Joy Fielding

Teď neplač

Myslela na palmy. Byly vysoké, hnědé a zohýbané desetiletími prudkých větrů. Jejich dlouhé zelené listy se třepetaly jako prázdné rukavice ke kouzelně modré obloze bez mráčku.

Rod se zmínil o tom, že by ho mohla příští měsíc doprovázet do Miami. Pár dní schůzek se spolupracovníky televizní společnosti, říkal, a pro ně dva zbytek týdne, který si užijí na pláži jako Buřt Lancaster a Deborah Kerrová co ona na to? Připadalo jí to skvělé, proto ty představy palem, které se jí okamžitě vtiskly pod víčka a objevovaly se tam pokaždé, když zavřela oči. Pro ni samotnou to znamenalo, že s tím bude mít určité problémy v práci že bude muset lhát řediteli, oznámit mu, že je nemocná, přestože se neustále chlubila, že je jedním z těch nechutně zdravých jedinců, které nikdy nezdolá rýma nebo zákeřné chřipkové bacily, že si bude muset dopředu pečlivě rozepsat a naplánovat vyučovací hodiny, aby každý, kdo ji bude zastupovat, přesně věděl, co má dělat a jakým tempem pokračovat. Tedy drobné potíže v porovnám s pomyšlením na romantický týden pod sluncem s mužem, kterého miluje. Dokonce nepřípustné, nebýt skutečnosti, že zmíněný muž je její vlastní manžel, a to už pět let.

Bonnie se zhluboka nadechla a snažila se z ohniska svého zájmu vymýtit veškeré stopy kývajících se palem. Menší těžkosti, budiž. Ale jak má zamaskovat bezpochyby zdravě vyhlížející opálení před podezřívavým ředitelem střední školy? Jak se dokáže podívat tomu člověku do tváře bez začervenání, mluvit s ním bez zakoktání a vyrovnat se s jeho starostlivými dotazy na to, jak jí je? Nesnášela lhaní, byla v něm nemožná a nade všechno si cenila upřímnost. („Ty jsi moje hodná holka,” říkávala jí často matka.) A rovněž byla hrdá na to, že za téměř devět let učitelování nikdy nezameškala ani den. Může skutečně chybět pět dní za sebou jen kvůli tomu, aby se mohla povalovat s manželem na floridské pláži?

„Kromě toho,” řekla nahlas a pohlédla na něžnou zlatovlasou panenku, svou tříletou dceru, „jak bych tě mohla opustit na celých pět dní?” Natáhla ruku, pohladila Amandu po tvářičce a přejela prsty přes tenkou jizvu, která se táhla po dívčině lícní kosti jako důsledek nedávného pádu z tříkolky. Jak jsou děti křehké, pomyslela si Bonnie, naklonila se a vdechovala dceruščinu sladkou vůni.

Amanda okamžitě otevřela oči. „Ale, tak ty jsi vzhůru, ano?” zeptala se Bonnie a

políbila dcerku na čelo. „Už nebyly žádné ošklivé sny?”

Amanda zavrtěla hlavou a Bonnie se s úlevou usmála. Amanda se probudila v pět ráno pláčem ze zlého snu, na který si nemohla pořádně vzpomenout. „Neplač, beruško,” zašeptala Bonnie a vpustila Amandu do své postele. „Už neplač, všechno bude v pořádku. Maminka je u tebe.”

„Mám tě moc ráda, zlatíčko,” řekla teď Bonnie a znovu ji políbila. Amanda se zachichotala. „Já tebe víc.”

„Ale kdepak,” opáčila Bonnie. „Nemůžeš mě mít ráda víc, než já mám tebe.” Amanda překřížila ruce přes hrudníček a nasadila svůj nejvážnější obličej. „Tak jo, milujeme se úplně stejně.”

„Tak jo, milujeme se úplně stejně.”

„Akorát že já tebe víc.”

Bonnie se zasmála a vystrčila nohy z postele. „Myslím, že je načase, abych tě vypravila do školky.”

„Umím se vypravit sama.” Hned nato už Amandino baculaté tělíčko, skoro celé schované v růžovobílé noční košilce s Ptákem Žluťákem, mizelo chodbou do dětského pokoje.

Odkud berou tolik energie? přemítala Bonnie, zalezla znovu pod přikrývku a dopřála unavenému tělu, aby si vychutnalo klid časného jarního rána.

Zazvonil telefon a jeho pronikavý zvuk pronikl Bonnie do mozku s tak nečekanou silou, že měla pocit, jako by ji zezadu nabralo auto. Ramena se jí napjala, pak sebou škubla a pod zátylkem se stáhla, jako by se náhle smrštila. Kdo to teď v sedm ráno může volat?

Bonnie se přinutila otevřít oči a zadívala se na telefon na nočním stolku vedle postele, váhavě se opřela o lokty a netrpělivě natáhla ruku, aby vyškubla sluchátko z vidlice. „Haló?” Byla překvapená, když zjistila, že má hlas ještě zastřený spánkem, odkašlala si a vyčkávala, až se ten, kdo byl na druhém konci drátu, ohlásí. „Haló,” zopakovala, když se tak nestalo.

„Tady Joan. Musím s tebou mluvit.”

Bonnie náhle pocítila strach a hlava jí prudce klesla k hrudi, jako by ji právě stala gilotina. Ještě není ani sedm ráno a bývalá manželka jejího muže už volá.

„Stalo se něco?” zeptala se Bonnie, která se okamžitě obávala toho nejhoršího.

„Samovi nebo Lauren…?”

„Jsou v pořádku.”

Bonnie si s úlevou oddechla. „Rod se sprchuje,” řekla a zároveň ji napadlo, že je i na Joan trochu brzy, aby už začala nasávat.

„Nechci mluvit s Rodem, ale s tebou.”

„Poslyš, teď zrovna není moc vhodná doba,” vysvětlovala Bonnie, jak nejmírněji dovedla. „Musím se nachystat do práce…”

„Dneska tam nemusíš. Sam mi říkal, že jsou odborná cvičení.”

„Odborné vzdělávání,” opravila ji Bonnie. Proč vůbec této ženě něco objasňuje, když jí žádné vysvětlení nedluží?

„Můžeš za mnou dopoledne přijít?”

„Ne, to určitě nemůžu,” vyhrkla Bonnie, udivená tou žádostí. „Celé dopoledne mám přednášky. To já se budu odborně rozvíjet, chápeš?” Jako poupátko, dodala málem, ale neudělala to. Rod si vždycky stěžoval, že jeho bývalá žena nemá smysl pro humor.

„Tak teda v poledne. Musíš přece mít přestávku na oběd.”

„Joan, nemůžu…”

„Ty mi nerozumíš. Prostě musíš přijít.”

„Jak to myslíš, že musím? Čemu nerozumím?” O čem jí tu ta ženská vykládá? Bonnie bezmocně pohlédla ke dveřím koupelny. Sprcha byla stále puštěná. Rod si se zápalem prozpěvoval refrén Také Another Littie Piece ofMy Heart. „Joan, vážně už musím jít.”

„Jsi v nebezpečí!” Slova vyzněla jako zasyčení.

„Cože?”

„Hrozí vám nebezpečí. Tobě a Amandě.”

Ledová ruka strachu okamžitě a instinktivně hrábla Bonnie do vnitřností. „Jak to, že jsme v nebezpečí? O čem to mluvíš?”

„Je to moc složité, abych to vysvětlovala po telefonu,” prohlásila Joan, jejíž hlas byl najednou hrozivě klidný. „Musíme se sejít.”

„Nepilas něco?” vyjela teď už rozčilená Bonnie navzdory svým nejlepším úmyslům.

„Máš ten dojem?”

Bonnie uznala, že nemá.

„Heleď, dopoledne mám den otevřených dveří v Lombard Street 430. To je v Newtonu. Musím být do jedné pryč, než se vrátí majitelka…”

„Už jsem řekla, že mám celý den přednášky.”

„A já ti zas řekla, že ti hrozí nebezpečí!” opakovala Joan tak, jako by za každým slovem byla tečka nebo jako by každé slovo bylo napsáno velkými písmeny. Bonnie otevřela ústa k protestu, ale pak to vzdala. „Tak dobře,” svolila.

„Zkusím se tam dostat o polední pauze.”

„Do jedné,” nařídila Joan.

„Do jedné,” souhlasila Bonnie.

„Rodovi o tom, prosím tě, nic neříkej,” dodala Joan.

„Proč ne?”

Odpovědí jí bylo ostré cvaknutí sluchátka, které dopadlo nepříliš jemně na vidlici, a telefon v jejích rukou se odmlčel.

„Vždycky mě potěší, když se ozveš,” podotkla Bonnie, když zavěsila, a znechuceně se zahleděla na bflý strop. Jaký bláznivý nápad si vzala Joan do své pomatené hlavy tentokrát?

I když pomateně vůbec nemluvila, uznala Bonnie, spustila nohy z postele a loudala se do koupelny. Mluvila jasně a soustředěně, jako kdyby přesně věděla, co říká. Jako žena s posláním, uvažovala Bonnie, když si myla obličej a čistila zuby. Pak přešla bosá po tmavošedém plyšovém koberci k velké šatně. Patrně už bylo načase vyměnit zimní šaty za lehčí, ačkoliv co že to bylo za hloupou průpovídku, kterou její přítelkyně Diana pokaždé citovala? Březen za kamna vlezem, duben ještě tam budem? Ano, přesně tak, vzpomněla si Bonnie, zacpávala si tím uši před jinými, daleko zlověstnějšími slovy, zatímco se převlékala z noční košile do růžových pletených šatů. Hrozí vám nebezpečí. Tobě a Amandé.

Co měla Joan na mysli? V jakém nebezpečí mohla se svou dcerkou být? Rodovi o lom, prosím tě, nic neříkej.

„Proč ne?” znovu se otázala Bonnie, když si uhlazovala šaty přes štíhlé boky. Proč Joan chtěla, aby manželovi neprozradila nic o jejím záhadném varovaní?

Nejspíš proto, že by ji považoval za blázna. Bonnie se zasmála. Rod si už dávno myslel, že jeho bývalá žena je cvok.

Rozhodla se, že na schůzku nepůjde. Neexistovalo nic, co by od té ženské toužila slyšet. Nic, co by jí nějakým způsobem mohlo prospět. Přesto už když se takhle rozhodovala, věděla, že ji zvědavost přemůže, že se nakonec z přednášky nenápadně vytratí dřív a zmešká tu nejlepší část, pojede takovou dálku do Lombard Street, jen aby zjistila, že Joan si ani nepamatuje, že k nim volala.

Dřív se to stávalo. Opilecké telefonáty uprostřed noci, nepříčetné běsnění v době večeře, žalostné nářky těsně před spaním. Později si z toho nic nepamatovala. Co mi to povídáš? Vůbec jsem nevolala. Proč mě s tím otravuješ? Probůh, o čem to mluvíš?

Bonnie k ní byla shovívavá. Navzdory všemu, co se o té ženě dozvěděla, o utrpení, které Rodovi způsobila, si nemohla pomoct, ale měla s ní tak trochu soucit. („Jsi takový dobráček,” říkávala jí matka.) Musela si neustále připomínat, že Joan si své problémy

většinou zavinila sama, že se sama vědomě rozhodla pít a pokračuje v tom dál. Bylo příliš snadné omluvit její chování jen tím, že pro ženu není nepřirozené, když se dá na pití po takové tragédii, jakou prožila.

Nicméně dokonce i ta tragédie byla hlavně její vina. Jistě se jí dalo zabránit, kdyby Joan nebyla tak neopatrná, kdyby nenechala své čtmáctiměsíční děcko samotné ve vaně, třeba jen na okamžik, jak později zoufale prohlašovala. Měla spoustu nejrůznějších vysvětlení: Sam s Lauren se prali vedle v pokoji, Lauren ječela, vypadalo to, jako by jí Sam ubližoval; prostě jen nakrátko vyběhla z koupelny, aby zjistila, co se děje. Když se tam vrátila, nejmladší dítě bylo mrtvé a její manželství skončilo.

