stále menší námahou a pomalu se propadala do spánku.

Jill se naklonila a ještě jednou přítelkyni políbila na čelo. „Spinkej,” zašeptala s očima upřenýma na bílý nemocniční polštář. Pomalu se napřímila, narovnala ramena. Otočila se a zamířila rovnou ke dveřím.

„Nemám dojem, že bych jí moc pomohla,” řekla Donovi, když šla kolem něj.

„To nemůžeš vědět. Rozhodně ti prozradila víc než komukoliv jinému. Aspoň něco, pro začátek.”

„To by mě zajímalo. Začátek čeho?” zašeptala Jill otupěle, otevřela dveře na chodbu a vyšla z pokoje.

čtrnáct

Jestli kdy umře, říkala si Jill, rozhodně to nebude uprostřed vlny vedra. To prostě není fér vůči lidem, co přijdou na pohřeb, aby se těsnali v kostele bez klimatizace, když venku je pětatřicet a teplota stoupá! Kdoví na kolik stupňů se ještě vyšplhá. Jill byla zvědavá, jestli přijde Beth. Pustili ji z nemocnice den před pohřbem, sice mimo nebezpečí, ale podivně zamlklou. V týdnu po Alově smrti se Beth obklopila tichem, s nikým nemluvila, spala dlouhé hodiny a dovolovala jen svým dětem, aby jí pomáhaly. Nejmladšího syna konečně našli. Podle toho, co říkal Don, se Beth chovala jako živá mrtvola. Nemohl z ní nic dostat a doktoři tvrdili, že to může trvat celé měsíce, možná i roky, než se probere z šoku. Když Beth nevypovídala, neměla se policie čeho držet. Stále ještě nenašli vražedný nástroj ani nevypátrali stopy po násilném vniknutí do domu.

127

To vedlo policii k domnění, že Weatherbyovi se s vrahem patrně znali. Možná s ním byli i příbuzní. Jill myslela na Michaela. Není divu, že to bude Beth dlouho trvat, než se vzpamatuje. Vidět, jak vlastní syn zabíjí otce a pak se nenávistně blíží k ní -

Jill cítila, jak se jí krátí dech, a podívala se znovu, co má na sobě. David trval na tom, aby si vzala černé vlněné šaty s rolákem. Byly to jediné černé šaty, které měla, a i když tvrdila, že člověk dává najevo svou účast tím, že přijde na pohřeb, a ne tím, co má na sobě, David byl neoblomný. Takže teď tu stála v černých vlněných šatech v plném létě, v šatech, které si jinak nechávala na nejchladnější dny chicagské zimy.

Nemohli ani odjet na prodloužený víkend na Svátek práce, v takovém chaosu firma byla. Jill se ošívala, sotva si jen představila osvěžující vodu jezera u hotelu Deerhurst, starého venkovského penzionu, který objevili v dobách, kdy jejich známost byla na samém počátku. Nesla ztrátu výletu stejně těžce jako zbožný poutník, když je mu zmařena cesta do Lurd. David musel pracovat celý víkend, ve všem byl šílený zmatek. Všichni netrpělivě čekali, až policie vydá Alovo tělo pro pohřeb. Nekonečné dotazy jen stupňovaly rozčilení, smutek i rozruch, které následovaly po Alově smrti a pohltily každého, kdo měl co společného s firmou. V příštích týdnech se zřejmě nic nezmění, snad jen poleví vedra, která udeřila ode dne, kdy byl AI zabit. Jill se dotkla vlněného roláku, jako by se jí kolem krku ovíjel spící škrtič. Zachraňte mě někdo, prosím vás, z toho vedra, prosila tiše a styděla se za své nepohodlí, které jí ve srovnám s tím, co musí prožívat Beth, připadalo přízemní a hloupé.

Snažila se s Beth několikrát během uplynulého týdne setkat, ale narážela na zdvořilý, nicméně vytrvalý odpor dětí. Matka s nikým nemluví, tvrdily jí a potvrzoval to i Don Eliot. Jill všechny přesvědčovala, že je ochotná kdykoliv přijít, kdyby bylo cokoliv zapotřebí, ale nikdo se neozýval. Možná dneska, až se s ní uvidí …

Přede dveřmi kostela postávalo asi deset Hare Krišnistů, prozpěvovali mantry v kakofonním unisonu a rozdávali překvapeným pozůstalým letáky. Bylo jasné, že si Beth přála,

128

aby proti nim nijak nezasahovali, pokládala to za způsob, jakým se Michael vyrovnává se zármutkem. Jill s Davidem nabízené letáky odmítli. David zamumlal něco o zastřelení Jasona, kdyby snad někdy chtěl provozovat něco podobného, a prošli kolem skupinky do kostela.

Bylo tam ještě víc horko, než si Jill představovala. Cirkus přede dveřmi alespoň posloužil jako rozptýlení, ale ve chvíli, kdy stanuli vevnitř a tělesná teplota několika stovek shromážděných se mísila s vedrem venku, začal Jill docházet dech. Vzpomněla si v tu chvíli na Zemi faraónů s Jackem Hawkinsem a Joan

Collinsovou. Joan poté, co dlouho a pracně vymýšlela, jak se zbavit všech, kdo stáli mezi ní a egyptským trůnem, včetně vlastního muže, je ve velké hrobce s mrtvým faraónem a všemi jeho oblíbenými otroky, konkubínami a koňmi a všichni mají být zaživa pohřbeni. Tak si to faraón přál. Jill rychle přehlédla celý prostor kostela, který se pomalu zaplňoval. Měl AI Weatherby podobný plán? Bylo to posmrtné shromáždění moderní verze oblíbených otroků, konkubín a koní? Vezme si je s sebou? A do které kategorie patří ona sama? Určitě je tu za koně, pomyslela si, když ji David strkal uličkou.

Cítila, jak se jí vlasy kroutí do neposlušných kudrlin. Nepamatovala se, že by se Joan Collinsová potila, a litovala, že si nevzala leták. Teď by se jí náramně hodil jako vějíř.

„Je ti dobře?” zeptal se David, jako by si najednou uvědomil, jak nepříjemně jí musí být.

„Je mi jenom hrozné vedro,” odpověděla a snažila se na to nemyslet.

Měl v tu chvíli vlídný, omluvný hlas. „Hrozně mě mrzí, že jsem tě nutil do těch černých šatů a do make-upu. Vůbec nevím, proč jsem na tom trval, promiň, prosím tě.”

„To nic,” dotkla se jeho ruky a cítila, jak jí stéká pramínek potu po nalíčené tváři.

„Jsi hodná, že to tak bereš a nezlobíš se. Byl jsem úplně vedle.” Jill se usmála a snažila se soustředit na to, co říká, a ne na horko. Bylo jí slabo. Jenom ať tohle přežiju, modlila se pro sebe, ať už jsem zpátky v autě s klimatizací.

Myslela na to, jak ji ještě čeká dlouhá cesta na hřbitov. „Ale ten make—up ti sluší, měla by ses malovat častěji.”

Jill bylo jasné, že to myslí jako lichotku, proto to nijak 129

nekomentovala. Chystala se umýt si obličej, hned jak přijedou domů.

Kněz se postavil před pódium a zahájil obřad. Jill poslouchala, jak mluví o muži, kterého měla ráda, a uvědomovala si tu ztrátu tím víc, když jí teď připomínali podrobnosti z jeho života. Chudák Beth, pomyslela si, když si stírala z tváře slzu, a snažila se najít ji v řadách před sebou.

Když uviděla jen o dvě řady před sebou Nikolu Clarkovou, překvapilo ji to. Z nějakých podivných důvodů ji tady nečekala, i když kohokoliv jiného z firmy ano. Ale kde jinde by ta milá dívenka měla být? Seděla tam, dokonale klidná, vlasy stažené do ohonu, nikde ani kapka potu. Měla na sobě obyčejné bavlněné šaty bez rukávu, s bílou obrubou - přesně takovou, která z nich dělala vhodné šaty pro každou příležitost. Samozřejmě, napadlo Jill, když si prohlížela dlouhé řady pozůstalých, ta zásadně musí mít vhodné šaty, jak jinak. Panebože, a tamhle je Elaine -

„Je ti něco, miláčku?” zeptal se znepokojeně David. „Děje se něco? Vydrž to, za chvilku budeme venku.” Pohladil jí ruku. Usmála se, pohled upřený na Davidovu první ženu. Samozřejmě, čekala, že tu bude. Znala firmu dlouho a bylo v pořádku, že přišla. Jill si ji dlouze prohlížela.

Měla jemné a hezké rysy, ne tak dokonalé jako Nikola, a ne tak nepravidelné jako ona sama. Vypadala přesně jako dívka, kterou by si vzal právník čerstvě ze školy. Pak se snaží celá léta přizpůsobit se svému muži, vychovávat děti, starat se o domácnost a docela zapomíná - nebo to ignoruje, že svět je plný pracujících, chytrých a zajímavých žen. To je zvláštní, řekla si Jill, když si ještě chvíli prohlížela ostatní hosty, Elaine je také v černém. Jedině ony tři byly ve smutku. Všechny ostatní ženy - stále ještě nenašla Beth - daly přednost pohodlnějším, světlejším šatům před černou. Vypadalo to, jako by to někdo zaranžoval, černé šaty je odlišovaly od všech ostatních a vytvářely z nich skupinku samu pro sebe. Ženy Davida Plumleyho. Docela jako John Derek, uvědomila si, když si vzpomněla na fotografii pohledného herce v časopise, kde byl zachycen se svými dvěma bývalými manželkami - Ursulou Andressovou a Lindou Evansovou, a se svou současnou ženou Bo. Všechny se smály, měly na sobě stejná trička a byly spokojené, že sdílely stejné privilegium. Pane-130

bože, vysvoboď mě odsud, šeptala si, s očima sklopenýma do klína. Možná by mohly vytvořit kompozici bývalá, současná, budoucí…

Podívala se na Davida.

„Děje se něco?” zeptal se znovu polekaně. „Je ti špatně?” Instinktivně si od ní trochu odsedí, ale ne moc daleko. Kolena souseda ho dál nepustila.

„Já nevím. Jasně, zhluboka dýchat,” pokračovala místo něj. Řídila se svou vlastní radou, soustředila veškerou energii v pohledu na zem a pak se opět věnovala probíhajícímu obřadu. Cítila, jak se v ní zdvihá vlna slz, a byla překvapená, že přitom je jí do smíchu.

Rozesmála se a ani se nesnažila zakrýt si obličej. Jak mohla něco takového udělat? Jak se mohla hlasitě smát na pohřbu přítele a rádce svého manžela? Nedokázala smích zadržet, dusila se a kroutila, jak se snažila utajit zrádné zvuky. Oči se jí zalily slzami a cítila, jak ji David pevně objal. „To nic, miláčku, to nic,” těšil ji a přivinul ji k sobě. On si myslí, že pláču, došlo jí, a při tom poznání se dostavil další záchvat smíchu, takže jí nezbylo než schovat hlavu na manželových prsou. Kolem sebe slyšela vlídné a chápavé hlasy. Všichni si myslí, že pláču, říkala si, a zbytek obřadu proseděla s obličejem zabořeným do klop Davidova saka a smála se tak, až jí tekly slzy.

Cekala před kostelem a David šel zatím pro auto. Kolem ní tančili a zpívali Hare Krišnisté a potřásali tamburinami v nehybném vedru. Jill se zhluboka nadechla a doufala, že se jí tak udělá lépe, ale neulevilo se jí. Rozhlížela se po ulici s nadějí, že se objeví hnědý mercedes. Zapne naplno klimatizaci. Opřela se o zeď a zavřela oči. Procházím se bosá Antarktidou, opakovala si znovu a znovu, podvědomě ve stejném rytmu s ostatními zpěváky.

„Mám s vámi nějaké vyřizování,” ozvalo se vedle ní. Otevřela oči a obrátila se směrem, odkud přicházel hlas. Klidná a v pohodě stála před ní Elaine. „Je vám dobře? Vypadáte na zhroucení!”

„Děkuju, to je v pořádku.” Nenapadlo ji nic lepšího, co by měla říct.

„Nechcete si sednout?” zeptala se Elaine a ukázala na 131

kamenné schody. „Snad bychom se tam mezi ty Krišnovic Harýky a Harinky ještě vešly.”

Jill zavrtěla hlavou. „To nic, je mi jenom horko.”

Elaine si ji prohlédla od hlavy k patě. „To se není čemu divit, panebože. Co to máte na sobě? Proč jste si pro všechno na světě brala uprostřed léta vlněný rolák?”

„Je skoro září.”

„Je skoro čtyřicet stupňů.”

„Protože je černý.” Tohle mají tedy k vyřízení?

„No a co má být?” nechápala Elaine.

„Náš manžel na tom trval,” ukončila to Jill.

Elaine se na tváři objevil široký úsměv. Vypadala najednou o hodně mladší a zranitelnější. „Nemáte říkat takové věci, já se pak musím smát,” prohodila k překvapení obou. Je tohle opravdu ta žena, kterou David popisuje jako nepříjemnou a beze smyslu pro humor? Je to ten nepříjemný, ustaraný hlas v telefonu, který tak nesnáší?

Jill si vzpomněla, jak se prvně potkaly před několika lety. Jednací síň C, druhé patro. Plumleyová versus Plumley. Rozvod ve prospěch Elaine Plumleyové, nevěra manžela. Druhá žena: Jill Listerwollová. Já vím, jak hrozně triviálně to zní, říkala pak tenkrát na chodbě Elařně, ale opravdu jsem vám nechtěla ublížit. Na Elaine to nijak nezapůsobilo. Máte pravdu, zní to triviálně, odpověděla. A pak jí řekla ještě něco. Slova, která Jill úspěšně pohřbila v paměti, až se jí znovu vybavila při oslavě Davidových narozenin. Ty se teď zdály dávno pryč. Kdyby se mnou jednal tak jako s vámi a s vámi tak jako se mnou, vypadalo by to úplně jinak.

Jill zírala na paní Plumleyovou I. s vytřeštěnýma očima. Nakonec si jsou možná docela podobné. „Říkala jste, že se mnou máte nějaké vyřizování,” připomněla jí, aby zaplašila nepříjemné myšlenky.

Elaine se k ní obrátila s tak prázdným výrazem, jako by na ni právě mluvila nějakým cizím jazykem. Pak se jí vybavilo, proč vlastně přišla za současnou ženou svého bývalého muže. „Ano,” prohlásila energicky a její hlas nabíral na síle a důraznosti každým slovem. „To mám. Jak si dovolujete říkat před mou dcerou, že mám známost s gangsterem?”

Jill se bezmocně rozhlížela kolem sebe. Nemohla uvěřit 132

tomu, co se dělo. Kde je David? Kde vězí tak dlouho s tím autem?

„Omlouvám se,” řekla rychle Elaine. „Opravdu mě to mrzí, vyklouzlo mi to, než jsem si stačila uvědomit, co mluvím.”

„Obchoduje s ovocem.”

„Jistě.”

„Určitě jste si ho spletla s jiným Ronem Santinim.”

„Jistě.”

„Obchoduje s ovocem,” zopakovala ještě jednou Elaine. „A i kdyby to byl gangster, nic vám po tom není.”

„Já vím, jak říkám, uklouzlo mi to. Vůbec mě nenapadlo, že by to Laura mohla brát vážně.”

„Ty děti berou zatraceně vážně všechno, co říkáte! To je pořád Jill tohle’ a

Jill tamto’. Mám už toho po krk.”

„Nikdy mě nenapadlo, že mě vůbec poslouchají,” podivila se Jill a nebrala na vědomí Elaininu závěrečnou poznámku.

„Poslouchají. Poslouchají.” Znovu se odmlčela. „I když vám po tom nic není, tak jen tak pro pořádek. Ron Santini je slušný člověk, a protože se rozhodně nehodlám znovu provdat, je mi úplně jedno, co dělá.”

Jill cítila, jak ji vedro obaluje jako deka.

„To jste tak zahořklá,” řekla unaveně, „že se radši připravíte o štěstí jenom proto, aby vám David musel dál vyplácet měsíční dávky?”

„Za devadesát tisíc dolarů za rok si člověk pořídí spoustu štěstí,” opáčila Elaine. „A pak, asi doopravdy jsem tak zahořklá. Mimochodem, teď jste vdaná žena. Vy byste se provdala znovu?” Počkala, jaký účinek její otázka vyvolá. „Já teda ne. Jednou to stačilo. Děkuju, nechci.” Podívala se přes ulici, kde měla zaparkované auto. „Měla jsem štěstí, našla jsem volné místo hned tady. Jedu teď domů, chci se trochu opalovat. Asi jste slyšela, že jsem nechala udělat nový bazén.”

„Slyšela.”

„Pozvala bych vás, ale připadá mi to trochu nevkusné.”

„Dám radši přednost hřbitovu, děkuju.”

„Samozřejmě, dostanete vždycky to, co chcete.”

„Samozřejmě.” 133

Příjemně se na sebe usmály a Jill sledovala, jak Elaine míří ke kostelním schodům a dolů ulicí. Ještě před několika dny by si přála, aby se odněkud vyřítilo auto a srazilo tu milou dámu z výšin lodiček za tři sta dolarů. Najednou cítila něco jako nedobrovolný respekt a měla z jejich hovoru nepochopitelné potěšení. Ta ženská má víc vtipu, než by ji kdy napadlo, a to, co říká, má překvapivě hlavu a patu.

To musí být tím vedrem, pomyslela si, když se dívala, jak Elaine otvírá dveře od auta a nasedá. Začíná jí růst zadek, řekla si s tichým, zlomyslným potěšením.

Znovu se opřela o zeď.

„Paní Plumleyová?”

Jill se zadívala na matnou mladou postavu před sebou.

„Jsem Lisa Weatherbyová, Bethina dcera.”

Jill se narovnala a podala dívce ruku. „Hrozně mě to mrzí,” začala. „Kdybych mohla nějak pomoct - několikrát jsem k vám volala -”

Dívka se rozhlédla po svých bratrech. Jeden ji pevně objímal kolem ramen, ten druhý tančil se svými přáteli, s Harýky a Harynkami Krišnovic, jak je nazývá Elaine. Teď se jí to vybavilo, i když ve chvíli, kdy ten výraz Elaine použila, ji skoro nevnímala. To je legrační. Podívala se do ulice. Elai-nino auto bylo pryč.

„S něčím byste pomoct mohla,” pokračovala Lisa. Jill si ji znovu změřila.

„Ano?”

„Mohla byste někdy v týdnu navštívit maminku. Nebylo jí dneska natolik dobře, aby mohla přijít, a vím, že by vás ráda viděla. Doufali jsme, že když bude hodně odpočívat a nepustíme k ní nikoho, aby ji obtěžoval, že šok začne pomalu mizet a bude nám moct říct, co se tu noc vlastně stalo. Zatím to tak ale nevypadá - a vy, vy jste její jediná přítelkyně, aspoň to tak vypadá.”

„Cože?”

„Měli bychom jít, Liso,” naléhal její bratr. „Auto už čeká.”

„Přijdete?” zeptala se znovu Lisa.

„Samozřejmě,” odpověděla Jill. Jak to, že byla Bethinou jedinou přítelkyní? Vždyť Beth znala tolik lidí a každý ji měl rád! Co to má znamenat? Opřela se znovu o kostelní zeď. Království za trochu sněhu a ledu.

134

„Jill…”

Ta zeď je snad začarovaná. Kdykoliv se o ni opře, někdo na ni začne mluvit. Potřetí se narovnala a otočila po hlase. Nemusela se ani dívat, věděla, kdo to je. Vzpomněla si, že když na ni ta žena promluvila poprvé, oslovila ji paní Plumleyová.

„Ani nemusíte pokračovat,” skočila jí Jill do řeči. „Jmenujete se Nikola Clarková a chcete si vzít mého manžela.” Dívka sklopila hlavu. „Zasloužím si to.” „To jste přece řekla.”

Nikola přikývla. „Jedna z hloupostí, které jsem kdysi pronesla.”

„To souhlasím.”

„Ale já jsem se omluvila,” zašeptala dívka. „To máte zvláštní způsoby jak se omlouvat,” řekla Jill. „Podívejte, mám dojem, že tohle téma už jsme vyčerpaly

-nemyslíte?”

„Vysvětlila jsem Davidovi, jak se to všechno stalo,” pokračovala Nikola.

„Nic se nestalo,” připomněla jí Jill.

Nikola přešla dobře načasovanou vsuvku. „Řekla jsem mu, jak mě mrzí, že jsem vás pohoršila -”

„Vy si umíte vybírat slova,” usmála se Jill a měla pocit, jako by jí ten úsměv ulpěl na zpocené tváři. „Stejně ale myslím, že David má teď závažnější starosti než tohle -”

„Zvládá to úplně fantasticky,” přerušila ji Nikola. „Drží firmu pohromadě, to je jeho zásluha, že jsme se všichni nesesypali. AI pro nás hodně znamenal.”

„To jistě,” opáčila Jill a podivila se, kdy si v tom všem zmatku Nikola našla čas, aby vysvětlovala Davidovi, co se stalo, a kdy on jí stihl naslouchat.

„Jednoho dne jsem se snažila dodělat nějaký případ a najednou jsem se úplně zhroutila. Před klienty a přede všemi. Bylo mi trapně. Měla jsem pocit, jako by si za mými zády šeptali, jak ženská nemá dostatek psychické odolnosti na to, aby byla dobrou právnickou. A tak. Pak se najednou objevil David, vyvedl mě tam odtud, šli jsme na něco k jídlu a popovídali jsme si o tom. Chápe, co pro mě AI znamenal. S ním to bylo stejné. Bylo to poprvé, kdy jsem ho slyšela

135

takhle otevřeně mluvit, jako muže, ne jako právníka.”

V Jillině hlase zazněl vztek. „To bylo od Ala náramně ohleduplné, že umřel zrovna tak, aby vám poskytl příležitost,” řekla a vyčkávala účinek svých slov. Nikola se na ni dívala s úžasem. Elaine by jí odpověděla něco lepšího, pomyslela si Jill, hlavu ještě plnou milého oběda, na který Nikolu vzal její manžel. No vida, takže děvenka přece jen dělá pokroky, řekla si zmateně a s hořkostí.

Na druhé straně ulice zahoukal klakson. Otočila se tím směrem zrovna ve chvíli, kdy jí skanulo několik slz a smísily se s potem, který jí máčel tvář. Jediným pohybem si setřela z tváře horko i jakýkoliv výraz a otočila se k Nikole zády.

„Promiňte.” Opustila mladou vyzyvatelku a vyrazila ke schodům. Jenom ať neupadnu, šeptala si tiše, když scházela opatrně po schodech a cítila, jak se za ní dívka dívá, a její pohled jí propaluje díru do zad černých vlněných šatů.

Takže David vzal milou Nikolku na oběd a projevil se jako muž. Cítila, jak v ní roste vztek smíšený s nevolností. Mě bude nutit nosit v takovém vedru černé vlněné šaty a ji bude brát na oběd.

Vybavila se jí znovu Elainina dávná slova, jen si je teď trochu upravila. Kdyby s ní jednal tak jako se mnou a se mnou tak jako s ní, vypadalo by to docela jinak. Šla rychle k manželovu hnědému mercedesu a se vzteklým trhnutím otevřela dveře. Naposledy se ohlédla po Nikole Clarkové a nastoupila.

136

Patnáct

„To snad není pravda.”

„Jill, prosím tě, uklidni se.”

„Jak se mám podle tebe uklidnit? Pomalu se ti roztěkám před očima.”

„Už jenom pár minut.”

„To jsi říkal před půl hodinou.”

„Ten chudák se snaží, co to jde. Vypadá vystrašeně.”

„To bys vypadal taky, kdyby byl tvůj klient po smrti!”

„Jill, prosím tě -”

„Jestli se mi chystáš ještě jednou říct, abych se uklidnila, tak začnu křičet.”

„Dobře. Jak chceš. Tak se neuklidňuj.”

„Nemohli bychom aspoň zapnout klimatizaci?”

„To bychom mohli, jestli chceš auto přehřát.”

„To snad není pravda.”

Jill se dívala z okna, jak se další auta hromadí u krajnice dálnice 41. Pak se podívala zpátky k obřadní síni, kde se mladý zřízenec roztřesenýma rukama pokoušel spravit rozbitý popruh na márách.

„To jsem nevěděla, že jsou na márách popruhy,” zamumlala si Jill víceméně pro sebe. „Jestli se na to AI Weatherby odněkud dívá, musí si myslet, že je to pěknej bordel.”

„Jill, těmahle řečma tomu vůbec nepomůžeš.”

„Jestli proneseš ještě jednou tohle, opravdu vystoupím a půjdu pěšky.”

„Jak chceš, vystup si a můžeš vyrazit.” Natáhl se přes ni a otevřel dveře. Chvilku seděli v rozhněvaném tichu. To je skvělé, říkala si Jill. Přesně jako

podle scénáře Nikoly Clarkové. Zavřela dveře.

…………

|pp*:” •’”’ 137

„Nemám rád ultimáta,” prohlásil a ani se na ni nepodíval. „Já vím,” odpověděla Jill a začala vzpomínat.

Bylo už pozdě a v pokoji tma. Ani jeden z nich se neobtěžoval vstát a rozsvítit. Jill věděla, že o jedno patro pod nimi už paní Everlová i se svým velkým psem dávno spí. Toužila už být také v posteli. A spát. Sama. Nechtělo se jí říct to, o čem tušila, že neuslyší rád.

„Já už takhle nemůžu, Davide.”

„O čem to mluvíš?”

„O tom, o čem mluvíme pořád, jenže tentokrát to myslím vážně.”

Seděl proti ní na pohovce, Jill na zemi s dlouhýma nohama zkříženýma v tureckém sedu. Měla na sobě dlouhé večerní šaty, dalo se tak v nich posadit hrozně těžko, a když už se jí to povedlo, vypadalo to divně. Rezavě hnědé vlasy měla stažené do uzlu, z kterého se jí uvolňovaly jednotlivé prameny. Obličej měla zarudlý a tekly jí slzy. Vypadala zničeně a nešťastně a David věděl, že jí tak doopravdy je. Věděl také, co se chystá říct, a věděl, že to nechce slyšet. Ona to věděla také, ale přesto se rozhodla pokračovat.

„Mám tě ráda, Davide,” začala znovu neochotně. „Bolí mě, jak tě mám ráda. Ale tohohle už mám dost, pořád se skrývat nebo čekat do dvou do rána a marně doufat, že se možná objevíš. A už mám i dost toho, abych si namlouvala, že spíš v pokoji sám, když vstaneš z mé postele a jdeš domů.” Na chvíli se odmlčela a hlasitě se nadechla -

„Jill -”

„Ale nejvíc ze všeho mě štve, že ani nemůžu jít na svatbu sestřenici, protože chlap, se kterým chodím už dva roky, je ženatý, a jak víme, je společensky neúnosné, abych se tam s tebou objevila.” Vzlykla a chtěla si urovnat pramínek vlasů za uchem. „Sakra, je pryč. Určitě jsem ji ztratila.”

David nechápal, o co jde. „Co jsi ztratila?”

„Kytku! Měla jsem ve vlasech kytku z modré látky! Všichni tvrdili, že mi sluší.”

„Tomu docela věřím.”

„A teď jsem ji ztratila!”

„Sluší ti to i bez ní,” zašeptal, přesunul se k ní na podlahu a pevně ji objal. Opřela si mu hlavu o prsa

138

a cítila, jak se jí pod očima dělají černé louže od řasenky.

„Musíš být dobře vyhládlej,” usmála se skrz slzy.

„To jsem,” políbil ji na krk, „neviděl jsem tě celé tři dny.”

„A kdo za to sakra může?” vykřikla, odstrčila ho a vyskočila. „Měl jsi mě vidět večer, opravdu mi to slušelo.”

„Já vím.”

„ Šla jsem s Leonem, zrovna s ním, jestli tomu můžeš věřit, a pozval mě znova. Na příští pátek večer.”

„Cos mu řekla?”

„Že mám ve zvyku si nechávat páteční večery volné pro případ, že by se u mě na chvíli stavil můj ženatý milenec.”

„Jill -”

„Řekla jsem mu, že jistě. Ráda. Co jsem mu měla odpovědět?”

David vstal z podlahy. Ramínko šatů se jí sesunulo stranou. „Musíš si vybrat, Davide.”

„Jill -”

„Je mi líto, že to zní jak nablblý klišé, ale bohužel jsme se ocitli uprostřed klišé, tak je to na místě.”

„Nemám rád ultimáta.”

„Nezajímá mě, co máš rád nebo nerad!”

Zůstali stát jak vytesaní z kamene a zdálo se jim, že to trvá celou věčnost. Pak se beze slova otočil a šel ke dveřím. To se stalo měsíc předtím, než jí zavolal, že požádal o rozvod a že mu Elaine slíbila, že ho připraví o poslední cent.

Jill natočila větrák tak, aby jí chladný vzduch foukal přímo do obličeje.

„Je to lepší?”

„Bude to lepší, až ze sebe stáhnu tenhle hadr a hodím ho do popelnice.”

„Aspoň že už je v zemi.”

„To je skutečně úleva. Podle toho, jak se ten den vyvíjel, jsem čekala, že upustí rakev - velkolepé finále.”

David se zasmál. „To byl den.” Potřásl hlavou. „Pořád tomu nemůžu uvěřit.”

„Já vím.”

„Tak AI je doopravdy mrtvý,” prohodil víc sám k sobě než své ženě. „Viděli jsme, jak ho ukládali do země.”

139

„Popravdě řečeno jsme viděli, jak ukládají do země rakev,” opravila ho Jill.

„Třeba už je zpátky v obřadní síni a možná že mu nabídli zaměstnání. I přes to, v jakém je stavu, by byl rozhodně rychlejší než ten zřízenec.”

David se rozesmál a zastavil na straně rušné ulice. Byli jen pár bloků od svého bytu.

„Co se děje?” nechápala Jill a pak jen viděla, jak se smích jejího manžela mění v pláč. „Davide,” zašeptala, pevně ho objala a přitiskla se hlavou k jeho rameni. Oči se jí zalily slzami. Chvíli tak seděli a plakali spolu pro muže, kterého si oba vážili a měli ho rádi.

David se uklidnil první, narovnal se a osušil si oči. „Promiň.”

„Proč? Za co?”

Potřásl hlavou. „Za všechno. Za to, jakej jsem idiot, že jsem tě nutil brát si ty pitomý šaty -”

„To nic.”

„To není pravda, podívej se na sebe, proboha.”

„Skoro by bylo lepší, kdybys mi nepřipomínal, jak vypadám -”

„Vidíš? Udělal jsem to zase. Sotva jenom otevřu pusu, už ti nějak ublížím -”

„Ne, to nic, opravdu, to nic. Je mi fajn nebo teda aspoň zajímavě. Řekněme, že je mi zajímavě.”

Naklonil se k ní a políbil ji. „Ty jsi tak skvělá, a já jsem takovej blbec.”

„To máš pravdu. Ještě nějaké další objevy?” Políbila ho na tvář. „Tak to nastartuj a pojedeme domů. Já pak vyhodím ty šaty, vykoupeme se a půjdeme si lehnout. Co ty na to?”

Neodpověděl, jen přikývl a otočil klíčkem v zapalování. Motor naskočil, a pár bloků domů dojeli v tichu.

O chvíli později vjel na předepsané místo v podzemní garáži, zastavil, vyndal klíčky ze zapalování a seděl chvíli se skloněnou hlavou, jako by nemohl vystoupit dřív, než dokončí myšlenku. Jill čekala, protože cítila, že se jí chystá říct něco, co je důležitější než se rychle vysvléct z šatů.

„Co se děje?”

Ticho. Pak ze sebe konečně vypravil: „Musím se ti omluvit ještě za jednu věc.” 140

Jill zadržela dech a okamžitě se jí vybavila Nikola Clarková. Bylo snad něco víc než jen ten oběd, který jí zamlčel. Neříkej mi nic, prosila ho v duchu.

Nechci nic vědět. „Už ses naomlouval dost,” namítla přiškrceným hlasem.

„Ale ne za tohle -”

„Davide -”

„Myslím tvoji práci, učení.”

„Cože?”

„Prostě jak jsem reagoval, když ses mi svěřila, jak jsi kvůli tomu nešťastná.”

„A jak jsi reagoval?”

„To je právě ono. Nijak. Jen jsem se ušklíbnul a řekl ti, ať to vydržíš. Nějaký takový nesmysl. Konverzačka. Praktická rada, když jsi potřebovala porozumění a podporu. Jill, jestliže jsi kvůli tomu učení nešťastná, tak to proboha živýho nedělej. Jestli si máme z Alovy smrti aspoň něco odnést, tak to, že život je zatraceně krátký na to, aby ho člověk promrhával tím, že dělá něco, co nechce. Mám tě rád, Jill, a chci, abys byla spokojená.”

„Já budu,” usmála se Jill skrz slzy. „Něco zajímavého se určitě objeví. Irving zavolá, uvidíš.”

David vydechl. „Tu noc, kdys mi vyprávěla, jak ses s ním potkala, jsem byl opravdu příjemnej. Moje obvyklý chápavý a soucitný ego.”

„Vše je odpuštěno,” zašeptala Jill. „Někdy je lepší, když je člověk praktický než rozcitlivělý.” Na chvilku se odmlčela a pak pokračovala tichým, měkkým hlasem. „Jen bych chtěla být víc s tebou, to je všechno. Pak by ani to ostatní nebylo tak důležité.”

Přikývl. „To mě taky mrzí. Vím, že to musí vypadat, jako bych se vracel ke starým zvykům. Ale věř mi to, Jill, mám teď hrozně moc práce. Všichni jako by se zbláznili. Netuším, jak to všechno zvládnu, ať pracuju kolik chci hodin denně.

Teď, co umřel AI, je to ještě horší. Nikdo neví, co se bude dít. Bude to trvat pár měsíců, než se to uklidní a vrátí do původních kolejí.” Podíval se tázavě na Jill. „Myslíš, že to ještě chvíli vydržíš? Slibuju, že po Vánocích už by všechno mělo být v pořádku. Konec s prací od rána do večera. Slibuju. Co ty na to?”

„Fajn.” 141

Naklonil se k ní a políbil ji. Každý otevřel dveře na své straně, vystoupil a zavřel je za sebou v téměř perfektním souladu. Šli pak ruku v ruce k výtahu, přivolali ho a čekali, až přijede.

„Jsem zvědavá, jestli Irving zavolá,” odtušila nepřítomně Jill, když se dveře výtahu otevřely a oni vstoupili dovnitř.

„Byla jsi jeho nejlepší produkční. To víš, že ti zavolá.”

„Neznělo to tak, když jsem s ním mluvila.”

„Od toho ho platí.”

„Říkal, že ta dívka, co pracuje na místě po mně, je dost dobrá.”

„Tebe stejně nikdo nemůže nahradit,” ujistil jí, objal a políbil na tvář. To povídej Nikole Clarkové, chtěla říct, ale neřekla.

„Třeba budou natáčet nějaký nový program,” pokračoval David.

„Něco, co se bude odehrávat v Chicagu, tak tady budu moct zůstat.”

„Než se objeví první příležitost odjet do Číny -”

„V Číně už jsem byla,” připomněla mu.

„To vím,” odpověděl a znovu bylo ticho.

Přecházeli po pokoji, kroužili kolem sebe jako dvě divoké kočky, když na sebe promluvili, bylo to spíš jako sykot, záda nahrbená, jako by se chystali se na sebe vrhnout při nejmenším podráždění.

„Proč kvůli téhle cestě tak vyvádíš?”

„Už jsem ti svoje důvody řekl. Bylas tenhle rok pryč už hodněkrát.”

„Rozhodně ne víc než loni.”

„Loni jsi byla vtahu víc než dost.”

„Aha. Takže pořád stejná písnička dokola.”

Jill se unaveně vrhla do měkkých polštářů na pohovce. „Už mě to nebaví, takhle se hádat pokaždé, když mám odjet.”

„Tak nejezdi!”

„Necestuju tak často!”

David se zastavil a díval se na ni s nelíčeným úžasem. „Jill, za dva roky, co jsme spolu, jsi byla v Londýně, v Paří-

142

ži, v Torontu, v Los Angeles, v Angole a v Argentině! Teď zase Čína!”

Jill chvilku mlčela. „Plánovali jsme si kdysi, že tam pojedeme spolu,” řekla s důrazem na posledním slově.

„Dobře víš, že teď nemůžu jet.”

„Proč ne?”

„Jak bych to měl udělat, Jill? To mám odříct všechny klienty a oznámit jim, že se chystám doprovázet svou ženu na dobrodružství u Velké zdi?”

„Přesně tak. Proč ne?”

„Protože lidé v rozvodovém řízení nevidí zrovna rádi, když jejich advokáti oddalují datum soudu, když se na to musí čekat někdy celé měsíce nebo roky.”

„Vždyť máš taky nějaké partnery, ne? K čemu jsou, když za tebe nemůžou zaskočit, když jsi v tu chvíli někde jinde?”

„Víš, že nerad přesunuju svou práci na jiné.”

„Někdo tomu říká rozdělení zodpovědnosti.”

„Za své klienty jsem zodpovědný já.”

„To nemáš nárok na pár týdnů na dovolenou? Já si vždycky beru dovolenou tak, jak se to hodí tobě.”

„To je přesně ono - už jsem měl dovolenou!” Posadil se do jednoho z velkých ušáků, které spolu nedávno koupili. „Kromě toho, co bych dělal v Číně? Měnil ti filmy v kameře? Měj rozum, vždyť bych se tam každému jen pletl do cesty.”

Jill vzpomínala na předchozí cesty a na partnery svých kolegů, když byli s nimi. David měl pravdu. Kdykoliv se některá manželka rozhodla doprovázet svého muže na akci (uvědomila si, že to byly vždycky ženy), byly z toho jen mrzutosti a nedorozumění. Nebyl to dobrý nápad, snažit se skloubit pracovní cestu a dovolenou. Všechny strany se pak cítily ošizené.

„Kromě toho,” pokračoval David, „si to nemůžeme dovolit.”

Jill se zhluboka nadechla. Jako nepracující člen expedice by si David musel hradit výlohy na cestu sám. A Elaine se dobře postarala o to, aby všechny dosavadní dovolené strávili blízko domova.

„Takže?” zeptala se Jill unaveně.

„To mi pověz ty,” odpověděl David stejným tónem. 143

„Já musím jet.”

Přikývl a posadil se. „Zmeškáš firemní večírek.”

„Já vím a mrzí mě to.”

„A večeři u Marriotových.”

„Pozveme všechny, až se vrátím.”

„Co mám všem říct?”

„Pravdu. Že jsem musela odjet do Číny. Aspoň budou mít o čem drbat - že tvoje první žena byla hezčí, a co vůbec ten David má na tý svý ženský z televize?” David se na ni unaveně usmál. „A jestli opravdu chceš, aby měli o čem mluvit, vezmi si s sebou nějakou jinou.” Prchavá představa ženy, objímající nohama jejího manžela, jí vyvstala před očima. „Na druhou stranu,” řekla, přešla k němu, usadila se mu na klíně a sama ho ovinula nohama, „nech je, ať si vymyslí, co chtějí.” Políbila ho. „Nezlob se, prosím tě.”