Rodovi o tom, prosím tě, nic neříkej.

Proč ho hned ráno rozčilovat? ptala se Bonnie sama sebe a rozhodla se, že manželovi o Joanině telefonátu nic neřekne, aspoň dokud se s ní nesejde. Rod měl dost starostí ve studiu náročný odpolední blok, nemožnou moderátorku, zevšednělý program. Na kolik bulvárních talk show jsou diváci skutečně zvědaví? Přesto se pod jeho zkušenou režií sledovanost trvale zvyšovala. Stále víc se mluvilo o vytvoření celostátního syndikátu. Konference v Miami příští měsíc by podle všeho měla být rozhodující.

Opět se jako zázrakem zjevily palmy a pokryly levandulově zbarvené stěny ložnice jako vzorek tapety. Pomyslný lehký vánek ji následoval k toaletnímu stolku se zrcadlem, který stál naproti posteli pod decentní reprodukcí aktu Salvadora

DaKho, modře naskicovanou ženou bez tváře, se zaoblenými boky a prodlouženými končetinami, z jejíž holé hlavy se linuly jakési paprsky.

Možná že holohlavost by bylo řešení, přemítala Bonnie, zatímco se marně pokoušela upravit si své hnědé vlasy, dlouhé ke krku, kolem úzkého obličeje tak, jak jí to předvedla kadeřnice. „Vzdej to,” poradila odrazu v zrcadle a přestala se nepoddajnými vlasy zabývat, protože usoudila, že i když má kolem hlubokých zelených očí drobné vrásky, nevypadá tak zle. Měla ten druh svěží krásy, jaký mívají roztleskávačky na střední škole, který nikdy nezevšední a díky němuž vypadala mladší než na svých bezmála pětatřicet let. Dobře vydrhnutá, jak ji Joan jednou popsala.

Palmy neomaleně vystřídalo množství snímků Rodový bývalé ženy jako sítotiskové ztvárnění Elizabeth Taylorové nebo Marilyn Monroeové na obraze Andyho Warhola. Joan, opakovala si Bonnie, jako by se pokoušela protáhnout to slovo do dvou slabik, aby znělo mírněji, aby mu mohla snadněji čelit. Džoun. Džoun. Džoun. Ne

zabíralo to. Joan jí zůstávala na rtech stejně jako v životě, stále tatáž, nezměnitelná a nezvládnutelná.

Byla to vysoká žena, měřila kolem sto osmdesáti centimetrů, měla velké hnědé oči, o nichž ustavičně tvrdila, že jsou černé, ohnivě rudé vlasy, které raději označovala za tiziánové, a poprsí, které se dalo ve slovní zásobě kohokoliv označit za kolosální. Všechno na ní bylo přehnané, což bylo bezpochyby alespoň Částečně příčinou jejího úspěchu jako realitní agentky.

Co měla za lubem tentokrát? Proč to melodrama? Co bylo tak komplikované, že o tom nemohla mluvit po telefonu? O jakém nebezpečí to vykládala?

Bonnie pokrčila rameny, právě když se sprcha s drnovým zvukem zastavila. Došla k závěru, že to brzy zjistí.

Bonnie zajela svým bílým vozem Caprice na příjezdovou cestu u čísla 430 v Lombard Street přesně ve dvanáct třicet osm na massachusettské dálnici došlo k havárii a Bonnie trvalo přes půl hodiny, než sem dorazila a zaparkovala těsně za Joaniným červeným mercedesem. Joan si očividně vede velmi dobře, pomyslela si Bonnie. I přes výkyvy v trhu s nemovitostmi se zdálo, že přežila poslední dlouhotrvající depresi celkem slušně. Ale koneckonců Joan byla člověk, který vždycky přežije. Jenom ti ostanu kolem ní ztroskotávali.

Tenhle dům nebude tak těžké prodat, uvažovala Bonnie a mhouřila oči před chladným sluncem, když procházela kolem velké tabule na trávníku před domem, která oznamovala den otevřených dveří, a vystoupala po venkovních schodech na verandu. Jako většina staveb na tomto honosném bostonském předměstí byl dům jednopatrový a dřevěný a nedávno dostal čerstvou vrstvu bílého nátěru. Vstupní dveře měly černou barvu a byly mírně pootevřené. Bonnie nesměle zaťukala a pak do nich strčila. Okamžitě zaslechla hlasy přicházející z jednoho z pokojů vzadu. Mužský a žensky. Možná Joanin. Možná taky ne. Snad se zrovna o něčem dohadují.

Těžko říct. Každopádně nebude tajně naslouchat za dveřmi. Pár minut počká, několikrát diskrétně zakašle, aby si uvědomili, že je v domě někdo další.

Bonnie se rozhlédla a vzala si jeden z mnoha informačních letáků, které Joan narovnala na malou stoličku v předsíni vedle otevřené knihy návštěv. Podle údajů na letáku měl dům celkovou rozlohu s oběma podlažími dvě stě osmdesát metrů čtverečních,

měl čtyři ložnice a byl podsklepený, široké středové schodiště ho dělilo na dvě stejné části s obývacím pokojem na jedné a jídelnou na druhé straně. Kuchyně a další obývací pokoj byly vzadu. Toaleta se nacházela někde mezi nimi.

Bonnie si tiše odkašlala, pak znovu, o trochu silněji. Hlasy neutichaly. Pohlédla na hodinky a šla se podívat do obývacího pokoje laděného do krémová a béžova. Brzy bude muset odejít. Jinak se nestihne vrátit včas a přijde o první část přednášky na téma, jak se dnešní školy mají přizpůsobit současným

,,náctiletým”. Znovu zkontrolovala čas a poklepala nohou na podlahu z tvrdého dřeva. To je neuvěřitelné. Ačkoliv se jí nechtělo Joan rušit, když se pokouší uzavřít obchod, faktem zůstávalo, že ta ženská trvala na tom, aby tu Bonnie byla do jedné, a jedna už skoro je. „Joan!” zavolala, když se vracela do haly, a dala se chodbou vedoucí ke kuchyni.

Hlasy hovořily dál, jako by vůbec nepromluvila. Zaslechla úryvky „pokud se ten zdravotní projekt uskuteční…”, „to je pěkně přihlouplý názor”. Zajímalo by ji, co se tam děje. Proč by se někdo a zvlášť Joan bavil v tuhle chvíli právě o tomhle. „Budu vás muset přerušit, vážená,” ozval se náhle mužský hlas. „Nevíte, co mluvíte, a já mám chuť si poslechnout nějakou muziku. Co třeba věčnou klasiku

od Nirvány?”

Bylo to rádio. „Prokristapána,” zamumlala Bonnie. Ztrácela zbytečně čas diskrétním pokašláváním jen proto, aby nějaký nevychovaný moderátor mohl v klidu chrlit urážky na nešťastnou posluchačku! Kdo je tady cvok? pomyslela si, když ztratila trpělivost, a přes náhlý nápor zvuků, které vyluzovala Nirvána, zvýšila hlas. „Joan!” zakřičela a vstoupila do žlutobílé kuchyně, kde spatřila Joan u dlouhého sosnového stolu. Velké černé oči měla zakalené od pití, ústa lehce pootevřená, jako by chtěla něco vyslovit.

Až na to, že nepromluvila. A nehýbala se. Dokonce ani když k ní Bonnie přistoupila a mávla jí před obličejem, dokonce ani když natáhla ruku, aby jí zatřásla ramenem. „Joan, co proboha…”

Nebyla si jistá, kdy přesně jí došlo, že je Joan mrtvá. Možná to bylo ve chvíli, kdy si všimla jasně karmínové skvrny, která se rozpila na Joanině bílé hedvábné blůze jako nějaké abstraktní dílo. Nebo to bylo tehdy, kdy uviděla zející temnou díru mezi jejími prsy a ucítila krev na svých rukou, teplou a lepkavou jako sirup? Možná ji v tom utvrdila právě ta hrozná kombinace pachů, ať už skutečných, nebo pomyslných, které se znenadání začaly linout k jejímu nosu.

Anebo to snad byly výkřiky, které jí vyrážely z úst

jako zbloudilé kulky, nelidské zvuky, které kupodivu dobře harmonovaly s hudbou Nirvány.

Nebo to možná byla žena ve dveřích, která ječela s ní, žena s rukama plnýma nakoupených potravin, jež stála jako ochromená u protější zdi, tašky s nákupem přitisknuté k bokům, jako by ji jedině ony držely ve vzpřímené pozici.

Bonnie šla k ní, a jak se jí pokoušela odebrat tašky, žena v hrůze couvala zpět.

„Neubližujte mi,” žadonila. „Prosím vás, neubližujte mi.”

„Nikdo vám nic neudělá,” ujistila ji pokojně Bonnie, položila nákup na kuchyňskou linku a jednou rukou objala třesoucí se ženu. Druhou sáhla po telefonu na stěně a rychle vymačkala 911. Zřetelně nadiktovala operátorce adresu a sdělila jí, že tu zřejmě zastřelili ženu. Pak odvedla stále ještě se chvějící majitelku domu do obývacího pokoje, kde se posadila vedle ní na světle hnědý potah pohovky. Poté si položila hlavu mezi kolena, aby neomdlela, a čekala, až přijede policie.

Vtrhli dovnitř hlavními dveřmi jako zahřmění uprostřed bouře, sice očekávané, nicméně děsivé. Jejich hlasy zaplnily předsíň; jejich těla se nahrnula do obývacího pokoje jako včely do úlu. Žena vedle ní vyskočila z pohovky, aby je přivítala. „Díkybohu, že jste tady,” pronesla kvílivým hlasem.

„To vy jste volala na policii?”

Bonnie na sobě ucítila ženin obviňující ukazovák a uvědomila si, že jak se místnost zaplňuje příchozími, zraky všech se otáčejí jejím směrem. Váhavě se přinutila pohled jim opětovat, ačkoliv jediné, co zpočátku viděla, byla Joan, její ohnivě tiziánové kadeře, které se divoce vlnily kolem zpopelavělé tváře, její Široká, mírně pootevřená ústa, zvýrazněná zářivě oranžovou značkovou rtěnkou, a černé oči mléčně zakalené smrtí.

„Koho tu zastřelili?” zeptal se kdosi.

Žena opět ukázala, tentokrát na kuchyni. „Moji agentku. Z Realitní kanceláře Ellen Marxové.”

Několik anonymních mladíků v bílých pláštích zdravotnického personálu se hrnulo do zadní části domu. Bezpochyby sanitní služba, usoudila Bonnie, která byla jaksi vzdálená od okolního

dění, a ta náhlá izolovanost jí umožnila vnímat detaily toho, co tu probíhalo. V domě bylo nejméně šest dalších lidí: dva zdravotníci, dva uniformovaní policisté; nějaká žena, z jejíhož chování bylo znát, že je policistka, ale která vypadala sotva na dvacet. Velký, asi čtyřicetiletý muž se špatnou pletí a břichem převislým přes opasek, který tomu všemu zjevně velel, následoval zdravotníky do kuchyně.

„Je mrtvá,” prohlásil, když se vracel. Měl na sobě černobíle kostkované sportovní sako a červenou kravatu bez vzorku. Bonnie si všimla pout, která se mu klinkala u opasku. „Už jsem informoval soudního lékaře. Bude tu každou chvíli.” Soudní lékař, opakovala si Bonnie v duchu a zároveň si uvědomovala, jak jí ta slova znějí cize.

„Jsem kapitán Mahoney a tohle je detektiv Kritzicová.” Pokývl k ženě po své pravici. „Pověděla byste nám, co se tu stalo?”

„Přišla jsem domů…,” slyšela Bonnie, jak majitelka začala vyprávět.

„To je váš dům?” zeptala se detektiv Kritzicová.

„Ano, chtěla jsem ho prodat…”

„Jméno prosím.”

„Cože? Aha, Margaret Palmayová.”

Bonnie sledovala, jak si policistka tuto informaci poznamenala do bloku.

„A vy jste…?”

Bonnie okamžik trvalo, než jí došlo, že Kritzicová oslovila ji. „Bonnie Wheelerová,” vykoktala. „Ráda bych zavolala manželovi.” Proč to řekla? Ani si neuvědomila, že o tom uvažuje.

„Můžete mu zavolat za pár minut, paní Wheelerová,” upozornil ji kapitán Mahoney.

„Nejdřív vám musíme položit pár otázek.”

Bonnie přikývla, protože chápala, že je důležité dodržovat postup. Zanedlouho dorazí lidé s podivnými instrumenty a prášky na měření a snímání otisků, přinesou si videokamery, zelené vaky na mrtvoly a metry žlutého pásu, kterým úředně uzavřou celý prostor. Místo činu. Nevstupovat. Znala tu rutinu. Dost často to vídala v televizi.

„Pokračujte, paní Palmayová,” vybídla ji jemně policistka. „Říkala jste, že jste dům nabídla k prodeji…”

„Na konci března. Tohle byl první den otevřených dveří. Tvrdila, že v jednu už bude pryč.”

„Takže vůbec nemáte ponětí, kolik Udí si dům dopoledne prohlídlo,” spíš konstatoval, než se zeptal kapitán Mahoney.

„V hale je kniha návštěv/’ upozornila je Bonnie, protože si vzpomněla, že ji viděla ležet vedle letáků v předsíni.

Policisté na sebe kývli a detektiv Kritzicová, která měla, jak si Bonnie teprve teď všimla, zrzavé vlasy téměř stejného odstínu jako Joan, na pár vteřin zmizela a vzápětí se vrátila s knihou v ruce. Vyměnila si s kapitánem tiché znamení. „A když jste přišla domů…?”

„Věděla jsem, že tu ještě je,” vykládala Margaret Palmayová, „protože na příjezdové cestě venku stálo její auto, a taky jsem poznala, že tam je s někým dalším, protože těsně za mercedesem bylo ještě jedno. Musela jsem zaparkovat na ulici. Počkala bych, až odjedou, ale měla jsem velký nákup a taky pár věcí, které se musely dát hned do mrazáku, aby se nezkazily.” Zarazila se, jako by jí náhle vypověděla paměť, a možná to tak bylo.

Je to hezká žena, pomyslela si Bonnie, trochu menší postavy a pěkně zaoblená, s hebkými blond vlasy, které se jí za ušima kroutily, a s úzkým, mírně zobákovitým nosem posazeným mezi světle modrýma očima. Ústa měla drobná, ale hlas jasný a pevný.

„Co se stalo, když jste vstoupila dovnitř, paní Palmayová?” „šla jsem rovnou do kuchyně a tam jsem ji uviděla.” Obviňující ukazovák se opět vysunul z rukávu jejího kabátu barvy velbloudí srsti a zamířil na Bonnie. „Ona stála nad Joan.

Ruce měla umazané od krve.”

Bonnie bleskla pohledem na své ruce a z hrdla jí unikl vzdech, když spatřila temně rudou krev, která jí pokrývala prsty jako dětské barvičky. Nával horka zaplavil její tělo, rozléval se rychle od hlavy až k prstům u nohou, podobně jako tekutina brčkem, a zbavoval ji veškeré energie. Zatočila se jí hlava a bylo jí na omdlení. „Nebude vám vadit, když si sundám kabát?” přerušila je, a aniž čekala, až jí někdo odpoví, začala soukat ruce z kabátu a zároveň dbala, aby krev na jejích prstech nepřišla do styku s hladkou hedvábnou látkou.

„Kdo je Joan?” otázal se kapitán Mahoney a svraštil přitom obočí k nosu.

„Oběť,” odpověděla Margaret Palmayová a to slovo znělo z jejích úst poněkud nepatřičně.

O kom by asi tak podle něho mluvili? divila se Bonnie.

Kapitán Mahoney nahlédl do svých poznámek. „Domníval jsem se, že jste říkala, že se jmenuje Ellen Marxova.”

„Ne,” vysvětlovala Margaret Palmayová, „Ellen Marxova je

jméno realitní kanceláře, pro kterou pracovala. Oběť se jmenuje jmenovala se Joan Wheelerová.”

„Wheelerová?”

Tmavé oči ještě víc potemněly; pohledy všech se obrátily na Bonnie.

„Wheelerová,” opakoval kapitán Mahoney a přihmouřil oči, jako by si na Bonnie zaměřoval zbraň. „Vaše příbuzná?”

Bylo to tak? přemítala Bonnie. Dá se bývalá manželova žena považovat za příbuznou? „Byla to manželova první žena,” odpověděla.

Všichni mlčeli. Skoro to vypadalo, jako by je někdo požádal, aby drželi minutu ticha, napadlo Bonnie, která vytušila, že se cosi změnilo, jakési proudění v místnosti zvolna nabralo jiný směr.

„Dobře, teď se na chvilku vrátíme,” pronesl kapitán Mahoney, odkašlal si a opět obrátil pozornost k Margaret Palmayové. „Takže vy jste viděla, jak paní Wheelerová stojí nad tělem oběti a má na rukou krev. Všimla jste si zbraně?”

„Ne.”

„Co se dělo pak?”

„Začala jsem křičet. Myslím, že ona ječela taky, nejsem si jistá. Zahlídla mě a šla ke mně. Nejdřív jsem se bála, ale ona mi jen vzala tašky a zavolala policii.”

„Souhlasíte s výpovědí paní Palmayové?” zeptal se kapitán Mahoney a otočil se k Bonnie, která neodpovídala. „Paní Wheelerová, nesouhlasíte s něčím, co paní Palmayová vypověděla?”

Bonnie zavrtěla hlavou. Paní Palmayová vylíčila fakta celkem pravdivě.

„Pověděla byste nám, co jste tu dělala?”

To už bude těžší, uvědomila si. Zajímalo by ji, jestli se takhle cítil i její bratr, když ho poprvé vyslýchala policie, zda byl také tak nervózní a vyvedený z míry. Ačkoliv on si na to nepochybně časem zvykl, usoudila a potřásla hlavou, aby se těch zneklidňujících myšlenek zbavila. „Joan mi dnes hned ráno volala,” začala. „Požádala mě, abych sem za ní přišla.”

„Takže lze předpokládat, že jste nechtěla kupovat dům.”

Bonnie se opět zhluboka nadechla. „Joan tvrdila, že mi musí něco říct a že o tom nemůže mluvit do telefonu.” Aniž ji někdo vybídl, pokračovala dál. „Vím, že vám to může připadat jako něco, co člověk zná z filmů.”

„To tedy ano,” souhlasil pohotově. „Přátelily jste se s manželovou bývalou ženou, paní Wheelerová?”

„Ne,” odpověděla stručně Bonrtie.

„Nebylo vám divné, když zavolala a řekla, že s vámi chce mluvit?”

„Ano i ne,” odpověděla Bonrtie a pokračovala dál, teprve když výraz v jeho tváři žádal o bližší vysvětlení. „Joan měla problémy s pitím. Občas k nám volávala.”

„Z toho jste určitě moc velkou radost neměla,” podotkl kapitán Mahoney a pokusil se o něco, co podle Bonnie měl být chápavý úsměv.

Bonnie pokrčila rameny, protože si nebyla jistá, jak zareagovat. „Můžu už zavolat manželovi?” požádala opět.

„Co soudil váš muž o vaší schůzce s jeho bývalou ženou?” vyzvídal kapitán, který použil její dotaz jako odrazový můstek pro svůj vlastní.

Bonnie se odmlčela. „Nevěděl to.”

„Nevěděl?”

„Joan mě prosila, abych mu to neříkala,” vysvětlila Bonnie.

„Sdělila vám proč?”

„Ne.”

„Vždycky jste dělala to, co vám manželova bývalá žena nařídila?”

„Samozřejmě že ne.”

„Proč právě dneska?”

„Nejsem si jistá, jestli vám dobře rozumím.”

„Proč jste souhlasila s dnešní schůzkou? Proč jste to nepověděla manželovi?” Bonnie si přitiskla pěst k otevřeným ústům, a když ucítila chuť krve, rychle ji položila zas do klína. Joaniny krve, uvědomila si a potlačila nutkání na zvracení. „Do telefonu mi řekla něco zvláštního.”

„Co to bylo?” Kapitán postoupil o pár kroků blíž, s tužkou připravenou k zapsání její odpovědi.

„Prý mi hrozí nebezpečí.”

„Řekla, že vám hrozí nebezpečí?”

„Mně i mé dceři.”

„Pověděla vám něco bližšího?” zpovídal ji kapitán Mahoney dál.

„Prý to bylo moc složité, aby to vykládala po telefonu.”

„A vy jste neměla tušení, o čem mluví?”

„Vůbec ne.”

„Takže jste se schůzkou souhlasila.” Bonnie přikývla.

„Kdy jste sem dorazila?”

„Ve dvanáct třicet osm,” vyhrkla sebejistě Bonnie. Na její přesnou odpověď se zatvářil překvapeně.

„V autě mám digitální hodiny,” poznamenala Bonnie a ta slova jí náhle připadala zoufale hloupá. Uchichtla se a sledovala, jak zvědavost na tvářích všech přítomných vystřídalo zděšení. Byla tu mrtvá žena, proboha. Zavražděná. A nebyla to jen tak nějaká žena ale bývalá manželka jejího muže. A přistihli ji, jak stojí nad mrtvolou se zakrvavenýma rukama. Tohle tedy opravdu nebyla žádná legrace. Bonnie se znovu zasmála, tentokrát hlasitěji.

„Připadá vám tady něco k smíchu, paní Wheelerová?” ozval se kapitán Mahoney.

„Ne,” opáčila a dusila další výbuch smíchu v hrdle, takže její hlas byl zdeformovaný jako starý kus naplaveného dřeva. „Pochopitelně že ne. Asi jsem jenom trošku nervózní. Promiňte.”

„Máte nějaký důvod být nervózní?”

„Nerozumím vám.”

Detektiv Kritzicová popošla a posadila se vedle ní. „Nechcete se nám s něčím svěřit, paní Wheelerová?” Její hlas získal mateřský tón, který se k dívčímu obličeji nehodil.

„Chci zavolat manželovi,” naléhala opět Bonnie.

„Nejdřív skoncujeme s tímhle, souhlasíte, paní Wheelerová?” Hlas Kritzicové znovu nabyl předchozího zabarvení, všechny stopy po shovívavé mateřskosti z něj náhle vymizely.

Bonnie pokrčila rameny. Měla na vybranou?

„Přijela jste ve dvanáct třicet osm,” zopakoval kapitán Mahoney a vyčkával, až bude dál vypovídat.

„Dveře byly otevřené, tak jsem vešla dovnitř,” vykládala Bonnie, zatímco si v duchu promítala minulé události. „Slyšela jsem vzadu v domě hlasy a nechtěla jsem vyrušovat, proto jsem chvilku čekala tady a pak jsem šla do kuchyně.”

„Viděla jste někoho?”

„Jenom Joan. Nikdo jiný tady nebyl. Ty hlasy, co jsem slyšela, byly z rádia.”

„Co bylo dál?”

„Potom…” Bonnie zaváhala. „Nejdřív jsem si myslela, že jen omdlela. Seděla u stolu a měla v očích takový prázdný výraz, tak jsem šla k ní a nejspíš jsem na ni sáhla.” Bonnie se zadívala na své zkrvavené prsty. „Musela jsem se jí dotknout.” Polkla. Zabolelo ji z toho v krku. „V tu chvíli mi došlo, že je mrtvá. A pak začal ten křik můj i její.” Podívala se na Margaret Palmayovou.

„Zavolala jsem policii.”

joy Fieldingová

„Jak to, že jste věděla, že oběť byla zastřelená?”

„Prosím?”

„Řekla jste operátorce, že tady zastřelili ženu.”