„Nějak to zvládnu,” odpověděl a vrátil jí polibek.

Odjela do Číny, natočila první přepadení amerických turistů, vrátila se asi za dva týdny, v bytě se nic nezměnilo, počasí bylo stejné a David byl rád, že ji zase vidí jako pokaždé, když se vrátila z cesty. Něco se ale změnilo. Bylo to něco nepostižitelného, prchavého, pohled bez odpovědi nebo dotyk, který jako by nezapadl. Byla s někým jiným. Věděla to. Bylo jí to jasné, jako by to viděla na vlastní oči nebo jako by jí to byl řekl. Neřekl. A ona se neptala. Ale bylo to tak. Týden po návratu v práci oznámila, že už nebude brát práci mimo Chicago a brzy potom podala výpověď a začala učit na chicagské univerzitě televizní žurnalistiku.

„O čem jste mluvily s Niki?” zeptal se, když vstoupili do bytu. Jill si přetáhla zpocené černé vlněné šaty přes hlavu a hodila je na zem. „Prosím tě, počkej aspoň, až zavřu dveře!”

Vnímala ještě, jak za ní zavírá a slepě zamířila do koupelny. David slyšel, jak pouští vodu. Když přišel za ní, stála Jill svlečená u vany a čekala, až se naplní.

„Neřekls mi, žes ji pozval na oběd,” odpověděla mu na to.

David nevyžadoval žádné další vysvětlování. „Bylo jí mizerně. Potřebovala s někým mluvit.”

„A ty jsi byl jediný, na koho se mohla obrátit?” 144

„Byl jsem u toho.”

„Vhodně po ruce,” rýpla si Jill a okamžitě ji to zamrzelo.

„Nemá cenu, abychom o tomhle diskutovali.” Odešel.

Nejdřív chtěla Jill jít za ním, ale pak si to rozmyslela. Pohled na její nahé tělo by při zmínce o Nikole Clarkové nebyl to nejlepší. Počkala, až nateče vana až po okraj, a pak se do ní ponořila se zavřenýma očima. Zdálo se, že se během těch několika minut, které uplynuly mezi okamžikem, kdy vstoupili do bytu a než pustila vodu, vytratily všechny myšlenky na společné koupání v bublinkách a na milování. David byl v jedné místnosti. Jill v druhé. Nikola Clarková byla někde mezi nimi.

Šestnáct

Příští den se vydala za Beth Weatherbyovou domů.

Z ulice vypadal dům úplně stejně, jako když tu byli naposledy. Stromy u cihlové zdi měly stále ještě zelené letní listí a nic nenasvědčovalo tomu, že opravdu uplynuly tři měsíce. Věděla, že brzy zelená barva ustoupí podzimní zlaté a rudé a pak, než si to stačí uvědomit, listí opadá docela a zůstanou jen holé černé větve proti šedé chicagské obloze. Jill se dívala na řady bílých a červených petúnií a jiřin, které lemovaly cestu ke vchodu do domu. I když byly kolem ní květiny a teplota byla jen o něco nižší než předešlého dne, roztřásl ji najednou chlad. Letos bude dlouhá zima, pomyslela si.

Stála před tmavými, těžkými dubovými domovními dveřmi s bronzovým klepadlem ve tvaru delfína. Natáhla ruku, dotkla se ocasu ryby a cítila, jak jí probíhá náhlá vlna strachu. Čeho se bojí? Že jí přijde otevřít Alův duch? Že ji přivítá stejně vřele jako tenkrát, když s Davidem přišli na tu nešťastnou partii bridže? Ještě si pamatovala, jak seděla v příjemném obývacím pokoji, udivená nad starožitnostmi, které tam

145

měli, v pokoji plném pohody, cítila vedle sebe Davida, prohlíželi si fotografie dětí - a najednou se ozval výkřik. To křičela Beth. Znovu se viděla, jak utíká do kuchyně, pamatovala si na vyděšený Alův obličej, celý zbělaly při pohledu na to, jak Beth krvácí. Jill se znovu podívala na ulici. Červená a bílá, docela jako ty kytky.

Chvíli tam stála a měla čím dál tím větší strach. To je přece nesmysl, říkala si a začínala se na sebe zlobit. Bát se jako dítě strašáka. Bála se té náhlé aury smrti? Měla strach vstoupit do domu, kde byl zavražděn člověk? Zavrtěla hlavou, tím to nebylo. Smrti se nebála, ani v jejích nejošklivějších podobách. Dokázala filmovat oběti války i pouličního násilí. Ne, smrti se tedy nebála, byla zvyklá ji vídat.

Neměla ale u sebe kameru, aby si dokázala od smrti udržet patřičnou vzdálenost.

Měla jen sebe - a strach. Ať už to bylo z jakéhokoliv důvodu, nechtělo se jí vejít do toho domu. Měla pocit, jako by tam na ni číhala tajemství, která nechtěla odhalit. Tušila, že jakmile překročí práh těch těžkých dveří, docela to změní její život a už nebude moct zpátky.

Přestaň to dramatizovat, okřikla samu sebe, zaklepala bronzovým delfínem a poslouchala, jak klepání doznívá ozvěnou.

Dveře se okamžitě otevřely, jako by za nimi někdo stál a věděl, že ona na druhé straně jen čeká, až se rozhodne vejít. Jill cítila, jak jí divoce bije srdce.

Nech toho, říkala si, když se octla tváří v tvář mladé dívce v chodbě. Lisa

Weatherbyová se na návštěvnici laskavě usmála. Vypadá na míň než na třiadvacet, pomyslela si Jill, vypadá dokonce mladší než její sedmnáctiletý bratr. A určitě dlouho plakala. Měla červený a nateklý obličej a oříškové oči zamlžené slzami.

Podobala se otci. Jill si vybavila podobu obou bratrů, jak je viděla na pohřbu. Ti byli víc po matce.

„Jste v pořádku?” zeptala se dívky a rovnou ji objala.

„Já už vůbec nevím,” odpověděla a hned se rozplakala. Jill ji rychle odvedla do domu a zavřela dveře. Chodba vypadala úplně stejně jako před několika měsíci. Co čekala, že uvidí? Krví pocákané zdi? Jméno oběti a obscénní obrázky vyvedené Alovou krví?

„Jsou vaši bratři doma?”

„Brian si šel na chvilku lehnout,” odpověděla dívka. 146

„A Michael se vrátil ke své komuně.”

„Co maminka?” Jill byla zvědavá, jestli dívka postřehla její neochotu položit poslední otázku.

„Je u sebe v pokoji. Mohly bychom si na chvilku promluvit?”

„No jistě, vždyť proto jsem přišla.”

Dívka se nechala odvést do velkého obýváku. Ani ten se nezměnil. Pořád v něm bylo cítit klid a pohodu, dokonce lásku.

šly vedle sebe jak siamská dvojčata srostlá boky, s jednou společnou nohou. Posadily se vedle sebe na pohovku a držely se kolem ramen.

„Říká se, že v Los Angeles jsou všichni blázni,” začala Lisa bez úvodu a setřela si slzu z tváře. „Že když Bůh stvořil svět, tak ho trošku naklonil a všichni cvoci se sesypali do Los Angeles.” Chtěla se zasmát, ale nešlo jí to. „A je to pravda. Jsou to blázni. V celé té smečce není jeden normální člověk. Nikomu se nedá věřit - lžou, stejně jako mluví pravdu. Baví se jen o penězích a o úspěchu, nikdo nečte, nezajímá se, co se děje ve světě. Všichni se vozí v drahých cizích autech a mají domy s bazény a stejně nejsou šťastní, protože za chvíli nevědí, co vlastně komu nalhali. Už ani nevědí, co je pravda a co lež. Je to, jako by žili na nějakém ohromném hollywoodském uzavřeném jevišti a mají strach, aby se neobjevil někdo, kdo by to rozbil. Nikdo už neví, co je skutečné a co je sen.” Na chvilku se odmlčela, aby mohla utřídit myšlenky v nějaký smysluplný celek.

„Vždycky jsem jezdila domů pro rovnováhu a pohodu, domů, sem, k tátovi a k mámě. Věřila jsem, že tady si ještě svět zachoval trochu rozumu. Moji rodiče věděli, kdo jsou, uznávali jeden druhého i nás. Nikdy se nesnažili nás měnit.” Potřásla hlavou, v myšlenkách cestovala mezi svými dvěma světy. „Ne jako v Hollywoodu, tam se vás vždycky někdo snaží předělat v někoho jiného. A každý je tam hvězda, i kdyby dvacet let vybíral parkovné nebo dělal číšníka, všichni jsou herci a herečky. Všichni byli na scéně ve filmu Chladnokrevně. Víte, před kolika lety to bylo? Hledali tenkrát neznámé lidi, museli vyzkoušet každého mezi šestnácti a padesáti, ale na tom nezáleží. Byli na scéně a jednoho dne z nich budou hvězdy. Stane se to, víte, děje se to vlastně tak často, že to dodává ostatním sílu, aby to

147

zkoušeli dál.” Utřela si oběma rukama oči. Jill ji nechala mluvit dál, nepřerušovala ji. „Už jsem tam skoro čtyři roky, snažím se prorazit jako zpěvačka. Otec nechtěl, abych šla. Ne že by nevěřil, že mám talent, jen věděl, že každý tam je blázen.” Zasmála se příliš nahlas. „A já jsem jedna z nich, další blázen, dělám servírku a čekám na zázrak. Už to trvá skoro tři roky, ale to jsem vám už povídala, ne? Moji rodiče mi hrozně pomáhali, i když nechtěli, abych tam šla. Tedy, matka souhlasila s otcem, když jsme byli všichni pohromadě, ale když jsem s ní byla sama, řekla mi: „Běž, Liso, zkus to. Nikdy nemůžeš vědět, dokud to nezkusíš.” A mám pocit, že to mě opravdu povzbudilo, protože otec byl tvrdě proti tomu. Ale když jsem se rozhodla a odešla tam na jih, začal mi posílat peníze každý měsíc, a maminka mi každý týden několikrát píše. Jsme si hodně blízké, vždycky jsme si rozuměly. Všechno mi říká. Měla strach, že to nedopadne, jak si představuju, když jsem odjížděla. Viděla jsem jí to na očích. Jako by se bála. Myslím, že měla strach, že bude osamělá a že jí budu chybět, až

budu pryč, a z těch lidí tam. Ale nebyla to jedna z těch matek, co by vám radily: ,Zůstaň pěkně doma a namluv si nějakého šikovného chlapa. Na co musíš do Hollywoodu! Vdej se za úspěšného právníka jako já a usaď se.’ Nic takového.

Myslela si, že na něco takového mám spoustu času. Chtěla asi, abych potkala někoho, jako je můj otec. Někoho hodného a dobrého, na koho je spoleh, kdo vydělá dost peněz a postará se o rodinu. Takoví v Los Angeles nejsou. Nemají na to pro samé zrcadlo čas.” Dívka se zhluboka nadechla. „Víte, byli spolu šťastní. Byli spolu dvacet sedm let a nikdy jsem neslyšela, že by se hádali. Nikdy.

Maminka stála vždycky za otcem. Když jsme zlobili nebo mu řekli něco špatného, opravdu se zlobila. Říkala, že pracuje tak těžce - a pak přijde domů, kde ho my zlobíme. Chránila ho. Měla ho hrozně ráda. A on byl milý Byla s ním legrace.

Všichni kluci, s kterými jsem chodila, ho měli rádi. A to moc často nebývá. Ale můj otec se choval ke každému hezky a všichni ho měli rádi. Všichni. Moje matka obzvlášť.” Hlasitě zavzlykala. „To ji teď zabíjí, víte? Hrozně jí chybí. Chodí po domě, jako by spala, jen oči má otevřené a dívá se. Mluví sama k sobě, beze slov. Snažíme se na ni mluvit, ale nevíme jak! Nemůžeme k ní nijak proniknout -” 148

Plakala a už se ani nesnažila ovládat. „Je jako blázen,” zašeptala. „Policie konečně našla nástroj, kterým byl zabit. Včera. Otcovo kladivo. Bylo zastrčené do topení dole, ještě na něm byla krev.”

Jill Lisu pevně objala. Dívka chvíli tiše plakala, pak se narovnala a utřela si oči.

„Promiňte.”

„Vůbec se nemusíte omlouvat.”

„Připadám si jako velké děcko.”

„To je nesmysl,” ujišťovala ji Jill. „Váš život je vzhůru nohama, to je normální, že máte pocit, že jste přišla o rovnováhu.”

„Dneska ale vypadá lip,” pokračovala Lisa, postavila se a začala přecházet po pokoji. „Včera nechtěla jít na pohřeb, nedala se přesvědčit. Doufali jsme, že pohřeb by to pro ni nějak skončil, že kdyby viděla, jak ukládají rakev s otcem do země, že by jí došlo, že skutečně zemřel. Že by se probudila a začala mluvit o tom, co se stalo. Že by nám řekla, kdo tu hroznou věc udělal. Ale ona nechtěla. Jen seděla na posteli a vrtěla hlavou.”

„To je šokem, Liso. Jen si představ, co prožila, co viděla, to bití -”

„Já vím.” Lisa se zastavila. „Ale nelepší se to.”

„Ona vůbec nemluví?”

Lisa se jí podívala přímo do očí. „Mluví. O počasí a o tom, jak je dobře, že jsme s Brianem doma. Ptá se, vyptává se, co děláme a tak. Poslouchá, je pozorná posluchačka. Dokonce i radí. Naslouchá Michaela celé hodiny, když jí vypráví o své víře. Ale neřekne ani slovo o otci. A když se o něm zmíníme, její oči dostanou zvláštní zastřený výraz, stejně jako její tvář, a to je konec.”

Jill chvilku přemýšlela, jako by nemohla najít souvislá slova pro myšlenky.

„Řekla bych, že to je asi jediný způsob, jak se s tím teď dokáže vyrovnat.”

„Don Eliot tvrdil, že s vámi mluvila v nemocnici, a tak jsme si mysleli, že kdyby vás viděla, tak by možná -”

„Udělám, co bude v mých silách,” slíbila Jill.

Lisa se vrátila k pohovce, posadila se a nechala se obejmout, opřela si hlavu o Jillino rameno. Neslyšely, že do pokoje vstoupila další žena a sledovala je ode dveří.

149

„Ahoj, Jill,” zazněl tiše Bethin hlas.

Jill se rychle otočila. Beth měla na sobě béžové kamaše a lehkou bavlněnou košili. Nebyla nalíčená, aby skryla modřiny. Sluncem vybělené vlasy měla ostříhané nakrátko a shrnuté z čela. Rány už se trochu zahojily, barvy podlitin už nebyly tak nápadné. Měla ovázané pravé zápěstí. Když k ní šla, uvědomila si Jill, že kulhá a jde toporně.

Objaly se. Když se zase pustily, Beth se usmívala. „To jsem ráda, že tě vidím. Vypadáš skvěle.”

„Vypadám děsně,” opáčila automaticky Jill. „Tohle vlhké počasí mi dělá z vlasů úplnou koudel.”

„A mně zase zplihnou. Vsadím se, že ty jsi vždycky chtěla mít rovné vlasy, co?” Jill přikývla. „To jsem si mohla myslet, protože já jsem pro změnu toužila po kudrnách. Ale to je tak vždycky. Pojď, posadíme se.”

Lisa jim rychle uhnula z cesty, šla na druhý konec pokoje ke křeslu a nechala pohovku pro ně dvě.

„Ahoj, holčičko,” pozdravila Beth Lisu, které si všimla až teď.

„Jak je ti?” zeptala se Lisa.

„Dobře. Mám pocit, že to spíš ty nevypadáš moc dobře. Nechceš jít nahoru a

lehnout si na chvilku jako Brian?” Jill viděla v dívčiných očích neochotu.

„Běž,” naléhala Beth. „Jill se o mě postará.”

„Opravdu, můžete si jít odpočinout - aspoň si budeme moct s maminkou popovídat.” A to přece chcete, říkala jí očima a dívka najednou pochopila a vstala.

„Mám vám udělat čaj nebo něco takového?” nabídla se.

„Pro mě ne,” zasmála se Beth. „Pořád mě prolévají čajem -v životě jsem se tolik nenaběhala na záchod.”

Jill se rozesmála. „Pro mě taky ne,” řekla a připadala si zvláštně, trochu zmateně. Beth nebyla vůbec zakřiknutá a tichá, vypadala klidně a spokojeně, byla tak živá, jak už si ji Jill dlouho nepamatovala. Zdálo se, že z paměti vymazala jakoukoliv stopu vědomí o smrti svého muže.

„Jak se má David?” zeptala se Beth, když Lisa odešla z pokoje a bylo slyšet, jak stoupá po schodech.

„Dobře, jenom má hrozně moc práce.”

„To je mi jasné, v kanceláři teď musí být úplný blázinec,” mínila Beth. 150

Jill to zaskočilo. Bethina poznámka znamenala, že ví. Že si je vědoma Alovy smrti.

Zdálo se, že jí Beth čte myšlenky. „Nechci, Jill, aby sis myslela, že jsem blázen,” začala. „Vím, jak je tady každý kvůli mně zmatený. Ale já o tom ještě nedokážu mluvit. Rozumíš mi?” Jill nerozuměla, ale přikývla. „Já vím, co se tu noc stalo. Vím, že je AI mrtvý. Mám toho hodně co říct, ale ještě ne teď.

Nejdřív tomu musím sama porozumět, než něco řeknu.” Odmlčela se. „Mrzí mě to. Vím, všechno, co povídám, je hrozně mlhavé, ale já jinak nemůžu. Ještě ne. Měj se mnou, prosím tě, trpělivost.” Jill přikývla. „A mluv na chvilku ty. Vyprávěj mi třeba o tom, jak jsi vždycky chtěla rovné vlasy, ty hloupá. Vypadáš skvěle přesně tak, jak vypadáš.”

Jill se nahlas rozesmála. „Myslela jsem, že nechceš, abych si myslela, že jsi blázen,” poznamenala a hned si pomyslela, že to asi není nejvhodnější odpověď. Úsměv na Bethině tváři jí napovídal, že je.

„Proč se musíš pořád podceňovat?” zeptala se jí Beth. „Já se nepodceňuju, to je jen realistický pohled na vlastní osobu.”

„Jaký je tvůj ideál krásné ženy, no? To mi, prosím tě, pověz.”

Jill chvilku přemýšlela. „Candice Bergenová. Farrah Fawcettová.” Odmlčela se.

„Nikola Clarková,” dodala.

Beth přemýšlela o každém z vyřčených jmen. „Candice Bergenová, ano, má hezký obličej, ale tělo - nic zvláštního, Farrah Fawcettová, ta más spoustu vlasů a tenké rty, ale je dost hezká, ano, Nikola Clarková - ta, ano, to připouštím, to je krásná dívka.” Usmála se. „Ale je docela dobře možné, že i Nikola Clarková promarní spoustu času před zrcadlem, stejně jako všechny my ostatní, a přeje si, aby její vlasy byly jiné, než jsou, aby její nos byl o něco delší nebo užší nebo aby měla o něco štíhlejší stehna.”

„Její stehna jsi viděla. Nepřipadají ti dost štíhlá?” „Připadají,” přiznala Beth. „Připadají mi perfektní. No a co, tak je třeba Nikola jedna z těch šťastných, co jsou spokojené s vlastním zjevem. Možná je to ten typ, co má všechno, co chce.” Otočila se k Jill. „Vypadá tak, že? Jako někdo, kdo dostane všechno, co si umane.” Jill zatajila dech. „Chce Davida.”

151

„Cože?” Řekla jsem, že chce Davida.”

/Jak to myslíš, že ho chice?”

„Přesně tak, jak to myslíš ty.”

„Ale Jill, jak tě něco talcového mohlo napadnout?”

„Oznámila mi to.”

„Cože!?”

„Řekla mi, že ho chce, .že ho chce za muže, a netvrď mi, buď tak hodná, že to byl v tip, protože nebyl. Upozornila mě, že to nebyl vtip.”

Beth pochopila. „Takže co se dělo tenkrát odpoledne o cvičení -”

„Bylo to už během léta, od toho firemního pikniku. Válka nervů. Mám jenom obavy, že ty její jsou pevnější než moje.”

„Ví o tom David?”

Jill přikývla. „Ví. MuseLa jsem mu to říct.”

„Proč, proboha!?”

Jill pokrčila rameny. „Ta k. Kdybych mu to neřekla, ona by se už postarala, aby se to dozvěděl. Nějak. Vždycky má pohotově nějaké řešení, zdá se.”

„No a? Co David na to?*”

Jill znovu pokrčila ramesny. „Já vlastně nevím. Ze začátku se mi zdálo, že ho to částečně zlobí a částečně že mu to lichotí. Teď mám pocit, že mu to hlavně lichotí. Jestli se na někoho zlobí, tak jsem to> já. Vůbec nevím, co s tím.”

Jill vstala a začala přecházet po místnosti stejně, jako to před chvílí dělala Lisa. „Nikdy v životě mi nepřipadalo, že by se mnou někdo takhle manipuloval. Připadám si jako krysa v kleci. Jsem úplně bezmocná. Nevím. Možná jsem měla Davida na samém začátku nechat, aby jí něco řekl.” Otočila se k Beth. „Jenže já vím, co by udělala, kdyby s ní mluvil. Začala by se rozplývat a plakat, vykládat mu, jak je jí trapně a jak ji to mrzí, jak se cítí v Chicagu osamělá, jak ho obdivuje, jak představuje všechno, po čem kdy toužila, úplně ten samý proslov, jako když jsem s n_í mluvila já. A David by tam stál, díval se na tu ubohou, citlivou, hrozně zranitelnou holčičku, která nejenže je krásná, ale navíc ho zbožňuje, a já bych tomu jen přihlížela a nevěděla, co dělat. Když si toho budu všímat, budu vypadat jako podezíravá, žárlivá manža. Když si toho nebudu všímat a nechám to prostě plavat, bude postu-152

povát mílovými kroky. Ať tak jako tak, výsledek bude stejný.”

„Možná ne. Úplně při tom celém povídám zapomínáš na Davida. Na něm také záleží, jaký bude výsledek.”

Jill nad ní zkameněle stála a dívala se jí do očí. „Právě že na Davida nezapomínám,” namítla a polykala slzy. „Proč si myslíš, že si z toho dělám takovou hlavu?” Sedla si vedle Beth a nechala slzy, aby se jí volně kutálely po tvářích.

„Ale Jill, no tak -” Beth vzala její ruce do svých.

„Já ho znám, Beth, já vím, jaký je. Vždyť jsem sama byla v téhle situaci. Má rád ženy. Spoustu žen. To jsem věděla, když jsem si ho brala. Věděla jsem to od první chvíle, co jsem se na něj podívala. Chlapovi, co vypadá jako David, stačí jen lusknout prsty. Často jsem to viděla. Přijdeme někam na večírek a ženské na něm můžou nechat oči. Je hned středem pozornosti. Zírají na něj z druhého konce místnosti. I já dokážu číst tyhle kouřové signály. Víš, že mám někdy pocit, jako bych tam vůbec nebyla? Ignorují mě. Jako bych neexistovala. A když mě vezmou na vědomí, je to skoro jako šok -něco jako - proboha, kde sbalil takovejhle zjev -”

„Jill -”

„Ne, já vím, nejsem ošklivá, nejsem, dokonce si myslím, že jsem přitažlivá. Trochu jiná, zajímavá, možná. Rozhodně si nemyslím, že jsem někdo, kdo by musel chodit s pytlem přes hlavu. Ale nejsem krásná, rozhodně bych se neocitla na seznamu deseti nejkrásnějších žen. To vím. A David není slepý. A ví to. Takže, tady jsem, průměrně vypadající ženská, manželka rozhodně ne průměrně vypadajícího muže, a někdy mi připadá, že se k sobě vůbec nehodíme. To to asi vystihuje nejlíp. Vím, že všechny ty ženské si ho prohlíží, že ho chtějí, že s ním chtějí spát, a vědí, že on to ví taky, a já si jen říkám - co udělá se mnou? Jak si ho můžu udržet? Jak dlouho to bude trvat, než se ho zase zmocní ten neklid? Někdy, když jdeme spát, jsem tak hrozně vděčná, že je vedle mě v posteli. Připadám si tak šťastná -”

„David je ten, kdo by měl být šťastný, Jill.”

Jill se usmála a setřela si slzy. „Mluvíš přesně jako moje matka.” Beth se tiše zasmála. „Já jsem taky šťastná,” řekla Jill.

„Jsi,” souhlasila Beth. „David je milý člověk, vždycky jsem ho měla ráda.” 153

„Všechny ho mají rády. To je právě můj problém.” „Každá není jeho žena,” připomněla jí Beth. „Ty ano.” Jill přikývla. „V tom je právě ten rozdíl, být něčí milenka a manželka,” začala, „a vím, o čem mluvím - byla jsem obojí.” Podívala se stranou, jako by hledala vhodná slova. „Milenka vidí jen ty ctnosti. Vidí romantické skrývání a drahé večeře pro dva a je tak nadšená, když u ní náhodou může zůstat na noc, že vůbec nevnímá, jestli chrápe nebo jestli mu smrdí nohy nebo jestli zabírá celou postel. Všechno na něm je vzrušující, dokonce i jeho nedostatky, protože si nikdy nemůže být jistá, kdy ho zase uvidí. Je to takové velice dramatické. Tragédie velkého formátu.” Odmlčela se. „Když se z tebe stane manželka, je to najednou komedie -ale černá.” Rozesmála se nad svým přirovnáním. „Najednou si uvědomíš všechny ty nepříjemné zvyky a pachy, přesně tak, jak jsi to psala v tom řetězovém dopise - páni, porušila jsem řetěz, tohle všechno mám určitě z toho.” Obě se tiše rozesmály. „Manželka najednou nevidí žádné drahé večeře, a když, tak taky vidí na konci měsíce výpis z kreditní karty a taky si musí vyposlechnout všechny ty stížnosti, kolik peněz utrácejí, a pak, tyhle večeře jsou málokdy pro dva. Jsou tu děti a příbuzní a obchodní partneři. A skutečnost. Když se pak podívá na manžela, tak ho sice má ráda, to ano, ale z očí se jí už vytratil ten zbožný obdiv, který v nich kdysi byl. Je pryč. A jemu to chybí. Pak jsou tu všechny ty další ženy, na ulici, v kanceláři, a všechny se na něj dívají těma zbožňujícíma očima. Co můžeš dělat? Jak máš bojovat se skutečností?”

Bylo chvilku ticho, než Beth znovu promluvila. „A David - už někdy - dřív?”

zarazila se, jako by nemohla najít vhodná slova.

„Myslíš, jestli mi byl nevěrný?” řekla to Jill za ni. Beth přikývla. Jill se zhluboka nadechla. „Myslím, že ano,” přiznala poprvé v životě nahlas. „Něco mi říká, že aspoň jednou -” Spolkla slzy, znovu cítila, jak se jí stahuje hrdlo.

„Ale nejhorší na tom je, že to nevím určitě. A dokud si nejsem jistá, nemůžu si o tom pořádně nic myslet nebo se nějak rozhodovat. Kdybych to věděla určitě, že David spal s nějakou jinou ženou, musela bych se s tím naučit nějak žít. Reality až moc. Nevím, co bych udělala. Z čeho mám největší strach u Nikoly Clarkové je to, že ta by se určitě nespokojila s tím, aby ho měla na jednu noc a pak se potichu vytratila. Postará se o to, abych se to dozvěděla a pak - já nevím.” Jill pohodila hlavou dozadu, hlasitě vydechla a rozzlobeně si setřela slzy z tváří. „Zatraceně,” vykřikla a narovnala se,

„mluvím, jako bych ho už ztratila. Ale já jsem ho neztratila - a taky neztratím,” dodala pevně.

Beth vyskočila. „No konečně.”

Jill jí padla do náručí. „Připadám si jako idiot,” řekla, vytáhla z kapsy kapesník a vysmrkala se. „Podívej, co se stalo tobě, a já tady fňukám kvůli ničemu.”

Beth jí opatrně odstranila pramen vlasů z obličeje. „Ty nikdy kvůli ničemu nefňukáš,” ujistila ji. „A kvůli mně si starosti nedělej, Jill, prosím tě. Já už jsem svoje problémy vyřešila.” Hlas jí najednou zjemněl. „To jsem udělala já, Jill,” zašeptala. „To já jsem zabila Ala. Zabila jsem svého manžela.”

Sedmnáct

Jill seděla za volantem svého auta a pozorovala, jak se jí třesou ruce. Měla strach strčit klíček do startéru, rozjet se, nebyla si jistá, jak by její tělo reagovalo. Potřebovala se nejdřív uklidnit, než se pustí do něčeho tak náročného na sebekontrolu, jako je řízení auta. Nebezpečně náročné, říkala si a rozhodla se ještě chvilku zůstat sedět, přemýšlet, počkat, až se jí přestanou třást ruce, strávit, co se zrovna dozvěděla. „To jsem udělala já, Jill. To já jsem zabila Ala. Zabila jsem svého manžela,” slyšela znovu Bethino šeptání. Takhle jednoduše. Přímo. Žádné výčitky, slzy, hysterie. Prosté konstatování faktu. („To jsou fakta, madam,” představila si hlas Jacka Webba). Beth jí nic dalšího nemínila vysvětlovat a Jill byla příliš zděšená už tím, co slyšela, aby se ptala na další. Pak se najednou u schodů objevila Lisa s bratrem a Beth pomalu

155

zavřela a otevřela oči, najednou úplně bez výrazu. Jill věděla instinktivně, že to, co jí Beth řekla, má zůstat tajemstvím. Byla příliš zmatená, aby dokázala něco souvislého říct, tak jen cosi zamumlala směrem k Lise a vypotácela se z domu. Seděla v autě už pět minut a pořád si ještě nebyla jistá, že se může pohnout.

Znovu se podívala na své ruce. Nehty měla nestejně dlouhé, neurčitého tvaru. Místy měla zbytky laku, které se nenamáhala odstranit. Po stranách měla okousanou kůžičku, zlozvyk, kterého se snažila zbavit, ale držela se ho jako dítě pokrývky. Na hřbetu pravé ruky měla jizvu z dětství, spálila se tenkrát o žehličku. Měla silné, velké ruce. Jednou, když jí nějaká žena hádala z ruky, tvrdila, že neví, kde začít, jaká změť informací v její dlani byla. Řekla jí také vesele, že je pořádný excentrik a že mají určitě šílenství v rodině.

Dokázaly by tyhle ruce zabít? ptala se sama sebe.

Představovala si samu sebe, jak obrací zásuvky v kuchyni a hledá kladivo. (Mají vůbec kladivo?) Cítila, jak je bere do ruky, jde chodbou k ložnici, kde spí David, viděla se, jak zvedá kladivo vysoko do výšky a pozoruje, jak dopadá strašnou rychlostí na Davidovu hlavu. Přivřela při té představě oči. Ne, to by nedokázala. To, co udělala Beth Weatherbyová, by udělat nemohla.

Jill se otočila k šedému cihlovému domu. To není možné, myslela si, když si představila tu křehkou ženu, co v něm bydlela. Není možné, aby Beth něco takového udělala, jedině že by se snad úplně zbláznila, prodělala zhroucení, během kterého by nebyla odpovědná za své činy. Teď ale vypadala klidná a vyrovnaná. Celá ta situace je absurdní. Bethino přiznám prostě nemůže brát vážně. Není možné, že by Beth zabila svého manžela.

Když si to tak pro sebe vyřešila, otočila Jill klíčkem, nastartovala šedé volvo a vycouvala od domu. Ujížděla rychle pryč, ulice se kolem ní jen míhaly, a přijela na dálnici. Poprvé za několik let litovala, že nemá vyučování. Do začátku zimního semestru zbývalo ještě několik týdnů a nezačaly ještě ani schůze před začátkem roku, to až příští pondělí. Jill tedy nevěděla, kam jít, co dělat, cokoliv, co by přehlušilo Bethina slova, která jí zněla v hlavě. Zahlédla na druhé straně silnice telefonní automat. Rychle otočila auto do protisměru a zasta-156

vila hned před počmáranou budkou. Hledala v peněžence drobné a všimla si, že se jí třesou ruce, ještě když vytáčela číslo.

„Weaťherby, Ross,” ozval se známý hlas sekretářky.

„Prosila bych Davida Plumleyho,” požádala Jill a byla zvědavá, co mu vlastně řekne.

„Kancelář pana Plumleyho, prosím.”

„To jste vy, Diano?”

„Ano. Přejete si?”

„To jsem já, Jill.”

Z hlasu sekretářky zaznělo překvapení. „Promiňte, vůbec jsem vás nepoznala. Váš hlas zní tak - jinak.”

Jill se snažila o normální tón. „Je tam někde David?”

„Má tu klienta.”

„Mohla byste ho, prosím, zavolat? Je to důležité.” Proč to řekla? Chystala se mu snad povědět o Bethině přiznám’?

Ze sluchátka bylo slyšet Davidův hlas, nervózní, plný napětí. „Jill? Jsi v pořádku?”

„Jsem, to nic. Chtěla jsem se jenom zeptat, jestli bychom spolu mohli jít na oběd. Uvědomila jsem si, že je zrovna jedna.”

„Musím být v jednu u soudu,” odpověděl a z hlasu mu vyprchal zájem. „Kvůli tomuhle mě musela Diana volat?”

„Přišla jsem zrovna od Beth,” pokračovala Jill.

„A?”

Jill cítila, jak jí poklesla ramena. „Nic,” odpověděla. „Většinu času jsem mluvila já.”

„Jill, mohli bychom si o tomhle promluvit později?”

Jill přikývla a neuvědomila si, že ji nevidí. „V které jednací síni budeš? Mohla bych se za tebou stavit a dívat se.”

„Mám pocit, že to není zrovna nejlepší nápad,” odmítl rychle David. „Není to žádný zajímavý případ a nudila by ses. Podívej - musím už jít. Zavolám ti později.”

„Pojedeš domů, hned jak skončí jednám’?” zeptala se a hned jí došlo, že zbytečně, protože už zavěsil. „Jistě,” řekla nahlas. „Zavolej mi později.” Vůbec nevěděla, jak se octla před budovou, ve které měly cvičení s Ritou Carringtonovou. Prostě stála najednou před

157

starým cihlovým domem. Zaparkovala a vešla rychle dovnitř. Krev jí ještě bušila ve spáncích, ještě se neovládala. Snad by jí cvičení mohlo pomoct znovu získat kontrolu.

Už byla v šatně, když si uvědomila, že s sebou nemá věci na cvičení.

„Zatraceně,” zaklela a posadila se na jednu z laviček. tt

Á, už jsme vás tu nějak dlouho neviděly,” ozvalo se za ní.

Jill zvedla hlavu a spatřila Riki Elferovou, nahou, zpocenou, jen s ručníkem kolem krku. „Nějak jsem to v poslední době nestíhala,” řekla tiše a byla zvědavá, jestli Riki poznala Beth na fotografii v novinách a jestli ji hned začne bombardovat otázkami.

„To znám,” souhlasila Riki. „Jdeš cvičit teď?”

„Zapomněla jsem si trikot.”

„Skvělé. Tak to s námi můžeš jít na oběd. Chtěly jsme zaskočit do restaurace přes ulici.”

Jill se usmála. „To se mi líbí.”

„Dobře. Tak já se jenom rychle osprchuju a budu hned zpátky.”

Jill ji pozorovala, jak mizí mezi řadou skříněk. Byl to zvláštní pocit, uvědomila si, bavit se s někým, když jeden je úplně oblečený a druhý úplně nahý. Zavřela oči a snažila se z paměti vymazat všechno kromě oběda, na který se chystaly. Jestliže nemůže jít cvičit, tak druhá nejlepší věc, co může udělat, je jít se najíst.

„Jill, tohle jsou Teri a Denisa,” představila jí Riki dvě ženy, které už seděly u stolku. „Ta nám dneska dala,” vzdychla, když si sedala. Jill se posadila vedle ní a kývla ženám na pozdrav.

„Je to čím dál tím náročnější,” souhlasila menší brunetka, Denisa. „Ani taneční kurzy, na které jsem chodila dřív, nebyly takhle tvrdé.”

„Musíte ale uznat, že vypadá skvěle,” podotkla Jill.

„Kdo?” zeptala se Riki. „Rita Carringtonová?” Jill přikývla. „To by taky měla,” zasmála se Riki a zadívala se na salátový bar.

„To ano,” souhlasila Jill, „když vede kurzy půl dne.”

„Cvičení? To myslíš vážně?” Riki se rozesmála. „Takovýhle prsa nemá člověk ze

cvičení. Ty má buď od pánaboha, nebo od chirurga. A pokud vím, tak Rita Carringtonová v pánaboha nevěří.”

158

„Kdybyste byla chirurg, myslela byste si, že to je jedno a to samé,” podotkla Teri, vysoká štíhlá blondýnka. „Můj manžel je doktor,” vysvětlila potom.

Ženy se zasmály. „Takže Rita si nechala udělat operaci prsou?”

„Prsou, břicha, toho dole,” recitovala Riki. „Všechno vyztužený a utažený a zvednutý. To sis nevšimla, že se jí prsa nikdy ani nehnou, i když třese celým tělem? To je ono. Otočí se doprava a prsa jí pořád směřují dopředu.”

„Slyšela jsem, že si taky nechala dělat plastiku obličeje,” dodala Denisa.

„Cože?” nevěřila Jill. „Vždyť je tak mladá!”

„Už jí víckrát nebude pětačtyřicet,” ušklíbla se Riki zrovna ve chvíli, kdy ke stolu přišel číšník.

Objednaly si oběd a litr vína. Jill si dala polévku a salát a nechala se přemluvit k dezertu.

„To je balada,” vykřikovala Riki, když dojídala poslední lžičku kakaového pudinku. „Neměla bych chodit cvičit, mám pak děsný hlad. Jaký je ten ovocný dort?”

„Dobrý, chceš ochutnat?”

„Jenom kousek,” přikývla Riki a vidličku už měla na Jillině talířku.

Jill se napila kávy a cítila, jak ji víno pálí v krku. Kdykoliv vypila správné množství vína - ani málo ani moc, měla pocit, jako by její krk pozbyl hmotnosti a oddělil se od zbytku těla. Tenhle oběd by byl přesně to, co by naordinoval doktor. Ne oběd s manželem, ale tenhle. Lepší než se dívat na Davida u soudu.

Představila si zaplněnou síň, Davida u stolku a Niki vedle něj. To proto nechtěl, aby se přišla podívat? Protože Niki si už zajistila rezervaci? Že použila volnou vstupenku?

„Co dělá ta tvoje kamarádka?” zeptala se najednou Riki.

„Moje kamarádka?”

„Ta, co s tebou vždycky chodí cvičit. Už tady dlouho nebyla.”

„Má hodně práce,” odpověděla Jill. Riki Elferová snad nečte noviny.

„O tom mi něco říkejte,” vpadla jim do řeči Teri, odstrčila talířek a dopila kávu. „Musím domů. Mám na odpoledne pozvané hospodyně na interview.”

159

„Tak to hodně zdaru,” řekla Denisa hlasem plným porozumění.

„Víte, co se říká, ne? Když najde, kde bydlíte, vezměte ji.”

„Co se stalo s Gunillou?”

„S kým?” zeptala se Jill.