„Opravdu?”

„Máme to nahrané, paní Wheelerová.”

„Vůbec nemám tušení,” odpověděla Bonnie upřímně. „Uprostřed blůzy měla díru. Asi mě to jen napadlo.”

„Viděl vás někdo, když jste sem přijela, paní Wheelerová?”

„O nikom nevím,” sdělila jim. Proč se na to ptají?

„Co děláte, paní Wheelerová?”

„Co dělám?”

„Vaše povolání?”

„Jsem učitelka,” odpověděla Bonnie a zároveň přemítala, jak s tím souvisí její zaměstnání.

„V Newtonu?”

„Ve Westonu.”

„Na které škole?”

„Na střední škole ve Weston Heights. Učím angličtinu.”

„Takže v kolik hodin jste odjela ze školy?”

„Dneska se vlastně neučilo. Měli jsme odborné vzdělávání, 0oan to nazvala odborná cvičení),” objasňovala Bonnie. „A byla jsem na přednášce v Bostonu. Odešla jsem chvilku před dvanáctou.”

„A jízda z Bostonu do Newtonu vám trvala přes čtyřicet minut?” zeptal se kapitán nevěřícně.

„Na massachusettské dálnici se stala nehoda,” ohradila se Bonnie. „Zdrželo mě to.”

„Viděl vás někdo odcházet?”

„Jestli mě někdo viděl? To nevím. Snažila jsem se být nenápadná. Proč?” vyjela náhle. „Proč mi kladete tyhle otázky?”

„Vy tvrdíte, že bývalá manželka vašeho muže byla mrtvá, když jste sem vstoupila,” konstatoval.

„Ovšemže to tvrdím. Co jiného bych měla říkat?” Bonnie vyskočila na nohy. „Co se

to tu děje? Jsem snad podezřelá?” Samozřejmě že ji podezřívají, došlo jí. Co taky jiného? Přistihli ji, jak stojí nad mrtvolou manželovy bývalé ženy a ruce má samou krev, prokristapána. Pochopitelně že musela být podezřelá.

„Neodpověděl jste mi,” naléhala. „Podezříváte mě?”

„Jen se snažíme přijít na to, co se tady přihodilo,” uklidňovala ji Kritzicová.

„Ráda bych teď zavolala manželovi,” prohlásila Bonnie.

„Zavoláte mu ze stanice.” Kapitán Mahoney zavřel blok a spustil ruce podél boků.

„Vy mě zatýkáte?” slyšela Bonnie samu sebe a měla dojem, že ten hlas vychází z někoho jiného. Možná zase z rádia.

„Jen se domnívám, že u nás to bude pro všechny pohodlnější,” přišla neuspokojivá odpověď.

„V tom případě,” pronesla Bonnie a přitom slyšela, jak bratrův hlas proniká do jejího, „bude lepší, když zavolám svého právníka.”

„Kdes byla?” vyjela Bonnie, aniž se pokoušela skrýt své rozladění. „Sháním tě skoro celé odpoledne.”

Diana Perrinová se užasle zadívala na svou přítelkyni. „Byla jsem u klientů,” odpověděla klidně. „Jak jsem mohla tušit, že moji nejlepší kamarádku odtáhnou na policii, aby ji vyslýchali kvůli vraždě?”

„Myslí si, že jsem zabila Rodovu bývalou manželku!”

„Ano, to klidně můžou,” souhlasila Diana. „Cos jim sakra řekla?”

„Jen jsem odpovídala na otázky.”

„Jen jsi odpovídala na otázky,” opakovala Diana nepřítomně a kroutila hlavou. Bonnie si všimla, že dlouhé tmavé vlasy má na temeni pečlivě stažené do typicky právnického drdolu. „Kolikrát jsi ode mě slyšela, že člověk nemá mluvit s policií bez přítomnosti právníka?”

„Jak jsem s nima mohla nemluvit? Našla jsem Joaninu mrtvolu!”

„Tím spíš.” Diana se zhluboka nadechla a dosedla na židli naproti Bonnie. Seděly každá na jedné straně dlouhého stolu, snad ze světlého ořechu či tmavého dubu, uprostřed malé, jasně osvětlené a chudě zařízené místnosti s ošoupaným linoleem a světlými, úředně zelenými stěnami, které volaly po čerstvé vrstvě nátěru. Na stropě byly připevněné zářivky, zdi byly holé, dřevěné židle s

rovnými opěradly a bez polstrování byly nepohodlné, očividně navržené proto, aby na nich člověk chtěl strávit co nejméně času. Jednu vnitřní stěnu zaplňovalo sklo, které umožňovalo dobrý výhled do nitra malého předměstského okrsku. Příliš se tam toho nedělo. Pár žen a mužů se činilo u psacích stolů a občas pohlédli směrem k Bonnie.

Už dobrou hodinu neviděla kapitána Mahoneyho ani detektiva Kritzicovou.

„Tak cos jim přesně pověděla?”

Bonnie opět líčila události dnešního dopoledne a pátrala v Dianině obvykle živém obličeji po náznaku nějakého citu. Dianina tvář však nevyjadřovala nic a chladné modré oči se Bonnie upíraly na ústa. Diana je nádherná, uvažovala Bonnie, která věděla, jak usilovně se Diana snaží zakrýt svou krásu, alespoň během pracovního dne tím, že se téměř nelíčí, nosí střízlivé kostýmy, jako třeba ten hořčicové barvy, který má na sobě dnes, a praktické boty na nízkém podpatku. Přesto nic nedokázalo zakrýt fakt, že Diana Perrinová, dvaatřicetiletá a už dvakrát rozvedená, je kus.

„Na co se to koukáš?” zeptala se Diana, která si náhle uvědomila, jak si ji Bonnie zkoumavě prohlíží.

„Vypadáš báječně.”

„Krucinál,” zamumlala Diana. „Tohle je přesně to, co měli policajti na mysli, když říkali, že některé tvoje reakce byly nepřiměřené.”

„Zatknou mě?”

„Pochybuju. Nemají dost důkazů na žalobu, a protože tě nemirandizovali, nemůžou nic, co jsi řekla, použít proti tobě.”

„Nemirandizovali?”

„Neinformovali tě o tvých právech.”

Bonnie napadlo, jak je anglický jazyk obdivuhodně přizpůsobivý, když tak snadno připustí, aby se z mužského příjmení jako Miranda stalo sloveso. „Vážně jsem řekla něco hodně špatného?”

„No, když vezmu v úvahu, že můj obor je především obchodní právo a že s trestním jsem neměla co do činění od doby, kdy jsem dodělala vysokou, uvidíme, co se mi podaří dát dohromady: obětí je bývalá manželka tvého muže, nebyly jste sice

přítelkyně, ale souhlasila jsi, že se s ní sejdeš a nepovíš to manželovi, vytratila ses z přednášky a nikomu jsi neřekla, kam odcházíš, tvrdila jsi, žes zůstala trčet v autě v době vraždy…”

„Na massachusettské dálnici byla bouračka. Můžou si to ověřit…”

„To určitě právě dělají. Zrovna jako si prověří tvoje telefonáty, tvoje záznamy ve škole, přednášku, kterou jsi podle své výpovědi navštívila…”

„Vždyť jsem tam byla, proboha!”

„… tachometr u tebe v autě, sousedy Margaret Palmayové i to zavolání na 911.”

„A vůbec, jaký motiv bych měla, abych zabila Joan?”

Diana zvedla půvabné dlouhé prsty do vzduchu a vypočítávala jeden za druhým důvody. „Za prvé byla to manželova bývalá žena, což samo o sobě může někdo považovat za dostatečný motiv. Za druhé pořád otravovala. Za třetí finančně vás zatěžovala.”

„Podle nich jsem ji zabila, abych ušetřila na alimentech?”

„Spoustu lidí zavraždili kvůli daleko menší částce.”

„Probůh, Diano, já ji nezabila. To přece víš.”

„Samozřejmě že to vím.”

Diana se náhle prudce otočila na židli, jako by si právě uvědomila, že něco důležitého postrádá. „Kde je Rod? Ví, co se stalo?”

„Ještě ne. Zastihla jsem ho teprve před chvilkou je to asi dvacet minut. Nemůžu ani vypovědět, jak hrozné to bylo. Nikoho jsem nemohla sehnat. Tys měla schůzky, Rod byl na obědě. Jediná, koho jsem chytila, byla Pam Goldenbergová.”

„Kdo že?”

„Její dcera chodí do školky s Amandou. Jednou je tam vozí ona, podruhé já. Poprosila jsem ji, jestli by jí nevadilo, kdyby mi u nich pohlídala Amandu, dokud si ji nevyzvednu.”

„Dobrý nápad.”

„Aspoň nějaký.”

Diana se natáhla přes stůl a vzala přítelkyni za ruku. „Nebuď na sebe tak přísná, Bonnie. Každý den se nestává, abys narazila na mrtvolu bývalé manželovy ženy,” Pohlédla ke stropu. „Jak to podle tebe Rod přijme?”

Bonnie pokrčila rameny a posunula se na židli. „Nejspíš až ho přejde ten šok, bude v pořádku. Ale já si spíš dělám starosti o Sama a Lauren. Jak se vyrovnají s tím, že jim zavraždili matku? Co to s nimi udělá?”

Dianin hlas zkrotí. „Znamená to, že se přestěhují k vám?” Bonnie se odmlčela. „Copak je tu jiná možnost?”

Zavřela oči a vybavila si dvě Rodový pubertální děti: šestnáctiletého Sama, který chodil na střední školu ve Westonu, velmi vysokého a velmi hubeného, s vlasy k ramenům, nedávno obarvenými na havraní čerň, a malým zlatým kroužkem v nose kolem levé dírky; čtrnáctiletou Lauren, průměrnou žákyni, přestože navštěvovala nejlepší dívčí soukromou školu v Newtonu, hubenou jako modelka, s laníma očima, s hřívou dlouhých zrzavých vlasů zděděných po matce a plnými smyslnými rty.

„Nenávidí mě,” zašeptala Bonnie.

„To není pravda.”

„Ale ano. A svou nevlastní sestru sotva znají.”

Diana se podívala skrz skleněnou stěnu. „Tamhle jde Rod.”

„Díkybohu.” Bonnie vyskočila a sledovala, jak vysokého hezkého muže, který byl jejím manželem, vede mladá žena v pomačkané modré uniformě do malé vnitřní kanceláře. Bonnie popošla k zavřeným dveřím, natáhla ruku po klice, ale vzápětí ztuhla.

„Řekni mi, že to není ta, která to zřejmě je,” prohlásila Diana, a vyslovila tak Bonniiny myšlenky nahlas.

„To snad není možné.”

„Co tady dělá?”

Dveře se otevřely. Rod vešel dovnitř, ale ženu za ním na chvilku zdržel mladík, který jí něco podával, aby se mu podepsala, a hned nato se kolem ní začal shromažďovat dav. Vzduch se naplnil vzrušeným šepotem. Není to Maria Brenzelleová? ptal se něčí hlas. Vážně je to Maria Brenzelleová?

Maria Brenzelleová, no těbůh, pomyslela si Bonnie. Znala jsem ji ještě na střední škole, když byla obyčejnou Marlene Brenzelovou, ještě v dobách, než ji plastická operace obdařila jiným nosem a párem zbrusu nových ňader, než jí vyměnili zuby a zapošili břicho, než jí ze stehen odsáli tuk a než jí vlasy obarvili na odstín zralé kukuřice. Znala jsem ji ještě tehdy, když jediní lidé,

které donutila, aby jí naslouchali, byli ti nešťastníci, které se jí o přestávce podařilo na chodbě zahnat do kouta, dávno předtím než její táta koupil televizní stanici a udělal z dcery hvězdu její vlastní televizní talkshow. Jediná věc, která se na Marlene Brenzelové za uplynulá léta nezměnila, byl její rozum, přemítala Bonnie. Pořád se jí ho nedostávalo.

„Ach Rode, jsem tak ráda, že jsi tady.”

„Snažil jsem se, abych tu byl co nejdřív. Maria trvala na tom, že mě sem odveze.” Rod sevřel Bonnie do náručí. „Co se děje?”

„Oni ti to neřekli?” zeptala se Diana.

„Nikdo mi nic netekl.” Rod se prudce otočil k Dianě, vyvedený z míry její přítomností. „Co ty tady děláš?”

„Zavolala jsem jí, když jsem tě nemohla zastihnout,” vysvětlila Bonnie.

„Nic nechápu.”

„Možná by sis měl sednout,” poradila mu Diana.

„Co se stalo?”

„Joan je mrtvá,” pronesla tiše Bonnie.

„Cože?” Rod se zachytil opěradla židle jako záchranného pásu.

„Zavraždili ji.”

Rodová obvykle bledá pleť ještě víc zbělela. Bylo mu něco přes čtyřicet, ale vlasy mu začaly šedivět někdy kolem osmadvaceti a v kontrastu s obecně uznávaným pravidlem ho dělaly mladším, zdůrazňovaly tmavohnědou barvu jeho očí a zjemňovaly ostřejší rysy jeho obličeje dlouhý nos a hranatou čelist.

„Zavraždili! To snad ne. Jak… Kdo…?”

„Vypadá to, že ji někdo zastřelil. Nevědí, kdo to udělal.”

Rodoví chvilku trvalo, než její slova strávil. „Co tím myslíš, že to vypadá, jako by ji někdo zastřelil? Jak můžeš vědět, jak to vypadalo?”

„Byla jsem tam,” odpověděla Bonnie. „Našla jsem ji.”

„Jak to, žes ji našla?” Zmatek v Rodově hlase se přenesl až na chodbu a upoutal pozornost někdejší Marlene Brenzelové, která nechala podepisování a rozvlnila svou postavu směrem k nim.

„Nechci ji tady,” namítla Bonnie.

Rod spěšně vyšel do přední místnosti, natáhl ruku, položil ji Marie na rameno a naklonil se k ní, aby jí něco pošeptal do ucha. Bonnie sledovala, jak se ženiny oči naplnily překvapením, její obličejové svaly se však ani nepohnuly. Patrně ani nemohly, usoudila Bonnie.

„Je samá plastika, že vypadá jako prošívaná deka,” utrousila Diana, jako by vyslovila nahlas Bonniiny myšlenky. „Bradu má tak špičatou, že je schopná někoho tím svým ksichtem pobodat.”

Bonnie se musela kousnout do spodního rtu, aby se nerozesmála, ale smích se jí zarazil v hrdle, jakmile Rod vešel ďo místnosti.

„Děti to vědí?” zeptal se.

„Ještě ne.” Bonnie šla k němu a vzala ho pod paží.

„Co jim jen povím?”

„Třeba bych vám mohl pomoct,” nabídl se kapitán Mahoney, který se prodral z davu kolem Marly Brenzelleové, vešel do kanceláře a zavřel za sebou dveře. „Jsem Randall Mahoney, kapitán pátracího oddělení. S detektivem Kritzicovou jsme vaši ženu přivedli sem k nám.”

„Můžete mi prosím vás sdělit, co se vlastně stalo?”

Bonnie sledovala manželovo držení těla, zatímco tu zprávu vstřebával: široká ramena se svěsila, když mu potvrdili, že jeho ženu někdo zastřelil; velké ruce mu klesly bezvládně podél boků, když vyšlo najevo, že Bonnie souhlasila se schůzkou s Joan, aniž mu to ráno řekla; nevěřícně kroutil hlavou, když se dozvěděl, že to byla Bonnie, kdo zavolal policii a kdo odmítl dál spolupracovat, dokud si nepromluví se svým právníkem.

„Prokristapána, dělá přece obchodní právo, sakra,” zašeptal Rod, který se ani nepokoušel skrývat svůj dlouhodobý odpor k Dianě. „Proč jsi volala zrovna jí?”

„Protože jsem tě nemohla nikde chytit. A nevěděla jsem, komu jinému zavolat.” Rod se obrátil ke kapitánu Mahoneymu. „Mou ženu jistě nepodezříváte,” spíš konstatoval, než se ptal.

„Jen se v tomhle stádiu snažíme získat co nejvíc informací,” poznamenal Randall Mahoney.

Bonnie zaslechla v policistově hlase cosi nového, nepatrný náznak spiklenectví, jako kdyby ve skutečnosti jejímu manželovi říkal: oba jsme muži; my víme, jak to chodí; nepřipustíme, aby nás naše city dostaly; teď když jste tady, s tím snad

konečně pohneme.

„Nebude vám vadit, když vám položíme pár otázek?” navrhl kapitán Mahoney, když detektiv Kritzicová otevřela dveře a vstoupila dovnitř.

„Tam je ale nával,” utrousila, ještě celá uzardělá z krátkého setkání se slavnou osobností.

„Pane Wheelere, tohle je detektiv Natálie Kritzicová.”

Natálie Kritzicová přikývla a rozpačitě si strkala fotografii Marly Brenzelleové za záda. „Prý jste její režisér,” pronesla. „Jsem její velká fanynka.”

A já jsem zase v pořádném průšvihu, pomyslela si Bonnie. Celý svět je ve velkém průšvihu.

Rod přijal poklonu vlídně. „Jestli můžu nějak spolupracovat, moc rád to…”

„Jste bývalý manžel Joan Wheelerové?” přerušil ho kapitán Mahoney.

„Ano.”

„Můžu se zeptat, jak dlouho trvalo vaše manželství?”

„Devět let.”

„A kdy jste se rozvedli?”

„Před sedmi lety.”

„Děti?”

„Chlapec a děvče.” Vzhlédl k Bonnie, aby mu pomohla.

„Samovi je šestnáct a Lauren čtrnáct,” upřesnila.

Rod přikývl. Všichni sledovali, jak si kapitán Mahoney zapisuje tuto nejčerstvější informaci.

„Nemáte ponětí, jestli vaše bývalá žena měla nějaké nepřátele, pane Wheelere?” Rod pokrčil rameny. „Moje exmanželka nebyla právě Miss Sym

patie, pane kapitáne. Moc přátel neměla. Ale nepřátele… o tom pochybuju.” „Kdy jste naposledy viděl svou bývalou ženu, pane Wheelere?” Rod se nad touto otázkou na okamžik zamyslel. „Patrně o Vánocích, když jsem tam donesl nějaké dárky pro děti.” „A kďy jste s ní naposled mluvil telefonicky?” „Nepamatuju se, kdy jsme spolu mluvili naposled po telefonu.” „A přesto podle vaší ženy k vám domů často volala.” „Má bývalá manželka byla alkoholická, pane kapitáne,” poznamenal Rod, jako by tohle nějak všechno vysvětlovalo.

„Vycházel jste dobře se svou bývalou ženou, pane Wheelere?” „Na tohle neodpovídej,” upozornila ho Diana z druhé strany místnosti tichým, ale důrazným hlasem. „Není to relevantní.”

„Nedělá mi potíže odpovědět na tuhle otázku,” informoval Rod Dianu odměřeně.

„Ne, to tedy nevycházel. Byla pěkně praštěná.” „To se ti povedlo,” zaslechla Bonnie, jak si Diana brumlá ne úplně šeptem, zároveň zvedla ruce v poraženeckém gestu a obrátila oči v sloup.

Kapitán Mahoney dopustil, aby mu koutky úst pokřivil lehký úsměv. „Podle vaší ženy jí vaše bývalá manželka volala dnes ráno, aby ji varovala, že prý je v nějakém nebezpečí. Netušíte, co tím měla

na mysli?”

„Joan řekla, že ti hrozí nebezpečí?” zeptal se Rod Bonnie a v jeho hlase se odrazil nevěřícný výraz, který mu jako maska zakryl pravidelné rysy. Zvedl ruku k čelu a třel si ho, až zrůžovělo.

„Nemám ponětí, o čem mluvila.”

„Kdo by měl prospěch ze smrti vaší bývalé ženy, pane Wheelere?”

Rod se pomalu podíval z kapitána Mahoneyho na manželku a opět na policistu. „Té otázce nerozumím.”

„Radím ti, abys neodpovídal,” přerušila je opět Diana.

„Na co se to vyptáváte?” vyjel Rod nedůtklivě, i když bylo těžké rozeznat, zda je jeho nedůtklivost namířena proti policii, nebo proti Dianě.

„Měla vaše bývalá žena nějaké životní pojištění? Napsala poslední vůli?”

„Nevím, jestli měla nebo neměla poslední vůli,” odpověděl Rod a přitom každé slovo pečlivě zvažoval. „Vím, Že měla životní pojistku, protože jsem ji platil. Byla to součást naší rozvodové smlouvy,” vysvětlil jim.

„A kdo získá peníze z pojistky?” vyzvídal kapitán Mahoney.

„Naše děti. A já,” dodal rozpačitě Rod.

„A na kolik je ta pojistka uzavřená?”

„Na dvě stě padesát tisíc dolarů,” pronesl Rod.

„A dům na Exeter Street číslo 13? Na koho je napsaný?”

„Na nás oba.” Rod se odmlčel a odkašlal si. „V rozvodové smlouvě jsme stanovili, že v tom domě může bydlet tak dlouho, dokud budou děti chodit do školy, pak by ho musela prodat a zisk bychom si rozdělili.”

„Na kolik odhadujete cenu domu na dnešním trhu, pane Wheelere?”

„Nemám potuchy. Joan obchodovala s nemovitostmi, ne já.” Rod se zatvářil ublíženě a se vzrůstající rozčilením se mu zúžily oči. „Teď je načase, abych svou ženu odvedl domů…”

„Kde jste dnes byl, pane Wheelere?”

„Prosím?” Rodový tváře zčervenaly jako růžová zdravíčka namalovaná na obličeji porcelánových panenek.

„Musím se vás zeptat,” dodal kapitán Mahoney téměř omluvně.

„Nemusíš odpovídat,” připomněla mu Diana.

„Byl jsem v práci,” vyhrkl Rod. Dianiny oči se opět obrátily ke stropu.

„Celý den?”

„Pochopitelně.”

Bonnie najednou pocítila zmatek. Když byl celý den v práci, kde byl, když ho sháněla?

„Vaše žena se vám zkoušela přes hodinu dovolat, pane Wheelere,” upozornil ho kapitán Mahoney, jako by četl Bonniiny myšlenky.

„Byl jsem pár hodin na obědě,” objasnil Rod.

„Určitě máte svědky…”

Rod zhluboka nasál vzduch, což vyznělo jako něco mezi smíchem a vzdechem.

„Vlastně ne, nemám žádné svědky. Ve skutečnosti jsem nešel jíst. Nahlásil jsem operátorce, že jdu na oběd a že nebudu k zastižení, ale ve skutečnosti jsem si pár hodin zdříml ve své kanceláři. V noci jsme toho totiž moc nenaspali. Naše dcerka měla zlý sen.”

Bonnie to kývnutím potvrdila.

„Nikdo vás neviděl?”

„Teprve ve dvě hodiny, když jsem šel na schůzku. „Heleďte,” pokračoval, aniž ho vybídli, „sice jsem nebyl zas tak velký fanda své exmanželky, ale určitě bych jí nepřál nic zlého. Je mi hrozně z toho, co se stalo.” Přitiskl si Bonnie pevně k sobě. „Věřím, že nám oběma.”

Následovala dlouhá odmlka, během níž nikdo nepromluvil. Z vedlejší malé kanceláře sem doléhal pronikavý smích Marly Brenzelleové. Ovládla celou místnost, napadlo Bonnie, když sledovala, jak se ta ženská rozpíná po celé policejní stanici ve svém křiklavě žlutém kostýmu od Valentina, vláčí s sebou pomyslný mikrofon a vrhá ho před obličeje zbožňujících fanoušků.