„Ano, tak se doopravdy jmenuje. Skoro ja ko Popelčina zlá nevlastní sestra. Je ze Švédska, dvacet roku-Dostala jsem ji před šesti měsíci přes agenturu. Měla mi pomáhat s domácností a starat se o Justinu a Scottyho. Před týdnem mi oznámila, že už to nechce dělat, že se nechce starat o dvouleté a pětileté dítě. Tak jsem jí připomněla, že přesně to měla na přihlášce - že měla zájem o pětileté a dvouleté dítě. Přesně tohle jste chtěla, připomněla jsem jí. A ona mi na to řekla, že si to představovala jinak.”

„To tak bývá,” mínila Jill.

„Prostě jsem se rozhodla, že místo chůvy to tentokrát zkusím s hospodyní. První má přijít ve tři — a už jsou skoro tři.”

„Panebože!” vykřikla Denisa, sáhla do peněženky, vytáhla pár bankovek a hodila je na stůl. „Vůbec mi nedošlo, že už je tak pozdě. Musím vyzvednout Rodneyho ze školy.”

„Asi bychom měly taky jít,” připustila neochotně Jill.

„Klidně dopij kafe,” odpověděla Riki. „Ještě mám chvilku čas.”

Ženy se rozloučily a odešly. Když se Jill otočila zpátky ke stolu, všimla si, že jí číšník dolil kávu do šálku. „Tak jak jsi se rozhodla,” zeptala se Jill Riki,

„budete mít děcko, nebo si necháš podvádzat vaječníky?”

„Zvítězil zdravý rozum,” odpověděla Riki. „Paul si nechá udělat vasektomii.” Jill to překvapilo. „Měla jsem dojem, že jsi říkala, že kdyby se Paul podrobil vasektomii, nemohla bys už mít nikoho bokem -”

„To zní přesně jako něco, co jsem skutečně řekla. Čas od času plácám takovéhle nesmysly.”

„Takže nemáš nikoho bokem?” zeptala se Jill skoro zklamaně.

„Ne,” odpověděla Riki najednou vážným hlasem. „Paula nepodvádím. Ty ostatní ano. Ale když mám konečně dobrého manžela - a Paul dobrý je, tak nechci nic riskovat. Tohle je

160

moje třetí manželství a první, které se povedlo. Rozumíš?” Jill přikývla.

„Člověk už nedělá žádné pitomosti, když má, o co stojí. Líbí se mi manželství.

Věřím na to. Musím - vždyť v tom žiju.” Jill se usmála. „Ne,” Riki zavrtěla hlavou. „Myslím to tak, že když je člověk trochu chytrej nebo aspoň ne úplně na hlavu, tak si dává zatracenej pozor, aby nezkazil, co má dobrýho.” Dopily kávu a beze slova se na sebe usmály.

Tu noc David vedle ní nemohl usnout a pořád se otáčel.

„Co je?” ptala se Jill, která kvůli němu také nemohla spát.

„Bolí mě celé tělo,” řekl jí.

Jill se posadila a pohladila ho. „Mám ti namasírovat záda?”

Bylo chvilku ticho, pak se David otočil na břicho. „To bys byla hodná.” Jill si na něj sedla a položila mu ruce na ramena.

„Au, to bolí,” vykřikl a uhýbal před jejím dotekem.

„Vždyť jsem ještě nic neudělala,” bránila se Jill.

„Já nemyslím ramena, ale záda. Slez, proboha, vážíš aspoň tunu.”

„To ti děkuju.” Jill si klekla vedle. „Kde tě to bolí?”

„Spíš se ptej, kde mě to nebolí.”

„Kolik her squashe jsi hrál?”

„Tři - a nebyl to squash, ale raketbal.”

„Tos to trošku přehnal na to, že jsi takovou dobu nehrál.”

„Za to můžeš ty - au! Vytýkalas mi ty promarněný peníze - au! - tak jsem se to snažil napravit.”

„Takže teď se mi snažíš namluvit, že je to moje vina.”

„To taky je.”

„Aha. Jistě.”

David se zničehonic obrátil. „Ta tvoje masáž stojí za starou belu,” rozesmál se, objal ji a přitáhl k sobě.

„S kým jsi hrál?”

„S Petem Rogersem, s jedním ze studentů. Vlastně už to tak dlouho student nebude, brzo budou promovat. Páni, to je bolest.” Políbil ji na tvář. „Je mi líto, že jsem nestih tu večeři při svíčkách.”

„Tos nemohl vědět, napadlo mě to na poslední chvíli.” 161

„Mrzí mě to, miláčku, potřeboval jsem vypadnout a dát si něco k pití. Jsem z toho Alova pohřbu pořád mimo.” Podíval se na ženu. „Neřeklas mi ještě, co ti povídala Beth.”

„Vlastně nic moc,” zalhala Jill a byla zvědavá, jestli si toho všimne. „Neříkala nic, většinu rozhovoru jsem obstarala já.”

„Měla by už brzo začít mluvit,” poznamenal David nepřítomně. Kdyby jí nevěřil, uvědomila si Jill, tak by takhle nepokračoval. „A co jsi dělala zbytek odpoledne?”

„Byla jsem cvičit. Chodí tam jedna ženská, kterou mám opravdu ráda -”

„Fajn,” odpověděl David. Jill to slovíčko a ten tón dobře znala. Znamenalo to, že ho to vůbec nezajímá. Jill ale chtěla pokračovat.

„Váhá, jestli si má nechat udělat operaci vaječníků, nebo mít dítě.” David nic neříkal. „Davide,” zašeptala Jill, „budeme se muset taky nějak rozhodnout, co dál.”

„Jak to vyřešila ta ženská?”

„Její manžel si nechá udělat vasektomii,” řekla Jill a zamrzelo ji, že s tím vůbec začínala.

„To zní docela rozumně,” odpověděl David bez zájmu.

„Nech toho, já to myslím smrtelně vážně.”

„Já taky,” otočil se k ní a podíval se jí do očí. „Už jsem ti to řekl, žádné další děti nechci. Už mám dvě, s kterými se to zrovna nepovedlo. Je mi to líto, Jill,” pokračoval, když si všiml výrazu na její tváři. „Já vím, že jsi chtěla děti, ale já nemůžu. Nejsem moc dobrý otec a nemám už na to znova ani energii, ani trpělivost, ani chuť.”

„Říkáš to dost přesvědčivě.”

„Jsem o tom přesvědčený.”

„A kde jsem v celé věci já?”

„Kde chceš být?”

„S tebou,” hlesla za chvilku sotva slyšitelným hlasem.

„A to jsi,” odpověděl a políbil ji na čelo.

„Mám tě ráda,” zašeptala a cítila, jak jí slábne hlas.

„Já tě mám taky rád, holčičko. Pojď, otoč se ke mně, budeme spát, takhle tě obejmu.”

Jill ho nechala, aby ji obrátil a držel v objetí. Přála si, aby se mohla do něj schovat, zalézt si mu pod kůži, kde by byla v bezpečí. Takže to rozhodl za ní, uvědomila si a začaly se jí

162

třást nohy. Nemá tedy mít děti. Zavřela oči. Davidovi to nemůže mít za zlé. On už to zažil, nechtěl to znovu. Bylo by to všechno zase od začátku. Nedivila se mu. Věděla, že se rozhodne takhle.

Pohnul rukou, kterou měl pod ní. Cítila, jak se od ní odtahuje. „Promiň, miláčku, musím se otočit.”

Jill se odsunula, aby se mohl obrátit. Jindy by se otočila podle něj, nějak by se sobě přizpůsobili, bez námahy a přemýšlení. Dnes ale zůstala zatvrzele na své straně postele a to, jak tam ležela, vystihovalo přesně, jak jí bylo. Sama, zmatená, ztracená.

Osmnáct

Nic nového. Dlouhý stůl, nepohodlné židle, spousta kouře a ti, co ho produkovali, unavené hlasy pronášely ještě unavenější projevy, přesně takové, jako už Jill slyšela rok před tím. (Vítáme vás na začátku nového semestru. Zimní semestr je velice důležitý, protože jak se v něm uvedete… atd. atd.) Jill pátrala po všech stranách starého stolu. Lidé, co seděli kolem něj, se až tak moc nelišili od lidí z vysílání při týdenních schůzkách. Měli i podobné zájmy.

Spousta učitelů, stejně jako ona, přišla z rádia nebo z televize. A přece tu byl patrný rozdíl. Něco tu chybí, říkala si, když si prohlížela jejich tváře jednu po druhé. Všichni vypadali unaveně a unuděně, asi tak, jako ona sama. Chybí tu nějaké nasazení, motivace o něco důležitější, než jen nějak přečkat den, objevila potom. I když tu seděla spousta lidí, kteří měli opravdový, hluboký zájem o svou práci, nebylo to prostředí nabité energií, vyzařující z lidí v televizi. Právě tu chybějící energii postrádala nejvíc - ten neustálý boj, aby si vaše nápady někdo poslechl a přijal a pak nahrál a odvysílal. Jill se zadívala na podlahu. Z toho nebude nic dobrého,

163

říkala si, jestliže mám takovouhle náladu už na samém začátku školy. To nepůjde. Telefon zazvonil přesně v půli projevu Jacka McCrearyho o stavu rozpočtu a nutných omezeních. Jill si myslela, že se jí daří sledovat monotónní hlas, a ulekla se, když ji zaklepání na rameno vytrhlo ze snu o bouřlivém jednám ve studiu, kde všechny ohromovala originalitou a šikovností svých nápadů, a přeneslo ji do klaustrofobického ovzduší univerzitní porady.

„To je pro vás,” šeptala sekretářka a snažila se nerušit. „Tvrdil, že je to důležité.”

Jill se zatvářila zmateně, ale sekretářka pokrčila rameny, že nic dalšího neví, a tak Jill odsunula židli a následovala malou ženu na chodbu a pak do kanceláře. Sekretářka měla sotva metr šedesát a Jill si za ní připadala jako obr. Proč pro mě musí vždycky posílat takovéhle panenky, divila se.

„Linka tři,” řekla jí sekretářka, než se posadila za stůl. Jill zvedla sluchátko. „Haló!”

„Pěknej průser,” řekl David místo pozdravu.

„O čem to mluvíš?” nechápala Jill.

„Beth se zrovna doznala.”

„Cože?”

„Slyšíš dobře. Beth se přiznala - a tvrdí, že to udělala ona - že zabila Ala.”

„Tomu nevěřím,” zašeptala Jill a zhroutila se do židle, o níž doufala, že stojí za ní. Všimla si, že veškeré psaní a dění v kanceláři ustalo. Ani jedna ze sekretářek se nesnažila skrýt zvědavost. „To je šílené,” šeptala a slyšela v uších ozvěnu Bethina hlasu. „To jsem udělala já, Jill, já jsem zabila svého manžela.”

„O nic víc šílené než to další, co vykládá.”

„Co ještě říká?” vyptávala se Jill a svírala okraj židle. David si odkašlal. „Tvrdí, že to bylo v sebeobraně.”

„V sebeobraně? To myslíš, že ji AI napadl?”

„To ne, připouští, že ve chvíli, kdy ho začala tlouct, tvrdě spal.”

„Nechápu.”

„Počkej, to nejlepší teprv přijde.”

„Povídej.”

David si znovu odkašlal a krátce a nepříjemně se zasmál. 164

„Tvrdí, že ji celých dvacet sedm let týral, jestli tomu dokážeš věřit, a že tu noc, kdy ho zabila, usnul úplně opilý a sliboval jí, že jakmile se vzbudí, tak ji zabije.” Jill ho zřetelně viděla, jak vrtí hlavou. „Dokážeš si představit, že by tomuhle mohl někdo věřit?”

Jill si vybavovala, jak AI tančíval s Beth na večírcích firmy, jak se smál jejím vtipům, jak ji pyšně představoval všem známým, jak ji držel za ruku a seděl vždycky vedle ní, těšil ji, když prohrála v bridži. Souhlasila s Davidem - to, co tvrdila Beth, prostě nemohla být pravda. Tomu se nedalo věřit. „Musela

prodělat nějakou nervovou poruchu,” zašeptala tiše. „Don to asi bude obhajovat jako krátkodobou ztrátu způsobilosti.”

„Já nevím, co má Don v plánu. Je stejně zmatený, jako my ostatní. Ani jemu se nesvěřila se svým přiznáním, rovnou svolala tiskovou konferenci. Don se to dozvěděl z rádia. Dokonce o tom neřekla ani svým dětem, prostě to jen tak oznámila. Kancelář je v totálním rozkladu, nikdo nic nedělá. Přijdu večer asi pozdě.”

„Jason s Laurou mají přijít na večeři,” připomněla mu a překvapilo ji, že si pamatuje takové podružné detaily.

„Zatraceně,” zanadával tiše, „tak dobře, zkusím se vrátit včas.” Na chvíli se odmlčel. „Panebože, co se ještě dozvíme.”

„Řekla mi to,” zašeptala Jill. „Ale já jsem jí nevěřila.”

Následovalo ticho a pak promluvil David. „Cože? Co tím myslíš? Co ti řekla? O čem to mluvíš?”

Jill si uvědomila teprv teď, že ji slyšel, a poznala rostoucí napětí a vztek v Davidově hlase. „Když jsem za ní byla minulý týden,” vysvětlovala neochotně, protože věděla, že se bude zlobit.

„Co ti přesně říkala?”

„Nemluvila nic o sebeobraně nebo o tom, že by ji bil,” poznamenala rychle

„jenom, že ho zabila,” dodala zmateně.

„Jenom že ho zabila,” opakoval nevěřícně David. „A to ti nepřipadalo důležité, abys to řekla mně? Nebo Donovi? A co její děti? Hlavně když tě prosily, abys jim zkusila pomoct!”

„Prosím tě, Davide, nezlob se, byla jsem tak vyděšená,” prosila Jill. „Vůbec jsem nevěděla, co si o tom myslet. Doufala jsem, že -”

„Nemyslela jsi, tečka!” vykřikl na ni. „Jill, jaks to mohla 165

udělat, nic neříct? Když jsi věděla, jak jsou všichni napjatí!”

„Měla jsem pocit, že nejsem ten pravý člověk, který by měl mluvit. Beth tvrdila, že potřebuje čas, aby si to všechno srovnala a promyslela. Myslela jsem, že se zhroutila, že prodělala nějakou poruchu -”

„Ta je chytrá jako liška,” přerušil ji David.„Jediné, co si potřebovala promyslet, je tahle absurdní historka. Poskytla jsi jí týden času, aby ji vymyslela opravdu důkladně. Teď už jí jen zbývá předstírat dočasné pomatení smyslů a v životě celu neuvidí. A mezitím protáhne jméno a památku slušného člověka tím nejhnusnějším bahnem. To si ty pitomý noviny smlsnou! Tohle je přesně příběh podle jejich gusta. Známý právník tajně týral svou ženu čtvrt století. To bude bomba!”

„Davide, uklidni se -”

„Jaks to mohla udělat?” Dokázala si docela dobře představit výraz na jeho tváři.

„Když nic jiného, jak to, žes to neřekla aspoň mně?”

Jill těžce polkla. „Já jsem ti to chtěla říct,” začala. „Chystala jsem se ti to povědět tenkrát, jak jsem ti volala odpoledne do práce. Chtěla jsem tě vidět, ale ty jsi měl moc práce, a pak už jsem nemohla. Mrzí mě to. Věděla jsem, že to, co mi Beth svěřila, bylo jen pro mě a nemohla jsem se přimět, abych to prozradila. Doufala jsem, že ti to bude podezřelé a že to ze mě nějak dostaneš, tak, jako vždycky -” Odmlčela se. Třeba jako to o Nikole Clarkové, dokončila pro sebe. Na co jsi to tak intenzivně myslel, žes nevnímal, že něco tajím?

Z Davidova hlasu zazníval vztek. „Jill, já vůbec nevím, o čem to mluvíš. Snažíš se mi podstrčit, že je to moje chyba, že jsem neuhodnul, co ti Beth řekla? Že mi mělo dojít, že přede mnou něco tajíš?”

„Ne, to ne,” ohradila se. Ano, přesně to mám na mysli, říkala si pro sebe. Vždycky jsi to tak dělal.

Chvíli bylo tíživé ticho. „Musím už jít,” ukončil to David. „Jen jsem ti chtěl zavolat kvůli Beth, ale nenapadlo mě, že to nebude žádná novinka.”

„Davide -”

Telefon byl hluchý. Ještě chvíli tam bez hnutí seděla, pak položila sluchátko, vstala a nevšímajíc si zvědavých pohledů sekretářek, vyšla z kanceláře.

166

Nálada večer u stolu nebyla o moc lepší. David vešel zrovna ve chvíli, kdy se Laura s Jasonem hádali o nějakou hudební skupinu a jediný pohled na jeho znechucený obličej Jill doporučil, aby byla zticha.

„To je nemůžeš nějak zpacifikovat?! “vyštěkl jejím směrem a posadil se ke stolu. Jill mlčela, jen si všimla překvapeného výrazu dětí. Nikdy na ni takhle nemluvil

- aspoň ne před nimi. Jill odešla tiše do kuchyně, vyndala z mikrovlnné trouby večeři a naservírovala ji na stůl.

„Co to je?” zeptal se a sotva se na talíř podíval. „Biftek, panenka.” „Kolik?”

„Co myslíš? Kolik kalorií?” „Ne. Za kolik,” vysvětloval otráveně. Jill to

zaskočilo. „Já nevím, nepamatuju se. Měla jsem to už chvíli v mrazáku.” Posadila se.

David se podíval na talíře dětí. „Tvrdíš, že nic nejí, tak proč děláš takový drahý maso, když se to stejně všechno vyhodí!”

„J-já jím,” bránil se Jason. „Já nemám moc hlad,” zašeptala Laura. „To nic,” řekla rychle Jill a cítila, jak i ona ztrácí chuť. „Já taky nemám moc velký hlad.”

„To je skvělé. Mám nápad, milé děti. Až příště přijdete na návštěvu, tak bychom místo jídla mohli rovnou spálit nějaký peníze.”

„Táti,” začala Laura.

„Nech si to svoje táti, slečinko. Už toho mám plný zuby, vypadáš jak kostlivec. Neodejdeš od stolu, dokud nesníš všechno, co máš na talíři.”

Jill viděla, jak se Lauře zalévají oči slzami. Dívka sklonila hlavu a dívala se do talíře. Chvíli nikdo ani nedýchal, pak vzala Laura pomalu vidličku, napíchla kousek masa a nesla ho k ústům. Ten pohyb ale nedokončila, upustila vidličku a vyběhla z pokoje.

Jill běžela do ložnice za ní, i když David nechtěl. Laura seděla na kraji postele proti velkému zrcadlu, a přestože zírala přímo do něj, zdálo se, že nic nevidí. Oči měla suché a bez výrazu, ústa pevně semknutá, jen dolní ret se jí trochu chvěl.

167

„Laura/” chtěla něco říct Jill, ale cdí*vka ji přerušila.

„Mohla bys mě nechat samo’tnouJ?”*

Jill znejistěla. „Chtěla jsemi ti jjern říct, že na tebe se nezlobí.”

„To určitě.”

„Vážně,” pokračovala Jill. „S <dospoělý:mi je to někdy hrozně těžké. Nevědí přesně, co chtějú a n«ělcd.y nekřičí na toho, na koho by křičet chtěli. Někdy sii nejssou ani jistí, jestli se doopravdy zlobí, a pak si to odruese tfiě k»do, kdo je zrovna po ruce a kdo je nejsnadnější terč;, ne a, dneska jsi to shodou okolností byla ty.” Laura se poeřád dív.ala do zrcadla. „Tatínek se zlobí na mě. Dějí se tedf tak:ové věci, z kterých jsme všichni trochu nervózní -” Snaežila s& měco vyčíst z dívčina výrazu, ale nedařilo se jí to. „Opravvdlui jsem ti jenom chtěla říct, že to nemá s tebou nic s;poleóřn,étio.” Chvíli tam ještě stála a pak zamířila ke dveřím..

„Děkuju,” ozvalo se za ní tišše z po:stele.

Jill se překvapeně otočila. L^ura poořrád ještě zírala nepřítomně do zrcadla, a tak najedinou pochybovala, že vůbec něco slyšela. Odešla do kuchyně.

Jason s otcem seděli u stolu a mlčfóli. A( už z hladu nebo ze strachu, Jason snědl všechno, c:o m<ll na talíři. Poprvé, co se s chlapcem znali, měla pocit, ž«e ji r’ád *vidí.

„Tak co, jaká byla škola prvnní dem? ” ptala se Jill a ignorovala manžela. Jason se zatvářil stejně znecHucerhě jako jeho otec.

„V-votrava. Fakt votrava.”

„Otrava. Máš na mysli slovo <otrawa . O. Je to otrava. Už mě tenhleten váš slang votravuje. JJe to fatkt votravný”

Jason se podíval na otce, jak^o by chmdákovi zrovna přeskočilo.

„Jsi v pořádku?”

„Jo, jsem vopravdu v pořádkui.”

„Prima,” vložila se do tohea Jill. „Tak můžeme změnit téma. Kdo je váš třídní?” ptala i se Chlapce a usmívala se na něj.

„P-pan Fraser. Je f-fajn,” odpoovědě 1 Jason.

„Bohatost tvé slovní zásoby mě udivuje,” utrousil David sarkasticky. Tentokrát sklopil hlavu Jasosn, n<eb»e2pečně blízko slzám.

168

Jill odhodila vidličku a otočila se prudce k Davidovi. „Nemáš pocit, že už to skoro na jeden večer stačilo? Jseš najednou profesor přes jazyk nebo co? Jestli jsi ještě naštvanej na mě, fajn, klidně si na mě ječ. Děti sem ale nepřišly pro to, aby sis na nich vylejval svoje nálady. Už jsi zkazil celou večeři, jedno dítě ti brečí v ložnici a druhý u stolu. Místo jednoho člověka v mizerný náladě teď máme čtyři.”

„Já nejsem žádný dítě,” ohradil se Jason.

„Buď zticha!” obořil se na něj David. „To seš tak hloupej, že ani nepoznáš, když se tě někdo zastává?”

„Já nepotřebuju, aby se mě zastávala!” vykřikl Jason, odstrčil židli od stolu a podíval se vztekle na Jill. „Kdo se tě o to prosil? Nemůžeš chvíli držet hubu?!” Vyběhl z místnosti. Jill si představovala, jak teď oba adolescentní Plumleyovci sedí naštvaně vedle sebe na její posteli. Nevěděla, co ji překvapilo víc, jestli ten výbuch sám nebo plynulost, s jakou ho Jason předvedl.

„Tak to máme klasický příklad přenosu,” podotkla Jill a začala sklízet ze stolu.

„Zlobíš se na mě, ale nechceš na mě křičet před dětmi, takže přeneseš svůj vztek na ně a ječíš na ně. Pak se dopálí Jason, ale protože nemá potřebnou odvahu, aby začal řvát na svého otce, začne aspoň ječet na svou hnusnou macechu. Takže nakonec ses stejně dočkal. Někdo mě přece jenom sjel.” Vzala kupu nádobí, odešla do kuchyně a začala skládat talíře do myčky.

David seděl chvíli u stolu bez hnutí, pak vzal talíř a skoro nedotčený ho odnesl do kuchyně.

„Já vlastně taky nemám moc velký hlad,” řekl a postavil ho na dřez. Jill mlčela.

„Půjdu se omluvit dětem.”

„To je rozumné,” souhlasila Jill a byla zvědavá, jestli o-mluvu vztáhne i na ni.

„Mrzí mě to,” začal. Jill ho pozorovala s nadějí, připravená mu okamžitě odpustit. „Ta večeře,” dodal, otočil se k ní zády a zmizel v chodbě.

Bylo chvilku po osmé, když se ozval bzučák. Jill seděla v křesle a četla společenskou rubriku („Hledám vysokého svalnatého řeckého boha, který rád tančí v zlatém dešti a rozumí trochu francouzsky”). David odešel před čtvrt hodinou, aby odvezl děti domů. To ještě nemůže být on, říkala

169

si Jill a šla do kuchyně. A pak, nezvonil by přece zezdola. Má klíče. Přišla k mluvítku vedle telefonu a stiskla tlačítko. „Prosím?”

„Jilly? To je Don Eliot. Je doma David?”

Jill cítila, jak se jí rozbušilo srdce, a jak ji začíná opřádat závoj viny. „Jel s dětmi,” řekla Donovi. „Bude za chvilku zpátky, jestli chceš jít nahoru a počkat na něj.”

„Fajn, tak jo, jdeme nahoru.”

Jill zmáčkla tlačítko, kterým se otvíraly dolní dveře. Zamířila ke dveřím bytu, otevřela je dokořán, dívala se na chodbu a poslouchala, až pojede výtah. Mluvil ještě David s Donem po jejich odpoledním telefonátu? Řekl už svému kolegovi o jejím provinění, o tom, že věděla o Bethině činu? Bude ji také považovat za zrádce, který zklamal veškerou jeho důvěru?

Z přemýšlení ji vytrhlo známé trhnutí, když se výtah zastavil. Dveře se otevřely, zavřely a bylo slyšet hlasy. Došlo jí teprve, když už byli za rohem, že Don říkal: „Jdeme nahoru.” My, ne já.

„Ahoj, Done,” přivítala ho mile a podala mu v chodbě ruku.

„Ahoj, Jilly,” odpověděl. V hlase mu znělo rozčarování z celého dne, ale ne takové, jako by už věděl o tom, co udělala. „Pamatuješ se na Niki, ne?” zeptal se po chvíli.

Jill se jen dívala, jak Nikola Clarková, oslnivá v oblaku fialového a černého hedvábí překročila nejdřív jednou a pak druhou nohou práh. Je u mě doma, pomyslela si Jill a sledovala, jak si Nikola prohlíží každou maličkost. Je na mém území, šmíruje si všechny moje věci, soudí můj vkus, čenichá, na všem nechává stopu, jako když pes počurá sloup. Krade mi soukromí jak zloděj v noci. To je přesně ono, řekla si, spokojená s tou metaforou. Zloděj v noci.

„Určitě si mě pamatuje,” řekla Nikola se snadnou sebejistotou, prošla kolem Jill do obýváku, a než se Jill odvážila se k nim přidat, seděla už pohodlně na pohovce.

170

Devatenáct

Trvalo to skoro půl hodinu, než se David vrátil.

Jill se zvedla z ušáku, jakmile zaslechla klíč v zámku (seděla v jednom křesle, Don v druhém a Nikola se uvelebila mezi nimi na pohovce), a šla ho přivítat ke dveřím.

„Je tu Don,” zašeptala mu, jak vešel.

Nečekal na žádné další vysvětlení, šel do obýváku a položil peněženku a klíče od auta na rádio. Jill stála za ním, takže neviděla, jak se zatvářil, když spatřil Nikolu.

„Done, Niki,” přivítal je. „Kdy jste přišli?”

Jill sledovala, jak se posadil do ušáku, kde seděla před chvílí ona. Připadala si ve vlastním domě jako vyhnanec, nevěděla, jestli se má připojit k těm třem právníkům, nebo je nechat o samotě a stáhnout se jako spořádaná manželka do druhého pokoje.

„Co tam děláš, Jill?” zeptal se David, jako by jí četl myšlenky. „Chceš tam stát? Nebo se posadíš?”

Jill došlo, že jediné volné místo je vedle Nikoly na pohovce, což by poskytlo manželovi vhodný pohled pro srovnání. Věděla, že tak jak je, v džínách a v růžových pantoflích nemá proti Nikole v hedvábí a s vysokými podpatky šanci.

„Udělám trochu kávy,” nabídla se a odešla do kuchyně.

„Přijeli jsme zhruba před půl hodinou, asi zrovna jak jsi odejel,” slyšela Dona.

„Musel jsem odvézt děti domů.”

„Jill nám to řekla,” přidala se Nikola k hovoru. Jill se protivilo slyšet vlastní jméno z jejích úst.

Nalila do kávovaru vodu, připravila kávu a čekala, až se voda začne vařit. Po půl hodině hloupé zdvořilostní konverzace začínala být zvědavá, proč ti dva vlastně přišli.

„Tak co? Je něco nového?” zeptal se David.

„Vzdal jsem se obhajoby Beth,” řekl Don vážně. 171

„A je mu kvůli tomu mizerně,” vysvětlovala Nikola, „tak jsem navrhla, abychom se tady zastavili a promluvili si o tom.”

Jill cítila, jak se jí zvedá žaludek, ale nevěděla, co je toho příčinou - jestli to, že Don odmítl obhajovat Beth, nebo Nikolin návrh, aby jeli za Davidem.

„To jsem rád, že jste přišli. Tak co se stalo?” Jill vstoupila do pokoje, když Don znovu rozebíral Bethino doznání. „Dotýká se mě jako advokáta i jako přítele, že udělala něco takového, že se veřejně přiznala, aniž by mi to řekla a poradila se se mnou -”

„Je hrozně zmatená,” přerušila ho Jill a postavila mezi ně na stůl podnos se šálky s kávou, mlékem a cukrem. „Vypadá to, že vůbec neví, co dělá.”

„Já mám dojem, že moc dobře ví, co dělá.” Jill měla pocit, že slyší Davida, ale pak si uvědomila, že to řekla Nikola. S nechutí obešla křeslo, na kterém seděl Don, a posadila se kousek od Nikoly.

„Každopádně,” pokračoval Don, jako by ho Jill nepřerušila, „bylo by to pro mě hrozně těžké ji obhajovat, i kdybych v životě neslyšel o člověku jménem AI Weatherby. A vědět, že podle toho, co říká, zabila muže, který byl jedním z mých nejbližších přátel, a že si teď vymýšlí takové historky, aby z toho vyvázla -”

„A jak víš, že si vymýšlí?” zeptala se Jill, i když vlastně nechtěla.

„Ale prosím tě, Jill, ty bys snad věřila něčemu z toho, co o Alovi tvrdí?” ptal se nevěřícně Don.

„Já nevím, je hrozně těžké tomu věřit, ale je také těžké si představit, že by Beth lhala. Vůbec nevím, co si o tom všem mám myslet.”

„Zato já vím,” pokračoval pevně Don. „Znám Ala Weatherbyho - tedy, znal jsem ho skoro tak dlouho jako Beth. Byl to jeden z nejlaskavějších, nejčestnějších lidí, jaké jsem kdy potkal. Mouše by neublížil. Snažíš se mi namluvit, že by byl schopen bít svou ženu dvacet sedm let?”

„Zapomínáš, že Jill je Bethina blízká přítelkyně,” připomněl David tiše. Jill mu byla vděčná, že jí přišel na pomoc a usmála se na něj, ale on se na ni nedíval.

„No tak dobře!” vykřikl Don, jako by vyřešili celý případ. 172

„Zmínila se ti někdy, za celou tu dobu, co se znáte, že by ji AI bil? Všimla sis někdy, že by měla modřiny? Měla jsi někdy pocit, že ji týrá?”

Jill zavrtěla hlavou. „Ne.”

„Takže?” Don se odmlčel, aby si mohla utvořit vlastní závěry.

„Možná někoho kryje,” nadhodila Jill. „Třeba Michaela -”

„Michael má aspoň stovku souvěrců, kteří jsou připravení přísahat, že byl s nimi celý den a noc. Víš, že nechodí nikdy sami. Dokonce i společně spí na zemi. Ne, Jill, od Alovy krve byla Bethina noční košile, a ne Michaelův hábit. Na kladivu jsou její otisky prstů. Udělala to. Říká, že to udělala. Tak to musíme brát.”

„Jaký z toho dělají obecný závěr?” zeptal se David.

„Že je blázen,” odpověděla Niki. „Nervové zhroucení nebo něco takového. V kanceláři si myslí, že se zbláznila, a takhle to dopadlo.”

„A co ty? Co si myslíš ty?” zeptal se David.

„Jak můžeš vědět, že já si to nemyslím taky?” odpověděla a v očích jí zahořely jiskřičky. Jill se začala potit.

Manžel ji přehlížel a díval se Nikole do očí. „Protože to je příliš jednoduché vysvětlení, proto. Nemůžu uvěřit tomu, že by úplně zdravá žena přes noc zešílela. Když se někdo zhroutí, tak už jsou známky patrné dlouhou dobu předtím, než se to stane, i když třeba jenom náznaky. Ale tady není nic, co by nasvědčovalo nervovému kolapsu.”

„Souhlasím,” připojila se Nikola. „Nemám dojem, že by šlo o zhroucení, a nevěřím tomu, že ji bil. Spíš mám dojem, že četla moc románů.”

„Tím myslíte co?” zeptala se ostře Jill.

„Musíte uznat, že je to jak podle scénáře,” poznamenala Nikola s trochou nadřazenosti. „Zabijete manžela, prohlásíte, že vás celá léta týral, nahrajete dočasné pomatení smyslů a vyváznete bez úhony.”

„Když ji tedy nebil AI, tak kdo?” ptala se Jill.

„Některá zranění si způsobila sama,” tvrdila Nikola s jistotou, „a některá

pocházela z toho, jak se AI probudil a snažil se zachránit si život.”

„Vy byste měla dělat pro kriminálku,” mínila Jill. Nikola postavila šálek na stůl. „Každopádně to bude za-173

jímavý případ,” obrátila se z Jill na Davida. „Odmítla totiž dočasné pomatení smyslů a chce, aby její advokáti - Bob Markowitz a Tony Bower vedli obhajobu tak, jako by šlo o sebeobranu.”

„Cože?” vykřikl David.

„Tvrdí, že byla při plném vědomí, pořád. Trvá na tom, že je nevinná, protože kdyby ho nezabila, byl by zabil on ji.”

„Navzdory faktu, že v té době tvrdě spal,” ušklíbl se Don.

„Tak moment, co má tohle znamenat?” přerušila je Jill. „Nevěřím vlastním uším, že něco takového slyším od advokátů.” Postavila prudce hrneček na stůl, až káva vyšplíchla. Otočila se k Davidovi. „Říkal jsi mi přece, že advokát nesmí soudit svého klienta, že jeho jedinou povinností je hájit ho podle svých nejlepších schopností, a kdyby advokáti jednali jako soudci a porota, zhroutil by se celý právní systém!”

„To jsou dvě různé věci,” potvrdil David.

„Máš pravdu, Jill,” pokračoval Don, „a svým způsobem tvrdíme všichni to samé. Obhájce nemůže být soudce. Jestli je můj klient vinen nebo ne, to je vedlejší, protože já jsem povinen ho hájit, jak nejlépe dokážu - a to bych v tomto případě nemohl. Kromě toho, že je tu jasná podjatost -muž, kterého zabila, byl můj kolega a blízký přítel, jsem přesvědčený, že lže, jako když tiskne. Nemůžu se na ni ani podívat.”

„Tak proč si připadáš provinile?” zeptala se Jill.

„Neměl by si tak připadat,” odpověděla Nikola za něj. „To on jí doporučil Markowitze a Bowera. Perfektně se jim povedlo dostat ji ven na podmínku.”

„Co si o tom myslí její děti?” zeptal se David.

Nikola pokrčila rameny. „Že se zbláznila. Doufají, že se jim podaří ji přesvědčit, aby se to podalo jako dočasná ztráta smyslů, než to půjde k soudu.”

„A to taky udělá,” tvrdil s určitostí David. „Zatím se budou noviny pást na tom nesmyslu se sebeobranou, a než přijde přelíčení, nebude jediný soudce, který by si nemyslel, že je úplně mimo.”

„Takže ty si nemyslíš, že je blázen?” zeptala se Nikola.

„Ta je chytrá jako liška,” odpověděl a zopakoval tak větu, kterou už od něj Jill slyšela v telefonu. „Myslím, že se chtěla Ala zbavit - kdoví proč, možná kvůli penězům, možná je

174

v tom jiný chlap, to je jedno. AI si šel jednoho večera lehnout a ona v tom uviděla příležitost. A máme to - zabitý manžel a týraná žena.” Rozesmál se.

„Co je na tom k smíchu?” zeptala se Nikola dřív, než to stihla Jill.

„Vždyť je to absurdní! Každý, kdo znal Ala, ví, že nebyl schopen věcí, z kterých ho obviňuje. Musela by být vážně blázen, aby si myslela, že té její nesmyslné povídačce bude někdo věřit. Takže jsme tam, kde jsme byli. Bláznivá chytrá dáma.”

„Chytrá jako liška,” dodala Nikola a tím, že použila Davidova slova, vyčlenila je dva jako zvláštní skupinku v pokoji. Jill připadalo, jako by se stala neviditelnou, jako by ta slova, co Nikola vyřkla, byla nějakým zaklínadlem, po kterém se má ona a Don Eliot ztratit. Jediné postavy v místnosti byli Nikola a David. Jill si v životě nepřipadala tak opomíjená.

Jill s údivem pozorovala Nikolino představení. Dívenka dokonce vyčarovala pár slz, pak sklopila hlavu a pokračovala. „Navíc, nejenže člověk jako AI Weatherby zemře, ale ještě se jeho jméno spojuje s takovým svinstvem. To není fér.” Zadívala se na Jill, jako by se snažila ji přesvědčit. „Hrozně moc mi pomohl.

Pomáhal mi pořád, dával typy, radil mi, jak udělat co nejlepší dojem, jak mám být tvrdší. Říkal, že musím být tvrdší.” Tiše se zasmála a Jill měla chuť smát se s ní. „To byl on, kdo navrhl, abych po škole přišla k firmě. Dokonce mi měl jít na promoci, protože můj otec nemůže přijet.” Hlas se jí zadrhnul. „Jak by někdo mohl uvěřit tomu, že to byl takový netvor, který svou ženu dvacet pět let týral!?”

„Také tomu nikdo nevěří,” řekl David, zjevně dojatý Nikoliným vystoupením.

„Dokonce i jejich děti jsou zděšené nad Bethinou výpovědí,” přidal se Don, rovněž naměkko.

„A co vy?” zeptala se Nikola Jill.

Dobrý zásah, pomyslela si Jill. Její odpověď ji měla postavit do úplné izolace.

„Já prostě nevím,” odpověděla a rozhodla se, že radši bude věřit své pravdě, než by se snažila zapojit do jejich skupinky tím, že by lhala. David jí vždycky říkal, že ve chvíli, kdy svědek začne lhát, je ztracen. Roz-

175

hládla se po jejich zmatených tvářích a po pokoji. Tohle je přece její domov, a ne soudní síň. Není pod přísahou a nestojí na stupínku svědků.

Chvíli všichni mlčeli.

„Dali byste si někdo kousek čokoládového dortu?” zeptala se Jill, aby prolomila napětí. „Udělala jsem ho k večeři, ale nějak jsme se k němu nedostali.” Zdvořile odmítli.

„Jak máš staré děti, Davide?” zeptala se Nikola.

David chvilku přemýšlel. „Jasonovi je dvanáct a Lauře čtrnáct. Dokonalí puberťáci, bohužel.” Nikola se chápavě pousmála.

„Jsi na ně moc přísný,” bránila je Jill.

„Někdo na ně přísný být musí,” odpověděl David.

„Je to asi těžké najít rozumnou mez,” řekla Nikola.

„Vy máte nějaké děti?” zeptala se jí zničehonic Jill.

„Ne,” rozesmála se Nikola. „Dokonce ani mladší sourozence. Mám jen o deset let starší sestru, takže jsme si nikdy nebyly moc blízké.” Podívala se zpříma na Jill. „Kromě toho jsem trochu staromódní a chtěla bych dřív manžela.” Usmála se. Teď je řada na tobě, vyzývala Jill.