„Myslím, že pro dnešek to stačí,” prohlásil kapitán Mahoney. „Samozřejmě s vámi budeme chtít asi znovu mluvit.”

„Uděláme, co budeme moct, abychom vám pomohli,” nabídl se mu Rod, ačkoliv to už neznělo tak upřímně jako předtím.

„Musíme vyslechnout Sama a Lauren,” podotkla Kritzicová. Rod se zatvářil vyděšeně. „Sama a Lauren? Proč?”

„Žili se svou matkou,” připomněla Kritzicová. „Možná by mohli objasnit, kdo ji zavraždil.”

Rod přikývl. „Můžu s nimi nejdřív mluvit? Totiž jen se domnívám, že by bylo lepší, kdybych jim to oznámil já sám.”

„Ovšem,” souhlasil kapitán Mahoney. „Rádi bychom od vás dostali svolení k domovní prohlídce. Mohly by tam být nějaké stopy…”

Rod opět kývl hlavou. „Kdykoliv.”

„Stavíme se tam za pár hodin. Byl bych rád, kdybyste tam mezitím s ničím nehýbali. Jestli děti něco řeknou nebo vás napadne něco, co by mohlo být důležité, doufám, že nám okamžitě zavoláte.”

„Určitě.”

Rod stiskl Bonnie rameno a odváděl ji ke dveřím.

„A mimochodem,” ozval se kapitán Mahoney, když chtěli právě vyjít ven, „máte vy nebo vaše žena zbraň?”

„Zbraň?” Rod zavrtěl hlavou. „Ne,” odsekl a ta jediná slabika dokázala vyjádřit jeho pobouření lépe než několik vět.

„Děkuji vám,” řekl kapitán Mahoney, když se Maria Brenzelleová odpoutala od svých fanoušků a kráčela k nim s rukama napřaženýma v teatrálním soustrastném gestu. „Uvidíme se za pár hodin.”

Aspoň je na co se těšit, napadlo Bonnie, když ji bývalá Marlene Brenzelová sevřela do dusivého objetí.

Newtonské předměstí je vzdálené od centra Bostonu jen pár minut jízdy a na jeho bezmála padesátí kilometrech čtverečních žije kolem 83 000 obyvatel. Skládá se ze čtrnáctí rozmanitých čtvrtí, včetně jihovýchodního Oak Hillu a severozápadního Auburndalu. Joan Wheelerová s dětmi sídlila ve West Newton

Hillu, v nejluxusnější částí Newtonu.

Dům v Exeter Street číslo 13 byl velký a vystavěný v pseudotudorovském stylu. Před pár lety nechala Joan omítnout celý exteriér domu jakousi zelenobéžovou barvou, včetně dřevěných rámů, a přední okna hlavního podlaží vyměnila za panely s barevnými skly. Výsledkem byla stavba, která působila dojmem, jako by se nemohla rozhodnout, čím vlastně chce být jestli domem, nebo katedrálou.

Samotné vitráže působily primitivně a záhadně: muž v dlouhém rozevlátém rouše, u jehož nohou si hraje pes; žena v moderních šatech, která nese na hlavě amforu s vodou; muž orající půdu; dvě baculaté dětí hrající si u vodopádu.

Když Bonnie zajela s autem na příjezdovou cestu, Rod si položil hlavu do dlaní.

„Jsi v pořádku?” zeptala se Bonnie.

Rod zvrátil hlavu na koženou opěrku. „Prostě nemůžu uvěřit, že je mrtvá. Vždycky se zdálo, že je silnější než život.” Podíval se na hlavní vchod. „Hrozně se bojím jít dovnitř. Nevím, jak jim to povím, co mám říct, abych jim to ulehčil…”

„Najdeš ta správná slova,” chlácholila ho Bonnie. „A víš, že udělám, co bude v mých silách, abych ti pomohla.”

Rod němě přikývl, otevřel auto a vystoupil. Nad hlavou se jim nakupily mraky, které hrozily deštěm.

Duben je nejkrutější měsíc, zarecitovala si Bonnie v duchu, když si vzpomněla na báseň T. S. Elliota, a jak zachmuřeně kráčeli po cestě k domu, vložila svou ruku do Rodový.

Rod se zastavil u velikých dřevěných dvoukřídlých dveří a šátral v kapse po klíčích.

„Ty máš klíče?” vyhrkla překvapeně Bonnie.

Rod odemkl a otevřel. „Haló!” zavolal, když vešli do mramorové haly. „Je někdo doma?”

Bonnie pohlédla na hodinky. Bylo téměř půl páté.

„Haló!” vykřikl znovu Rod, zatímco Bonnie udělala pár ostražitých kroků doprava směrem k obývacímu pokoji.

Místnost byla luxusně vytapetovaná dekorativním bledě modrým saténem. Velký cihlový krb obklopovala dvě zlatomodrá křesla a sofa ze světle růžového hedvábí. Na tmavé dřevěné podlaze bylo jakoby náhodou rozházeno pár očividně drahých indických koberečků. Viselo tam několik uhlových kreseb v jednoduchých rámech: žena tisknoucí k boku děvčátko; dvě ženy středního věku bezstarostně ležící s rozhozenýma nohama v odpoledním slunci; dvě stařeny skloněné nad šitím.

„Jsou moc hezké,” poznamenala Bonnie s očima upřenýma na obrazy.

Prošla jídelnou, kde přejela rukou po desce dlouhého holého dubového stolu, který zabíral střed místnosti a ze všech stran kolem něj stály dubové židle s oranžovohnědým koženým polstrováním.

Kuchyň se nacházela vzadu obrovská místnost, která zabírala celou šíři domu. Podlaha byla ze světlého dubu, skříně tmavě vínové na pozadí sněhobílých zdí, celou zadní stěnu tvořilo okno, které vedlo do vkusně upravené zahrady. Stejně jako obývací pokoj s jídelnou byla i tato místnost bez poskvrny. Na rozdíl od její vlastní kuchyně, pomyslela si Bonnie s vědomím, že na podlaze není nic lepkavého, na stěnách žádné nepravidelné vzory uschlých omáček a na velkém skleněném kuchyňském stole žádné otisky prstů. Bydlí vůbec v tomhle domě někdo, natož žena s dvěma teenagery? přemítala, když prošla dalšími dveřmi na druhé straně kuchyně a vrátila se do haly. „Rode?” vykřikla, zvědavá, kam její manžel zmizel.

„Tady jsem.”

Bonnie ho následovala po hlase do malého pokoje vlevo od hlavního vchodu. Rod stál za pozlaceným starožitným stolem a pravicí hladil velké křišťálové těžítko. Vestavěné knihovny lemovaly tři stěny; u čtvrté stála kožená vínová pohovka a před ní ležela oválná indická vlněná rohož.

„Tohle býval můj nejoblíbenější pokoj,” podotkl Rod s pohledem vzdáleným o deset let zpátky.

„Všude je tak uklizeno,” žasla Bonnie. „Až to děsí.”

„Odkdy tě pořádek děsí?”

„Od té doby, co máme Amandu.” Bonnie si náhle uvědomila, že nad nimi někdo chodí. Rychle se vrátila do haly a Rod v patách za ní.

„Kdo je tam?” Hlas byl tenký a ostražitý. „Mami? To jsi ty? Máš s sebou někoho?”

„Lauren?” ozval se Rod a přistoupil ke schodišti. „Lauren, tady je táta.”

Nastalo ticho. Bonnie čekala vedle Roda u paty schodů. Co té dívce poví? Jak sdělí čtrnáctileté dceři, že je její matka mrtvá, že byla zavražděna?

„Lauren, mohla bys sejít na chvilku dolů?” vybídl ji. „Musím s tebou mluvit.” Nad zábradlím se objevil obličej, celý bledý a vystrašený, s rozšířenýma očima a lehce pootevřenými rty, ruce pevně svíraly pažení. Pár vteřin váhavé postávala na vrcholku schodiště, než se konečně donutila sejít dolů. Sestupovala po schodech co možná nejpomaleji a nejopatrněji, dívala se přitom na své nohy a odmítala pohlédnout jak na svého otce, tak na jeho manželku, podobná divokému zvířeti, které člověk láká s potravou na dlani.

Na sobě měla uniformu, která označovala žákyně Biskupské soukromé dívčí školy: zelenou skládanou sukni a barevně ladící podkolenky, krémovou blůzu s dlouhými rukávy, zlatozeleně proužkovanou kravatu a černé šněrovací traktorky. Kaštanové vlasy měla na temeni stažené do ohonu a sepnuté tmavě zelenou sponou.

Nejošklivější školní stejnokroj, jaký lze za peníze koupit, pomyslela si Bonnie, protože věděla, jak obrovské školné musí Rod platit ročně. Další podmínka v jeho rozvodové smlouvě.

„Ahoj, Lauren,” pozdravila ji a zároveň si poprvé všimla, jak se Lauren podobá Amandě, jak se v obou tvářích dají rozeznat otcovy rysy.

„Ahoj, holčičko,” opakoval po ní Rod.

„Ahoj, tatí,” pronesla Lauren, jako by Bonnie ani nepromluvila, jako by tam nebyla. „Co tady děláš?”

„Přišel jsem za tebou,” odpověděl Rod.

„Jak to?”

„Kde máš bratra?” otázal se.

Lauren pokrčila rameny. „Venku. Dneska měli učitelé odborný vzdělávání.” Podívala se k hlavnímu vchodu. „Máma se zdržela,” podotkla. „Když přijdu ze školy, většinou je už doma.”

„Nevíš, kdy se Sam asi vrátí?” vyzvídal Rod.

„Stalo se něco?”

„Snad bychom si měli sednout,” začala Bonnie, ale přestala, když si uvědomila, že ji nikdo neposlouchá.

„Co se děje?” naléhala Lauren a velké hnědé oči jí zahalila clona strachu.

„Stalo se neštěstí,” vysvětloval Rod. 30

Teď neplač

„Jaký neštěstí?” Lauren vrtěla hlavou, jako by chtěla popřít reálnost toho, co měla vyslechnout.

„Mamince se stala nehoda,” řekl Rod jemně.

„Měla bouračku? Je v nemocnici? Kam ji odvezli?” Otázky se slily v jednu.

„Lauren, zlatíčko,” začal Rod, pak se zajíkl a obrátil se k Bonnie o pomoc. Bonnie se zhluboka nadechla. „Holčičko,” promluvila,, hrozně nás mrzí, že ti to musíme říct…”

„Mluvím s tátou,” ostře ji přerušila dívka. Prudkost její výtky vyvedla Bonnie z rovnováhy, jako by ji někdo fyzicky odstrčil stranou. Bonnie se zachytila zábradlí, pomalu se sunula dolů, až zůstala sedět na schodech. „Co se mámě stalo?” naléhala Lauren na otce.

„Je mrtvá,” řekl prostě.

Několik vteřin Lauren mlčela. Bonnie zoufale zatoužila jít k ní, vzít ji do náručí, povědět jí, ať se nebojí, že se o ni postarají, že ji bude mít ráda jako vlastní, že se všechno spraví, ale Laureniny neviditelné ruce jí spočívaly na ramenou, držely ji a nedovolily, aby ji utěšila.

„Byla mizerná řidička,” zašeptala Lauren. „Každou chvíli jsem jí připomínala, ať jezdí pomalu, ale nikdy neposlechla, věčně křičela na všechny ostatní na silnici a hrozně jim nadávala, měls ji slyšet. Pořád jsem jí říkala, ať se uklidní, že se s tou dopravou nedá nic dělat, ale…”

„Nebyla to autonehoda,” přerušil ji Rod.

„Cože?” To slovo zmrzlo na Laureniných rtech. Očividně si nedovedla jinou možnost ani představit. „Co teda?” zeptala se nakonec.

„Zastřelili ji,” odpověděl ji Rod.

„Zastřelili?” Laurenin pohled horečně bloudil po místnosti a bezděčně zavadil o Bonnie, než se prudce odvrátil. „To jako že ji zavraždili?”