„Takže byste chtěla mít děti?” vyptávala se dál Jill.

„Určitě,” odpověděla Nikola. „Mám dojem, že žena není úplně ženou, dokud nezažije, jaké to je - mít dítě.”

„Lidi ale nemají děti proto, aby si vyzkoušeli něco nového,” namítla Jill.

„Tak jsem to nemyslela. Chtěla jsem jenom říct, že mateřství je něco, o co by žena neměla přijít.”

Jill neodpověděla a poprvé za celý večer měla pocit, že stav je jedna nula pro ni.

„Pověz mi, Jilly,” začal Don, jako by nemluvili chvíli o něčem jiném, „jsi Bethina blízká přítelkyně. Nepřipadalo ti to trochu jako zrada, když jsi slyšela její doznání v rozhlase a ona ti o tom sama neřekla? Snažila ses jí přece pomoct. Chodila jsi za ní.” Jill cítila, jak ji polévá horko, věděla, že se začne červenat, a doufala jenom, že Don bude tak zaujatý sám sebou, že si toho nevšimne.

„Děje se něco?” zeptala se Nikola, která si samozřejmě všimla.

„Jill o tom věděla,” poznamenal David tiše. 176

„Co věděla?” zeptali se-Nikola a Don jedním hlasem.

Jill si odkašlala. „Asi před týdnem, když jsem přišla k Beth na návštěvu, tak se mi přdznala, že Ala zabila.”

Následovala chvíle překvapeného ticha. Jill si nervózně prohlížela okousané nehty. .A jsme zpátky u soudu. Rozsudek - vinna. Trest - smrt ponížením.

„Já tomu nerozumím,” řekla Nikola.

„Já taky ne,” dodal Dox.

„To nejste sami,” řekl David, přidal se tak na jejich stranu a nechal Jill samotnou v ^potápějící loďce.

„Stalo se to až ke konci, návštěvy,” snažila se vysvětlit Jill. „Úplně mě to zaskočilo.”” Pátrala v jejich tvářích aspoň po záblesku porozumění, ale mamě.

„Řekla mi jenom, že zabila Ala. Nevysvětlila, jak a jirot Nevyptávala jsem se. Vůbec jsem nevěděla, co si o torm myslet nebo co dělat. Tak jsem nedělala nic. Měla jsem pocit,že nemám právo cokoliv říct.”

Don Eliot vrtěl hlavou. „Já nevím, Jill,” oslovil ji poprvé za celou dobu, co se znali, normálně, ne zdrobnělinou. Znělo to formálně a přísně. „Nero zumím tomu. Hrozně jsi mě zklamala.”

„Neřekla to ani mně, Done,” přisadil si David.

„Jsem přesvědčená, že Jill udělala to, co udělala, jenom ze špatně vykládané loajality.” Jill pochopila, že Nikola mluví v její prospěch. „Beth je j «ejí blízká přítelkyně, a kromě toho Jill je profesorka, a ne právnická. Bere to jinak než my. Měla pocit, že kdyby něco řekda, že by svou přítelkyni zradila, zklamala její důvěru. To je hrozně těžké. Nechtěla bych být na jejím místě a nevím, jak bych se sama zachovala.”

Don vstal a začal si upravovat černožlutou kravatu. „Vy ženský vždycky mumsíte držet při sobě. Musím už jít domů.”

Jill zůstala sedět, příliš zmatená, aby dokázala cokoliv říct. To, že jí Nikola přispěchala nápomoc, bylo stejně překvapivé, jako působivé. Tak proč měla chuť se na ni vrhnout a začít ji škrtit? Nikola vstala a šla s Donem ke dveřím. Jill rychle vyskočila a dorazila ke dveřím, zrovna když Nikola odcházela.

„Omlouvám se, že jsem musela zrušit minulý pátek raketbal,” řekla Nikola Davidovi, „Zamluvila jsem ale kurt na středu na půl šestou. VyHovuje to tak?”

„To je bezva,” souhlasLl David.

177

Don Eliot už byl na půl cesty v chodbě.

„Na shledanou zítra,” loučila se Nikola. „Na shledanou, Jill, jsem ráda, že jsem vás zase viděla.”

Jill mlčela a cítila, jak se v ní zvedá vlna vzteku. Doufala jenom, že se jí podaří výbuch oddálit, až uslyší výtah. Šla do pokoje a David ještě zůstal u dveří. Když konečně přišel do kuchyně, cpala zuřivě hrnky do myčky. Zůstal stát na chvíli u kuchyňských dveří a chystal se odejít do ložnice, když ho zarazil její hlas.

„Kam jdeš?”

„Svléknout se a osprchovat, jestli proti tomu nemáš žádné námitky,” odsekl.

„Shodou okolností mám.”

„Tak to mě budeš muset omluvit, protože to udělám tak jako tak.”

„Myslím, že bychom si měli spíš promluvit,” prohlásila, přibouchla dveře myčky a šla za ním k ložnici.

„O čem bychom se ještě měli bavit?”

„Je toho docela dost,” řekla a cítila, jak její hlas nabírá výšku. „Nemusels to Donovi říkat, že jsem věděla o Beth! Nemusels mě stavět do takovéhle pozice!”

„A cos chtěla dělat, Jill? Chtěla jsi mu lhát?”

„Proč ne? Proč bys to měl být jenom ty v téhle rodině, kdo může lhát?” Zatvářil se znechuceně. „O čem to mluvíš?”

„Mluvím o tvých raketbalových hrátkách s Nikolou dárkovou! Zapomněl jsi už na to, žes mi říkal, žes byl hrát s nějakým studentem? -”

„Nekřič na mě, Jill,” varoval ji David. „Už toho bylo dneska dost.”

„Tys mi lhal!”

Rozzlobeně se k ní otočil. „A co jsem ti měl říct? Vím, jak kvůli ní vysiluješ

-”

„Já kvůli ní nevyšiluju. Tý ženský jde o mýho manžela, řekla mi to!”

„Panebože, Jill, nechceš už toho jednou nechat? Copak jsi ji dneska večer neslyšela? Snažila se ti pomoct, bránila tě!”

„Já nepotřebuju, aby mě ta káča bránila!” vykřikla Jill a rozuměla najednou Jasonovi, jak bylo před chvílí jemu. „Ubráním se docela dobře sama. Nepotřebuju, aby o mně

178

nějaká nedostudovaná nána mluvila ve třetí osobě, jako bych vůbec nebyla v pokoji, aby předstírala, jak mi pomáhá, jen aby vypadala o to skvělejší a velkorysejší! Udělá cokoliv, Davide, aby vypadala dobře v tvých očích, a jestliže já budu v tu samou chvíli vypadat hloupě, tím lip.”

Prošel kolem ní do chodby. „Tohle nemíním poslouchat.” Jill ho následovala, jak přešel rychle do salonku a z jídelního koutu znova do ložnice. „Panebože, Davide, to si myslíš, že byla náhoda, že začala mluvit o tom raketbalu zrovna ve chvíli, kdy jsem já přišla ke dveřím? Že to neřekla schválně, abych to slyšela?”

„Nemyslím, že by to dělala schválně. Niki myslí jiným způsobem než ty.”

„To je teda pravda. Davide, copak nevidíš, jak s námi manipuluje? S tebou? Se mnou? To to necítíš?” Odmlčela se a podívala se mu do neprostupných zelených očí. „Nebo je ti to jedno?”

„Jsi úplně vedle,” řekl jí napůl rozzlobeně, napůl smutně. „Jdu na chvíli na vzduch.”

„Nechoď pryč, Davide, prosím tě, nechoď pryč,” prosila ho, když otvíral dveře.

„Přijdu za chvíli,” odpověděl. Byl tentam.

Dvacet

Během několika minut se Jill dívala na budík už snad podesáté. Bylo přesně tři čtvrtě na jedenáct. David byl pryč už skoro tři hodiny.

Nevěděla, co má dělat, jestli čekat, nebo jít spát. Spát -legrační slovo. Mohla si jít lehnout, stejně by oko nezamhouřila.

Kde byl? Kam mohl jít, bez dokladů a bez klíčků od auta? Když byl venku asi hodinu, šla se podívat do garáže, zjistit,

179

jestli je auto ještě na svém místě. Když se přesvědčila, že je, vrátila se do bytu klidnější. Peníze a doklady ležely na rádiu, kam je položil, když odvezl Lauru a Jasona. Znamenalo to, že se šel procházet sám nočními ulicemi. Kdyby ho někdo přepadl, měl by vztek, že David u sebe nemá ani dolar, ztloukl by ho, možná zabil. Zmocnila se jí panika. Přemýšlela, jestli by neměla zavolat na policii, ale věděla, co by jí řekli. Ať počká dvacet čtyři hodin a pak se ozve znovu. Místo toho zavolala Davidově matce, protože ji napadlo, že se možná zastavil tam, ale po pár minutách hovoru o počasí bylo jasné, že tam není.

Musela strávit následující půlhodinu tím, že poslouchala, jak si paní Plumleyová

stěžuje na všechno možné, od inflace až po mrzutosti se sousedy. Když konečně zavěsila, zavolala ještě Davidově sestře, jestli náhodou neví, kde by mohl být. Nevěděli, aspoň to z jejich povídání typu tak-co-dělá-bratr-manžel nevyplývalo. Pak už raději nikam netelefonovala, aby neblokovala linku, kdyby potřeboval David zavolat domů. Jestliže byl v nějaké nepříjemné situaci, tak už to má za sebou.

Poslední hodinu myslela na Nikolu Clarkovou. Nevěděla, co by bylo horší - jestli zpráva od policie, že našli manželovo mrtvé tělo, nebo telefonát od Nikoly, že David spí u ní. Nepříjemné pomyslem. Ale Nikola sama byla nepříjemná. Možná nic neměla říkat, neměla přijímat její výzvu. Měla ignorovat skutečnost, že s ní manžel hraje raketbal, ignorovat fakt, že jí lhal. To ale nemohla udělat.

Jakmile člověk jednou přijme lež, souhlasí, že bude přijímat i další, že jim bude přikládat určitou hodnověrnost. Jakže se tomu říká v právní terminologii? A čemu pomohla, když s tím začala tak otevřeně? Jenom si Davida ještě víc znepřátelila, donutila ho, unaveného a znechuceného, utéct z vlastního domova. Přímo do Nikoliny čekající náruče?

Je tedy u ní?

Nech toho, přikázala si okamžitě. Nemá smysl se takhle mučit. Jestliže šel k Nikole, nemůže s tím teď už nic dělat.

Ten den nestál od rána za nic a za většinu mrzutostí si mohla sama. Kéž by před ním bývala nezatajila Bethino přiznám. Mohla tušit, jak bude reagovat. Věděla, jak měl David Ala rád a jak ho obdivoval. Když umřel, David pro

180

něj plakal, a to neplakal ani na pohřbu svého otce. Proč tedy tak trvala na svých pochybách? Copak nemohla jednoduše souhlasit s názorem, že něčeho tak hrozného by AI nebyl nikdy schopen, a pak počkat, až co bude říkat Beth?

Samozřejmě, že si David musel brát její pochyby osobně. Co jiného mohla očekávat?

Jill si uvědomila, že přechází úzkou chodbou. Nakládala toho na něj moc, zatěžovala ho hořkostí, když nepotřeboval nic víc než trochu klidu a porozumění. A oporu. Měl dost svých problémů - svou bývalou manželku, děti, práce v kanceláři nad hlavu, nedostatek peněz. V poslední době k tomu ještě přibyla Alova smrt, její rozmrzelost kvůli práci a žárlivost. A teď tohle. Návrat domů není žádná radost.

Musí s tím něco udělat. Musí nechat toho podezírání, nebo si to alespoň nechat pro sebe, nevybuchnout pokaždé, když vysloví Nikolino jméno. Musí se mírnit v případě Weatherbyových, nechávat si své konfliktní názory pro sebe. Aspoň na nějakou dobu. Musí se zdržet poznámek o Elaině a bude se ještě víc snažit vycházet dobře s dětmi. Určitě existuje nějaký způsob, jak se s nimi spřátelit. Na to, co se děje přes den v kanceláři, nemá vliv. Z domova musí udělat něco natolik lákavého, co by mohlo konkurovat Nikoliným svodům.

Povzdechla si. Jediný nevyřešený problém byla její práce. Na to si ale také zvykne. Uvízla na místě a nemá smysl si na to víc stěžovat. David už musí mít plné zuby jejích věčných nářků, jak ji to nudí. Tak se věci mají a David za to nemůže. Zrovna začal nový semestr a je rozhodnutá snažit se odvést co nejlepší práci.

Kdyby tak jen přišel domů - Zazvonil telefon.

Nemohla se rozhodnout, ke kterému aparátu běžet, byla přesně na půl cesty mezi oběma. Utíkala k tomu v ložnici. Policie to být nemůže, říkala si, když se natahovala přes postel, protože David zapomněl všechny doklady doma. I kdyby našli někde mrtvé tělo, nedokázali by je identifikovat tak rychle a dát jí vědět. Ledaže by ho, samozřejmě, některý z policistů na stanici poznal -

„Haló?”

„Jill, nezlob se.” 181

„Davide, kde jsi?”

„V kanceláři. Vzbudil jsem tě?”

„Jestlis mě vzbudil? Zbláznil ses? Jsem polomrtvá strachy!”

„Nezlob se.”

„Co děláš v kanceláři?”

Skoro ho viděla, jak pokrčil rameny. „Já ani nevím. Jen tak jsem se procházel, bez cíle. Pak jsem zvedl hlavu a uvědomil si, že jsem před budovou. Noční vrátný mě pustil dovnitř. Neměl jsem u sebe klíče, pochopitelně.”

„Já vím. Měla jsem strach, co s tebou je.”

„Odešel jsem z domu bez vindry v kapse. To má člověk z toho, když vyvádí jak primadona.”

„Jsi v pořádku?”

„Jsem, jenom jsem hrozně utahanej. Stihnul jsem toho docela dost udělat. Nikdo tu nebyl, tak jsem měl klid. Vyřídil jsem všechny rejstříky a víš, co je to vždycky za dílo.” Chvilku bylo ticho. „Jill, nemohla by ses tu pro mě zastavit a odvézt mě? Já vím, že jsi unavená, ale děsně mě bolí nohy a nemám u sebe peníze a -”

„A?”

„A hrozně moc tě chci vidět.”

„Budu tam během pěti minut.”

Zavěsila sluchátko, popadla klíče a letěla ke dveřím. Všechno bude v pořádku. Ať si dělá Nikola co chce, ona už neklopýtne. Postará se, aby se všechno uklidnilo, a budou spolu s Davidem šťastní dál.

Všechno se začalo sypat až příští den ráno.

Poprvé, co se pamatovala, David zaspal. Pospíchal, a to znamenalo, že i ona přijde pozdě, protože David zabere koupelnu na tak dlouhou dobu. Za deset devět zavolala do školy a nechala v kanceláři vzkaz, že přijde pozdě na ranní schůzi, protože jí není dobře. Dělala to nerada. Matka ji vždycky varovala, že vymlouvání se na zdraví přináší smůlu.

„Mám ti udělat něco k snídani?” zeptala se ho, když konečně vylezl z koupelny.

„Blázníš? Už takhle je pozdě.”

„To jsem si právě říkala.”

„Vlastně - proč ne. Dala by míchaná vajíčka moc práce?” 182

„Ne, udělám ti je,” odpověděla a měla radost, že pro něj může něco udělat. Byla na cestě k ledničce, když začal telefonovat. „Dianu Buckovou,” poprosil a čekal, až ho telefonistka spojí s jeho kanceláří. „Diano, přijdu až za půl

hodiny. Mám ranní jednání a protáhne se to trochu déle, než jsem čekal. Vyřiďte Dougu Hortonovi, že se objevím, jak jen budu moct. Máte to? Děkuju.”

Jill šlehala vajíčka v misce, přidala trochu mléka, soli a pepře. Nebylo jí příjemné poslouchat, s jakou lehkostí David lže. Znělo to tak věrohodně.

„Dáš si toast?” zeptala se a vylila vejce na pánev. „Proč ne, když už jsme se dostali takhle daleko?” O pár minut později mu přinesla snídani na stůl. David tam seděl s hlavou v novinách. „Snídaně je na stole,” usmála se na něj.

Vzhlédl. „Skvělé, děkuju.” Položil noviny vedle talíře. „Krásně to voní.”

„Doufám, že to bude i tak chutnat,” řekla upřímně a samotnou ji překvapilo, jak moc jí záleží na tom, aby ho potěšila.

Ochutnal trochu a otočil se k ní. „Chutná,” usmál se. Vydechla úlevou. „Ty si nedáš?”

Jill se podívala na svou sklenici pomerančového džusu. „Začala jsem držet dietu.”

„Proč?”

„Myslela jsem si, že by neškodilo shodit tak tři kila.”

„To asi ne, ale dej pozor, ať neumřeš hlady.”

„To mi nehrozí,” zasmála se nervózně. Proč je tak rozčilená? Dívala se, jak David jí. „Davide -”

„Copak?” vzhlédl od novin.

„Jenom jsem tě chtěla znovu ujistit, jak moc mě to mrzí, že jsem ti neřekla o Beth -”

„Už na to zapomeň.”

„Nechci, aby to zůstalo mezi námi.”

„Nezůstane.”

„Mám tě ráda.”

„Já tebe taky.”

Dívali se na sebe několik dlouhých vteřin a Jill v jeho očích zoufale hledala nějaké ujištění. „Já tě tak miluju,” zašeptala.

183

„Pojď sem,” vybídl ji tiše a natáhl k ní ruce. Jill rychle vstala a vrhla se mu do náručí. Cítila, jak ji hladí po hlavě, jak jí z vlasů dělá jeden velký chumel. „Mě to taky mrzí,” řekl jí. „Choval jsem se jak prvotřídní idiot.”

„Dokud aspoň prvotřídní,” podívala se na něj se slzami v očích a popotáhla. Dojedl snídani a Jill odnesla nádobí do kuchyně. „Máš toho dneska hodně?”

„Každý den je toho hodně.”

„Napadlo mě, že bychom si mohli půjčit na večer video.”

„Dneska večer? V žádném případě. Mám moc práce.”

„Napadlo mě, žes toho včera hodně stihnul.”

„To sice jo, ale bohužel je toho mnohem víc. Během pár příštích týdnů se doma moc nezdržím. Než se to srovná -”

„A co pátek večer?”

„Co je v pátek večer?”

„Večeře,” připomněla mu Jill. „U mých rodičů. Pozvali nás minulý týden.”

„Zatraceně, Jill, promiň, úplně jsem na to zapomněl.” Složil noviny a přišel za ní do kuchyně. „V pátek večer nemůžu.”

„Ale večeře je až od osmi a mohla bych tě vyzvednout v kanceláři,” nabízela se Jill.

„V tom to není,” namítl a na chvilku se odmlčel. Jill věděla, že se chystá říct něco, co se jí nebude líbit. „Nevykládej si to, prosím tě, špatně,” začal. Jill se začal krátit dech. Davidovi docházela slova a z toho byla ještě víc nervózní, protože to se stávalo jen málokdy. „Nevím, jak bych ti to měl říct, podle toho, co si už o ní myslíš -”

„O kom?” zeptala se Jill a znala odpověď už dopředu.

„O Nikole Clarkové.”

„A co s ní má být?” zeptala se chladným, zastřeným hlasem.

„Má v pátek promoci.”

„Pozvala tě?”

„Její otec nemůže přijet. Nikoho nemá.”

„A co ten její přítel, Chris - jak se jmenuje?, co ho tenkrát přivedla na večeři k Eliotovým?”

„To je jenom nějaký známý, nic pro ni neznamená.”

„A ty ano?” 184

Jill zadržela dech.

„Mám pocit, že ano,” zašeptal. „Jill, prosím tě, poslouchej mě. Je to opravdu naposledy, co se něco takového děje, slibuju. Myslím, že nemáš pravdu v tom, co o ní říkáš, o jejích úmyslech, že je taková vypočítavá, manipulující. Ale musel bych být blázen nebo slepý, abych si neuvědomil, že ta dívka je do mě zamilovaná, a já nejsem ani blázen, ani slepý. Já v ní nevidím nic jiného než nadějnou mladou právničku, která je shodou okolností milá holka a je tu sama.

Ale to je všechno - a víc z toho nikdy nebude. Slibuju.” Odmlčel se. „Nebylo by to fér vůči Niki a už vůbec ne vůči tobě, kdybych ji nechal pokračovat v jejích fantaziích. Je to sice lichotivé, že se do mě zamilovala tak krásná mladá žena, jako je Niki, ale tím to končí. Nic víc. Nic víc nebude. Takže -” Zhluboka se nadechl. „Odteďka už žádné obědy, žádné návštěvy u soudu, žádný raketbal. Půjdu jí v pátek na promoci, protože jsem slíbil, že tam budu. Musím. Ale tím to končí.” Podíval se Jill do očí. „Souhlasíš?”

Jill se otočila, chtěla mu dát odpověď, na kterou čekal, ale nemohla. „Nevěděla jsem, že jsou promoce večer.”

„To nejsou, je odpoledne.”

„Zveš ji na večeři?”

Bylo chvíli ticho, než odpověděl. „Sám ne, asi pět nebo šest lidí. Chtěli jsme jí poblahopřát, přivítat ji do firmy.”

„To je od vás velice milé,” řekla Jill hluše.

„Jill, prosím tě, pochop to. O nic nejde. O nic nikdy nešlo. A po tomhle pátku ještě míň.”

„Jak může být míň než nic?”

David se zadíval na zem. „Co ti na to mám říct? Byl jsem k tobě upřímný a přiznal jsem ti všechno. Víc udělat nemůžu, zbytek je na tobě. Možná očekávám trochu moc, když chci, abys tomu rozuměla -”

„To očekáváš,” přiznala Jill a bylo jí hrozně divně. „Ale zkusím to.” David ji pevně objal. „Mám tě rád.”

„Já tebe taky.”

„A je pekelně pozdě,” prohlásil a podíval se na hodinky. „Doug Horton už určitě běsní, že mi to tak dlouho trvá.”

„Tak to sveď na mě,” navrhla Jill a dívala se, jak jde ke dveřím. 185

„Možná to tak dopadne,” odpověděl a otevřel dveře. „Zavolej mi pak.” Dveře se za ním zavřely.

Jill stála chvíli uprostřed malé kuchyňky. Přehrávala si v hlavě Davidovy omluvy, jako by byly nahrané na pásce. Stisknout start a poslouchat, pak reverse a rewind, a znova od začátku. Měl měkký a klidný hlas, plný porozumění pro to, co musí prožívat ona. Uvědomuju si, že je do mě zamilovaná, říkal nebo něco v tom smyslu. Kdypak asi David došel k tomuhle osvícenému objevu? Včera v obýváku? Nebo během onoho oběda? Potřásla hlavou. Na tom nezáleží, kdy. Důležité je, že David chce tu hru na kočku a myš skončit. Od pátku už bude tíže světa spočívat na ramenou někoho jiného. Od pátku, opakovala si, skoro nahlas. To bude pořádně dlouhý týden, řekla si a natáhla se pro telefon.

Někdo zvedl sluchátko hned po třech zazvoněních.

„Haló?”

„Beth?”

„Ne, to je Lisa. Jill?”

„Ano, to jsem já. Jak se máte, Liso? A co maminka?”

„Maminka je v pořádku, zato my ostatní se sypeme.”

„Liso -”

„Víte asi o tom jejím doznání.”

„Ano.”

„A o tom, co tvrdí o otci.”

„Ano.”

„A co - co si o tom myslíte?” V hlase dívky zazněla hysterie.

„Já - já nevím, co si o tom mám myslet.”

Dívka najednou hodně ztišila hlas, aby ji nebylo slyšet. „Říká, že ji bil, týral, mučil od chvíle, kdy se vzali. Tvrdí, že to byl maniak. Netvor, kterého se nepřetržitě bála. Jill,” dožadovala se netrpělivě, „to není možné! Vždyť jsem v tom domě žila devatenáct let! Jak bych s ním mohla žít pod jednou střechou a nepoznat, co je zač? Jak by tady kdokoliv z nás mohl vyrůstat a netušit, co se děje, i kdyby jen desetina z toho, co povídá, byla pravda? To je nesmysl.

Vychovali tu tři děti. Nikdo si nevšiml takových věcí, o kterých mluví. Nikdy jsem v noci neslyšela jediný výkřik, nikdy jsem na ní neviděla modřiny. Nic takového. Co jsem viděla, byl p°~

186

zorný a milující manžel a otec, který nás nikdy neuhodil, ani když jsme zlobili. Nikdy, Jill, a že jsme si to někdy zatraceně zasloužili. Nikdy! Proboha, Jill, to, co tvrdí, prostě není možné!”

„Je tedy pro vás jednodušší to brát tak, že vaše matka lže?”

V dívčině výkřiku zazněla úzkost. „Ne! Jenom nechápu, proč takové věci říká -”

„Ledaže je blázen,” dodala tiše Jill.

„Určitě se zbláznila,” mínila Lisa. „Nemám pro to jiné vysvětlení. Znám přece své rodiče. Otec by nebyl schopen uhodit matku, stejně jako -,” odmlčela se.

„Stejně jako ona nebyla schopná zabít jeho,” dokončila Jill větu za ni.

„Jedině, že by byla blázen,” dodala Lisa v slzách. „Tomu nemůžu uvěřit! Nevím. Žijete s lidmi, myslíte si, že je znáte, že o nich víte úplně všechno, a pak zjistíte, že nevíte vůbec nic. Nic, nic, ani ň! A co to vypovídá o vás? A o vašem životě?”

„Co říká maminka?” ptala se Jill.

„Můžete se zeptat jí,” řekla dívka otupěle. „Zrovna přišla do pokoje.” Jill slyšela, jak jí podává telefon. „Jill?” poznala Bethin hlas.

„Máte s Lisou hrozně podobný hlas,” poznamenala.

„To máš pravdu,” zasmála se Beth. „Jak se máš?” Jill se usmála. „Dobře, a ty?”

„Nikdy jsem se neměla lip, ale umíš si představit ten zmatek.”

„To jo.”

„Aspoň jsem tě varovala.”

„Děkuju.”

Obě se rozpačitě rozesmály. „Tak co si myslíš ty,” ptala se Beth. „Že jsem blázen? Nebo že lžu?”

Jill jako by na sobě cítila její pohled. „Ani jedno, ani druhé - a nevím proč.” Bethina odpověď přišla okamžitě. „Protože jsi přítelkyně.”

„Jestli se ti chce o tom mluvit, ráda bych tě slyšela,” navrhla Jill.

„Co třeba dneska večer?” Jill zaskočila rychlost pozvání. 187

„Jestli máš ale práci, tak se samozřejmě můžeme sejít jindy. Nemusí to být zrovna dneska.”

Jill chvilku přemýšlela. David bude dlouho v práci, nepřijde dřív než v deset. Takže není žádný důvod, aby seděla doma, až na to, že se bojí. A čeho se bojí? Nic, co jí Beth řekne, jí nemůže ublížit. „Fajn, večer se mi to hodí.”

Dvacet jedna

Když se Jill blížila se šedým volvem k příjezdové cestě, byly už přední domovní dveře otevřené. Vystoupila z auta a hodila si přes ramena svetr. Během posledního týdne se ochladilo, zima se vplížila do města jak nechtěný host do domu, s kufry v ruce, připravený na delší pobyt. Šla po cestičce ke vchodu, kde na ni Beth už čekala.

„Páni, já jsem ráda, že tě vidím,” řekla Beth a objala Jill. Jill ji políbila na tvář. „Vypadáš dobře.”

„Pokaždé, když někomu řeknu, že se taky cítím dobře, zatváří se tak divně, jako bych prohodila něco nepatřičného. To nic, pojď dál.” Jill vstoupila do chodby a Beth za ní zavřela dveře. „Lisa čeká v obýváku. Udělala nám čaj.” Mrkla spiklenecky na Jill. „To by byla dobrá reklama - jeden jediný doušek, a vaše

starosti jsou pryč.”

„Nebylo by to hezké?”

„Jak se má David?” ptala se Beth a vedla Jill do obýváku. Lisa hned vstala, aby se s ní přivítala.

„Dělá až do večera. Dobrý den, Liso. Jak se máte?”

„Dobře, děkuju,” odkašlala si dívka.

„Maminka říkala, že jste dělala čaj. Mohla bych dostat?” Dívka přikývla a hned šla k starožitnému kávovému stolku, kde stál servis. „Jak ho budete chtít?”

„Jen tak, držím dietu.”

„Proč, panebože?” zeptala se Beth. 188

„Ty jsi opravdu přítelkyně,” zasmála se Jill. Lisa jí podala šálek s čajem.

„Mami, jak ty?”

„S mlíkem a cukrem, prosím tě.”

V příští chvíli už seděly skoro stejně jako minulý týden -Jill a Beth na pohovce, Lisa v židli proti nim. Vypadám stejně nervózně jako Lisa? uvažovala Jill a snažila se soustředit na Beth.

„Řekla jsem Lise, že si máš večer přijít poslechnout moji verzi života s otcem. Většinu toho už slyšela, ale chtěla si to poslechnout znova. Rozhodně neslyšela podrobnosti, které se chystám říct tobě, protože jsem ji toho chtěla ušetřit.” Zarazila se. „To jsem ale dělala celý život. Tvrdí, že už je velká, tak možná nadešel čas, aby si poslechla ten radostný příběh celý.” Rozhlédla se po místnosti. „Brían je nahoře. Nechce to slyšet, radši věří tomu, že jsem se zbláznila.” Podívala se znovu na Jill. „Jsi si jistá, že to chceš poslouchat? Že to chceš vědět?”

„Chci.”

„Začnu od samého začátku před dvaceti sedmi lety, když jsem Ala poprvé potkala. Něco z toho jsi už slyšela, Jill, promiň, ale musím to vyprávět popořádku, aby zapadaly všechny ty zajímavé detaily.” Odmlčela se a napila se trochu čaje, pak si položila ruku s hrníčkem znovu do klína.

„Když jsme se brali, byla jsem hrozně mladá, to už jsem říkala. Bylo mi osmnáct a Alovi o dvanáct víc. Potkali jsme se v bance, byla jsem úřednice u přepážky, on zákazník. Chodil do banky jednou nebo dvakrát týdně, vždycky mu to slušelo. Hned jsem si ho všimla. Choval se ke každému hrozně hezky, usmíval se, všichni ho měli rádi. Na tom se nic nezměnilo. Všichni ho měli vždycky rádi.” Nadechla se a pokračovala. „Mně se taky líbil, vysílala jsem úsměvy jeho směrem, když jsem myslela, že se nedívá. Náhodou se otočil a zahlédl to a od té doby vždycky přicházel k mé přepážce.

Byla jsem do něj úplně blázen. Hned od začátku. Připadal mi tak přitažlivý. Byl starší, byl to právník. Když mi to řekl, udělalo to na mě ohromný dojem.

Vypadalo to, že stojí i on o mě, světe div se. O mě! Nedodělala jsem ani střední školu. Vždycky se za mé vzdělání - tedy za jeho nedostatek styděl,

189

ale moji rodiče potřebovali peníze, a tak jsem musely jít pracovat, a ne do školy. Když jsme se vzali, myslela jsgem, že školu dodělám, ale pak začaly přicházet děti jedno po druhém a AI každému vykládal, že dělám večerní škcoiu, až jsem dostala bakalářský titul. Nechtěl, aby si ostatní mysleli, že jsem hloupá, a já jsem chtěla, aby byl šťastný, tak jsem to tak nechala, když mu to připadalo důležité. Cítila jsewnse ale hrozně hloupě, měla jsem pokaždé strach, že se m§ někdo na něco zeptá, co nebudu vědět, a že to vyjde najevo, jak podvádím, že jsem obyčejná husa s nedokončeným střediiiím vzděláním. Chtěla jsem tedy aspoň sledovat všechny knižní recenze a dění kolem. To je ale teď jedno -” Uvědomila si,že předbíhá událostem. „Začali jsme tedy spolu chodit,” vrátila se na začátek vyprávění, „a já jsem pořád nemohla u-věřit svému štěstí. Jediný, kdo z toho neměl žádnou radost, byla moje matka. Zlobila se, když jsme se brali, a když pa_k u-mřela, AI mě ani nepustil na její pohřeb. Bratři se mnou oá té doby nemluví, dokonce ani teď ne.

Nevím, možná to tušila. Možná v něm odhalila tu krimtost, surovost. Já jsem viděla jen chytrého, sebevědomého rmuže, vždycky v dobré náladě, v pohodě. Idyla! Aspoň na první pohled.

Takže jsme se vzali. Byla to malá svatba. Z mé ro diny nikdo nepřišel a AI už rodiče neměl. Za svědky nám byli jeho známí ze školy. Pak jsme šli na večeři - nebylo to nic rmoc. Pamatuju se, že mě to trochu překvapilo, protože AI měl dost peněz, ale nevadilo mi to, vždyť jsem byla paní Wea~therbyová a svět byl nádherný a růžový. Nevadilo mi, že moji rodiče nebyli na svatbě, nevadila mi ta restaurace ani t«o,že jsme nejeli na svatební cestu. Byla jsem manželkou rmuže svých snů, aspoň se to tak říká, a tím to pro mě koncile3-Začalo to hned o svatební noci. Pořádně jsem s níi-kým nechodila, než jsem

poznala Ala. Trval na tom, že počkáme až na svatební noc, a mně to bylo jedno. Udělala bycl»> cokoliv chtěl. Chtěl čekat, tak jsme čekali. Nevím, co jsem ^iod toho slibovala, ale asi jsem byla jako každá jiná dívka. ÍMys-lela jsem si, že mě to bude trochu bolet, ale jinak že to ^ude krásné. Že se budeme mazlit a líbat a že bude jemný ^ pozorný a něžný. Nic takového se nestalo. Žádné objímání a líbání, ani náznak něžnosti. Bylo to hrozné, jako bych tyla

190

v posteli s úplně cizím člověkem. Byl najednou úplně jiný než ještě před hodinou. Ani se na mě neusmál. Vůbec nebyl pozorný, vůbec, naopak. Byl zlý, štípal mě a ubližoval mi, a když jsem se mu snažila vykroutit, bylo to jen horší. Nebyla v tom žádná něha. Bezohledně do mě vniknul, a když to měl odbyté, převrátil mě a začal mě bít. Jak malou holku, ponižující, ošklivé rány. Bolelo mě to, začala jsem plakat a snažila jsem se utéct. To ho rozzlobilo ještě víc a zkroutil mi ruku tak, že jsem myslela, že mi ji zlomí. Prosila jsem ho, aby mi řekl, proč tohle všechno dělá, a on na mě křičel, že je jasné, že jsem ho podvedla a že jsem byla se spoustou chlapů před ním. Snažila jsem se ho přesvědčit, ale jen mě uhodil přes obličej. Vůbec jsem nevěděla, co dělat.

Připadalo mi, připadalo mi, že za to můžu já, že jsem to zavinila sama. Začala jsem se omlouvat. Pořád jsem se jenom omlouvala. Stal se z toho úplný rituál. Pokaždé, když jsme se milovali - legrační pojem -, tak mě bil. Ze začátku jen tak, rukou. Pak začal s řemenem a s kartáči. Když jsme pak už měli děti a ty byly dost staré, aby poznaly moje výkřiky, dával mi roubík a svazoval mi ruce za zády. Dával si vždycky pozor na to, aby mi nikdy neudělal modřinu na místě, kde by to bylo vidět. Jedině, že by se to dalo vysvětlit jako nehoda. Na vymýšlení nehod byl mistr. Začala jsem platit za nemehlo. Pořád jsem do něčeho vrážela, pálila si o něco ruce. Pořád jsem měla nějaká drobná zranění, ale lidi by si na to už určitě nevzpomněli. Každý má přece někdy nějakou modřinu. Většina se dala zakrýt šaty. A když jsem náhodou musela jít někam, kde bych se svlékala, jako třeba na cvičení,” podívala se na Jill, „tak jsem přišla rovnou převlečená. Tím pádem se mě nikdo nemohl vyptávat na věci, o kterých jsem nemohla mluvit. Stejně jsem ale dokázala skvěle vysvětlovat všechna ta různá zranění, ve firmě z toho měli jednu dobu docela legraci. Co to máš s nohou? Ale to nic, tvrdila jsem vesele. Jen jsem zase upadla.

Upadla jsem, když mi AI nastavil nohu. Spálila jsem si ruku, když mi ji manžel držel nad opékačem topinek. ,Řízla’ jsem se, když mi pořezal dlaň za to, že jsem prohrála partii bridže -”

Jill vydechla a zahanbeně sklopila hlavu. Vždycky to tu-191

šila. Nějak. Měla strach, že uslyší přesně tohle a bude vědět, že je to pravda.

„Když jsem přišla do jiného stavu s Brianem, měla jsem hroznou radost. Pánbůh ví proč. Doufala jsem, že se uklidní, když bude mít syna, po kterém snad toužil.

Také jsem doufala, že přestane to bití. Přece by neuhodil těhotnou ženu, neublížil by svému dítěti.

Nejvíc mě zbil tu noc, kdy jsem mu řekla o svém těhotenství. Byl úplně bez sebe. Ani se napamatuju, co říkal, jenom na ty rány. Většinou do břicha. Nakonec mě shodil ze schodů. Myslela jsem, že mě zabije. Doufala jsem, že to udělá.

Vůbec nechápu, jak mohl Brian to těhotenství přečkat. Nějak jsme to oba přežili, i když mě bil stejně surově jako dřív. O pár let později se narodila Lisa a za pět let po ní Michael. Mezitím jsem o pár dětí přišla. Celkem jsem měla čtyři potraty.

Teď to začne být dost nudné. Dvacet sedm let týrání je dvacet sedm let týrání a pokračovalo to podobně, jak jsem vám zrovna popsala. Alovi se dařilo v práci, jeho firma rostla tak, jak to vždycky předpovídal, byl stále úspěšnější. Každý rok jsme se stěhovali do nového, většího domu. Všichni si mysleli, že je zázračný právník a já že jsem ta nejšťastnější žena pod sluncem.

To mě na něm vždycky nejvíc udivovalo, že dokázal být v jednu chvíli jako dr. Jekyll a v příští minutě pan Hyde. Na veřejnosti to byl ten nejmilejší člověk, jakého jste kdy viděli. Pamatuju se, jak jsem ho sama zbožňovala. Měl hroznou sílu, nevěřili byste tomu, při tom, jak byl štíhlý, ale dlouho posiloval. Tím zesílil.” Odmlčela se a krátce se zasmála. „To je právě ten kořen problému a našeho strachu. Fakt, že muži jsou prostě fyzicky silnější než my. I tomu nejslabšímu muži nedá moc práce přeprat tu nejsilnější ženu. Tím všechna ta nespravedlnost začíná. Stejné platy, lepší práce, emancipace, to všechno, za co ženy bojují, je vlastně boj proti mužské síle. To ostatní se z toho jenom odvozuje.” Beth si odkašlala a vrátila se bez dalšího odbočování k původnímu vyprávění.

„Začala jsem mít děsný strach, kdykoliv se ke mně choval hezky před ostatními lidmi. Čím milejší byl, tím horší bití jsem pak dostala, když jsme přišli domů.

Čím pozornější, tím 192

pak surovější. Pamatuješ si, jak se smál tenkrát tomu řetězovému dopisu? Doma už mu to potom tak legrační nepřipadalo. Ani trochu. Pěkně mě zřídil. Nedovolil mi, abych měla nějaké kamarádky. Ty jsi byla, Jill, jediná přítelkyně, jakou jsem kdy měla. Od začátku mi s tebou bylo dobře. Ne že bych tě musela vidět každý den nebo s tebou mluvit, ale pokaždé, když jsme se potkaly, jsme nějak navázaly zrovna tam, kde jsme předtím přestaly. AI s tím nemohl nic dělat a měl dojem, že by bylo riskantní, kdyby se snažil mi bránit.

Nedokážu vám vylíčit, jaké to bylo s dětmi doma. V jaké hrůze jsem žila, že ho přestane bavit bít jen mě a začne ubližovat i jim. Neřekla jsem proti němu za celá léta ani jediné slovíčko. Zoufale jsem se je snažila chránit, nikdy jsem před nimi neprojevila nejmenší nesouhlas. Kdybych to udělala, dokážete si představit, jak bych si to byla odnesla. Můj život se točil kolem mého manžela, a tak si to všichni pamatují. Proto je tak těžké pro Lisu a Briana věřit tomu, co říkám.” Podívala se dceři do tváře zalité slzami. „Lisa ti určitě říkala, Jill, že rodiče se nikdy nehádali, nikdy mezi sebou neměli ten nejmenší spor, jako to normálně bývá mezi manžely. To je pravda. Nikdy jsem se neodvážila nesouhlasit. Naše hádky nebyly normami.” Zarazila se, vypadalo to, že je na chvíli ztracená ve vzpomínkách. „Snad jenom Michael. Vždycky jsem měla podezření, že Michael nějak věděl o tom, co se děje. Nevím, myslím si to. Říkala jsem si, že to byl možná jeden z důvodů, proč odešel ze školy a přidal se k té sektě - “

Vrátila se zpátky k hlavnímu ději.

„Částečně jsem si oddechla, když byly děti z domu. Snažila jsem se je dostat někam mimo Chicago, tajně, pochopitelně, aby AI nevěděl. Byl by mě zabil, kdyby na to přišel. Chtěla jsem, aby od něj byly pokud možno co nejdál, aby byly z domu a už jsem se o ně nemusela tolik bát. Tím měl AI ovšem volnou ruku. Nemusel už své výbuchy nijak časovat. Padly zábrany a u Weatherbyových začalo nepřetržité drama.”

Jill otevřela ústa, ale Beth ji předešla. „Chystáš se mě zeptat, proč jsem od něj neodešla, já vím.” Jill přikývla. „To se ptá každý, přirozená otázka. Sama sebe jsem se ptala tisíckrát. Porozumět by tomu mohla snad jedině žena, která 193

sama prošla takovýmhle peklem. Uvědomte si ale několik věcí - za prvé, když jsem se vdávala, byla jsem hrozně mladá a ze všeho zmatená. Ten člověk pro mě byl jak slunce, svět se točil kolem něj. Ze začátku jsem si myslela, že takhle to vypadá v každém manželství, že to ženy berou jako normální. Že takhle vypadá sex! A byla jsem tak hrdá, jak bych jen mohla připustit, že měla moje matka pravdu?

Copak jsem se mohla vrátit domů, po všech těch hádkách? Přísahal, že si mě najde, kdybych snad chtěla utéct. Že mě najde a zabije. Byla jsem z něj bez sebe hrůzou.

A pak, myslela jsem si samozřejmě, že je to moje vina. Ten skvělý muž byl ke každému tak milý, jen ke mně ne, tak jsem to přirozeně přičítala sobě. Tolik jsem se snažila se mu zavděčit. Naučila jsem se výborně vařit, dělala jsem pro něj první poslední, ale nikdy mu nic nebylo dost dobré. Pořád mi říkal, jaká jsem mizerná matka. Vyhrožoval mi, že mi vezme děti, jestli ho opustím. Tvrdil, že u soudu bych proti němu neměla nejmenší šanci, že by mé povídačce nikdo nevěřil.” Rozhlédla se neurčitě po místnosti. „V tom měl pravdu. Nikdo mi nevěří.”

Jill těžce polkla. „Já ti věřím.” Dlouho bylo ticho.

„Já taky,” zašeptala Lisa, přiběhla k matce a zhroutila se jí do náručí. Beth se zalily oči slzami, přitáhla si dceru těsně k sobě a tiše ji kolíbala jako malé děcko. Ani se nepohnula, jen natáhla volnou ruku k Jill. Jill k ní natáhla svou a pevně ji uchopila. Seděly tak beze slova několik minut. Když pak Beth začala znovu vyprávět, bylo v jejím hlase víc jistoty. Zoufalství, které předtím zaznívalo z každého slova, jako by najednou zmizelo. „Ta noc, kdy jsem Ala zabila, se nijak nelišila od ostatních, až na to, že předtím si dal pár skleniček, což obvykle nedělal. Opravdu nepotřeboval alkohol na to, aby byl agresivní.

Bylo to v pátek večer, měla už jsem skoro hotovou večeři. Zavolal mi z nějakého baru a křičel na mě, že jsem v jeho životě jak balvan, že nestojím za nic jako matka, že hraju mizerně bridž. Vymyslete si co chcete, všechno jsem byla. Pak řekl, že je na cestě domů. Věděla jsem, že mě zbije. Od té doby, co odešel Michael, to bylo ještě horší než dřív, vymýšlel si čím dál tím rafinovanější bití. Začal si dávat míň

194

pozor, jeho lži byly průhledné. Třeba jako když řekl, že jsem byla nervózní kvůli tomu, že se Lisa zapletla s nějakým ženatým člověkem. Jako by mu už nezáleželo na tom, že někdo odhalí jeho tajemství, neustále posunoval hranice. Měla jsem strach, že se mě chystá zabít! Zavolala jsem ti.”

Jill znovu sklopila zahanbeně hlavu. Beth lehce uvolnila objetí, ve kterém držela Lisu a obrátila se k ní.

„Prosím tě, vůbec se neobviňuj! Nemohlas tušit, co se děje! To byla všechno moje chyba, hledala jsem vinu u sebe, ne u něj. Až k tomuhle vede týrání. Proto si myslím, že mu nikdy nedokážu odpustit. Proto jsem ho tu noc zabila.

Ne proto, že mě celá léta fyzicky týral, ale pro to, co udělal s mou duší. Za tu hrůzu, v které jsem žila celá léta. Za to ponížení. Za to, že v lidském těle skoro zničil myslící lidskou bytost, že jsem přičítala všechnu vinu sobě a připadala jsem si víc bezcenná než včerejší noviny. Hlavně sama před sebou. Měla jsem pocit, že si to všechno zasloužím, jak se mnou zachází. A to nemluvím o začátku. Myslím tím pozdější dobu, když už jsem věděla víc, že to není v pořádku, že chyba není ve mně, ale v něm. Tou dobou už ale bylo pozdě. Už na tom nezáleželo, asi taky proto jsem neutekla, ani potom, když odešel Michael. Nebylo to jenom ze strachu, že by mě AI našel a zabil, spíš v tom, že už ze mě nezbývalo nic, co by se sebralo a někam zmizelo. Rozumíte mi? Duše ve mně umřela.

Když ten večer AI přišel domů, seděla jsem v kuchyni a čekala na něj. Neztrácel čas, začal mě rovnou bít. Bylo to horší než kdy jindy. Věděla jsem, že mě chce zabít. Škrtil mě a bylo jasné, že je mu tentokrát jedno, jestli na mně bude něco vidět nebo ne. Zmocnila se mě panika a poprvé v životě jsem se začala bránit. To považoval za obzvlášť podařený vtip. Tvrdil, že jsem blázen, a začal mi drásat obličej. Spadla jsem na zem, kopal do mě jak do rance špinavého prádla. Pak najednou přestal, prohlásil, že je unavený, že se chce prospat a pak že mě dorazí.

Odešel nahoru a já jsem zůstala ležet na podlaze. Bolelo mě celé tělo. Pak jsem se rozhodla, že půjdu nahoru a zkusím se trochu vyspat. To už jsem možná tušila, že ho zabiju. Hlavně jsem ale myslela na to, že se snad do rána nevzbudí, a pak že na to zapomene, aspoň na nějakou dobu.

195

Šla jsem tedy nahoru, svlékla jsem se, vzala si noční košili. Lehla jsem si do postele vedle něj, připravená umřít, jestliže to opravdu bude chtít udělat.

Pak se ale stala zvláštní věc. Jak jsem tam tak ležela, uvědomila jsem si, že se mi vůbec nechce umřít a že už to bití nemusím snášet dál. Že je mi jedno, jestli mi bude někdo věřit nebo ne. Věděla jsem, že jestliže ho opustím, splní svůj slib, najde mě a zabije. Vždycky tvrdil, že nehody se stávají. Věděla jsem, že jediný způsob, jak se můžu zachránit, je vstát a zabít ho první. V sebeobraně.

To jsem udělala.

Nepamatuju si z toho moc podrobností. Vím jen, že jsem vzala kladivo a uhodila ho. Pamatuju se, jak jsem se dívala na košili, kterou jsem měla pocákanou krví a věděla jsem, že je mrtvý. A pamatuju se na pocit - úlevy. Nepamatuju se, že bych nacpala kladivo do topení, ale asi jsem to udělala. Nebo na to, že jsem vyšla na ulici, kde mě pak našla policie. Vím jenom, že jsem byla najednou na ulici.” Beth potřásla hlavou. „Moji advokáti chtějí vést obhajobu, jako by šlo o dočasné pomatení smyslů. Tvrdí, že tu noc, kdy jsem manžela zabila, jsem se pomátla.

Možná mají pravdu.” Zmlkla, podívala se z Jill na Lisu a znovu zpátky na Jill.

„Ale já si to nemyslím. Mám-li být upřímná, Jill, a ty mi to, prosím tě, odpusť, Lisinko, myslím, že v tu noc, kdy jsem ho zabila, jsem byla nejvíc při smyslech za celých těch dvacet sedm let.”

196

Dvacet dva

Telefon zazvonil zrovna ve chvíli, kdy Jill odcházela do školy.

„Jak jinak,” zamumlala, vrátila se do kuchyně, natáhla se po sluchátku a podívala se rychle na hodiny. Bylo skoro půl jedenácté. První seminář začíná za půl hodiny, jestli neodejde během pěti minut, přijde pozdě. Byl to teprve druhý den školy a Jill bylo jasné, že by si něco takového neměla dovolit, kromě toho se rozhodla začít tenhle semestr jinak, s chutí a nadšením. „Haló?” Určitě je to omyl nebo se jí někdo bude snažit vnutit předplatné na nějaký nesmyslný časopis.

„Jill?”

„Ano. Kdo je to?”

„Irving. Irving Saunders. Vůbec jsem tě nemohl poznat po hlase. Znělo to tak přísně.”

„V úterý jsem vždycky přísná. Jak se máš? Co Afrika?”

„Zmatek jako obvykle a ďábelský vedro. Mám pro tebe dobré zprávy.”

„Cože?” Jill sevřela sluchátko, jako by se jí podlaha propadala pod nohama a telefon byl jediný záchranný bod.

„Nechceš se mě zeptat, o co jde?”

„O co jde?” zeptala se zmateně.

„Točíme novou show,” začal a Jill se zhluboka nadechla. „Je to na šedesát minut,” pokračoval, „něco na způsob toho pořadu Šedesát minut - skandály, pár exposé, pár aktualit, co lidi ve městě zajímá a co se jich týká. Bude se to jmenovat Hour Chicago - to H se pochopitelně nevyslovuje, takže to bude znít jako Our Chicago, bez H, naše Chicago, šikovnej titul, co? No nic, vnímáš mě ještě?”

„Jo.”

„Fajn. Bérem tě.”

„Cože?!” 197

„Teda, je v tom jeden háček. Vlastně víc.”

„Chcete mě?”

„Ano!”

„Tak mě máte!”

Irving Saunders se hlasitě rozesmál. „Ty jsi dobrá, Jill. S tebou je domluva jedna báseň!”

„Kdy začínáme?”

Chvilku bylo ticho. „Počkej chvilku. Možná bychom si nejdřív měli promluvit o těch háčcích. Jsou to dost důležité věci.”

Jill cítila, jak jí tělem začíná stoupat pocit nejistoty. Slyšela, jak jí buší srdce, jak se dožaduje absolutního štěstí předchozích vteřin. Chce ji! Nabízí jí práci! Polkla. Má to háček. A ne jeden. A je to důležité.

„No, tak o co jde?”

„Nejdřív, je to jenom na zkoušku. Natočíme jednu sekvenci, uvidíme, jak se to bude vedení líbit, jak to sedne publiku, to ti nemusím vysvětlovat. Když všechno klapne, začneme tak v půli listopadu. Takže ti nabízím tuhle sekvenci s výhledem na další, ale nic nemůžu zaručit.”

„Jasně.”

„S projektem se začíná tak za dva týdny, takže potřebuju odpověď dost brzo.”

„Už jsem ti ji přece řekla.”

„A co univerzita?”

„Budou to brát jako dobrou praktickou přípravu, nevidím důvod, proč by měli dělat problémy. Jde stejně jen o pár týdnů. Ale to je moje věc, nějak si s tím poradím.” Nadechla se a znovu mrkla na hodiny. „Mám ale nepříjemný pocit, že jde ještě o něco jiného.”

„Docela na místě.”

„A to sis nechával na konec?”

„Jako obyčejně. Jsi připravená?”

„Nebudou mi moct zaplatit standardní sazbu?”

„Ne, v tom to není. O penězích se dohodneme.”

„Jako obyčejně,” napodobila ho. „Tak o co jde?”

„O téma.”

„O téma?”

„O téma toho sekventu, na kterém máme dělat.”

„Což je?” 198

„Týrané ženy,” řekl Irving po chvíli ticha. Jill klesl hlas o několik oktáv. „Týrané ženy?”

„Jak to vypadá v Chicagu. Statistiky. Příčiny. Právní postihy.” Další odmlka.

„Příklady.” Znovu ticho. „Jill, nechci tě pro tuhle práci náhodou. Vlastně celej tenhle rozhovor se má týkat toho důvodu. Budu k tobě naprosto upřímný Ve vysílání nestojí o externí spolupracovníky. Jako všude. Ale trochu jsem je doběhl. Vím, jak moc se chceš vrátit, a hned, jak se objevil tenhle nápad, vzpomněl jsem si na tebe. A pak když se stal ten případ Weatherbyových a ona vznesla obvinem, tak tím spíš. Je to firma, kde pracuje tvůj muž! Tys toho Weatherbyho znala. Asi ses setkala i s jeho ženou. Je možné, že budeš mít přístup k faktům, k jakým by se nikdo nezúčastněný nedostal. Možná že ne, ale každopádně by to mohlo zabrat. Přesvědčil jsem je, že s tvými styky s

Weather-byovými a znalostí právní problematiky jsi ideální adept, a oni souhlasili.”

Znovu bylo ticho. „Beth Weatherbyová je moje přítelkyně,” zašeptala Jill.

„Nevykládej si to špatně, Jill,” dodal rychle Irving. „Vůbec to nemusí být o

Beth Weatherbyové. Spíš mě zajímal právní postih. Samozřejmě že by tam o Weatherbyových byla zmínka, jako odrazový můstek nebo jako rámec. To by se dalo projednat během několika schůzí. Mně jde o to, že je to podáváno jako sebeobrana, a ne jako pomatení smyslů. Je sebeobrana přijatelný termín pro její čin? Nebo se to posuzuje spíš jako pomatení smyslů? Jestliže Beth osvobodí, dá to ženám v postavení jako ona právo zabít?”

„Dává snad potvrzení o sňatku mužům právo týrat?” opáčila Jill místo odpovědi.

„Já věděl, že ty jsi ta pravá osoba pro tuhle práci,” kvitoval to uspokojeně Irving. „Myslíš, že bys to zvládla?”

„Já nevím,” přiznala Jill tiše. „David z toho asi nebude moc nadšený.”

„To jsem si myslel, proto jsem ti taky chtěl nechat pár dní na rozmyšlenou.” Jill nic neříkala. „Jill, jestli to nevezmeš, nevím, jestli ti budu moct ještě nabídnout práci,” dodal úplně zbytečně.

„Já ti rozumím.”

„Zavolej mi ve čtvrtek odpoledne.” 199

„Zavolám.”

„Tak zatím ahoj.”

„Ahoj.”

Položila sluchátko a zadívala se na dlaždičky na podlaze kuchyně. Jak to jenom dělá, že se vždycky octne uprostřed něčeho takového? Mrzutosti jako by ji vyhledávaly samy. (Á, tamhle je Jill Plumleyová, už měla dva dny klid, takže

-pohotovost! Útok!) Davidovi se to nebude ani trochu líbit. Chce ji mít na míle daleko od procesu Weatherbyových na veřejnosti. A co teprv Beth! Jak by se cítila ona?

A když to odmítne? Irving jí to řekl na rovinu. Žádné další nabídky, aspoň na nějakou dobu. Tohle je šance, příležitost, co klepe na dveře. Může ji přijmout a využít, nebo ji zahodit a utéct. Nemluvila s Beth od onoho večera minulý týden. Neměla ani čas probrat s Davidem, co se od ní dozvěděla. Pracoval každý den až do noci - relativně brzo snad přišel jen ten pátek, kdy pozvali Nikolu na večeři po promoci, a byl v kanceláři i o víkendu.

První dny potřebovala k tomu, aby si sama utřídila v hlavě, co jí Beth svěřila. Cítila, že teprve až bude mít sama v té věci jasno, bude o tom moct volně mluvit s Davidem. Najdou-li si tedy vůbec čas, aby se posadili a popovídali si.

Musí si promluvit jak s Davidem, tak s Beth. Irving jí dal čas do čtvrtka odpoledne, takže to musí udělat co nejdřív.

Podívala se zděšeně na hodiny. Bylo jedenáct dvacet. Jak dlouho proboha telefonovali? A jak dlouho tu stála a koukala do země?

Rozběhla se ke dveřím. Když bude mít štěstí a nebude moc velký provoz, dorazí do školy ještě před koncem prvního semináře.

Když ji David uviděl, byl překvapený stejně jako předtím ona sama.

„Co sis to provedla s obličejem?” zeptal se a vstal od stolu.

„Stavila jsem se u Diora. Měli tam zvláštní den se slevou na líčení. Byl tam pan Claridge a osobně mi doporučil, jaký make-up je pro mě vhodný,” zasmála se Jill a cítila se najednou před manželem trapně, „a rovnou mě nalíčili. Co tomu říkáš? Je to moc divoké?”

200

David ji chvíli obcházel a prohlížel si její tvář, jako by to byl nějaký vzácný předmět. „Ne, není, vůbec. Víš, že se mi nalíčení líbí. Jenom je to nezvyk - vidět tě takhle.”

„Takže si myslíš, že je to moc?”

„Ale ne,” smál se, „myslím, že je to akorát. Pan -”

„Claridge.”

„Pan Claridge odvedl prvotřídní práci. Je to jenom trochu šok, protože ty se jinak přece nemaluješ. Ale líbí se mi to.”

„Ukázal mi, jak se to dělá.”

„To je dobře.” Naklonil se k ní a políbil ji. „Takže proto ses tu zastavila?”

„No,” zaváhala na chvilku, „vlastně taky. Seminář skončil ve čtyři, pak jsem navštívila Diora a řekla jsem si, že jsem blízko kanceláře, tak bych se mohla stavit a předvést, jak jsem se nechala zkrášlit, zatímco ty jsi pilně pracoval, a zkusit přesvědčit svého manžela, krásného za všech okolností, jestli by nevzal svou vylepšenou drahou na večeři.”

„Jill -”

„Davide, prosím tě, neříkej ne. Můžeme jít jen přes ulici k Winstonům, netrvalo by to dlouho.”

„Jill, podívej se jenom na můj stůl. Vidíš přes ty stohy spisů?”

„Na stole jsi měl vždycky nepořádek,” připomněla mu.

„Prostě to nejde, Jill. Mrzí mě to.”

„Je to hrozně důležitý. Potřebuju s tebou mluvit.”

Ozvalo se zaklepání a hned se otevřely dveře. Na prahu stála Nikola Clarková, důstojná a krásná. „Promiň,” omluvila se rychle Davidovi. „Nevěděla jsem, že tu někoho máš. Jak se máte, Jill?”

Jill měla pocit, že se jí make-up propaluje do obličeje jako kyselina. Připadala si jako klaun v manéži před hlavním programem. Během té chvilky, co ji Nikola pozdravila, a než jí odpověděla, si pomyslela, že by se pan Claridge mohl od Davidovy nejmladší kolegyně leccos přiučit.

„Dobře,” odpověděla rychle. „Chtěla jsem vám poblahopřát k promoci a k přijetí do firmy.”

„Děkuju vám,” řekla Nikola potěšené. „Bylo to báječné a byla jsem hrozně ráda, že váš manžel byl na promoci. Potřebovala jsem oporu.”

201

„Všichni máme rádi oporu,” mínila Jill a usmála se na Davida.

Davidův hlas ji lehce zaskočil. „Jdu teď se ženou na večeři, asi tak na hodinku,” vysvětlil Nikole. „Potřebuješ něco probrat teď, nebo to počká do zítřka? Ledaže bys tu byla později -”

Jill čekala na Nikolino „budu tady později”, ale místo toho se ozvalo - „Ne, jdu domů. Jsem unavená a tohle může počkat. Jsem ráda, že jsem vás zase viděla, Jill. Dobrou noc.”

Takže David si s ní promluvil, jak slíbil. Tohle je výsledek. Měla ho nechat, aby to udělal na samém začátku, pomyslela si, když ji vzal za ruku a vedl z kanceláře. Byla by si tím ušetřila pár měsíců starostí.

Seděli proti sobě a jedli salát.

„Takže počasí už jsme probrali, nové studenty taky a pana Claridge taky,” řekl David pevně. „Prozradíš mi teď konečně, proč jsme tady? Tvůj den byl sice zajímavý, to jo, ale zatím mi to nepřišlo jako nic důležitého.” Usmál se na ni, natáhl se přes stůl a vzal ji za ruku. „Ne že by nebylo důležité tě vidět, je a jsem rád, žes mě na tu večeři vytáhla.”

Jill se usmála. Ten make-up byl dobrý nápad. I když si připadá, že to není její tvář, je to tvář, která se Davidovi líbí.

„Volal mi Irving,” řekla a spolkla poslední lupen salátu.

„A?” zeptal se se zájmem.

„Připravují nový program, zatím jen na zkoušku. Když se to bude líbit, zařadí to někdy od listopadu.”

„Co to má být?”

„Chicagská reakce na Šedesát minut. Má se to jmenovat Hour Chicago, hříčka s Hour a Our, znáš to.”

„To je dobrej nápad.”

„Je,” souhlasila Jill. „Bude se to celé točit tady, aspoň si to myslím. Měla jsem z toho ten dojem, má to přece být o Chicagu, o lidech tady, o městě a tak. A -”

„Tak kvůli čemu jsi tak nervózní, že mi to nedokážeš říct?” zeptal se se smíchem. „To zní skvěle! Dělala bys přesně to, co chceš, a nemusela bys u toho cestovat. To je přece bezvadný!” Všiml si jejího ustaraného výrazu. „Co je?

Předbíhám snad? Chtějí tě snad, nebo ne?” 202

Jill přikývla. „Chtějí.”

„Fajn. Tak proč ten kyselý výraz?”

Jill se natáhla pro skleničku s vodou, zatímco pozorný číšník odklízel talířky od salátu a servíroval jim hlavní chod. Dívala se do talíře s kuřetem na zázvoru a se špenátovými nudlemi. Zvedla stříbrnou vidličku, zabořila ji do nudlí - věděla, že jsou uvařené přesně al dente a bezmyšlenkovitě je začala navíjet.

„Mám to tady hrozně ráda,” řekla potom. „Pamatuješ se, když jsme sem chodívali?”

„Pamatuju. Zapomněla jsi, na co jsem se ptal?”

„Ne. Jenom si nejsem jistá, že se mi chce odpovídat.”

„Co po tobě chtějí v tom programu, Jill? Práci v noci?”

„Ne,” odpověděla rychle a přála si, aby to tak bylo.

„Tak mi to chceš napsat na ubrousek a poslat pod stolem?”

Zasmála se a vidličku měla plnou nudlí. „Nevím, jak bych to měla říct, tak to prostě vyklopím tak, jak to je. Už mi to leze krkem. Určitě proti tomu nic nebudeš mít a jenom já z toho dělám vědu.”

„Jill,” přerušil ji se vzrůstající netrpělivostí.

„Ten program, co bych měla točit, je o týrání žen.” Viděla, jak protáhl obličej.

„Abych byla přesnější, nezajímá je to až tak obecně, ale v souvislosti s Beth Weatherbyovou. Mají dojem, že její snaha prosadit obhajobu na základě sebeobrany by mohla přinést spoustu zajímavých právních problémů, které by stály za stejně zajímavé televizní zpracování.”

„To věřím,” ušklíbl se David. „A tebe si vybrali čistě náhodou.”

„Ne. Vybrali si mě záměrně. Irving mi to řekl na rovinu.”

„No a co prohlásil, když jsi to odmítla?”

Jill položila vidličku, ale dál ji pozorovala. „Já jsem to neodmítla. Řekla jsem mu, že si to rozmyslím.”

„Co si na tom chceš rozmýšlet?” vyptával se.

„To není tak jednoduché, Davide. Třeba je to moje poslední příležitost.”

„Nesmysl! Příležitostí ještě bude - to víš stejně dobře jako já.”

„Proč bych to neměla dělat? Co je na tom špatného?”

„Všechno!” vykřikl a Jill se ulekla důrazu, který zazněl 203

v jeho hlase. „Zneužila bys Bethina přátelství, Alovy památky, zneužila bys mě, to to sakra nechápeš?”

„Jak bych tě zneužila?”

„Kdyby nebylo mě, Ala Weatherbyho bys v životě nepotkala!”

„Zapomínáš, že Ala jsem potkala stejně jako tebe - při práci,” připomněla mu.

„To je tak jediné, co tě zajímá. Tvoje práce! Všechno ostatní je ti jedno, Beth, AI, já, jak je nám. Nezáleží ti na tom, koho zraňuješ.”

„Kdo tvrdí, že bych tím někomu ublížila?”

„Jill, pro všechno na světě, nejsi přece malej harant. Moc dobře víš, že tím některým lidem ublížíš, když to uděláš. Proč bys o tom jinak tak dlouho přemýšlela?”

„Protože jsem to nejdřív chtěla probrat s tebou a s Beth.”

„Můj názor tedy znáš. Je to svinstvo. Myslím si, že cokoliv, co nahrává Bethiným nechutným výmyslům, je neúcta vůči Alovi a mám silné výhrady proti tomu, aby se do toho pletla moje žena. A co se Beth týče, jak si myslíš, že by se cítila ona, kdyby věděla, žes zneužila jejího přátelství, aby ses dostala zpátky do televize?”

„Já jsem se o tu práci nijak nedrala, Davide. Tu nabídku jsem dostala.”

„Jestli to vezmeš, tak v tom takový rozdíl nebude, nemyslíš?”

„Věřím tomu, že by to Beth nebrala jako zneužití,” bránila se Jill.

David potřásl hlavou. „Ne, to asi ne. Mohlo by jí to náramně hrát do ruky. Je ti jasné,” pokračoval po chvíli, „že jí žádný advokát na světě nedovolí, aby se v tom pořadu objevila?”

„To je mi jasné,” přikývla Jill a byla ráda, že aspoň v něčem spolu souhlasí.

„To by mě ani nenapadlo chtít. Měla jsem pocit, aspoň podle toho, co říkal Irving, že jde spíš o morální a právní aspekty toho, co udělala, a o důvody, jaké ji k tomu vedly.”

„Prima,” ucedil David sarkasticky. Jill si všimla, že se ani jeden z nich nedotkl jídla. „Takže jsi rozhodnutá.” Jill zavrtěla hlavou. „Komu se to snažíš namluvit, Jill? Byla jsi rozhodnutá ještě dřív, než jsi vkročila do kanceláře. Jestli si

204

myslíš něco jiného, jediný člověk, komu to můžeš namluvit, jsi ty sama.” Odstrčil talíř. „Můj názor tě nezajímá. Chceš od mě souhlas. Chceš, abych ti řekl jistě, skvělé, jen se do toho dej a znič to poslední, co zbylo ze slušné pověsti toho člověka. Využij mě a firmu a každého kolem sebe, jsem s tebou.

Nejsem. Celá ta věc se mi nelíbí a nepřeju si, abys s tím měla cokoliv společného.”

Dívali se na sebe přes stůl. „A když se to přesto rozhodnu udělat?” zeptala se ztěžka. „Myslím tím, kdybych to dokázala udělat tak, abych byla ke všem spravedlivá a nikomu tím neublížila? -”

„Probuď se, Jill! Přestaň si nalhávat takové nesmysly!” křičel na ni.

„Nic si nenalhávám.”

„V tom případě jsi asi pro televizi příliš naivní.” Vstal. „Každopádně odpověď na tvou otázku ,Co když to přesto udělám’ nebo jak to bylo, je, že to bude rozhodnutí, se kterým se oba budeme muset nějak srovnat.”

„Co tím myslíš?”

„Přesně to, co říkám.” Položil na stůl třicet dolarů. „Podívej, musím teď zpátky do práce. Tohle nemá smysl. Dojez v klidu, nemusíš spěchat. Přijdu domů pozdě, nečekej na mě.”

Jill zůstala sedět s očima upřenýma na talíř. Přešla ji veškerá chuť k jídlu.

„Nechutná?” zeptal se jí po chvíli číšník.

„Ne, jídlo je v pořádku,” odpověděla mu. „Jenom mi není dobře.”

„To mě mrzí,” řekl upřímně. „Nedala byste si aspoň čaj?” Jill zavrtěla hlavou. „Ne, děkuju. Nic.”

205

Dvacet tři

Jill si nebyla úplně jistá, kdy přesně si uvědomila, že její manžel má poměr s Nikolou Clarkovou. Věděla jenom tolik, že se to stalo částí jejího života.

Seděla v místnosti profesorů o přestávce mezi dvěma ranními semináři a snažila se soustředit pozornost na noviny. Dva muži a tři ženy byli nalezeni v nájemním domě ubodáni. Pravděpodobná souvislost s drogami. Jiný muž zabil svou ženu a dvě děti a tvrdil, že mu to přikázal Ježíš ve snu z minulé noci. A další ženu zastřelil ze žárlivosti její manžel, protože měl dojem, že se příliš dlouho usmívala na poštovního doručovatele. Jill otočila stránku. Žena odsouzena ke dvěma rokům vězení, rozbila hlavu svému dítěti. Jistá dvojice, které už zemřely tři děti za velice podivných okolností tvrdí, že budou mít děti dál, dokud Bůh nerozhodne jinak. Jill složila s nechutí noviny, společenská rubrika ji dneska nezajímala. Ani Hezké chvíle. David spal s jinou ženou.

Dobře to věděla podle toho, jak si vlezl předešlou noc do postele vedle ní, snadno přijal její předstíraný spánek, ani se ji nepokoušel probudit, přitulit se k ní, nic. Cítila, jak se neklidně otáčí a nemůže najít pohodlnou polohu, a když se pak uložil, okamžitě usnul. Slyšela jeho pomalé oddechování. Posadila se a podívala na budík. Byla skoro jedna a klíče v zámku zaslechla sotva před deseti minutami, šel rovnou do ložnice, jen se svlékl a lehl si. Přesto voněl tak svěží čistotou, že jí bylo jasné, že se musel snažit zbavit se veškerého nechtěného pachu. Jako třeba z milování, pomyslela si, lehla si vedle něj na záda a vzpomněla si, že naposledy takhle neosobně čistě voněl před několika týdny, když jí zavolal z kanceláře, aby pro něj přijela. Ještě si pamatovala, jak byla pak ráno nervózní, jak kolem něj běhala a snažila se

206

mu zavděčit, jak se snažila vůní vajíček a toastů přehlušit vůni nevěry, zaplašit jistotu, že byl s Nikolou.

Takže těch pár týdnů mezi tím, to byla všechno lež. Scéna, kterou sehráli den předtím v kanceláři - („Potřebuješ něco probrat hned teď, nebo to počká? Ledaže bys tu byla později …” - „Ne, jdu domů, jsem unavená a tohle může počkat.”) byla určena jí, všechno zapadalo. Pracoval dlouho do noci, jako to bylo s Elaine. I ta noční práce byla stejná, jen jména se vyměnila, uvědomila si a došlo jí, že ji to vlastně ani nepřekvapilo.

Zívla a stoupla si, šla k telefonu na druhém konci místnosti. Pomalu vytočila číslo a čekala, až na druhém konci zvednou sluchátko. Telefon ještě třikrát zazvonil.

„Haló.”

„To jsi ty, mami?”

„Jill! Jsi v pořádku?”

Usmála se. „Jak to děláš, mami, přece nemůžeš poznat z jediného slova, co řeknu, že něco v pořádku není?”

„To víš, že můžu. To mámy umí. Tak co se děje? Kde jsi?”

„Ve škole, v kabinetě.”

„Aha, tak to se opravdu něco děje. Z práce nikdy nevoláš. Tak co? Něco s Davidem?

„Možná by bylo jednodušší, kdybys to řekla za mě,” povzdechla si Jill.

„Ne, ty mi řekni, co se děje, no tak.”

Jill se rozhlédla po místnosti a snažila se ubránit pláči. „To nic, jsem jenom trochu v depresi, to je všechno. Nevím proč.”

„Chceš si popovídat?”

„Já nevím.”

„Víš co, přijď dneska na večeři. Táta jde hrát do klubu karty, tak budu sama a hodí se to. David asi pracuje do večera, že.”

„Ano,” zašeptala Jill.

„Fajn. Takže přijdeš?”

„V kolik?”

„V půl sedmé?”

„Dobře.”

„Tak ahoj.”

„Děkuju.”

„Těším se na tebe, holčičko.” 207

Jill zavěsila a přemýšlela, co se vlastně chystá matce říct. Že měla celou dobu pravdu? Že když mohl David s lehkým srdcem podvádět jednu ženu, může podvádět i druhou? Že se všechno odehrálo tak, jak to před několika lety matka předpověděla? Opravdu jsou muži tak vypočitatelní? Má na to někdo patent?

Jednají snad v souladu s nějakým vyšším řádem jako ten chlap, co zavraždil svoji rodinu a tvrdil, že mu to přikázal Ježíš? Copak celý svět zešílel? Rozhlédla se po místnosti a prohlížela si tváře lidí. Nebo jenom já? přemýšlela a odešla učit

další seminář.

„Slyšela jsi o tom, co se stalo Sáře Wellesové?” zeptala se matka, hned jak otevřela dveře.

„Ne, co se stalo?” ptala se Jill a představila si tvář mladé filmové hvězdy, nejnovější pokus Hollywoodu připomenout kouzlo Marilyn Monroe.

„Je po smrti! Tos to neslyšela v rádiu? Nemluví o ničem jiném.”

„Neměla jsem puštěné rádio. Co se stalo? Vražda? Sebevražda?”

„Ani jedno, hloupá nehoda. Myla si v umývadle vlasy, a jak se chtěla narovnat, uhodila se hlavou o jeden z těch zlatých kohoutků a ztratila vědomí.”

„A umřela?”

„Na to ne. Utopila se! Dokážeš si to představit? Ve vlastním umývadle! Padla obličejem do umývadla s vodou a utopila se. V šestadvaceti letech. Já to nechápu. Člověk by řekl, že se zlatými kohoutky snad bude mít na holiče.”

„To je strašné,” řekla Jill a následovala matku do kuchyně. Pomalu si rovnala myšlenky v hlavě. „Je to fakt děsivé, jak málo kontroly máme nad tím, co se s námi děje. Vezmi si tuhle dívku, všechno jí vychází, pak si jde umýt vlasy a v příští chvíli je mrtvá. Jak Janet Leighová ve sprše v Psycho. “

Matka se na Jill zblízka podívala. „Až na to, že kdyby bývala Janet Leighová na samém začátku neukradla ty peníze, nebyla by skončila v laciném motelu. Takže nějakou kontrolu nad životem přece jenom máme. Samozřejmě že existují nehody.

Tragické nehody. Ale to je život. Konec mateřské přednášky. Máš hlad?” 208

„Mám,” usmála se Jill.

„To je dobře, udělala jsem guláš. Posaď se.”

Jill si sedla ke kulatému stolu v prostorné kuchyni, kterou si pamatovala z dětství. „Vyměníš někdy tu tapetu?” zeptala se a dívala se na zelenohnědý potisk na stěně. Musela tam být už pěkně dlouho a pořád vypadala zachovale.

„Vyměnili jsme ji,” řekla matka a postavila před ni talíř kouřícího guláše.

„Loni.”

„A koupili jste tu samou?” ptala se Jill nevěřícně.

„Věřila bys tomu? Ještě ji měli! To musí být klasika.” Matka se zasmála a posadila se ke svému talíři vedle Jill. „Vezmi si chleba,” ukázala na ošatku uprostřed stolu.

„Jak to, že jste koupili stejnou?” divila se Jill.

„Tátovi se líbí,” odpověděla prostě matka.

„A to je důvod?”

„To je docela dobrý důvod.”

Jill si povzdechla, položila vidličku a podívala se na matku. „Jak dlouho jste spolu?”

„V lednu to bude třicet osm let.”

„V lednu to bude třicet osm let,” opakovala Jill.

„To jen vypadá, že je to dlouho. Utíká to rychle.”

„A jste šťastní?” věděla, že je to hloupá otázka, ale nenapadlo ji, jak se jinak zeptat.

Matka pokrčila rameny. „Říká se, že nejtěžších je těch prvních pětadvacet let.” Rozesmály se. „Co ti na to mám říct? Víš přece, co se říká, že to, co perfektně vyhovuje jedné dvojici, by nikdo jiný nesnesl. Musíš si prostě uvědomit, s čím se musíš srovnat, a nějak se s tím naučit žít. Někdy jsi šťastná, někdy míň.

Někdy je ti pěkně mizerně. Ale když je ti mizerně, pomůže ti, když si uvědomíš, že předtím bylo dobře, a když si řekneš, že zase bude dobře. Je to jak uzavřený kruh, některý rok je lepší než druhý. Musíš mít ale důvěru v nějaký svůj vlastní instinkt, pořád si říkat, že máš své důvody, proč sis toho dotyčného vzala - a to si obvykle uvědomíš, i když to může dát trošku námahy. Řekneš si, žes ho měla tolik ráda, že jste se rozhodli vzít. A trochu lásky vždycky zůstane, a když se pořádně podíváš, vždycky ji najdeš.”