„Policie zatím neví, co se přesně stalo,” kličkoval Rod.

„Policie?”

„Brzy tu budou,” dodal Rod.

„Moje matka byla zavražděna?” zeptala se znovu Lauren.

„Vypadá to tak.”

Jakmile Bonnie vstala, Lauren se vydala rozhodnými kroky k hlavnímu vchodu. Kam chce ta holka jít? Když Lauren došla ke dveřím, obrátila se a kráčela se stejnou

rozhodností zase do haly,

ačkoliv v tom nebyl, jak si Bonnie všimla, žádný jiný účel, než aby se udržela v pohybu. Možná to jako účel stačilo. „Kdo?” vyhrkla Lauren. „Vědí, kdo to…?” Rod zavrtěl hlavou.

„Kde? Kde se to stalo?”

„V tom domě, co byl na prodej v Lombard Street.”

Laureniny oči se naplnily slzami. Chvatně došla zase ke vchodu, prudce se otočila na tlustých podrážkách svých černých traktorek a vrátila se do středu haly. „Jak ses to dozvěděl?” zeptala se náhle. „Totiž, jak to, že se policie spojila s tebou a ne se mnou a se Samem?”

„Já jsem ji našla,” přiznala po chvilce Bonnie.

Bylo to, jako by se čas najednou zastavil, uvažovala později Bonnie, jako by se nic z toho, co se dělo, vlastně v tom okamžiku neodehrálo, jako by se to přihodilo už dávno a někde hodně daleko, a oni pouze sledovali záznam celé té příšerné scény na jednom z Rodových televizních monitorů, a zároveň se všechno dělo zpomaleně a nepatrně mimo synchron: Laurenina hlava se sune k Bonnie každým okamžikem o jedno okénko filmu blíž, ohon se jí líně zvedá do vzduchu, pak jí dopadá na pravé rameno opakovanými trhavými pohyby, slzy se drží pod široce rozevřenými zorničkami, ruce máchají do vzduchu a škrábou po něm jako nehty po tabuli a ústa jsou otevřená v němém výkřiku.

A pak, když se scéna vrátila zpátky do současnosti, nastal zmatek, který se odvíjel s divokou a nemilosrdnou rychlostí. Bonnie s hrůzou sledovala, jak se Lauren řítí k ní, její pěsti buší Bonnie do obličeje i hrudi a její chodidla jí kopou do nohou. Útok byl tak nenadálý, tak strašlivý a tak nečekaný, že se Bonnie ani nestihla úderům bránit. Znenadání všichni křičeli.

„Lauren, prokristapána!” ječel Rod, který se pokoušel svou dceru odtáhnout, odtrhnout ji od Bonnie.

„Jak to, žes ji našla?” řvala Lauren. „Jak to, žes ji našla?”

„Lauren, prosím tě,” promluvila Bonnie ve chvíli, kdy jí Laurenina levá pěst zasáhla ústa. Bonnie dopadla na schody a ochutnala už po druhé za dnešek krev, až na to, že tentokrát to byla její vlastní.

„Proboha, Lauren, přestaň!” Rodovi se konečně podařilo chytit dceru kolem pasu a odvléct ji za jejího stálého řevu a kopání od Bonnie. „Co to do tebe vjeto?” hulákal a přitom rozzlobeně a přerývaně oddechoval. „Co to vyvádíš?!”

„Zabila ji!” vřeštěla Lauren. Vlasy se jí uvolnily ze zelené spony, šlehaly ji po obličeji a několik pramenů přilnuto k uslzeným tvářím,

jako by je někdo přilepil. „Zabila mi mámu!” Lauren znovu zaútočila na Bonnie.

„Nezabila ji, kristepane!” vykřikl Rod a zachytil ji.

„Jen tak náhodou ji objevila?” nedala se Lauren. „Snažíš se mi namluvit, že ji čistě náhodou našla?”

Bonnie se točila hlava, zavírala oči před dalším možným útokem a bála se je otevřít, v uších jí stále dokola zněly ty děsivé věci, které Lauren říkala. Bolela jí čelist. Natržený dolní ret ji pálil. Paže a nohy měla bezpochyby pokryté modřinami nebo je bude mít, až dorazí policie. A nebudou náhodou zajímavým doplňkem k jejich záznamům?

„Lauren,” zašeptala Bonnie a každé slovo pro ni bylo utrpením, „musíš vědět, že nemám nic společného se smrtí tvé matky.”

„Cos dělala v tom baráku? Pokoušíš se mi namluvit, žes tam náhodou byla a žes ji jen náhodou našla?”

„Tvá matka mi volala,” začala Bonnie, ale pak propukla v pláč a zakryla si tvář dlaněmi. Nemohla to znovu vykládat. Nedokáže znovu vyprávět hrůzné události toho dne.

„Pojďme do obýváku,” navrhl Rod tiše. „Možná když si všichni sedneme a rozumně to probereme, na něco přijdeme.”

„Jdu nahoru k sobě do pokoje,” prohlásila místo toho Lauren a vyprostila se z otcova objetí.

Bonnie instinktivně ucouvla, když se k ní Lauren přiblížila, a zvedla ruce, aby si chránila obličej od dalších ran. V další minutě ucítila bolestivé vibrace Laureniných těžkých černých traktorek, které zadupaly po šedivém koberci na schodech. Chvilku nato nahoře bouchly dveře.

Rod se okamžitě octl Bonnie po boku, jeho ruce jí opatrně shrnovaly vlasy z očí a rty slíbávaly krev z koutku jejích úst. „Ty moje holčičko, tolik mě to mrzí. Jsi v pořádku?”

„Panebože,” zamumlala Bonnie. „Ta mě vážně nenávidí.”

Od venkovních dveřích se ozval hluk, smích a chrastění klíče otáčejícího se v zámku. Sam, uvědomila si Bonnie a její tělo automaticky strnulo.

Seber sflu na druhé kolo, chtělo tím vyjádřit.

Dveře se otevřely a dovnitř se vevalil jako velká voda Sam. Byl obalený několika vrstvami oblečení rozepnutým sáčkem barvy khaki přes vojenskou maskovací košili nataženou přes olivově zelené tričko a to celé plandalo přes vršek vyšisovaných pytlovitých hnědých kalhot. Na nohou měl drahé značkové kotníčkové tenisky s rozvázanými tkaničkami, které se mu kroutily kolem chodidel jako hadi. Vlasy měl neučesané a tak černé, že zářily až modře a zastiňovaly přirozenou barvu jeho očí, které vypadaly jako dva prázdné důlky nevhodně schoulené pod neuvěřitelně dlouhými řasami. Kolem levé nosní dírky se mu vinul malý zlatý kroužek.

Hned za Samem se objevil další hoch, ne tak vysoký, ale zato svalnatější, a na holých pažích se mu táhla řada tetování. Dlouhé hnědé vlasy rámovaly skutečně pohledný obličej, ale na chlapcově kráse bylo něco téměř hulvátského, jakási jízlivost v jeho šedých očích stejně jako v držení těla. Přes černé džíny mu splývalo černé tričko a na nohou měl černé kožené vysoké boty. Obklopoval ho nasládle čpící pach marihuany jako silná kolínská, což bylo, jak Bonnie věděla, pro něho typické. Oči jí rychle těkaly z jednoho chlapce na druhého.

„Co se děje?” prohodil Sam místo pozdravu, přestože v jeho tváři ani hlase nebylo znát překvapení, že je tady vidí.

„Jé, paní učitelko,” ozval se Haze a zaměřil pohled na její roztržený ret jako čočku fotoaparátu. „Co to máte s obličejem?”

„Mojí ženě se stala malá nehoda,” přispěchal chvatně s vysvětlením Rod. Nepoužil stejný výraz, když chtěl oznámit Joaninu smrt své dceři? Bonnie považovala ten výběr slov za zajímavý, zprošfoval totiž kohokoli viny.

„To je tvoje fáro tam venku?” vyzvídal na Bonnie Sam, který sotva zaregistroval, že na něj otec mluví.

Bonnie přikývla. „Musíme s tebou mluvit, Same,” řekla. Sam pokrčil rameny. Tak mluvte, naznačovalo to gesto.

„Možná by bylo lepší, kdybychom si promluvili o samotě.” Rod se podíval na Haze.

„Možná že ne,” opáčil Sam. Haze se vedle něj zašklebil.

„Tohle je Harold Gleason,” představila Bonnie svému manželovi synova přítele.

„Chodí ke mně do prvního ročníku.” Vyrušuje, nikdy nedělá úkoly, propadá, mohla dodat, ale neudělala to. „Všichni mu říkají Haze.”

„Vypadá to, že vás někdo majznul, paní učitelko,” poznamenal Haze, který zcela ignoroval, že ho představila, a popošel o krok blíž. Z vlasů i oblečení se mu provokativně linulo aroma marihuany a natahovalo se k ní jako třetí ruka. „No jo,” dodal. „Zdá se, že vám někdo jednu pořádně přišil, paní učitelko.”

„Same, tohle je vážné,” ozval se Rod netrpělivě.

„Poslouchám.”

„Něco se stalo tvé matce,” začal Rod, pak se zarazil a pohlédl ke schodům. Samův pohled sledoval otcův. „Co je s ní? Namazala se a spadla z postele? Zavolala tě, abys sem přišel? Kvůli tomu tady seš?”

„Tvá matka je mrtvá,” pronesl Rod vážně.

Nastalo ticho. Bonnie pátrala v Samově tváři po nějakém náznaku něčeho, co prožívá, ale jeho obličej byl naprosto prázdný a neprozrazoval nic z toho, co se možná odehrávalo za těma nepopsatelně černýma očima.

„Hele, jak se to stalo?” vyzvídal Haze.

„Zastřelili ji,” odpověděla Bonnie stručně, zatímco stále hledala v Samově tváři nějakou reakci. Ale nebyla tam žádná, ani slza, ani škubnutí, dokonce ani mrknutí. „Já jsem ji našla,” pokračovala, nato automaticky ustoupila o krok zpět a chránila si ústa hřbetem ruky.

Stále žádná odpověď.

„Dneska ráno mi volala, prý že mi musí něco říct, a požádala mě, abychom se sešly v domě, který je na prodej v Lombard Street. Když jsem tam dorazila, byla mrtvá.”

Samovy oči se nepatrně zúžily.

„Nemáš tušení, proč mě chtěla vidět, Same?” zeptala se Bonnie. Sam zavrtěl hlavou.

„Mám dojem, že se mě pokoušela před něčím varovat,” pokračovala dál Bonnie.

„Kdybychom možná věděli, co…”

„Hele, kdo ji vodbouch?” chtěl vědět Haze a prsty si přitom nervózně třel jednu stranu nosu. Pod černým tričkem zahlédla Bonnie na jeho paži napnutý sval a na něm vytetované srdce, které se tím pohybem bezděčně vyboulilo. Nad srdcem stálo ZKURVY a pod ním SYN.

„To ještě nevíme,” odpověděla Bonnie, vděčná, že někdo klade ty správné otázky.

„Co se stalo s jejím auťákem?” prohodil Sam.

„Prosím?” Bonnie byla přesvědčená, že špatně slyšela. Opravdu se Sam ptal po matčině autě?

„Kde je její auto?” opakoval Sam.

„Nejspíš pořád na Lombard Street,” vysoukala ze sebe Bonnie.

„Je to drahej bourák,” dodal Sam. „Policie ho nemůže zabavit, že ne?”

Bonnie nevěděla, jak na to odpovědět. Na Joanin vůz vůbec nepomyslela. „Nevím, jaký mají postup,” řekla a podívala se na Roda, který vypadal stejně zmateně jako ona.

Sam bezcílně bloumal sem a tam a zdráhal se pohledem ulpět déle než půl vteřiny na jakémkoliv místě. „Je Lauren doma?”

„Je nahoře.”

„Řekli jste jí to?” Bonnie přikývla.

„A co bude ted?” zeptal se.