„A nic víc než lásku nepotřebuješ?” zeptala se Jill lehce ironicky. 209

„To samozřejmě ne. Objevíš, že kromě lásky taky potřebuješ pořádnou dávku trpělivosti, tolerance a respektu. A štěstí,” dodala. „Podívej se na svého bratra. Brali se s Emily, když jí bylo sedmnáct a jemu dvacet. Jsou spolu šestnáct let a chvilku nevydrží, aby se nedotýkali. Chystají se teď lyžovat do Aspenu. Já je nechá pu,” potřásla hlavou. „V létě jezdí zásadně tam, kde je vedro, a v zimě tam, kde je největší zima. Co jsem to říkala předtím?”

„Že Stephen a Emily chvíli nevydrží, aby se nedotýkali,” připomněla jí Jill.

„Tak. Někdy je mi to dokonce i nepříjemné.” Podívala se zpříma na Jill. „Fyzická přitažlivost ale není to hlavní. Může to být část toho, proč se lidi berou, ale ne ta hlavní. Musí existovat něco navíc. No tak co, že je chlap pěknej.

Takovejch kolem běhá! Co na tom, že je to s ním prima v posteli. Takovejch je

taky hodně, a nemusíš říkat tátovi, že jsem ti tohle řekla.” Usmála se. „Dobré manželství sestává ze spousty věcí. A i v dobrém manželství se někdy stanou ošklivé věci. Musíš se rozhodnout, co je pro tebe důležité, co uděláš, čeho jsi ochotná se vzdát. Někdy toho lidi chtějí moc.” Odmlčela se, jako by se jí nechtělo ptát se dál. „Chce toho po tobě David moc, Jill?” řekla, objala dceru a přitiskla ji k sobě.

„Já nevím, mami, já nevím,” vzdychla jí Jill v náručí.

Zavolala Beth Weatherbyové ještě od matky a zeptala se, jestli by se mohla na chvilku zastavit. Beth souhlasila a v devět se tedy Jill octla před známým šedým cihlovým domem. Zůstala sedět v autě, -v hlavě jí ještě vířila matčina slova. („Přestaň už s tím, mluvíš jak nějaká bezvýznamná nula, která přišla k ohromnémai štěstí. Jsi chytrá, jsi krásná, dokážeš všechno, co chceš. To ty jsi to štěstí - a nesměj se! Neříkám to proto, že jsem tvoje matka. Podívej se na něj -dobře vypadá a možná že i dobře funguje, ale co víc ti dal? Zeptám se tě, jako ty - jsi šťastná?”) Zavřela oči a okamžitě jí před nima vyvstal obraz Davida a Nikoly, jak jí tančí kolem hlavy, nohama se jí zaplétají do vlasů a vytrhávají je i s kořeny, nevšímajíce si bolesti, kterou půisobí.

Procitla a otevřela dveře, zůstala ještě na chvíli sedět, s nohama na cestě. Jak se to mohlo tak zamotat? Nebyla

210

hloupá. Nebyla slabá. Nebyla žádná liána, která se v životě neobejde bez muže a jinak není šťastná. Nebo aspoň taková na začátku nebyla. Vstoupila do života jako schopná, zdravě sebevědomá dívka, která vyrostla v mladou ženu - nadanou, cílevědomou, nezávislou, vědomou si svých kvalit. Vdávala se, až když byla hotová, když už znala dobře sebe i hranice možností, a nemusela zabřednout do banálních problémů v manželství. A přece to tak skončilo, tím nejbanálnějším problémem, jaký může být.

Čím to je, že se ženy tak hrnou do podobných konců? Anebo ještě horších, jako třeba Beth? Uvědomila si, co musela celá léta prožívat. Proč se stávají tak snadno obětmi? Má pravdu Beth, když tvrdí, že to pochází z větší fyzické síly mužů? Že proces společenské diferenciace začíná už v kolíbce? Děkuju pěkně, otřásla se nad tou myšlenkou. Mohla by tu sedět, přemýšlet a rozebírat celou věc až do rána a stejně by to vedlo k jedinému závěru - chce Davida. Udělala by cokoliv, aby si ho udržela. Změnila by se, obrátila by se třeba naruby, kdyby to pomohlo. Nějak by to zvládla s Nikolou Clarkovou nebo by ji mohla jen prostě přečkat. A další, které by přišly, taky. Jestliže David není doma šťastný, musí to být částečně i její vina. Změní se.

Vystoupila z auta, zabouchla za sebou dveře a doufala, že chladný noční vzduch jí trochu pročistí hlavou, dá jí zapomenout na představy, které ji doháněly k šílenství. Sarah Wellesová umřela, když si myla vlasy. Nic nedávalo smysl. Tolik věcí na světě je naprosto absurdních - proč by měl zrovna její život být výjimkou?

Beth okamžitě souhlasila s tím, aby natočila svůj pořad. („Dej se do toho, Jill,” řekla jí. „Je to důležité, udělej to. Třeba to lidem otevře oči.”) Bethin souhlas ale problém jen vyostřil. Kdyby byla Beth proti, stejně jako David, zavolala by Irvingovi a odmítla. David měl pravdu, určitě by jí ještě

někdy práci nabídl, třeba ne hned v tomto roce, ale později zřejmě ano. („Dej se do toho,” řekla jí však Beth bez zaváhání. „Udělej to, je to důležité.”) Zaparkovala šedé volvo vedle prázdného místa, vyhrazeného pro Davidův mercedes. Vystoupila rychle z auta s klíči

211

v hrsti, připravená k případné obraně a vyrazila k výtahu. Nečekala, že by se tu někdo potloukal a mohl ji přepadnout, ale člověk nikdy neví. Sarah Wellesová taky nepředpokládala, že se utopí ve vlastním umývadle.

Vešla do bytu, a přestože věděla, že David není doma, byla zklamaná, že je tam tak prázdno. Šla z pokoje do pokoje, rozsvítila všude světla, přišla do ložnice a vrhla se na postel.

Zdvihla sluchátko a vytočila přímé číslo k Davidovi do kanceláře. Bylo přesně půl jedenácté. Co mu řekne - pojď domů, prosím tě, rozhodla jsem se, že to točit nebudu? Nech Nikolu a vrať se domů.

Telefon nikdo nebral. Nechala ho vyzvánět asi desetkrát, pak zavěsila a zavolala znova. Po deseti dalších zazvoněních sluchátko položila. Třeba už je na cestě domů, napadlo ji, vyzula si boty a natáhla se na záda. Možná si to všechno jenom namlouvá, že si něco vymýšlí, protože jinak nemá žádné vážné problémy. Nemá důkaz, že by manžel měl s Nikolou poměr. Neměla žádný pádný důvod, jak by řekl David, aby mu nevěřila, že každou noc dělá přesně to, co tvrdí, že dělá. Jistě, ve firmě je chaos po Alově smrti. Viděla hromady spisů, které měl na stole. Je to pochopitelné a naprosto přirozené, že si myslí, že je povinen pracovat s

takovým nasazením a tak dlouho každý den. Nemá v rukou nic než změť dohadů a závěrů na základě svých podezření. David se nijak neprovinil. Nic se nestalo. Všechno si dělala sama.

Vedle ní zazvonil telefon, zvedla sluchátko a připadala si najednou hrozně malátná.

„Haló.”

Davidův hlas zněl měkce a mile. „Ahoj, lásko. Vzbudil jsem tě?”

„Musela jsem si zdřímnout,” odpověděla a odkašlala si. Odvrátila oči od jasného světla.

„To mě mrzí. Chtěl jsem ti jenom říct, že jsem na cestě domů.”

„Kde jsi teď?”

„V kanceláři,” odpověděl překvapeně. „Kdes myslela?”

„Volala jsem tam,” řekla a podívala se na hodiny. „Asi před půl hodinou.” Posadila se.

„Určitě? A volala jsi správné číslo?” 212

„Jo. Nechala jsem to zvonit asi desetkrát. Pak jsem zavěsila a zavolala znova.”

„Nic jsem neslyšel a - ztraceně, promiň. Vypnul jsem odpoledne telefon, aby mě nerušil, a zapomněl jsem ho přepnout zpátky. Blbec. Úplně jsem na to zapomněl. Promiň.”

„To nic,” řekla a po tváři se jí skutálela slza. „Tak brzy přijeď.”

Položila sluchátko a chvíli seděla na posteli v naprostém tichu. Představovala si Davida, jak sedí v neznámém pokoji vybaveném nábytkem, který si nedokázala představit. Někde vzadu se tam pohybovala Nikola. Představovala si, jak stojí vedle Davida, ten drží dlaň na sluchátku, v hezké tváři směs pochyb a viny.

Cítila, jak mu Nikola pokládá ruku na rameno, lehce a útěšně. Viděla, jak se natahuje a jemně ji po té ruce hladí, ohlíží se a smutně se na ni usmívá. Přesně tak to bylo s ní samou asi před šesti lety, když ona byla na místě Nikoly a poslouchala, jak David říká do telefonu stejná slova Elaině.

Dvacet ctyrt

Prohlédla se důkladně v zrcadle, ještě jednou a potřetí a snažila se vzpomenout si na všechno, co jí říkal pan Claridge. Lehce pod očima, zesvětlit po stranách, trochu řasenky, trochu růže na tváře a nakonec lesk na rty. Proč měla ze všeho největší chuť umýt si obličej?

Zaslechla klíč v zámku a rozběhla se ještě jednou k zrcadlu zkontrolovat celkový dojem. Měla na sobě novou drahou krajkovou košilku. V sladké růžové se vůbec necítila dobře, neseděla jí od samého začátku a teď si připadala ještě hůř, ale David se jednou zmínil, že se mu takové nadýchané ženské věci líbí, a tak vytrvala, i když by jí bylo mnohem lip ve svetru a v teplých ponožkách. Bylo jí zima na ruce i na nohy, ale narovnala se a snažila se, aby patřičně vyplnila hluboký výstřih.

213

Nadechla se zhluboka, když uslyšela, jak za sebou zavřel dveře, a zamířila do chodby. Tam se David Plumley setká s Osudovou ženou, říkala si a připadala si jako Raquel Wel-chová. Co to vyvádím, ptala se sama sebe? Navleču na sebe tohle a naplácám si na sebe tunu make-upu, proč? Snažím se dostat zpátky svého manžela, odpověděla si. A i když to nebude k ničemu, bolet to rozhodně nemůže.

„Ahoj. Cože jsi vzhůru, tak pozdě?”

„Je teprv půlnoc,” řekla mu se staženým hrdlem.

„Nemělas na mě čekat.” Posadil se ke stolu a začal se probírat poštou.

„Nic zajímavého, jenom účty,” řekla, stoupla si za něj a objala ho. Pohladil ji zlehka po rukou. „Co to cítím?”

„Zrovna jsem se vykoupala,” odpověděla a cítila, jak jí začalo rychleji bít srdce. „Koupila jsem novou pěnu -”

„To jsem nemyslel, voní to jako čokoláda.”

„Aha. Upekla jsem dort,” vysvětlila rychle.

„To zní slibně,” řekl a odešel do pokoje. Posadil se. „Mohl bych kousek dostat?”

„To víš, že jo.” Zajímalo by ji, proč místo toho, aby ji rovnou odnesl do ložnice, má najednou takovou chuť na čokoládový dort. Musel si přece všimnout, jak je ustrojená, nalíčená, jak voní. Musí mu být jasné, proč na něj čekala. Už to bylo pár týdnů, co se naposledy milovali. Musí přece vědět, co se mu snaží naznačit.

Vyndala dort z formy a ukrojila dva velké kusy.

„Chceš kafe?”

„Ne. To by mě probralo a mně se chce strašně spát. Dal bych si sklenici mlíka.” Chce se mi strašně spát, opakovala si pro sebe. Všiml si všeho, nalíčení, košilky, celého toho nesmyslu. A tohle je odpověď. Jill zalila vlna ponížení.

Odešla do koupelny, pustila teplou vodu a smyla všechno líčidlo. Pak zamířila

rovnou do ložnice, vytáhla ze zásuvky teplý svetr a hodila si ho přes ramena. Vylovila ještě pár vlněných ponožek a natáhla si je. Nazula si staré růžové pantofle, oblékla si svetr, vrátila se do kuchyně, nalila mu sklenici mléka a postavila talířky s dortem na stůl.

„Děkuju,” řekl nepřítomně, když se usadila proti němu 214

a ukousla si kousek svého dortu. „Myslel jsem, že držíš dietu,” pokusil se o úsměv. Jestliže si vůbec všiml, jak se změnila, nic neřekl.

Jill se otřásla. Když se nalíčila a navlékla do růžového negližé, říkala si, že to rozhodně nemůže bolet. Neměla pravdu. Bolelo to. Ukousla si znovu.

„Povedl se ti,” pochválil ji, když ochutnal.

„Děkuju.” Tak tudy vede cesta k srdci, vzpomněla si.

„Cože jsi čekala tak dlouho?”

„Chtěla jsem tě vidět,” řekla popravdě a zadívala se mu do tmavě zelených očí a do tváře, kterou měla tak ráda a tolik se jí líbila, i teď. Bude to takhle vždycky, že bude mít takový náhlý pocit štěstí, kdykoliv se na něj podívá?

„To je od tebe hezké, ale nemělas na mě čekat. Vypadáš unaveně a se mnou rozhodně nebude moc zábavy.”

Jill sklopila oči na desku stolu a pokoušela se nepřipouštět si jeho poznámku o tom, že vypadá unaveně. „Máš nějakou představu, jak dlouho bude ještě tohle trvat?”

„Doufám, že už moc dlouho ne.”

„Připadá mi, že je to čím dál horší.”

„Já z toho nejsem o nic víc nadšený než ty. Jsem pořád utahanej jak kůň.”

„To nemáš ani chuť na milování?” zeptala se tak něžně, jak dokázala. „Už je to tak dlouho, co jsme spolu naposled byli.”

„Jill, prosím tě, nezačínej s tím,” přerušil ji. „To nevidíš, že v posledních dnech sotva stojím na nohou?!”

A kdo za to může, chtělo se jí křičet. Místo toho mu řekla: „Promiň, jenom mi hrozně chybíš.”

Znovu se usmál. „Ty mně taky, lásko moje.” Jill dojedla zbytek dortu.

„Tak co jsi řekla Irvingovi? Měla ses rozhodnout dodneška, ne?”

„Měla.”

„No a?”

Jill najednou litovala, že nešla spát.

„Řeklas mu, že do toho půjdeš,” odpověděl po chvíli za ni.

„Ano.”

David si složil ruce za hlavou. „Co ti na to mám říct?”

„Mluvila jsem s Beth,” vysvětlovala Jill. „Ten nápad se jí líbil.” 215

„To jistě.”

„Chce, abych to natočila. Má pocit, že je to důležitý problém.”

„Věřím.”

„Já taky, Davide.”

„To je mi jasné.” Vstal.

„Ráda bych si o tom s tebou promluvila, Davide, když už jsme s tím začali.”

„Už jsem ti k tomu svoje řekl.”

„Já ne,” připomněla mu.

Znovu se posadil. „Tak povídej.”

„Chci, abys porozuměl tomu, proč ten program chci dělat.”

„Ne,” přerušil ji. „Chceš tomu porozumět sama.”

„Nepodsouvej mi svoje slova! Vím, co chci říct. Dokážu se vyjadřovat docela dobře.”

„Podívej, Jill, jsem hrozně utahanej. Pověz mi, co si myslíš, že mi říct chceš, a nech mě jít spát. Je ti přece jasné, že tohle nikdy nepochopím.”

Jill polkla. „Během pár posledních týdnů jsem Beth dost často vídala. Vypadá už mnohem lip. Většina modřin zmizela. Ještě má naražená žebra, ale celkově vypadá docela dobře.”

„Rozhodně lip než AI,” kvitoval to David.

„Davide, já jí věřím.”

Následovalo ticho. Zatvářil se záhadně. Bylo jí jasné, že to, co mu chce říct, se mu nebude líbit.

„Čemu že věříš?” zeptal se nehnutě jak kámen.

„Tomu, co Beth tvrdí.” Ticho. „Mluvila jsem s ní. Poslouchala jsem ji. Věřím jí.”

„Čemu věříš!? Že ji AI bil?! Že ji celá léta týral, až se z toho pominula?”

„Nepominula se. Tvrdí, že není blázen, že byla při smyslech celou dobu.

Souhlasím s ní. Podle mého názoru není ani trochu vyšinutá. Nic jiného jí nezbývalo. Neměla na vybranou. Bojovala o holý život.”

David vyskočil ze židle tak prudce, až se převrátila. „Cože!? Já snad nevěřím vlastním uším!”

Jill vstala, napůl ho chtěla uklidnit, napůl bránit své stanovisko. „Davide, já se nechci kvůli tomuhle hádat -”

„Co je s tebou poslední dobou? Mám někdy pocit, že ty nejsi normální!” 216

„Davide -”

„Co tím chceš přesně říct, že jí věříš?” naléhal.

„Věřím tomu, že všechno to, co popisuje, AI skutečně dělal.”

„Co přesně?” ptal se s důrazem na posledním slově.

„Co po mně chceš, abych ti řekla? Snažím se ti to vysvětlit, a ty na mě akorát křičíš!” Začala přecházet nervózně sem a tam.

„Jill, proboha, prober se! Vždyť jsi Ala znala! A ne nijak povrchně! Hráli jsme s ním karty, chodil k nám na večeři, my jsme chodili k nim. Kolikrát to jenom bylo? Vzpomínáš si, jak se vždycky choval k Beth -”

„Před lidmi.”

„Chceš říct, že před lidmi to byl milující, pozorný manžel a v soukromí netvor?”

„To prohlašuje Beth. Já jen říkám, že jí věřím.”

„Ještě před pár týdny jsi tvrdila, že nevíš, čemu máš věřit.”

„Tenkrát jsem tomu nerozuměla.”

„Čemu?”

„Celé té věci s Alem! Panebože, Davide, tohle nikam nevede.”

„Řekla jsi, že chceš, abych ti porozuměl. Dobře. Tak vysvětluj. Máš skvělou šanci. Vysvětli mi to. Vysvětli mi, jak AI mohl tahat celý svět za nos po dvacet sedm let! Vysvětli mi, jak je možné, že moje vlastní žena věří chytré, zvrhlé vražednici, a ne svým vlastním očím a uším.”

Jill se zastavila, ztišila hlas a snažila se zachovat klid. „Protože jsem ji poslouchala, Davide. Pozorně. Nevymýšlela si. Nelhala. Nikdo by to nedokázal tak přesvědčivě zahrát.”

„Kdokoliv by to dokázal takhle zahrát, kdyby mu šlo o krk.” David obešel stůl a postavil se přímo před ni. „Napadlo tě někdy, že jestliže je pravda to, co říká, tak že ti celou dobu předtím lhala?” Jill neodpovídala a snažila se přemýšlet o tom, co řekl. „Jestliže tě dokázala klamat celé ty čtyři roky, proč by to nedokázala teď?” Jill chtěla něco namítnout, ale byla příliš zmatená. „Proč se ti nesvěřila dřív? Proč od něj prostě neodešla, bože můj!”

Jill klesla do křesla. „Byla bez sebe hrůzou, že ji zabije. Když ji tak mlátil

-” 217

„Působila na tebe někdy vystrašeným dojmem? Zdálo se ti, že ji někdo týrá?”

Jill si promítala rychle čtyři roky přátelství. „Tenkrát, jak jsme hráli bridž,” připustila nakonec.

David se zatvářil zmateně, pak se uklidnil, bylo vidět, že má vysvětlení. „To byla tak nervózní kvůli tomu, že se Lisa zapletla s nějakým ženatým chlapem. AI nám to vysvětlil -”

„Přesně tak. AI nám to vysvětlil. AI vždycky všechno vysvětlil. Ale byla to lež. Žádný ženatý milenec neexistuje, to si AI vymyslel. A Beth se neřízla sama - to jí udělal AI!”

David ji chtěl přerušit, ale Jill mluvila dál. „Když o tom tak přemýšlím, tím víc si to uvědomuju. Tenkrát na pikniku mi Beth dala nějaké prášky na bolem žaludku a řekla mi, že má celá léta žaludeční vředy -”

„To snad ne! Jill, chytáš se úplných blbostí!”

„Davide, věřím jí!”

„Vlastní děti jí nevěří!”

„Lisa jí věří.”

„Jestliže se Lisa rozhodla věřit, pak jenom kvůli tomu, že není jinak schopná srovnat se s tím, co se stalo.”

„Možná tomu teď uvěřila, protože ví, že je to pravda!”

„Jill, už toho nesmyslu mám dost. Tohle nebudu poslouchat!”

„Proč si to bereš tak osobně? S tebou to nemá nic společného.”

„Se mnou toho má společného zatraceně hodně. AI Weatherby byl můj kolega, přítel, učitel. Měl jsem ho rád a ty, moje žena, která jsi ho také znala a měla ráda, jsi najednou ochotná věřit takovým žvástům! A nejen to, dokonce se mi snažíš namluvit, že si vlastně smrt zasloužil!”

„To ne -”

„Když věříš tomu, že to byl takový netvor, jak ho popisuje jeho žena - věříš nebo ne?”

„Věřím, ale -”

„Žádné ale, ano, nebo ne.”

„Davide, přestaň s tím. Nevypovídám jako svědek u soudu.”

„Odpověz mi na otázku.”

„Věřím tomu, co říká Beth.”

„Že AI byl taková zrůda?”

„Zase mi podsouváš slova!” 218

„Máš pocit, že Beth měla právo udělat, co udělala?”

„Myslím, že neměla na vybranou.”

„To nemohla zvednout telefon a zavolat na policii?”

„Davide, moc dobře víš, jak se policie v těchhle případech chová -”

„Myslíš si, že mohla vzít takhle právo do svých rukou!?”

„Nekřič na mě!”

„Odpověz mi! Myslíš, že směla vzít právo do svých rukou?”

„Udělala to v sebeobraně!”

Díval se na ni v tupém úžasu. „Já prostě nevěřím tomu, co slyším.”

„Davide, když muž zabije ženu, a to se stává mnohem častěji, tak mu k tomu stačí jen pěsti!”

„Vždyť spal!”

„Neměla proti němu žádnou šanci, když byl vzhůru! Byl by ji zabil! Neměla na vybranou.”

„Všichni máme na vybranou. Od toho jsme dospělí.”

Odvrátil se od ní a zadíval se z okna na noční město. Jill chvíli čekala, pak k němu přišla a začala ho hladit po zádech.

„Nech toho, prosím tě,” řekl a ani se na ni nepodíval.

„Davide, přece se na sebe nemusíme zlobit -” Prudce se k ní otočil. „Nechápeš, co děláš?” Odstoupila o pár kroků. „Co dělám?”

„Z celého mého života děláš frašku!” Jill nechápala. „Co tím myslíš? Jak?”

„Jsem právník a ty mi vykládáš, že to, co dělám, nemá žádný smysl! Že je naprosto v pořádku, aby lidé brali zákon do vlastních rukou -”

„Říkám akorát, že věřím Beth! Davide, proč nepřipustíš nejmenší možnost, že by na tom, co tvrdí, bylo zrnko pravdy?”

„Protože jsem ho znal!”

„Nežil jsi s ním.”

„Nepotřeboval jsem s ním žít.”

„Nepřipouštíš si žádné pochybnosti?”

„Ne! AI byl slušný, vlídný člověk. O tom nemám žádné pochybnosti. Ale i kdybych nějaké měl nebo byl dokonce ochoten uvěřit těm výmyslům, nemá to s tím nic společné-

219

„S čím?”

„S faktem, že Beth chladnokrevně zavraždila svého manžela.”

„To neplatí, jestliže to udělala v sebeobraně!”

David se znovu podíval do okna, pak se otočil a bez jediného pohledu na Jill šel ke dveřím. Jill ho tiše sledovala. Zastavil se. „Jdu na chvíli ven.”

„Davide, prosím tě, ne -”

„Promiň, Jill, ale nemůžu to tu vydržet. Třeští mi hlava. Jsem unavený a rozzlobilo mě to - hodně, potřebuju si to probrat sám. Vlastně,” rozesmál se,

„spíš se potřebuju pořádně napít.”

Jill se snažila ovládnout hlas, aby v něm nezazněla hysterie. „Nechoď pryč, Davide, prosím tě. Pojď si lehnout, nebudu tě rušit.”

„Nemůžu, Jill. Nemůžu si jít lehnout. Chci se jít projít nebo tak.”

„Kam chceš jít? Přece se nemůžeš procházet o půlnoci v Chicagu po ulici!”

„Tak si vezmu auto,” dodal bezmyšlenkovitě a vyrazil ke dveřím.

„Můžu jet s tebou?”

„Ne!”

„Davide, prosím tě, nemůžeš takhle utíkat pokaždé, když si nerozumíme! To nemůžeme mít na věc různý názor?”

Otevřel dveře. „Až budeš příště mluvit s tou svou dobrou přítelkyní, řekni jí, že pro ni bude lepší, když se bude snažit to uhrát na pomatení smyslů.” Přibouchl za sebou dveře, ani se neotočil.

Jill se strašně chtělo plakat, zadržovala slzy, vrátila se do pokoje, postavila židli a zhroutila se do ní. Proč musí všechno v poslední době skončit hádkou?

Proč nedokáže být zticha?

Bezmyšlenkovitě se natáhla a snědla nedojedený Davidův dort. Pak šla do kuchyně

a dojedla zbytek. 220

Dvacet pět

Jill se převalovala v posteli a snažila se najít polohu, ve které by dokázala pohodlně usnout. Marně. Pořád to nebylo ono. Posadila se, rozsvítila a podívala se na budík. Ukazoval dvě hodiny a David ještě nebyl doma.

Cítila, jak ji začíná šimrat po celém těle a věděla, že tak u ní začíná panika. Uklidni se, říkala si a přála si, aby měla u sebe jednu z Bethiných křídově bílých tablet. Lehni si, nic se neděje.

Poslechla vnitřní hlas a položila hlavu na polštář, zhluboka se nadechla a snažila se uklidnit. Klid, nic se neděje. David přijde za chvíli domů, asi se někde opil, bude se omlouvat. Přece by někde nezůstal celou noc. Panebože, jen ať někde nezůstává celou noc.

Znovu se jí zmocnila nervozita, svědily ji konečky prstů a zvedal se jí žaludek. Přijde domů. To by přece neudělal, takhle by jí neublížil. Má to teď hrozně těžké a ona mu to nijak neulehčila. Ale překoná to. Překonají to. Nezůstane pryč celou noc. Vždyť musí vědět, na co bude myslet, když se něco podobného stalo v noci před několika lety. Také odešel z domova, opil se a pak zaklepal na dveře. Na její dveře.

Otevřela oči, krátil se jí dech. Bylo jí jasné, že nemá smysl, aby se snažila uklidnit, stejně neusne.

Vstala a odešla do pokoje, zapnula televizi dálkovým ovládačem. Na velké obrazovce se objevila mladistvá tvář Caryho Granta. Poznala ten film okamžitě -

/ Was a Male War Bride. Výborný film. Vrátila se rychle do ložnice, navlékla si tlustý svetr a vrátila se do pokoje, vrhla se do křesla a začala s napětím sledovat televizi. Úplně se poddala světu, kde i armády mohou být nevinné a barevné tóny skutečného světa nijak nenarušovaly černobílou realitu vysněného. 221

Snažila se soustředit na Caryho Granta a Annu Sherida-novou, snažila se zaplašit představu jiné postavy, která se jí pořád mlhavě zjevovala v podvědomí, stávala se stále jasnější a zřetelnější, až se ocitla v ohnisku a ustoupilo před ní do pozadí všechno ostatní, jako by kameraman záměrně vybral její tvář a ostatní odsunul jako nedůležité. Jill cítila, jak se představa zhmotňuje, nebyla schopná se pohnout ani změnit program.

Viděla Nikolu Clarkovou, jak leží v posteli a spí. Viděla, jak se převrací, polštář jí ještě voněl po Davidovi. Vnímala, o čem se jí zdá, jako by se to zdálo jí samé, jako v té dávné noci, sen o manifestaci, o pochodující kapele. Bubeníci začali tlouct do bubnů. Bubnovali tak nahlas, že otevřela oči, aby se ubránila tomu hluku. Věděla, že je vzhůru - a bubnování přesto pokračovalo.

Představa se jí před očima znovu změnila. Nikola vstala z postele, šla ke dveřím a změnila se v Jill tenkrát, když místo ke dveřím šla k oknu. Co se děje? Kdo je to tam na ulici? Je zima. Je noc!

Najednou bylo slyšet i další zvuky. Probudil se velký dobrman a začal vztekle štěkat, do toho se ozýval křik jeho majitelky - „Co se to tu děje? Koukejte vypadnout, než zavolám policii!”

David volal její jméno. „Kde je Jill?” dožadoval se.

„Slyšel jste mě?! Jestli okamžitě nevypadnete, zavolám policii!” křičela domácí.

„Počkejte, prosím vás,” uklidňovala ji Jill a běžela dolů po schodech. „To je pro mě.”

„Ve tři hodiny ráno?!”

„Paní Everlyová, prosím vás, nezlobte se, je určitě opilý. Nemůžu ho nechat odejít v takovémhle stavu.”

„Nějak se sem snad dostal, ne?”

„Ano, dostal,” prohlásila Jill s náhlou energií. „A zůstane tady. V mém bytě. Hrozně mě mrzí, že vás vzbudil. Víckrát se to nestane, ale zůstane tady, u mě.” Domácí se vzdala, jen pes ještě vrčel. Teprve když za sebou zavřela dveře, všimla si Jill, že držela v pravé ruce pistoli.

„Byla by tě zabila,” vykřikla Jill, když táhla Davida dovnitř. Zavřela dveře a pomyslela si, co si o ní asi myslí, když

222

ji vidí s mokrými vlasy, zpocenou horečkou a navlečenou do flanelového pyžama. Proč si musel vybrat zrovna tuhle noc?

„Přišel jsem se na tebe podívat, jak je ti.” Natáhl k ní ruce. Nechala se obejmout, cítila, jak z něj táhne alkohol, a jeho vlasy jí uvízly na zpoceném čele. Držím ho v náručí, pomyslela si.

„Vypadám hrozně,” zašeptala.

„Vypadáš skvěle,” pošeptal jí ve stejnou chvíli.

I když ji držel v teplém náručí, byla jí na chodbě zima. „Jsi schopnej vyjít do

schodů?” zeptala se neochotně a nechtělo se jí ho pustit. Neodpověděl a Jill si uvědomila, že na ní spočívá celou vahou. „Můžeš jít?” opakovala a on zase neodpověděl. Nechal se vést. Šli pomalu, naráželi do stěn, přidržovali se zábradlí a konečně se vyškrábali na vrchol schodiště a vešli k Jill domů. David se složil na podlahu. „Davide?”

Vzhlédl k ní, Jill si připadala jako obr. „Hrozně ti to sluší,” řekl jí.

„Udělám ti kafe,” navrhla a David přikývl. „Hned postavím vodu, ale mám jenom instantní. Nevadí?” Usmál se na ni. Běžela do kuchyně, natočila vodu do konvice a postavila ji na elektrickou plotnu. Odměřila kafe do hrnku a dala ho na stůl. Je tady, David je tady, vůbec jí nevadilo, že ho neviděla celý týden, že je nemocná, že má horečku a že za ní nepřišel, že se snažili se vším skončit a že jí z toho bylo nanic, je tady. Bylo jí úplně jedno, že je hluboká noc a že ji domácí zřejmě ráno vyhodí nebo že jeho žena je bez sebe starostí a nechápe, kde může tak dlouho vězet. Záleželo jí jenom na tom, že je doopravdy tady a že se jí to nezdá. Až na to, že on asi neví, kde je. Spěchala zpátky do pokoje. „Davide, jsi vzhůru?” zeptala se a klekla si k němu. Otevřel oči.

„Ano,” odpověděl.

„Víš, kde jsi?”

„U tebe doma,” odpověděl prostě.

„A víš, kdo jsem já?” zeptala se se zatajeným dechem.

„Ta nejhezčí holka, jakou jsem kdy viděl,” odpověděl.

Usmála se a prohrábla si zpocené vlasy. Proč musí vypadat tak příšerně? „A víš, jak se jmenuju?”

Zasmál se. „Možná jsem opilej, ale nejsem cvok. Ty jsi přece ta, kterou mám rád! Ty jsi Jill!” dodal tiše.

223

„Musela jsem se jenom ujistit,” plakala šťastně. „A můžeš mi říkat dál, jak se ti líbím, i když asi nevidíš moc jasně.”

„To asi nevidím, ale přesto se mi líbíš.”

„Neměl bys sedět na zemi, nastydneš. Pojď, pomůžu ti do postele.”

Vzala ho v podpaží a snažila se ho zvednout. Bylo to stejně marné, jako kdyby se snažila pohnout kusem betonu. „Davide, mohl bys mi trošku pomoct -”

Nevinně se na ni usmál. „Co bys chtěla, abych dělal?”

„Kdyby ses mohl jenom trochu pohnout, zvednout zadek, zkusit to a postavit se na nohy.”

„To mi obvykle docela jde,” řekl a Jill se zasmála.

„Tak, to je ono,” chválila ho, když se snažil vyhovět jejím pokynům. Dostala ho na nohy a společně vrávorali k posteli. „Tak, a pusť mě.”

„To ani náhodou,” odpověděl jí a stáhl ji na postel.

Ležela mu bez dechu v náručí. To není sen, opakovala si pořád dokola. Prosím, ať to není jenom sen. Leželi bez hnutí, David příliš opilý, aby se dokázal pohnout, a Jill bez sebe strachem, že by to mohl udělat.

Za chvíli jí došlo, že nemůže dýchat. Měla úplně ucpaný nos. Hlava se jí točila. My jsme teda dvojka, napadlo ji a rozesmála se. Otevřel oči a převalil se, dlaní jí zakryl pusu. To je skvělé, napadlo ji, pusou jsem ještě mohla dýchat.

Pomaličku, jemně mu odstranila ruku. Hladila ho po prstech, cítila chloupky na hřbetě jeho ruky, pomalu ji odsunula stranou. Nevšiml si toho. Opatrně se posadila, snažila se, aby nedělala žádné prudké pohyby, které by ho mohly vyrušit. Proč přišel zrovna teď? ptala se sama sebe. A proč je tak opilý?

Asi se pohádali s Elaine, řekla si. Kvůli čemu? Vytáhla kapesník a vysmrkala se tak tiše, jak to jen dokázala. Vůbec to nepomohlo. Nos byl ucpaný stejně, jako dřív. A určitě červený a napuchlý, pomyslela si. Proč jsi musel přijít zrovna dneska? ptala se ho v duchu. Je to možná lepší, že jsi tak opilý. Ale proč? Co se stalo s Elaine? Skončil jsi to? Při té myšlence se jí ulevilo. Prudce vstala a David se posadil-Ne, pomyslela si, prosím tě ne, nevstávej, nechoď domů.

„Kam jdeš?” zeptal se jí. Z tónu jeho hlasu bylo zřejmé, že nemá v úmyslu nikam odcházet.

224

„Vaří se voda,” zašeptala ochraptěle. „Jsem z toho všeho tak popletená, že ani nevím, jestli si dáváš mlíko a cukr.”

„No teda,” rozesmál se.

„Nejlepší by asi byla hořká a černá,” řekla a šla do kuchyně, cestou se po něm pořád ohlížela, jestli tam ještě opravdu je. Udělala mu kafe a sobě hrnek čaje, lila pomalu vroucí vodu do obou hrnků a cítila, jak jí k nosu stoupá pára a čistí jí nos, takže může na chvilku dýchat.

Zaslechla, jak se pohnul, a pak kroky na podlaze. Popadla oba hrnky a spěchala do pokoje.

„Kam jdeš?” ptala se, když už stál skoro u předních dveří a bunda ležela hozená

přes postel.

„Do koupelny,” zamumlal.

„Koupelna je támhle!” Měla plné ruce, tak tím směrem jen kývla bradou. Usmál se a přistoupil k ní, políbil ji na rty. Cítila, jak jí měknou kolena, a věděla, že když hrnky okamžitě nepostaví, upustí je. Pomalu se od ní odtáhl.

„Páni,” řekl a vypadal úplně zmateně. „Koupelna?” zeptal se znovu.

„Támhle,” řekla, šla za ním a postavila hrnky u postele. „Jsi v pořádku? Zvládneš to sám?”

„Zvládám to sám už od tří let.”

„Opilý?”

Zasmál se a zmizel jí z dohledu. Slyšela, jak rozsvítil a zavřel za sebou dveře. Zůstane u ní. Vypadá to, že se u ní opravdu chystá zůstat. Zdvihla hrnek, podržela si ho u úst a pomalu se napila, hřála si obličej párou. Začala se ještě víc potit, cítila, jak jí stékají pramínky potu po zádech. Dopila a šla si do kuchyně udělat ještě jeden hrnek. Šílenství, říkala si. Je skoro půl čtvrté, měla by spát, a ne tady běhat po bytě a přemýšlet o nesmyslných věcech, které jí nedávaly pokoj. Co jestli opustil svou ženu nadobro. Elaine přece musela vědět, že je u jiné ženy. Jak se s tím smíří? To se ho nebude vyptávat? To, že někdy zůstal na celou noc, znamenalo něco víc než jen obyčejný flirt. Znamenalo to, že je pro něj důležitější, jak se cítí ona, a ne Elaine. Nemohl už před svou ženou déle ukrývat její existenci. Už mu na tom nezáleželo.

Podívala se směrem ke koupelně, David už tam byl hrozně dlouho. Doufala, že mu není špatně, ale byla si tím skoro jistá. Nalila si další hrnek čaje a zahlédla svůj obraz na

225

kovovém povrchu opékače topinek. Vypadám strašně, pomyslela si. Běžela pro kabelku do skříně, prohledala ji a vytáhla kartáč na vlasy. Znovu se ohlédla ke koupelně, vrátila se do kuchyně a začala si pročesávat vlasy. Vypadalo to ještě hůř, oči měla oteklé a napuchlé, stejně jako nos. Nemohla nic vylepšit, ledaže by si uřízla hlavu. Podívala se s ošklivostí na propocené flanelové pyžamo a vlněné ponožky. Hrůza. Díkybohu, že je tak opilý, pomyslela si a chtěla se přesvědčit, že je v pořádku.

„Davide?” zavolala tiše a zaklepala na dveře koupelny. „Davide, jsi v pořádku?” Neodpovídal. „Davide? Slyšíš mě?” Vzala za kliku, nebylo zamčeno. „Davide, můžu jít dál?” Ticho. „Davide, otvírám dveře,” zavolala, co jí stačil hlas. Snažila se otevřít dveře, ale nešlo to. Něco tomu překáželo. Jill začala mít strach.

Opřela se do dveří, cítila, že se pootevřely o pár centimetrů, a zahlédla Davidovu hlavu s plavými vlasy na zemi, na druhém konci koupelny. „Proboha, je ti něco?” Upadl, nebo si jenom lehnul? ptala se sama sebe. Ublížil si? Omdlel?

„Davide, prosím tě, dokážeš se posadit?” Otevřela dveře ještě víc a viděla, že má zavřené oči, jako by spal. Neviděla žádné odřeniny ani boule, nebylo vidět krev. Natáhla se dovnitř a snažila se odvalit tělo tak, aby mohla otevřít dveře dokořán. David se překulil, když se jí to konečně podařilo.

Jill se k němu posadila, převrátila ho na záda a začala hledat, jestli má na obličeji nebo na hlavě nějaké zranění po pádu. Nic neviděla. Zvedla mu hlavu a prohlédla mu týl. Nic, ani to nevypadalo, že by upadl.

Jill se rozhlédla bezmocně po malé koupelně. Nevěděla, co dělat. Možná by ho měla dostat do vany a pustit na něj studenou vodu, aby vystřízlivěl. Ne, to by se mohl utopit. Rozhodla se ho místo toho strčit do sprchy. Nemůže ho přece nechat celou noc na podlaze v koupelně.

Postavila se, hlavu mu jemně položila znovu na zem a pustila vodu. Vlažnou, tak, aby se probral a mohl vypít kafe. První potíž ovšem byla, jak ho dostat do sprchy.

Dívala se na něj, jak tam leží na zemi a spí. Bledý, s blonďatými vlasy, dokonalý. Nejkrásnější muž, jakého kdy viděla. Tak tohle bych chtěla mít, pomyslela si, nic víc. Políbila ho a prohlédla si ho. Bude ho muset svléct. 226

V koupelně začínalo být teplo, slyšela, jak jí za zády teče voda. Začala mu rozepínat světle modrou košili, objevila se nahá, zarostlá hruď. Vůbec nevěřila tomu, že se to skutečně děje, že opravdu cítí vzrušení, které se jí zmocňuje, i když je jí tak zle. Rozepla poslední knoflík, sehnula se k němu a políbila ho na prsa. Pohnul se, vzal ji kolem krku a pak mu ruce zase bezvládně klesly na zem. Rozepla mu nejdřív jeden manžetový knoflíček, pak druhý a stáhla z něj košili. Z teplé vody a z námahy se znovu začala potit. Cítila slabost a únavu, a přesto jí bylo dobře.

Přešla k jeho nohám a sundala mu boty a ponožky. Vidíš, mami, ani mu nejsou cítit nohy. Není na něm nic, co by nebylo dokonalé. Zaslechla matčin hlas - až na ten snubní prstýnek. Zadívala se na tenkou zlatou obroučku. Nevypadá moc

důkladně, řekla si, rozepla mu přezku u kalhot a poklopec. Stáhla mu kalhoty ke kolenům, pod nimi měl obyčejné slipy. Vzdychl a trochu zamžoural. „Musíš se osprchovat,” řekla mu Jill. „Slyšíš mě?” Něco zabručel, ale nepohnul se.

„Snažím se tě svléknout. Nemohl bys mi pomoct? Zkus se postavit!” Ještě jednou ho vzala v podpaží. Jednou rukou se přidržoval jí, druhou kliky, a postavil se. Košile ležela na zemi, kalhoty měl shrnuté ke kotníkům. Vystoupil z nich.

Jill si ho prohlížela, jak tam stál jen v prádle. Vypadal ještě lip, než jak si ho pamatovala. Mladě, ale ne chlapecky, štíhlý, svalnatý. Tolik ho chtěla, že se nemohla skoro ani pohnout. „Dokážeš si sundat slipy?” ptala se a neodvažovala se ho už dotknout. Ospale se na sebe podíval a překvapivě jistě a rychle se svlékl. Vylezl ze slip a odkopl oblečení stranou. Jill se snažila se na něj nedívat, obcházela kolem, místo aby se mu snažila pomoct dostat se do sprchy. „Vlez dovnitř,” řekla mu, když došel k obrubě u sprchového koutu. Zkusil to, ale neudělal dost dlouhý krok a uhodil se. Vykřikl bolestí. „Zkus to znova,” poradila mu a snažila se mu pomoct. Proud vody jí dopadl na ramena. Vstrčila ho do sprchy, opřela o zeď a zamířila na něj proud vody. Vzdychl, otevřel pusu, nejdřív se opřel pevně o zeď a pak se postavil pod proud vody, zaklonil hlavu a otevřel oči.

Dívala se na něj a měla strach, aby neupadl, cítila, jak ji zmáhá únava a touha. Všiml si, jak se na něj po očku dívá,

227

natáhl se po ní a přitáhl ji k sobě. Zachytila se nohama o okraj sprchy, upadla na kolena a cítila, jak jí na vlasy a na obličej dopadá prudký proud vody, jak se jí máčí pyžamo. Zvedl ji a přitáhl k sobě do sprchy. Překvapilo ji, jakou má najednou sílu. Voda jí zalévala nos a pusu. Zavřela oči, cítila na sobě jeho ruce, rozepínal jí knoflíky u krku, zápolil s nimi, pak je utrhl a stáhl jí mokré pyžamo přes hlavu.

„Jsi krásná,” řekl jí nejistým hlasem.

„Vypadám jak cvok!” vykřikla a slzy se jí míchaly s proudem vody. „Mám na sobě ty pitomý ponožky a jsem mokrá jak myš!” Plakala a smála se zároveň, představovala si, jak by taková scéna vypadala, kdyby ji filmovala - David, tak opilý, že se sotva drží na nohou, mokrý ve sprše a ona sama, s rýmou, horečkou, vlasy jako vodník, nahá až na promáčené

ponožky.

David si klekl a stáhl jí ponožky. Jill se přidržela stěny a David hodil nasáklé ponožky stranou. Cítila, jak jí pohladil zadek a zabořil tvář mezi nohy. Dál se jim na hlavu lila voda. To se mi snad jenom zdá, říkala si a zabořila mu prsty do ramenou, přestávala vnímat proud vody. David se pomalu napřimoval, tápal jí po těle rukama, až jí dosáhl na prsa, otevřenou pusou chytal vodu, která z ní tekla. Postavil se a políbil ji na ústa, jako by ji chtěl spolknout, jako by chtěl, aby se v něm ztratila. Upadli. Nevěděla, jestli ztratila rovnováhu nebo ji strhl na zem. Najednou leželi pod sprchou, David byl u ní, nohy měli ovinuté kolem sebe a řinuly se na ně proudy vody. Jill byla zvědavá, jestli se dřív utopí, než bude konec, ale pak jí to bylo najednou úplně jedno, poddala se absurditě té chvíle. Něco takového by si byla nedokázala vymyslet ani v nejbujnějších představách. Kdyby si nebyla tak jistá, jak byla, měli by z toho jednou určitě skvělou historku pro vnoučata. Nakonec se usušili modrým ručníkem, přesunuli se do postele a usnuli.

Ráno se David vzbudil dřív než ona. Posadil se, hned se probral a zadíval se na Jill. Okamžitě se probudila, s mokrými vlasy přes obličej. Automaticky si zakryla obličej rukama. „Vypadám strašně.”

Odstrčil jí ruce a políbil ji. „To není pravda, sluší ti to.” Podíval se na zatažené záclony. Venku svítilo slunce. „Kolik je asi hodin?”

228

Jill se posadila a otočila k sobě budík, co stál na stolku. „Chvilku po sedmé.” Třel si čelo a přemýšlel asi, co by měl udělat. „Skoro abych šel.” Postavil se a rozhlédl po pokoji. „Nevíš náhodou, kde jsem nechal šatstvo?”

„Myslím, že je to ještě v koupelně,” odpověděla a rozhodla se, že ho nechá, aby všechno zařídil sám. Pamatuje se vůbec na to, co se dělo v noci? ptala se sama sebe. Protáhla se a kroutila krkem, který měla úplně ztuhlý a bolel ji.

Nevěděla, jestli má vstát a jít udělat kafe, nebo zůstat, kde je. Rozhodla se zůstat v posteli. Co řekne Elaine? Bude se nějak snažit jí to vysvětlit? Lhát? Bude mu věřit? Věří mu všechno, co řekne, až moc, pomyslela si Jill o Elaině a poprvé si uvědomila, že se vlastně tolik nezměnilo. Přibude jen pár dalších lží, to je všechno. Možná jen větších, bude obtížnější si něco vymyslet a možná tomu uvěřit, ale stejně všemu nakonec uvěří. Dnešní noc nebyla o nic větším prohlášením nezávislosti než noci předchozí. O něco později to začalo a tak to taky později skončilo. Nezáleželo na tom, že Elaine spala sama v posteli. Měla

zavřené oči a bude je tak mít i nadále.

David se vrátil do pokoje. Byl už oblečený a na odchodu.

„Dáš si kafe?” zeptala se.

„Radši ne.” Přikývla. Posadil se vedle ní na postel a pohladil ji po tváři. „Tak co, jak ti je?”

„Docela dobře,” zalhala.

Urovnal jí přikrývku. „Zůstaň dneska v posteli, nenechal jsem tě moc odpočinout.”

Tázavě se na něj podívala. „Ty se pamatuješ, co se v noci dělo?”

Usmál se na ni, sehnul se a políbil ji. „Pamatuju se jenom, jak ti to slušelo,” řekl jí a znovu ji políbil. O chvilku později byl pryč.

Jill otevřela oči. Byl pryč. Cary Grant zmizel, stejně jako noc. Skláněl se nad ní David a vypínal televizi.

Měl na sobě nový oblek. „Promiň,” omlouval se. „Šel jsem do hotelu a přespal jsem tam. Blbost. Doufám, že jsi neměla moc velký strach.”

„Ani ne,” odpověděla bezbarvě.

„Musím do práce,” prohlásil. 229

„Dobře,” odpověděla a ani se na něj nepodívala.

„Zkusím přijít domů dřív.”

„To by bylo fajn.”

Slyšela, jak za sebou zabouchl dveře. Lhát vlastně nebylo ani tak těžké. Jill ztěžka polkla. A potom, stejně jako kdysi Elaine, zavřela oči.

Dvacet šest

Uviděla Lauru hned, jak vstoupila do restaurace, a pospíchala kolem baru, kde stála spousta známých lidí ke stolu, kde na ni už dívka čekala. „Ahoj, Lauro,” řekla jí udýchaně, „nezlob se, prosím tě, že jdu pozdě. Tyhle sezení se vždycky táhnou celou věčnost. Už jsem měla strach, že se tam odsud vůbec nedostanu.

Vždycky se někdo nechá unést a zapomene, že je tam taky pár dalších lidí, kteří by si třeba rádi zašli na oběd. Čekáš dlouho?”

„Jenom chvilku,” odpověděla Laura a z toho, jak se začervenala, bylo Jill jasné, že lže. Svlékla si kabát, přehodila ho přes opěradlo, posadila se a zhluboka vydechla.

„To jsem ráda, žes mohla přijít na oběd,” řekla Jill a prohlédla si pohodlně usazenou dívku. Z rukávů červeno-bílé-ho pruhovaného svetru jí vykukovaly ruce, vyhublé až na kost, a svetr na ní visel jako na ramínku. „Vy dneska nemáte školu?”

„Dneska je poradní den.”

„Poradní den? Co to je?”

„To je vždycky jednou do měsíce, učitelé mají den volna na různé schůze a školní vyřizování. Mamka tvrdí, že prostě chtějí mít jeden den volna navíc, nevěří tomu, že je to na schůze a tak. Prý je to jenom výmluva.”

Jill se nechtěně zasmála. Úplně si dokázala představit Elaine, když se pustí do filipiky proti učitelskému stavu. „Našlas to dobře?”

230

Laura zavrtěla hlavou. „Mamka mě sem dovezla. Říkala, že to tu vypadá trochu divoce.”

„Divoce?” podivila se Jill a rozhlédla se po místnosti a zamávala na jednoho z asistentů. „To ne, scházejí se tu jenom lidi z televize, protože je to tak blízko. Máme to jenom přes ulici, víš. Nikdy mě nenapadlo, že by to mohlo vypadat divoce.”

„Líbí se mi tu,” přiznala Laura.

„To je dobře. Mně taky. Už tu byl číšník?”

„Byl, ale řekla jsem mu, ať počká, až přijdeš.”

Jill se rozhlédla a marně se snažila upoutat číšníkovu pozornost. „Mám pocit, že snad chodí na nějaké zvláštní kurzy,” řekla po chvíli. „Učí je tam obzvlášť špatnému perifernímu vidění.” Usmála se na Davidovu dceru, která se zjevně dobře bavila. „Tak co, jak jde škola?”

„Ujde to.”

„Co tě nejvíc baví?”

Dívka chvíli mlčela. „Asi angličtina,” řekla po krátkém zaváhání.

„Jo?” podivila se Jill. „Tu jsem měla ve škole taky vždycky nejradši. Hrozně mě bavilo psát kompozice -”

„Tak to nesnáším. Nikdy nevím, o čem psát. Nuda. Ráda čtu.”

„Co čteš?”

Laura se natáhla po skleničce s vodou a zhluboka se napila, než odpověděla.

„Líbí se mi, co píše Nancy Drewová.”

Přišel k nim číšník s jídelním lístkem. „Přály byste si něco k pití?”

„Bloody Mary,” objednala si Jill a otočila se k Lauře. „Co ty, Lauro? Dala by sis colu nebo něco takového?”

„Ne, děkuju. Voda je v pohodě.”

Jill vzala lístek a předstírala, že ho podrobně studuje. Nemusela, znala ho nazpaměť. Doufala, že Laura něco sní, hlavně kvůli tomu chtěla, aby se sešly na oběd. Byl to vlastně Lauřin nápad. Během posledního měsíce, kdy se sobě vzdalovali s Davidem, začaly se sbližovat s jeho dcerou. A i když si ještě moc nevěřily a nemluvily spolu o ničem zásadním, vytratil se bývalý chlad a ustoupil jisté srdečnosti. Hlavně během posledního týdne, kdy Jill zase začala pracovat v televizi, se obě děti chovaly přátelštěji. Když jim David

231

slíbil, že půjdou všichni společně do kina, a na poslední chvíli slib zrušil, šli jen spolu a seděli pak pár hodin pohromadě a dohadovali se o tom, co vlastně znamenal závěr filmu. Jill to připadalo jako ironie, že ve chvíli, kdy si přestávají rozumět s Davidem, začíná si rozumět s jeho dětmi. Odkašlala si.

„Můžu ti něco doporučit nebo už sis vybrala sama?” zeptala se Jill.

Laura zavrtěla hlavou. „Objednej něco ty.” „Co bys řekla bifteku?” navrhla Jill, protože ten jí připadal z nabídky nejvýživnější. „Jsou k němu hranolky.”

„Tak jo,” souhlasila Laura a Jill byla překvapená, jak to šlo hladce. Všimla si, jak jsou dívce i pod svetrem vidět vystupující kosti.

„Dala by sis polévku? Mají tu dobrou zeleninovou,” řekla a doufala, že moc nepokouší štěstí. Laura se usmála. Obličej, kdysi hezký a zdravý, měla teď šedý a vyhublý, zapadlé oči. Copak to Elaine nevidí? Proč něco nedělá? Jill si vzpomněla na slova Riki Elferové: anorexie. Je to tak? Trápí se Laura doopravdy hladem?

„Fajn, polévku bych si dala.”

„A salát?” zeptala se Jill. Laura přikývla. „Prima. Já si dám to samé,” objednala Jill a v duchu počítala kalorie. Panebože, ať to sní, říkala si a dívala se na Lauru. Co když nebude jíst a bude zas jenom přesunovat jídlo po talíři, jako to obvykle dělává? Další přednáška? Další scéna nebo jenom objedná jiné jídlo a bude předstírat, že žádný problém neexistuje? Co je to za mámu? ptala se sama sebe Jill vztekle. Nebo David. Totéž. Ti dva se měli postarat o to, aby se jí dostalo nějaké odborné pomoci. Nebo učitelé. Proč nikdo nic nedělá? Učitelé teď sedí na nějaké poradě o dětech. Možná by z toho mohl být další program pro Hour Chicago.

„Četlas někdy Nancy Drewovou?” zeptala se Laura. „Jestli jsem četla Nancy Drewovou!? Úplně všechno, co napsala. Nejradši jsem měla Tajné schodiště.” Lauře se rozzářily oči. „Já taky.” Rozesmála se. „Mám taky ráda Judy Blumovou.”

„Nic jsem od ní nečetla,” přiznala Jill, ale jméno jí bylo trochu povědomé.

„Už taky nejsi dítě,” připomněla jí Laura.

„To máš pravdu, to rozhodně nejsem,” odpověděla Jill, 232

když před ni číšník stavěl Bloody Mary. „A mladší už nebudu. Na zdraví!”

„Na zdraví,” napodobila ji Laura a zvedla sklenici s vodou k přípitku. „Pověz mi něco o té nové práci.”

Jill postavila sklenici zpátky na stůl. „Ještě nevím, jestli je to doopravdy nová práce. Je to jenom taková zkouška, ještě nejsme moc daleko, nejdřív musíme vyzkoušet, jestli ten projekt vůbec projde. To bude trvat pár týdnů, pak se vrátím na univerzitu a pak se uvidí, co bude dál.”

„Co přesně děláš?” ptala se dál Laura a bylo vidět, že ji to opravdu zajímá.

„Takže,” začala Jill, „teď třeba máme tahle sezení, během kterých se snažíme pořádně zjistit, jak na ten který program půjdeme.”

„Jak to vypadá?” vyptávala se Laura a Jill z toho měla radost. Uvědomila si, že David se jí vůbec nezeptal, co dělá, od chvíle, kdy na projektu začala pracovat.

„To se setkají producenti a výzkumní pracovníci,” vysvětlovala. „Sedíš tam a bojuješ, abys prosadila svoje nápady. To stojí vždycky za to. Vysvětluješ jim nějaký svůj nápad, představu projekce a musíš je přesvědčit, že je to nejen dobrý nápad, ale ještě vhodný zrovna pro televizi. Musíš dokázat, že jde o program pro širokou veřejnost, že se na to bude moct dívat celá rodina a že to na obrazovce bude prostě dobře vypadat. Zní to trochu divně, ale musíš si pořád uvědomovat, že televize je vizuální médium. Sleduješ mě ještě?” Laura přikývla.

„Tak, producent, dejme tomu tedy já, se snaží získat pro ten nápad celou skupinu a pak má asi tři týdny na to, aby to dali nějak dohromady.

Nejdřív musí rozhodnout, kdo bude asistent pro výzkum, a můžeš si být jistá, že ti vždycky přidělí člověka, s kterým si nejmíň rozumíte a máte pořád nějaké mrzutosti. Ten pak stráví většinu času telefonováním, aby získal všechny potřebné informace. Pak musíš rozhodnout, a tím jsme se teď právě v poslední době zabývali, jaký si zvolíš úhel pohledu. Jinými slovy, co chceš říct a jak to

chceš říct.” Odmlčela se a vzpomněla si na Beth Weatherbyovou. „Dejme tomu, že chceš dělat dokument o lidech, co si dávají inzeráty do společenské rubriky - hezké chvíle.” Uvedla tento příklad, aby zahnala to, na co doopravdy myslela.

„Zvolíš si nějaký úhel 233

pohledu, třeba budeš chtít dokázat, že ti lidé nejsou ani zvrhlí, ani posedlí sexem, jenom že jsou to obyčejní, osamělí lidičkové, kteří zoufale hledají někoho, kdo by o ně stál. Začneš třeba od dvojice, která se touhle cestou seznámila, a teď spolu spokojeně žije. Nebo můžeš začít od různých seznamek, můžeš zkusit zajít na pár seznamovacích akcí, na diskotéku nebo se zkusíš projít parkem a popovídat si s lidmi, co sedí sami na lavičkách. Můžeš taky zkusit odepsat na takový inzerát. Prostě, musíš být originální a mít nápad. A být konkrétní. Vybrat si jeden případ a na něj se soustředit, kolem toho jednoho případu postavit příběh. Nikdy se nenatáčí ve studiu. Vždycky jsi v terénu a můžeš se jenom modlit, aby ten dotazovaný neměl záznam v trestním rejstříku, protože to by pořádně zamávalo s věrohodností použitého vzorku.”

Číšník přinesl dva talíře kouřící polévky. „Děkujeme,” řekla mu Jill a s úžasem pozorovala, jak si Laura rovnou nabrala plnou lžíci. „Chutná?” zeptala se jí za chvilku.

„Skvělá. Ale povídej dál, co se dělá potom?”

„Pak to dostane do ruky redaktor,” pokračovala Jill a ochutnala polévku. „Tyhle úpravy jsou možná na celé věci nejzajímavější, ale taky tě to nejvíc frustruje. Vidíš totiž, kde všude jsi nadělala chyby. Třeba, kde nebyla zaostřená kamera nebo se něco stalo s filmem nebo jsi prostě prošvihla něco zajímavého. To prohlédne redaktor,” vysvětlovala Jill, nabrala si další lžíci a s uspokojením si všimla, že Laura už svoji porci skoro snědla. „Pak s ním pracuješ ty, řekneš mu, co tam chceš nechat a co vyhodit. Hledáte nejzdařilejší sekvence. Vybíráte záběry, které - nevím, jak to mám říct, aby to neznělo hloupě, hledáte záběry, které něco vyzařují. Sedíš zavřená v malé tmavé místnosti a sleduješ mrňavou obrazovku. Pořád něco vystříháváš. Jeden den jsi nadšená a máš pocit, že se ti to povedlo. Podíváš se na to druhý den a nejradši bys to vyhodila. Je to nápor a trvá to obvykle tak dva dny a dvě noci. Jako bys byla vzhůru v kuse osmačtyřicet hodin.”

Číšník čekal, aby mohl odnést prázdné talíře, a Jill rychle dojedla polévku.

„Dva bifteky s oblohou,” řekl a postavil před ně naložené talíře. Laura se hned natáhla po vidličce, a sotva stál talíř před ní, strčila si do pusy brambor.

234

„Boží,” ohodnotila jídlo nadšeně. „A co dál? Necháš všechno, cos natočila?”

v

„Kdepak!” rozesmála se Jill. „To by byl zázrak. Je to tak jedna ku šesti. Když jsi opravdu borec, tak jedna ku třem, ale to není můj případ.”

„Jsi ale dobrá, ne?” zeptala se Laura. „To jsem,” přikývla Jill a usmála se. Měla radost, jak se oběd vyvíjí. Třeba Laura potřebuje jenom tohle - aby o ni někdo projevil zájem, a ne jenom tím, že se jí bude vyptávat, ale také tím, že se s ní bude chtít podělit o svůj život a o své zážitky. Že s ní bude mluvit tak, jako by byla důležitá dospělá osoba, a ne jen zmatená puberťačka. Jill si ukrojila velké soustu bifteku. „A pak,” pokračovala vesele, „se připravuje scénář. A mixování. To nesnáším.”

„To je co?”

„Musíš sehnat vyprávěče, který bude číst, co jsi napsala. A potřebuješ hudbu a nějaké další zvuky pro podmalování atmosféry. Jasné?” Dívka přikývla s plnou pusou salátu. „Pak máš rozhovory, které jsi natočila. Ty jsou na zvláštním pásku. V mixážním studiu máš v podstatě tři stopy a musíš nějak skloubit obraz a zvuk.” Zmlkla a pozorovala Lauru při jídle. „To je docela dobrej obrat. A to je celé.

Hotovo.”

„Hm, zní to napínavě,” usoudila Laura.

Jill se šťastně rozesmála. „Ne, napínavé, to ne. To není to správné slovo,” namítla a hledala vhodnější výraz. „Je to celé spíš o pohybu. Dokumentaristé jsou pořád v pohybu, pracují s lidmi, se svým týmem, shánějí novinky a informace. To mě na tom baví. Po dlouhé době mám konečně pocit, že se hýbu. Rozumíš mi?”

„Myslím, že jo,” odpověděla Laura a snědla poslední sousto bramboru s omáčkou. Odstrčila talíř.

„Dala by sis nějaký zákusek?” zeptala se Jill.

„Dělají tu zmrzlinu s čokoládou?”

Jill zamávala na číšníka a objednala zmrzlinu. Dojídala svoji porci.

„A tátu jsi potkala, když jsi točila nějaký program?” zeptala se zničehonic Laura.

„Ano,” přisvědčila Jill tiše.

„A zalíbil se ti a rozhodla ses, že ho chceš?” 235

Jill položila vidličku, neměla vůbec radost ze směru, kterým se rozhovor začal ubírat.

„Lauro,” začala opatrně. „Já jsem nezničila manželství tvých rodičů. Tvůj otec nebyl šťastný už dlouho předtím, než se potkal se mnou -”

„Mamka ale tvrdí něco jiného. Říká, že všechno bylo v pořádku, než ses ty -”

„Kdyby bylo všechno v pořádku,” snažila se ospravedlnit Jill, „tvůj otec by ne

-” Odmlčela se. Chystala se říct, že v tom případě by se na ni ani nepodíval, ale bylo jí jasné, že to není pravda. David se vždycky podíval podruhé, a ještě o něco víc, když k tomu měl možnost. A kdyby nebylo jí, možná by byl ještě s Elaine a pokračovalo by všechno zaběhnutým způsobem, s jeho aférami a příležitostnými známostmi. „Máš pravdu, nebo alespoň pravdu svým způsobem,” přiznala. Číšník postavil před Lauru zmrzlinu a odešel.

Laura si ji překvapeně prohlížela. Pak beze slova zvedla lžičku a pustila se do zmrzliny. Dojedla v úplném tichu. „Chutnala ti?” zeptala se pak Jill. „Výborná.”

„To jsem ráda,” přiznala Jill trochu rozpačitě a nevěděla, co dodat. Bylo jí jasné, že Laura čeká, že ještě něco řekne. „Lauro, když jsem poznala tvého otce, nevěděla jsem - že je ženatý. Myslela jsem, že je rozvedený.” „Jak sis to mohla myslet?”

Nemohla jí prostě odpovědět, „protože mi to řekl.” Upřímnost je sice hezká věc, ale tohle by dívka ve svých čtrnácti letech nemusela unést. „Nevím, vlastně na tom ani nezáleží, protože jsem stejně brzy objevila, že je -” „Jak?”

„Řekl mi to. Sám mi to přiznal. Ale to už bylo pozdě, byla jsem do něj hrozně zamilovaná a nedokázala jsem se ho vzdát. Snažila jsem se o to, oba jsme se snažili. Nechtěli jsme ti ublížit, ani tvému bratrovi, ani matce.”

Číšník odnesl Jillin prázdný talíř a pohár od zmrzliny. „Ale udělali jste to. Ublížili jste nám všem.” „Já vím,” zamumlala Jill. „Moc mě to mrzí.” Laura pokrčila rameny. „Mamka se chystá koupit nový nábytek do obývacího pokoje.” Jill se usmála. „Proč ne?” dodala s trochou závisti.

236

Jill se podívala na hodinky. Byly skoro dvě. Jestli bude ještě chvíli čekat, než se Laura vrátí ze záchoda, kam odešla asi před deseti minutami, přijde pozdě do práce. Nechala číšníkovi bohaté spropitné - třeba za to mohl i on, že se oběd tak povedl, odstrčila židli, prošla kolem baru, pozdravila se s několika známými a zamířila na záchod. Ucítila kyselý zápach, sotva otevřela dveře. „Panebože, Lauro, jsi v pořádku?” Vrhla se k otevřeným dveřím, za kterými klečela Laura na zemi, objímala rukama mísu a byla ve tváři bílá jako zeď.

„Asi jsem toho moc snědla,” vypravila ze sebe a zadržovala slzy.

„To je moje vina,” zašeptala Jill, klekla si vedle ní a hladila ji po vlasech. Měla pocit, že kdyby jen o trochu víc přitlačila, rozskočí se dívce hlava.

„Pořád jsem ti vytýkala, že málo jíš.” Šla k umývadlu, vytáhla z krabice papírový ručník, namočila ho a otírala Lauře čelo.

„Promiň, Jill, hrozně mě to mrzí, chutnalo mi to.”

„To nic, z toho si nic nedělej.”

Klekla si znovu vedle ní a objímala ji, dokud dívka neměla tolik sil, aby se sama postavila. Odešly z restaurace a zůstaly stát na čerstvém vzduchu.

Obklopilo je říjnové sychravo a utáhly si pláště.

„Vydržíš to tu chvilku sama?” zeptala se Jill Laury. Přikývla. „Budu hned zpátky, počkej tu na mě.”

Zmizela v knihkupectví za rohem a za chvilku se vrátila s knihou pod paží. „To je pro tebe.”

Laura se podívala na titul brožované knížky: „Ženuška.”

„Nemáš ji už?” Laura zavrtěla hlavou a zalistovala stránkami. „Zeptala jsem se prodavačky, co mají nejlepšího od Judy Blumové, a ona mi doporučila tohle.”

„Vypadá to dobře,” přikývla Laura, ještě pořád bledá.

„Zvládneš to sama v taxíku?” zeptala se Jill.

„No, jo,” odpověděla Laura nepřesvědčivě.

„Lauro,” začala Jill a zamávala na taxík, který jel zrovna kolem. Dívka se jí zadívala do očí. „Potřebuješ pomoc. Potřebuješ jít za někým, kdo by ti pomohl -”

„Za psychiatrem?” zeptala se tiše Laura.

„Ano,” přisvědčila Jill. „Hladovět celé měsíce a pak se přejíst tak, že zvracíš, to není normální. Jsi přece dost chytrá, aby

237

ti tohle bylo jasné. Chci ti pomoct, ale nevím jak. Nevím nic lepšího, než abych

ti řekla, že potřebuješ víc pomoci, než ti můžu poskytnout já.” Řidič otevřel dveře a čekal. Nikdo se nehýbal. „Pro tvůj stav existuje název, Lauro, a věř mi, že nejsi sama. Je spousta jiných dívek, které si ublížily stejně, jakos to udělala ty. Zabývala jsem se tím v poslední době -”

„Možná o tom natočíš show,” usmála se Laura.

Jill se k ní sklonila a objala ji. Překvapilo ji, s jakou silou se k ní dívka přimkla.

„Možná. Budeš přemýšlet o tom, co jsem ti řekla?”

Laura přikývla, vymanila se jí z objetí a nasedla do auta. Jill pozorovala, jak taxík mizí v řece aut a brzy ho ztratila z dohledu. Otočila se a vyrazila zpátky ke studiu. Bylo jí najednou strašně lehko. „Zase se hýbu,” myslela si. „Konečně se zase hýbu.”

Dvacet sedm

Slyšela ten hluk už nějakou chvíli a konečně jí došlo, že tedy nespí.

„Co to je?” zeptal se jí David ospale.

Jill otevřela oči a podívala se na budík. Bylo osm a z toho tedy usoudila, že je sobota. Zvuk na chvíli přestal, a zrovna když si Jill říkala, že se jim to asi oběma zdálo, ozval se znovu. Pípání, jako když se vysílá morseovkou, krátké, rychlé staccato.

„To je bzučák zezdola,” řekla Jill a teprve teď zvuk poznala.

„Bzučák? Kdo zatraceně - ?” začal David, ale Jill už vstala z postele a vydala se do kuchyně. Hned se vrátila do ložnice a šla rovnou ke skříni.

„Měl by sis vzít něco na sebe,” doporučila překvapenému manželovi. „To je Elaine, jde nahoru a nezněla moc přívětivě.”

238

Jill si přetáhla přes hlavu domácí šaty a hodila Davidovi modrý župan.

„Co sakra může chtít?” nechápal David.

„To mi neřekla. Možná nemůže odšroubovat uzávěr od láhve s džusem.”

„Vtipný,” procedil David a prohrábl si zpocené vlasy. Vstal a navlékl si župan na nahé tělo. Jill si všimla, že má erekci a okamžitě se jí chtělo být s ním. Za poslední měsíc spali spolu přesně dvakrát.

Ozvalo se hlasité zabušení na dveře.

„Skoro bych řekla, že je tady,” poznamenala otráveně Jill. David stál u postele a vypadalo to, že se nehodlá pohnout.

„Mohli bychom předstírat, že jsme oba umřeli,” řekla Jill a doufala, že se jí povede, aby se usmál. Nepovedlo, tvářil se stejně znechuceně jako dřív. „Pustím ji dál,” usoudila potom. David mlčel.

Jill šla rychle ke dveřím a byla zvědavá, co se děje. Podle tónu, který od Elaine zaslechla, měla pocit, že je ve stejně dobré náladě jako muž, o kterého se kdysi dělily. Rozhodla se otevřít dveře bez dalšího zaváhání.

Elaine kolem ní proklouzla rovnou do obýváku. „Jak se odvažujete!” začala skoro okamžitě, sotva za ní Jill přišla do pokoje.

„Dobrý den, Elaine, pojďte dál,” přivítala ji Jill.

„Nechtě si tyhle šaškárny,” odsekla Elaine. „Jak jste se mohla opovážit?!” opakovala a skoro sípěla vzteky.

Jill se snažila vší silou zachovat klid. Nemělo smysl, aby poskytla Davidovi pohled na dvě hysterické ženské. Kde je zatraceně David? „Mohla byste mi říct, z čeho mě obviňujete?”

„Přestaňte s tou komedií, že za nic nemůžete,” vykřikla Elaine a něčím zamávala.

„To už máme pár let za sebou, když jste se přiznala, že jste mi sváděla manžela.”

„Áha,” odpověděla jí Jill svým oblíbeným slovíčkem a usadila se do křesla. Jestliže se hodlaly vracet tak daleko do minulosti, bylo to na místě. Elaine před ní přecházela sem a tam, pořád něco držela v ruce a Jill konečně poznala brožovanou knížku, když jí s ní Elaine zamávala před nosem.

„Byla byste tak hodná a dala to pryč?” řekla jí Jill a už nedokázala udržet hlas v klidu.

239

„Tak jste to neměla cpát mojí holce!” vyštěkla Elaine.

„O čem to mluvíte?” divila se Jill.

Elaine hodila knížku na kávový stolek, dopadla a převrátila se titulní stranou nahoru. Ženuška stálo tam nevinně. Napsala Judy Blumová.

„Já vím, to je knížka, kterou jsem koupila Lauře,” poznala ji Jill.

„To vím sama moc dobře, co to je! Je to hnusná pornografie, jakou by neměli číst ani dospělí, a to už nemluvím o čtrnáctiletém děcku -”

„Co?” nechápala stále Jill a natáhla se po knížce. „Laura mi řekla, že Judy Blumová je její nejmilejší spisovatelka a že píše knihy pro dospívající.” Jill

prolistovala několik stránek, když David přišel do pokoje a Elaine se k němu otočila.

„Co se to tu děje?” zeptal se a obě ženy poznaly potlačovaný vztek v jeho hlase.

„Tvoje současná žena,” začala Elaine a naznačila tak stejnou dočasnost, o jaké se zmiňovala i Riki Elferová a tvrdila, že se jí líbí, „krmí naši dceru pornografií.” Každé slovo bylo jak přesně mířené plivnutí.

„Je to všechno jen nedorozumění,” bránila se Jill a začala se usmívat.

„Neuvědomila jsem si -” „Co je vám k smíchu?” vyštěkla Elaine. „Opravdu se moc omlouvám,” pokračovala Jill a sehnula hlavu, aby skryla úsměv. „Neuvědomila jsem si to, prostě jsem udělala chybu.” Otočila se k Davidovi. „Myslela jsem si, že všechny knihy Judy Blumové jsou pro děti. No, a tahle není.” Znovu se usmála.

„Co je ti na tom k smíchu?” zeptal se David. Úsměv jí okamžitě zmizel z tváře. Otočila se k Elaine. „Elaine, prosím vás, nezlobte se. Opravdu jsem to neudělala schválně. Je to moje vina, samozřejmě.”

„To jste taky neudělala úmyslně, když jste jí doporučila, aby šla k psychiatrovi?” opáčila Elaine a navázala na předchozí litanii, když už vyčerpala jedno téma. „Cože?” žasl David.

Jilliny oči klouzaly z jedné rozzlobené tváře na druhou. „O čem to sakra mluví, Jill? Co to je za nesmysl, že Laura chodí k psychiatrovi?” ptal se netrpělivě. 240

„Já bych neřekla, že je to nesmysl,” odpověděla tiše Jill. David se úžasem nezmohl na odpověď.

„Takže to přiznáváte!” vykřikla Elaine.

„Ano,” odpověděla jí Jill stejně dopáleně. „Už bylo konečně načase, aby si té holky někdo všimnul!”

„Jak se odvažujete -,” začala Elaine svou oblíbenou frází.

„Podívejte se,” ustoupila trochu Jill, „nechci tím naznačit, že ji nemáte ráda nebo že vás nezajímá, co se s ní děje. To jistě ne. Chci tím jen říct, že mě to zajímá taky a mám ten dojem, že mám právo do toho mluvit, když si myslím, že něco není v pořádku.”

„Když jde o moji dceru, nemáte nárok vůbec na nic,” odsekla Elaine.

„A co si myslíš, že je tak v nepořádku?” zeptal se David.

Jill se k němu otočila. „Tak se na ni podívej. Váží dneska polovinu, co tenkrát, kdy jsem ji viděla prvně.” Viděla nezájem v Davidových očích, směs nudy a nedůvěry.

„Ale Jill, o tomhle už jsme se bavili. Je to normální puberťačka, nic víc.”

„Je to normální případ anorexie,” podotkla Jill.

„Cože?” ptala se Elaine.

„Anorexie,” vysvětlovala Jill. „To je porucha, kterou nej-častěji trpí dívky ve věku -”

„To mě vůbec nezajímá, co to je! Přestaňte s tím a přestaňte holce cpát do hlavy porno a takovéhle nesmysly!” Jill ji nepřerušila a jen naslouchala stoupající hysterii v Elainině hlase. „Co vlastně chcete od života?” pokračovala. „Co ode mě ještě víc chcete? Dala jsem vám manžela. To chcete teď ještě moje dítě? Proč? To nemůžete mít svoje vlastní? Jde o tohle? Ze jste neplodná, nemůžete mít děti, tak nevíte nic lepšího než připravit někoho jiného o dítě? Možná že kdybyste měla svoje děti, došlo by vám, co to znamená, být matkou. Ale dokud jsou Laura a Jason moje, tak od nich dáte ruce pryč a přestanete je blbnout s takovými nesmysly a pornografií. Je to jasné?”

Jill se otočila k Davidovi celá zkoprnělá. Elaine soptila svoje obvinění, slova Jill zalévala jako láva, necítila už ani bolest, ale přesto věděla, že existuje. Dala jsem vám svého manžela, slyšela znovu. A slovo neplodná, jak ze středověku nebo jen středního věku. Pomoz mi, Davide, říkala si pro

241

sebe. Nemá smysl, abych se snažila něco vysvětlit Elaině. Pomoz mi. Jsem tvoje žena.

„Elaine má pravdu,” řekl. „To skutečně není tvoje starost. Laura je naše dítě,” podíval se na svou bývalou ženu, „a my si s ní nějak poradíme.”

Davidova slova zapůsobila jak dobře mířená rána. Jill cítila, jak jí měknou kolena, usadila se pevněji v křesle a chytila se opěradla.

„Vy se můžete postarat o účty od psychiatra,” řekla Elaine a zamířila ke dveřím.

„Mám dojem, že Lauře se ten nápad docela líbí. Zřejmě jí to zvyšuje prestiž ve škole nebo co. Každopádně, jakmile začnou účty chodit, pošlu vám je.” Otevřela dveře. „Na shledanou, Jill. Jsem ráda, že jsem vás zase jednou viděla.”

Jill slyšela, jak se za ní zavřely dveře a ozvaly se kroky na chodbě. David stál jen kousek od ní. Dívala se vytrvale na zem, na bílý koberec. Měla pocit, že kdyby se teď na Davida podívala, tak by ho snad zabila. Nechtěla to zažít.

„Tak to se ti povedlo,” začal. „Jako bychom už takhle neměli dost problémů s

penězi.”

„Mám pocit, že peníze rozhodně nejsou tvůj hlavní problém,” odpověděla tiše Jill.

„Panebože, Jill,” pokračoval David, jako by přeslechl její poznámku, „psychiatr! Nemáš pocit, žes to trochu přehnala?”

„Mohl bys mi říct, jaké mám vůbec v téhle rodině postavení?” zašeptala Jill.

„Co? Co tím myslíš?”

„Myslím to, co se zrovna tady před chvílí odehrálo, když jste tu se mnou zacházeli, jako bych byla kus hadru!”

„Jill, prosím tě.”

Jill se na něj podívala, poprvé od chvíle, co se postavil na Elaininu stranu proti ní.

„Tobě zřejmě vůbec nedochází, cos udělal.”

„Co jsem já udělal? Já jsem holce nedal porno knížku a neposlal ji k psychiatrovi.”

„Nebyla to žádná pornografie. Mohlo to být trochu nevhodné, to je pravda, ale bylo to nedorozumění a nemám vůbec chuť se kvůli tomu znovu omlouvat. Co je důležité, co je skutečně důležité, je tvůj přístup k celé té věci.”

242

„Můj přístup?”

„Přesně.” Konečně měla dost sil, aby se zvedla z křesla. „Co tady vlastně pohledávám, Davide? Jsem tvoje žena. Měla jsem dojem, že to ze mě automaticky dělá část rodiny, která má dvě děti. Ne že bych po tom byla původně nějak prahla, ale patřilo to k tobě, a tak jsem to brala. A měla jsem dojem, že tak jsi to bral i ty. Když bylo zapotřebí je někdy vyzvednout, pomáhala jsem, vařila jsem pro ně, starala se o ně o víkendech, chodila s nimi do kina, když ty jsi neměl čas - když jsi byl v práci až do večera.” Odmlčela se. „Jak to teď vypadá, jsem tu jenom za hospodyni. Můžu se o ně postarat, když potřebujou dostat najíst nebo tak, ale jakmile jde o něco důležitého, můžu tak akorát sklapnout.”

„Jill, to přeháníš -”

„Nepřeháním! Zrovna jsem tady sloužila za cíl kvalitnímu ostřelovači a ty jsi mu dodával munici! Elaine mi tady před tebou vmetla různé ohavnosti, věci, kdy bych nepředpokládala, že k nim můj partner bude mlčet, a co ty na to řekneš? Elaine má pravdu!” „Elaine má pravdu,” opakovala nevěřícně. „Ta ženská mě takhle poníží a můj manžel si toho ani nevšimne.” Odmlčela se. „K tomu snad ani není víc co dodávat. Srovnali jste mě, vím tedy, kde je moje místo, takže teď abych vyrazila a začala chystat pánovi domu snídani. To ještě můžu.” Otočila se a chystala odejít.

David ji chytil za ruku. „Jill, chováš se jako dítě! Nikdo neřekl, že jsi tu za služku!”

„Tak co jiného jsem!” vykřikla Jill stejně hlasitě, jako před tím Elaine.

„Nejsem ničí matka, ani nevlastní ne, jak jsem se právě dozvěděla. Nejsem už ani tvoje žena.”

„Jill -”

„Nebo snad jsem? Už spolu ani nespíme, nemluvíme spolu. Jak bychom taky mohli, když už se skoro nevidíme.”

„To je kvůli tý pitomý show,” začal.

„Nech toho! Jak se odvažuješ svádět to na show?!” vyjela rozčileně a napadlo ji, že použila Elainin obrat. „Uvědomuješ si, že ses mě ani jednou nezeptal, jak to jde a jestli se mi ta práce líbí?”

„Moc dobře víš, co si o ní myslím.” 243

„To jistě. Já se ale ptám, jestli máš vůbec šajn o tom, co si myslím já!”

David chvíli mlčel. „Nemůžu předstírat zájem, když ho prostě nemám. Celá ta show mi vadí a nelíbí se mi to, jestli chceš slyšet pravdu. Mám pocit, žes to vzala jen proto, aby ses mi pomstila.”

Jill se mu dívala přímo do krásných zelených očí a viděla, jak se mu nervózně chvějí řasy. Cítila, jak se jí zastavilo srdce, bylo jí jasné, že chvíle pravdy už se nedá odkládat. „Abych se ti pomstila za co?” zeptala se pomalu.

Otázkou Davida překvapila, neměl odpověď pohotově. Otočil se a chtěl jít pryč.

„Má ještě smysl lhát, Davide?” Měla pocit, že tyhle okamžiky probíhaly ve zpomaleném záběru. Jako by si slova nejdřív myslela, pak se jí přehrály do uší a znovu do hlavy.

Sledovala Davida, jak se usadil na pohovku a pečlivě se vyhýbal jejím očím. Promiň, Jill. Myslel jsem, že už to je za mnou. „Promiň Jill,” vysoukal ze sebe s námahou. „Myslel jsem, že už je to za mnou.”

Jill se zalily oči slzami. „A není snad?” zeptala se, přestože znala odpověď. Není. Není. Není.

„Není,” vzdychl a pořád uhýbal očima. Není. Není. Není. Není. Není. Není. Není.

„Odpusť mi to, Jill, prosím tě. Připadám si jako hotový kripl. Nevím, co mám dělat. Mám tě rád, nechci o tebe přijít. Vím, že to s Niki je jen takové poblouznění. Je mladá, krásná. Připadám si s ní jak Král hory -”

„Vůbec mě nezajímá, jak se s ní cítíš!” vykřikla Jill, vrhla se na něj a začala ho bít oběma pěstmi. „Já tě tak nenávidím, ty hajzle!”

Uhodila ho přes obličej, teprve potom ji chytil za obě ruce, odtrhl ji od sebe, držel ji pevně za zápěstí. Začaly jí téct slzy, nemohla promluvit. Cítila, jak jí začíná téct z nosu, chtěla se vyprostit z Davidova sevření, ale nemohla.

Objímal ji najednou, snažil se ji utěšit a uklidnit. Zadržet ji.

„Jill, Jill, prosím tě, neplač,” šeptal jí do ucha.

Pustil jí ruce, sklonil se k ní a položil jí hlavu na prsa. Zvedla ruce, chtěla ho začít bít do zad, ale místo toho se po něm natáhla jako topící se k svému zachránci, pevně se ho chytila a přitáhla k sobě. Ve chvíli jí stáhl šaty a odhodil

244

svoje. Začali se milovat tím zoufalým způsobem, kdy slzy nahrazují pot, a strach a vina vášeň. Oba dva to věděli a nesnažili si namlouvat nic jiného.

¦ „Tak co bude?” zeptala se, když se znovu oblékl. „Co bude teď?”

„Nevím,” odpověděl jí upřímně.

„A co chceš, aby se stalo? Víš aspoň tohle?”

„Chtěl bych, aby všechno bylo tak jako dřív.”

„Dřív?”

„Než začal všechen tenhle zmatek. Než Beth zabila Ala. Než jsi vzala tuhle pitomou práci -”

Jill nevěřila vlastním uším. „Než Beth zabila Ala! Než jsem se vrátila do televize! Davide, proboha poslouchej, co říkáš! Úplně ses zbavil veškeré své odpovědnosti! A co Nikola?! Co vy dva a vaše vina v celé té věci?”

„Já netvrdím, že za to nemůžu. Jenom se snažím ti vysvětlit okolnosti, které vedly k tomu, že jsem jí podlehl.”

„Jdi se bodnout s okolnostma! Vždycky budou nějaké okolnosti! Chceš, aby bylo všechno tak jako dřív, když byl AI naživu, když jsem byla na univerzitě. Dovol, abych ti připomněla, že všechny ty radosti s Nikolou začaly ještě v době, kdy všechno bylo při starém! Když se ta zajímavá ženská, kterou sis kdysi vzal, proměnila v nudnou domácí puťku -”

„Nikdo nikdy neřekl, že je s tebou nuda!”

„Sama jsem se k smrti nudila, Davide! Jak bych mohla nenudit tebe!”

Začal přecházet po místnosti. „Nemůžu si pomoct, Jill, ale opravdu mám ten dojem, že hlavní problémy začaly, až když ses vrátila do televize.”

Jill zavřela oči. „O tom teď nedokážu mluvit,” řekla a měla pocit, že její hlas přichází z jiného pokoje.

„To jsem nechtěl. Víš, že to jsem nemyslel.”

„Vím. Ale rozumím tomu, že po mně chceš, abych toho nechala.”

David se zarazil. „Já nevím. Nevím už, co říkám. Nevadí mi, že pracuješ v televizi. To přece víš. Jde mi jen o tuhle show o Beth Weatherbyové -” 245

„Není to o Beth Weatherbyové,” připomněla mu. „Ale to je vedlejší, ne?”

„Vedlejší?”

„Nevadí ti, že pracuju v televizi, dokud máš přehled o mé pracovní době, o tom, kde zrovna jsem, a teď, v poslední době, i na čem pracuju. O to jde, ne? Zůstanu pěkně v Chicagu, budu dělat od devíti do pěti a budu se držet stranou všeho, co ti připadá nevhodné nebo urážlivé -”

„Jill -”

„Dobře.” Chvíli ho pozorovala, než znovu promluvila. „Dobře. Jedna nula pro tebe. Udělám to, nechám toho. Co dál? Vyhověla jsem prvnímu požadavku. Co dál?”

„Co dál?” ptal se udiveně, překvapený vývojem rozhovoru.

„Měli bychom si říct jasně, co kdo od druhého čekáme. Co děti?”

Sklopil hlavu. „Jill, odpověď na tohle už přece znáš. Víš, co si o tom myslím -”

„Dobře. Děti tedy nebudou. Dohodnuto.” Chvíli čekala, přemýšlela a pak vyplivla další slovo. „Nikola.”

Ticho. „Co chceš, abych ti řekl, Jill?”

„Co si myslíš, že chci, abys mi řekl?”

„Že se s ní rozejdu,” odpověděl po chvíli.

„No vidíš.” Čekala.

„Ale já nemůžu,” zamumlal pak.

Jill cítila, jak se jí nohy boří do bílého koberce, stejně jako se tenkrát bořila do trávníku na pikniku a připadala si znovu jako vězeň. „Takže ty nemůžeš,” zopakovala pomalu a blýskla po něm očima. „Chceš, abych se vzdala

všeho -práce, rodiny, dokonce i svého manžela, když neodolá tlaku výjimečných okolností, a když to dělám, tak ještě abych držela hubu, když jde o tvé děti, o které se mám pomáhat starat, a snášela tvoji ex-manželku i s jejími idiotskými požadavky a platila nájem za tenhle byt, zatímco ty budeš dělit peníze mezi svoji bývalou ženu a svou současnou milenku. Samozřejmě že jí připadáš jak Král hory. Dochází jí ale, že ta hora je z nezaplacených účtů?”

„Takhle se nikam nedostaneme,” mínil s ledovým klidem.

„Nedostaneme? To je smůla, protože já mám dojem, že dostaneme! Jenom si to hezky pěkně vyřídíme.” Vrátila se k uplynulým pěti minutám. „Přijala jsem všechny tvoje pod-

246

minky. Jsem ochotná žít s tvou pracovní dobou, s tvými dluhy, dětmi, dokonce i s tvou bývalou ženou. Jsem ochotná obětovat práci, kterou mám ráda, i svoje vlastní děti. Jsem ochotná udělat cokoliv, vzdát se čehokoliv, třeba se obrátit naruby, jestli si to budeš přát. Já po tobě na oplátku chci, aby ses vzdal jediné věci. Nikoly Clarkové. A ty mi řekneš, že nemůžeš!” Potřásla nevěřícně hlavou.

„Nemůžu ti lhát, Jill,” řekl smutně. „Nebo bys radši chtěla, abych lhal?”

„Proč ne!?” vykřikla. „Proč najednou nemůžeš lhát? Lžeš už pěkně dlouho!” Rozplakala se. „Tak proč najednou ta zásadovost?” vzlykala zoufale.

„Promiň mi to,” snažil se ji utěšit, natáhl se k ní, ale Jill ho odstrčila.

„Chtěl bych, abych dokázal říct, co chceš slyšet. Že chceš, abych přiznal, že pro mě nic neznamená a že ji prostě nechám. Ale já to nedokážu. Přes to všechno, jak tě mám rád, Jill, a mám tě opravdu rád, takhle nedokážu Nikolu opustit.

Ještě ne.”

„Jak dlouho?”

„Co, jak dlouho?”

Jill potlačovala slzy. „Když říkáš - ještě ne, znamená to nějakou budoucnost. Že ji někdy dokážeš opustit. Kdy?”

Zavrtěl hlavou. „Já nevím.”

„A to si myslíš, že já tu budu sedět a čekat na tebe?” zeptala se a představovala si, co asi cítila Sybila Burtonová, když probírala s Richardem roky nesčetných nevěr.

Překvapila ji upřímnost jeho odpovědi. „To bych si přál, ale vím, že nemám právo to od tebe očekávat.”

„To teda nemáš!” vykřikla znovu, rozčilená jeho klidem. „Mohla bych ti to zatraceně znepříjemnit,” pokračovala a překvapila samu sebe víc, než svého manžela. „Mohla bych tě připravit o všechno, o co tě nepřipravila Elaine, což, přiznejme si, není zas až tak moc, ale Nikolce by to mohlo dát malou lekci o tvrdé realitě!” Zmlkla, překvapená vlastní hořkostí.

Pak bylo dlouho ticho, nikdo se ani nehnul.

„Udělej, co chceš,” zašeptal nakonec David. „Je to tvůj život. Dělej si s ním, co uznáš za vhodné. Jestli se chceš rozvést, tak se rozvedeme. Jestli chceš všechny moje peníze, nebudu ti v tom bránit. Dám ti všechno, co budeš chtít.” 247

„Ale já chci tebe,” řekla přiškrceně.

„Nechceš,” prohlásil jí jasně. „Podle toho, co jsem zrovna slyšel, chceš spoustu věcí, ale ne mě.” Odcházel z pokoje.

„Ne, Davide, prosím tě, ne,” prosila a běžela za ním. „Nechci tě o nic připravit, nemyslela jsem to vážně, to bych nikdy neudělala. Davide, prosím tě. Hrozně mě to mrzí.” Zmizel v koupelně a zabouchl za sebou dveře. Jill klesla za dveřmi na kolena a slzy jí tekly na práh. „Hrozně mě to mrzí.

Dvacet osm

.í:::iS:;í:S5Y*»!•:«:•:•>»•••••••••••

„Páni, tady je zima!” Irvingův hlas bylo slyšet ještě dřív, než vešel do místnosti a odložil si kabát. „Jak se všichni máte?”

Místnost, která na chvíli ztichla očekáváním, jak si Jill všimla, byla hned zase plná hovoru o běžných listopadových chicagských záležitostech. Jill poslouchala, jak Irving vysvětluje lidem, že klienti se opozdili, a tak že se projekce odkládá, než dorazí sponzoři. „Věřila bys tomu? Venku začíná sněžit,” slyšela ho za zády. Otočila se k velkému, prázdnému plátnu.

Slyšela, jak se za ní otevírají a zavírají dveře, věděla, že přišli další lidé, a věděla, že za chvíli budou sedadla zaplněná nejen lidmi z týmu, ale i šéfy, lidmi z vysílání, zástupci sponzorů, těmi, kdo rozhodnou o tom, jestli pořad o Chicagu dostane víc prostoru, než jen těch šedesát minut.

Asi bych měla být nervózní, myslela si. Šťastná. Mít strach. Být zmatená. Prostě něco cítit. Necítila ale vůbec nic, snad si jenom uvědomovala rozdíl mezi teplem v místnosti a chladem venku, rozdílem mezi hlukem a tichem a dnem a nocí. Během

posledních tří nebo čtyř týdnů jí připadalo, že její život patří někomu jinému. Její tělo, podobně jako podzimní listy, ztratilo původní barvu, srazilo se, bylo jen svým vlastním stínem a čekalo, až bude sraženo

248

někde na ulici autem nebo ho roznese vítr. Stejně jako vysušené kousky její duše, pomyslela si.

„Tak co tomu říkáš?” zeptal se jí.

„Cože?” nechápala a otočila se k Irvingovi, který se sklonil k černému, koženému křeslu, ve kterém seděla. „Promiň, mluvil jsi na mě?”

„Povídal jsem,” opakoval, „že zima udeřila na Chicago v listopadu jak sněhová koule do předního skla auta. Co tomu říkáš?”

„Cože říkám čemu?” ptala se Jill a cítila, že se začíná usmívat a došlo jí, že se neusmála už hrozně dlouho.

„Vymyslel jsem to, když jsem šel k tobě, o listopadu a sněhové kouli. Připadalo mi to náramně poetické.” Jill se usmála o něco víc. „Jsi v pořádku?” zeptal se jí.

„Ale jo.”

„Otravujou tě ve škole?”

„Ne, vysvětlila jsem jim, že je to důležité a že tu prostě musím být.”

„Jaké to je, být zase zpátky?”

„Fajn.”

Pohladil ji po rameni. „Nic si z toho nedělej. Myslím, že všemocným se bude líbit, co dneska uvidí, a ty budeš moct vypadnout z těchhle dusných místností a zase vyrazit do světa, kde ještě slova jako sex a násilí mají své dobré jméno. Co je s tebou, Jill?” Nemohla ho oklamat.

„Nic, asi jsem jenom unavená.”

„No, tak řekni tomu svému pěknému manželovi, ať tě nechá trochu vyspat,” škádlil ji a pohladil ji znovu.

Jill se znovu otočila k plátnu a viděla, jak ho zaplňuje Davidova tvář. Hodila se tam, teplo jeho očí a úsměvu zvětšením jen vyniklo. Jill bylo jasné, že ať už se s jejich životy stane cokoliv, bude na ni mít stále stejný účinek, že jí bude stačit se na něj podívat, a bude jí slabo v kolenou, bude mít pořád ten stejný pocit, jako když jde na první rande a neví, co ji čeká, jako když se má poprvé setkat s hrdinou školních snů.

Představa tváře jejího manžela ji přitahovala jako magnet. Chtěla k ní běžet, vrhnout se k ní, schovat se v ní a věděla přitom, že pod jediným dotykem by se představa rozbila. Věděla, že by skončila s prázdnýma rukama, potlučená na druhé straně, za plátnem - tváří, kde nebylo nic.

249

Ten reálný postřeh Jill překvapil. Poslední měsíc se snažila vyvarovat všeho, co by jí připomínalo skutečnost. Připadalo jí, jako by se zastavil čas. Jako když se Šípková Růženka o svých patnáctých narozeninách píchla do prstu o kolovrátek, Jill mávla kouzelnou hůlkou a čas a city zmizely, vydala se někam cestičkou náměsíčníků a čekala na polibek krásného prince, který by ji vysvobodil. Mezi píchnutím do prstu a princovým polibkem nic neexistovalo. Rozesmála se.

Předstírala, že se rozkašlala - všechna sedadla už byla skoro zaplněná. V místnosti bylo čím dál tím větší dusno a objevovalo se čím dál tím víc ohýnků cigaret. Před několika lety, když se s Davidem vzali, vadil mu zápach cigaret, kterým měla nasáklé vlasy a šaty po podobných projekcích. Teď by si toho zřejmě ani nevšiml.

Býval teď zřídka kdy doma, dělil čas mezi ni a Nikolu. K ní chodil spát, jen když byl přemožený únavou. Nebyla v tom žádná vášeň, i zoufalství se přetavilo v něco ještě víc abstraktního. Připadala si jako bójka na vodě, která označuje známé místo. Cože to říkal? Že nedokáže předstírat zájem, když ho nemá? Jill zavřela oči a snažila se, aby se jí mozek vyprázdnil jako plátno před ní.

Všechno to zavinila ona, pomyslela si, usedla do křesla. To ona si to vynutila, byla to její vina. Tak teď musí čekat jak zakletá princezna, jestli si k ní David dokáže najít cestu trním a vysvobodit ji.

Někde za zády jí zazvonil telefon. Otevřela oči a zahlédla Irvinga, jak zvedá červené sluchátko a jak se mu pohybují rty. Snažila se, aby nevnímala žádný zvuk a probrala se až ve chvíli, kdy se sál začal vyprazdňovat.

„Pojď, Jill, dáme si večeři,” sklonil se k ní.

„Co se děje?”

„Zatracená zima,” odpověděl a sáhl po kabátu. „Lidi uvidí první vločku sněhu a v tu chvíli zapomenou, jak se řídí. Klient měl na dálnici menší bouračku. Nic se mu nestalo, ale nedostane se sem dřív jak v sedm.”

Jill si vzala kabát a nechala se odvést do haly a pak ven.

„Jak se má ta tvoje nevlastní ratolest?” zeptal se, když přecházeli silnici k

restauraci Maloney’s.

„Myslíš Lauru?” Jill se zastavila u dveří a cítila, jak jí vítr fouká do tváře, jako by mu někdo prozradil, že přebrala a potřebuje se probrat. „Docela dobře. Mohla by se sice ještě

250

pořád převlíkat za bičem, ale chodí teď dvakrát týdně k doktorovi - i s matkou, tak to snad bude v pořádku.”

„To by taky vydalo na docela dobrej program,” poznamenal Irving.

Jill se usmála. „To říkala Laura taky.” Vzpomněla si na dívku, jak tu spolu stály asi před měsícem, a zároveň na jejího otce, jak by asi reagoval na tenhle nový nápad. „Hele, vadilo by ti, kdybych se místo večeře šla na chvíli projít?”

„Projít? Za chvilku bude tma a je příšerná zima!”

„Ne, není,” odporovala. „Budu se držet hlavních ulic.”

„Pro mě za mě, když nemusím jít s tebou.” Jill mu přidržela dveře. „Tak ahoj, uvidíme se v sedm. Buď na sebe opatrná.” Zmizel v teple.

Jill tam chvilku stála. Bylo chladno, uvědomila si to, když udělala pár kroků. Jak to, že to před chvílí necítila?

Přešla zpátky ulici a vůbec nevěděla, kam jít. Vítr jí foukal do obličeje, vyhrnula si límec. Šla přímo proti větru, oči ji štípaly a začalo jí téct z nosu. Jak jinak, pomyslela si a utřela si ho rukavicí. Běž, říkala si. Hýbej se. Co vlastně na té projekci pohledává? Slíbila přece Davidovi, že z televize odejde. Ne, tak to nebylo. Slíbila, že odejde, když se on rozejde s Nikolou. S tím nesouhlasil, tak se ani ona nemusela rozhodovat. Proto je na projekci.

A co když se show bude líbit - klientům, sponzorům, lidem z vysílání? Co pak? Co když jí nabídnou práci nastálo? Co jim řekne - promiňte, já vám teď nemůžu nic slíbit, musím počkat, až jak se manžel rozhodne, jestli se rozejde s milenkou?

A i kdyby se rozhodl, kdyby kvůli ní opustil Nikolu, přišel domů, kdyby jí dal přednost před nejkrásnějšími dívkami na světě - co pak? Co by řekla? To se opravdu musí všeho vzdát? Musí se pohřbít v té věčné nervozitě, v nejistotě a vědět přitom, že pomocná ruka byla na dosah a ona ji hloupě odstrčila? Opravdu se má odsoudit ke sto letům v opuštěné věži jen proto, že ji jednou políbil princ?

Zahnula na rušnou ulici plnou obchodů a šla dál.

„Hour Chicago” byl dobrý projekt. Věděla to. Byla to pravděpodobně nejlepší věc, co kdy udělala. Probrala téma týraných žen, které zabijí své muže, ze všech úhlů, a i když věděla, že není schopná odpovědět na otázky, které vznáší,

251

bylo jí jasné, že alespoň donutí k přemýšlení ostatní. „Tento program vypráví o strachu,” slyšela v duchu hlas vypravěčky. „O strachu tisíců týraných žen a o mužích, kteří je mučí - a ony se pak brání, někdy s tragickými následky. A také o strachu mnoha ostatních lidí, kteří se domnívají, že poslední události tohoto druhu vkládají nový význam rčení, že ženské projde i vražda.”

Jill vydechla úlevou a cítila, že jí do obličeje padá něco mokrého. Otevřela oči a spatřila, jak se z jasné, studené oblohy sypou vločky sněhu. Otevřela pusu jako malá, vyplázla jazyk a chytala na něj vločky, které se okamžitě rozpouštěly. Najednou si uvědomila, že se těší na zimu a překvapilo ji to, protože na zimu si nikdy nepotrpěla. Možná si letos konečně koupí brusle.

Okamžitě se toho nápadu zděsila, protože když zkoušela bruslit posledně (před dvaceti lety), zlomila si obě zápěstí. („Někdo ti měl poradit, abys nebruslila po rukou,” řekla jí jednou Beth.)

Zamířila k jezeru Michigan a myslela na Beth. Měla v poslední době tolik práce, že přítelkyni zanedbávala. Zahlédla na druhé straně ulice telefonní budku a rozběhla se k ní, nedbala na to, že na ni auta troubí. Neohlížela se, nechtěla ani vidět, o jaký kousek unikla smrti. Věděla, že v posledních týdnech byla skoro vyzývavě neopatrná, jako by otázku svého života, stejně jako ty ostatní, přenechávala jiným. Začala přehrabávat kabelku a hledat drobné. Vytočila si Bethino číslo. Beth zvedla sluchátko po dvou zazvoněních.

„Ahoj, Beth, jak se máš?”

„Jill?”

Jill přikývla a došlo jí, že to Beth nemůže vidět. „Ano,” odpověděla možná trochu nahlas. „Promiň, že jsem se neozvala dřív. Měla jsem toho hrozně moc.”

„Já vím,” řekla Beth s pochopením. „Jak to jde se show?”

„Dobře. Opravdu dobře. Asi za hodinu je projekce pro vysílám a pro eventuální sponzory. Já přijdu na řadu až třetí, poslední, po programu o podpoře a po skupině Druhé město.”

Beth se rozesmála. „Máš z toho radost?”

„Mám. Tvoje jméno se tam vůbec neobjeví, je o tobě řeč pouze v souvislosti ,s nedávnou událostí,’ vysvětlovala tak, aby bylo slyšet uvozovky.

252

„To je dobrý, jak brzo se z nás stávají nedávné události,” odpověděla Beth.

„David to tak asi snáší lip, co?”

Jill neodpověděla a Beth nepokračovala.

„No, tak jak se držíš?” zeptala se Jill.

„Držím se už dlouho, tak se přece nesesypu před cílem.”

„Už stanovili termín přelíčení?”

„Za tři týdny od tohohle čtvrtka,” odpověděla a bylo slyšet, jak vydechla.

„Jsi nervózní?”

„Ne. Nebo vlastně možná trochu jo. Kdo má nervy v kýblu, je můj advokát, pořád se mě snaží přesvědčit, abych změnila obhajobu, a já trvám na tom, že se chci hájit sama. Dokonce se ze mě stala hrdinka ženského hnutí - dostávám peníze, nabídky pomoci, dopisy ujišťující o podpoře, dopisy od vlivných lidí.” Odmlčela se. „A Michael se vrátil domů.”

„Opravdu?”

„Nevím tedy, jestli napořád,” dodala Beth rychle. „Pořád nosí ten svůj hábit a kolem domu se toulá spousta legračně oblečených lidí, ale měla jsem pravdu, Jill. Opravdu něco viděl. Během posledních několika let párkrát zahlédl, jak mě AI bije. Měla jsem svázané ruce a roubík v puse a on si myslel, že jsou to nějaké výstřední sexuální praktiky a bylo mu z toho tak divně a trapně, že se o tom nikomu nezmínil. Moje matka zvrhlík, něco takového.” Nervózně se zasmála.

„Chudák, vůbec se mu nedivím, že dává přednost tomu svému zpívání. Bude svědčit u soudu v můj prospěch. Druhá strana bude ovšem tvrdit, že šlo o erotické hrátky. Každopádně se připrav. Asi se o mně pak bude pár týdnů docela dost mluvit.”

„Vadí ti to?”

„Ne,” odpověděla prostě Beth. „Nikdo mi nedokáže říct nic, co by mě ranilo. Nejhorší to bylo ten týden, kdy jsem si to potřebovala nějak srovnat sama se sebou. Co jsem udělala, co budu dělat, co mám říkat, kolika lidem ublížím, když povím pravdu, věděla jsem, že mi nikdo nebude věřit, že možná strávím zbytek života ve vězení. Ale nakonec to není tak těžké. Jakmile se jednou k něčemu odhodláš, ten zbytek už je pak jednoduchý. Rozhodneš se a pak jde život dál.

Musí jít dál.” Odmlčela se. „To jenom když nevíš, co dělat, tak začneš panikařit. Ve chvíli, kdy se rozhodneš, panika zmizí.”

253

„Je to opravdu tak lehké?” ptala se Jill nevěřícně, protože věděla, že to Beth říkala pro ni.

„Ne, ale dobře se to poslouchá,” zasmála se Beth. Jill se k ní přidala. „Už budu muset končit.”

„Zavolej později.”

„Zavolám. Tak ahoj.” Zavěsila a zamířila k elegantním obchodům, dívala se do výloh, přecházela ulici sem a tam a to, jak plyne čas, si uvědomovala jen podle toho, jak jí přibývalo sněhu na kabátu a jak se valem stmívalo. Připadalo jí, že ji všude pronásledují auta, že na ni pořád troubí. Přešla ještě dva bloky a teprve potom pochopila, že troubení, které slyší, je pro ni. Otočila se k lesklé béžovo-hnědé seville. Nepoznávala ani auto, ani řidiče.

„To jsem já, ty šílenej sportovce!” Jill se přiblížila, řidička stáhla kouřové okno. „Jedu za tebou už pár bloků. Kam se to ženeš? To nevíš, že tu není zrovna nejbezpečněj?”

Jill poznala podle hlasu Riki Elferovou ještě dřív, než zahlédla tvář. Usmála se na ni. „Co tu děláš?”

„Dejme tomu, že když nejsem u Rity, tak cvičím s peněženkou. Šla bys na kafe?”

„Kolik je hodin?”

„Za deset sedm.”

„Panebože, za deset minut musím být ve studiu! Vůbec mi nedošlo, že jsem šla tak dlouho.”

„Tak si nastup, hodím tě tam.”

„Bezva.” Jill obešla auto z druhé strany, nasedla, říkala Riki, kudy má jet, a v krátkosti jí vyprávěla o show.

„Aha, to je jako s tím zabitým právníkem,” usmála se zasvěceně Riki. Jill tiše přikývla. „Jak to nese ta tvoje kamarádka?” zaskočila Jill nečekanou otázkou. Jill cítila, jak se usmívá. „Dobře.”

„Popřej jí hodně štěstí.”

„Určitě,” odpověděla Jill a rozhlédla se kolem sebe. „Máš krásný auto,” pochválila jí ho, aby změnila téma.

„Líbí se ti?”

„Pohádka.”

„Dostala jsem ho od Paula.”

„Teda! Cože tak najednou? Narozeniny? Výročí?”

„špatné svědomí,” usmála se Riki. „V poslední době jsem si pořád stěžovala, tak jak to ženský obvykle dělaj. Paulovi

254

uz to začínalo jít na nervy a zeptal se mě takovým tím jejich tónem, co teda po něm chci. Tak jsem mu řekla, že chci, aby byl pozornější, aby mě měl radši, aby se mnou trávil víc času. A on na to - A nemohl bych ti místo toho něco koupit?” Zasmála se. „No jak ho nemám milovat?” Před studiem zastavila. „To jsme to krásně stihly. ” Riki se vyklonila z auta. „Nechtěli byste někdy přijít s manželem na večeři? Nebo bychom si mohli půjčit nějaký film, jenom my čtyři…”

„Fajn,” zalhala Jill. „Tak na shledanou na cvičení.” Riki na ni ještě párkrát zatroubila a odjela. Jill se za ní dívala, dokud jí auto nezmizelo z očí.

„Tento pořad vypráví o strachu,” slyšela hlas vypravěčky a sledovala, jak fotografie bitých a týraných žen padají jedna na druhou, jako bezduchá těla. Pak se jí obraz a zvuk rozpily a Jill měla na chvilku pocit, že se stalo něco s projektorem nebo že došlo k chybě a zaměnila se páska se zvukem. Nedotazovala Beth Weatherbyovou, nevyslýchala svou matku ani Elaine, ani Riki Elferovou. Ani Lauru. A přece se na ni všechny dívaly z plátna, rty se jim pohybovaly v unisonu, hlasy se jim slévaly a proplétaly, nabývaly vrchu, splývaly v jeden. No tak co, že je dobrej v posteli, řekla jedna a ostatní přikývly. Takových je spousta. Co vyhovuje jedněm manželům, to by nemusel snést nikdo jiný. V životě jsou věci, s kterými je nutno se smířit. Sarah Wellesová se utopila v umývadle. Život je příliš krátký. Na velkých tvářích bylo vidět během hovoru zděšení, zájem, pobavení, pocity se stěhovaly z jedné na druhou. Oddělovaly se, hádaly, spojovaly, souhlasily. Pak se přiblížila postava jako stín, rostla a rostla, až zaplnila celé plátno. Zeptáš se mě, proč jsem od něj neodešla, slyšela, jak říkají ty ostatní. Hrozně dlouho jsem si to kladla za vinu sobě. (Hrozně mě to mrzí, Davide, slyšela Jill svůj hlas mezi ostatními.) Myslela jsem, že za všechno můžu já. (Nemyslela jsem to tak, Davide. Je mi to líto.) Nejdřív se vytratí tvá hrdost. Pak zdravý rozum. (Mrzí mě to, Davide, prosím tě, odpusť mi to.) A pak v tobě najednou umře duše. Zabil mou duši. Jill se najednou zdálo, že vidí, jak kolem Davidovy hlavy poletují kousky její vlastní duše, jako mrtvé listy. Co je tu k odpouštění? dorážely na ni

255

hlasy. Čeho je mi zatraceně pořád tak líto?! ptala se Jill.

Pak najednou všechny tváře zmizely a plátno bylo jen plné fotografií a spletitějších osudů. Panebože, myslela si Jill, co to jeden druhému děláme? Připadala si stejně zbitá jako kterákoliv z žen na fotografiích, jen její jizvy byly neviditelné.

Co vlastně chci? Co to vlastně chci? Vrtěla se v křesle, zkřížila nohy a znovu si sedla tak, jak seděla předtím. Vím, co nechci, uvědomila si najednou a posadila se zpříma.

Nechci skončit jako Elaine, užírat se hořkostí a touhou po pomstě. Nechci skončit jako Beth, nechat se tak udupat, že jí nezbylo nic než zabít, aby se zachránila. Nechci zničit to dobré, co bylo v mém manželství, nechci zničit ani svého manžela, ani sebe. Nechci nenávidět ani jeho, ani sebe, tak jako tyhle ženy Pořád věřím v manželství, i po tom, co se stalo, ale nemůžu už dál jen sledovat vlastní život jak nezúčastněný divák. Vím, co chci. Chci zpět svou hrdost.

Tiše pozorovala, jak na plátně dobíhá snímek, zahlédla své jméno a ani si nevšimla, jestli tam stálo Jill ListerwoUová nebo Jill Plumleyová. Nezáleželo jí na tom.

Přijala blahopřání od lidí, co byli v sále, zahlédla úsměvy potenciálních sponzorů, věděla, že to ještě potrvá pár týdnů, než padne konečné rozhodnutí, a byla s tím spokojená. Všechno má svůj čas. Objala Irvinga a odešla ze studia.

Nikola bydlela v docela moderním bytě v obytné části města. Jill to netrvalo ani deset minut, aby tam dojela, zato dvakrát tolik času zabralo, než našla místo k parkování. Ze zadního sedadla vzala dva kufry - trvalo jí to pár hodin, než je zabalila a vydala se k Nikolinu bytu. Bylo už pozdě. U dveří nebyl vrátný, jen řada bzučáků. Jill zrovna prohlížela zvonky, když přišla starší dvojice, přidrželi jí dveře a nechali ji projít. Zvedla kufry a vlekla se chodbou. Byt 815, opakovala si ve výtahu. Ti dva vystoupili ve čtvrtém patře. Dveře se za nimi tiše zavřely. Zůstala sama a výtah ji unášel k cíli.

Vystoupila a zahnula doprava. Prohlédla si čísla a došlo jí, že měla jít na druhou stranu. Vrátila se. Kufry byly najednou hrozně těžké, jako by jí teprve teď došlo, kolik váží. Pustila je na zem a na chvíli se jí zmocnila panika. „To je jenom, když nevíš, co máš dělat,” slyšela Bethin hlas. „Ve chvíli, kdy se rozhodneš, panika zmizí.” Věděla, že to není tak jednoduché, představovala si,

jaké to bude pak, později, až se vrátí do 256

prázdného bytu a bude jí jasné, že David nepřijde - ale takhle to nebylo o nic lepší.

Popadla kufry a s novým odhodláním zamířila k bytu 815. Zastavila se před správným číslem, postavila kufry a chvilku přemýšlela, co řekne, ať už otevře dveře kdokoliv. Možná nebude muset říkat vůbec nic, kufry to řeknou za ni.

Mohla by to zkusit s vtipem, řekla si najednou uvolněně. Nazdar, lidi. Zdá se mi, že veškerá sranda se odehrává tady, tak jsem si řekla, že se k vám přistěhuju.

Co když už David odešel domů? Co když se rozešel s Nikolou a teď se spolu minuli, cizinci v nočním provozu.

Dveře se otevřely.

Stála v nich Nikola Clarková v bílém županu, s mokrou tváří, ručník kolem krku. Siamská kočka se jí otírala o nohy. „David je ve sprše,” řekla po chvíli, pohrála si jednou nohou s kočkou a postrčila ji dovnitř.

Jill cítila, jak se jí stahuje hrdlo a jak ji začíná svědit nos. („Jsem Nikola Clarková. Chci si vzít vašeho manžela.”) „Tohle je většina Davidových šatů,” prohlásila klidně a zadržovala kýchnutí. „Pro zbytek se může stavit zítra. Budu celý den pryč. Můj obhájce se mu ozve během pár dnů,” pokračovala a nemohla si vzpomenout na jeho jméno. „Byla bych radši, kdyby mi nezkoušel volat.”

Obě ženy si vyměnily dlouhé, pátravé pohledy

Sluší jí to i bez make-upu, říkala si Jill a sklouzla pohledem na Nikoliny nahé nohy. Kočka se vrátila a začala jí je olizovat. Jill si s potěšením všimla, že Nikola má na nohou delší ukazováčky než palce a že má velké kuří oko. Má ošklivé nohy! Podívala se Nikole do překvapené tváře a u-smála se. Poprvé si všimla skvrnky pod dolním rtem mladé ženy. Možná tam byla vždycky, možná se ale objevila až teď, čekala na vhodný okamžik, aby vystoupila a připomněla své nositelce pomíjivost krásy.

„Tomu nerozumím,” zakoktala Nikola. „Vzdáváte se?” Očima stěhovala kufry dovnitř. „Já jsem vyhrála?”

Jill se narovnala, svěděni v nose ji přešlo. Veškerá nepříjemnost zmizela. „To záleží jenom na tom, co si myslíte, že jste vyhrála,” odpověděla. Otočila se a odcházela k výtahu. Cítila Nikoliny oči v zádech a poprvé za dlouhou řadu měsíců si byla jistá, že nezakopne a neupadne.