„Nevím,” přiznala Bonnie. „Policie už brzy přijede…”

„Tak já padám,” prohlásil okamžitě Haze a sáhl po klice, jako by měl už policajty v zádech a mířili na něho pistolí. „To s tvojí mámou mě fakt mrzí, Samíku. Tak se měj, brácho.” Dveře se otevřely a zase zavřely a závan studeného dubnového vzduchu se střetl s vyčpělým pachem marihuany.

„Nemám policii co říct,” poznamenal Sam.

„Podle mě nemáš v téhle věci na vybranou,” upozornil ho Rod.

„Heleďte, co tu vlastně děláte?” Sam se podíval z otce na Bonnie a pak opět na tátu. „Prostě jsi přišel, viděl, oznámil zlou zprávu bim bam, čarodějnice umřela tak tady nemusíš dál trčet, ne? Můžeš se vrátit do svýho novýho hnízdečka ke svý nový rodince a zapomenout na nás na dalších sedm let.”

Bonnie měla pocit, že se děj kolem ní odvíjí jako vlákno z tlustého klubka příze. Bim bam, čarodějnice umřela?!

„Same?” ozval se slabý hlásek z vrcholu schodiště.

Oči všech se upřely na bledou chvějící se dívku, která stála nahoře.

„Slyšels, co se stalo?” zakvílela Lauren s rozostřeným pohledem, když scházela pomalu dolů jako ve spaní. „Slyšels, co stalo mamince?”

„Bude trvat pár dní, než dostaneme závěrečnou správu od soudního lékaře,” poznamenal kapitán Mahoney, jehož mohutné tělo sko

ro překrývalo drobné zlatomodré křesílko, do kterého se vtěsnal. Naproti němu seděl na růžové hedvábné pohovce Sam, který se nervózně vrtěl a tvářil se znuděně, a Lauren, která se ani nehnula a sotva dýchala, zatímco Bonnie se usadila na kraji židle, kterou Rod přinesl z jídelny do obýváku. Rod a detektiv Kritzicová zůstali stát. Rod u velkého cihlového krbu a policistka před vitrážovým oknem.

„No co se nás chcete zeptat?” řekl Sam.

„Kdy jste matku viděli naposledy?” otázal se kapitán Mahoney.

„Včera v noci.” Sam si zastrčil pramen rozcuchaných vlasů za pravé ucho. „Šel jsem jí dát dobrou noc asi tak ve dvě.”

„A jak ti připadala?”

„To jako jestli byla opilá?”

„A byla?”

Sam pokrčil rameny. „Nejspíš.”

„A co ty, Lauren?” vyptávala se detektiv Kritzicová laskavým a tichým hlasem.

„Dneska ráno jsem jí šla dát pusu na rozloučenou, než jsem odjela do školy.”

„Myslel jsem, že bylo odborné vzdělávání učitelů,” vložil se do toho kapitán Mahoney s pohledem upřeným na Bonnie.

„Chodím na soukromou školu,” vysvětlila Lauren.

„Zmínila se matka, co má pro dnešek v plánu?”

„Že prý má den otevřených dveří a že nepřijde pozdě.”

„Nezdálo se ti, že je nervózní nebo ze se něčeho bojí?”

„Ne.”

„Nemluvila o tom, že se má dnes ráno setkat s Bonnie Wheelerovou?”

„Ne.”

„Nezmínila se, že chce varovat Bonnie Wheelerovou, že je v nebezpečí?” Lauren zavrtěla hlavou. „V jakém nebezpečí?”

„Nemáte ponětí, kdo by chtěl ublížit vaší matce?” Pohled kapitána Mahoneyho přebíhal ze Sama na Lauren.

„Ne,” pronesl Sam stručně.

Lauren se zadívala na Bonnie. Ta mlčela, ačkoliv ten posunek byl dost výmluvný. Moje nová rodina, konstatovala Bonnie v duchu. Chlapec, kterému je, jak se zdá, naprosto ukradené, že mu zavraždili matku, a dívka, která se domnívá, že jsem ji zabila já. Vynikající. No, aspoň Hfcjí jeden druhého, přemítala, ačkoliv když je teď pozorovala, jak

sedí bok po boku jako dvě keramické figurky, aniž by se dotýkali, rysy mají jako vytesané do kamene a prázdný pohled obrácený do nitra, nevypadalo to, že by se v příštích těžkých týdnech hodlali navzájem příliš utěšovat. A určitě nepřipustí, abych je utěšovala já, dumala Bonnie, která věděla, že jakékoliv podobné gesto by nebylo tolerováno, natož oceněno. Sotva mě znají, ale vědí, že mě nenávidí.

Mohla je obviňovat? Necítila totéž k ženě, s kterou se otec po rozvodu s matkou oženil? Copak se otevřeně neradovala, když i toto manželství ztroskotalo? Nebyly i nyní její city k manželce číslo tři méně než srdečné? A co její bratr, s kterým nepromluvila od matčiny předčasné smrti? Kolik útěchy jí vůbec poskytl?

Bonnie zavřela oči ve snaze potlačit hořké slzy. Teď zrovna nebyla vhodná příležitost otevírat ošklivé rány a vytahovat na světlo špinavé prádlo. Měla daleko naléhavější starosti.

Máme mnoho společného, toužila povědět Lauren. Dokážu ti pomoct, když mi to dovolíš. Třeba si pomůžeme navzájem.

Vedle sebe ucítila pohyb a otevřela oči. Kapitán Mahoney vstal a ukazoval směrem k hale.

„Rád bych si to tu prohlídl,” oznámil. ¦ JS.APITOLA O

„Probůh, co se to tu stalo?” Slova unikla Bonnie z úst dřív, než je stihla zarazit.

„Asi ještě neměla čas uklidit,” odpověděla Lauren defenzivně.

„Dávejte pozor, kam šlapete,” nabádal je kapitán Mahoney. „Snažte se ničeho nedotýkat.”

Všichni se shromáždili v Joanině ložnici v horním patře: Bonnie, její manžel, jeho děti, kapitán Mahoney a detektiv Kritzicová. Pohybovali se, jako by chodili po špičkách po skle, opatrně našlapovali, kolena zdvihali vysoko do vzduchu a dávali pozor, kam stoupnou. Nikdo nepromluvil, ale jejich mlčení způsobil spíš šok než pieta, ačkoliv výraz ve tvářích Joaniných dětí neodrážel téměř vůbec nic.

„Asi ještě neměla čas uklidit,” opakovala Lauren, která objevila prázdný ostrůvek koberce vedle otevřených dveřích šatníku.

„Takhle je to tu pořád,” podotkl Sam a opřel se o světle růžovou stěnu.

„Ale nebylo, když čekala společnost,” podotkla Lauren.

Společnost? podivila se Bonnie, která se motala uprostřed pokoje, snažila se překonat přirozený odpor a nedat najevo, co si o tom myslí. Místnost vypadala jako dějiště katastrofy, jako válečná zóna nebo smetiště, sotva vhodná pro jakoukoliv formu života, natož pro společnost.

Bonnie smýčila pohledem po ložnici jako koštětem, jako by se pokoušela alespoň vizuálně přenést všechen ten různorodý odpad doprostřed, svázat všechny ty staré noviny, které narůstaly podél stěn jako plevel, sesbírat rozmanité knihy a časopisy, které se válely otevřené a pomačkané na širokém, narůžovělém tkaném koberci, uklidit kupy roztahaného oblečení, které se valilo ze skříně ven a bylo všude poházené jako podzimní listí, sebrat spoustu zaschlého nádobí a napůl prázdných šálků s kávou, vysypat tucty popelníků, které zaplňovaly každou dostupnou plochu jako domino a popel se z nich sypal na koberec a kdysi bflé povlečení na posteli, která vypadala, jako by ji nikdo neustlal už celé týdny, možná měsíce. Vypité láhve od alkoholu ležely přes polštáře s propletenými hrdly jako milenci ve spánku; bflý telefon, jehož šňůra byla beznadějně zamotaná a obtočená kolem otevřeného adresáře, trůnil uprostřed lůžka vedle nedojedeného hamburgeru, na jehož obalu stále ještě ulpívala obloha s hořčicí. Zpod postele vyčnívaly další prázdné láhve. Od vína, konstatovala v duchu Bonnie a snažila se, aby údivem netřeštila oči. Jak ta ženská mohla takhle žít?

„Dole je tak uklizeno,” zamumlala Bonnie, která se snažila obě patra nějak porovnat.

„Dolejšek se vůbec nepoužívá,” pronesl Sam.

„A co večeře?” Bonnie zkoušela nedívat se na nedojedený hamburger. „Kdo vařil? Kde jste jedli?”

„V restauracích,” vysvětlil Sam. „Nebo jsme si něco objednali domů a snědli si to u sebe v pokoji.” Vykládal to, jako by to byla nejnormálnější věc na světě, když to v rodině takhle chodí.

„Prodávat baráky netrvá přesně od devíti do pěti,” ozvala se Lauren. „Je dost těžký sladit si s někým program. Máma dělala, co mohla.”

„To jistě,” souhlasila Bonnie.

„Trocha nepořádku neznamená ještě konec světa.”

„Ne, to ne.”

„Kdo se tě ptal?” odsekla dívka.

Bonnie si uvědomovala, že kapitán Mahoney stojí vedle postele a jejich rozhovor sleduje, zatímco jeho velké ruce pilně pracují na

tom, aby vymotaly adresář z telefonní šňůry. Z toho, jak se jí kolem hlavy vznášel puch ze starého jídla a nedopalků cigaret jako hustá mlha, jí bylo na omdlení. Přivolával vzpomínky na předchozí odéry, daleko nepříjemnější. Zápach krve, rozervaného masa a lidských výkalů. Pach násilné, nenadálé smrti.

Bonnie cítila, že ji Rodový paže ochranitelsky objaly, jako kdyby vytušil, o čem přemýšlí. Zapotácela se a pak se opřela o jeho bok.

Když kapitán Mahoney zvedl otevřený adresář z postele, telefonní šňůra lupla o prostěradlo jako elastické obinadlo. „Zná někdo Sally Gardinerovou, Lylea a Caroline Gossettovi nebo Lindu Giradelliovou?” četl. Adresář byl očividně rozevřený u písmena G.

„S Gossettovými jsme se kdysi přátelili,” poznamenal Rod. „Bydlí naproti přes ulici.”

„Máma měla spoustu přátel,” pronesla Lauren.

„Kamarády z mokré čtvrti,” utrousil šeptem Rod.

„Co nějakého doktora Waltera Greenspoona?”

„Toho psychiatra?” zeptala se Bonnie.

„Vy ho znáte?”

„Vím o něm. Píše týdenní sloupky pro Globe.”

„A my jsme ho měli několikrát jako poradce v našem pořadu,” doplnil Rod.

„Nemohla být vaše bývalá žena jeho pacientkou?”

„Nemám tušení.”

Kapitán Mahoney se podíval na Sama a Lauren. Oba pokrčili rameny. Policejní důstojník obrátil na další stránku. „Co třeba Donna Fisherová nebo Wendy Findlaysonová?”

Rod s Bonnie zavrtěli hlavami. Sam a Lauren opět pokrčili rameny.

„Co Josh Freeman?”

„Existuje jeden Josh Freeman, který učí na Westonské střední škole,” vyhrkla Bonnie, když ji vyplašilo povědomé jméno.

„Mám ho na výtvarku,” souhlasně prohodil Sam.

„Je to číslo do školy?” Kapitán Mahoney natáhl sešitek k Bonnie.

„Ne,” řekla. Vybavila si vysokého, mírně neupraveného vdovce, který letos nastoupil k nim do školy, a uvažovala, na co potřebovala Joan jeho domácí číslo. Kapitán Mahoney podal adresář v červené kůži své kolegyni, pak znovu obrátil pozornost k posteli, odsunul telefon i nedojedený hamburger stranou a odhrnul přikrývku. „Copak to tu máme?” zeptal se, i když otázka byla očividně řečnická. Bonnie sledovala, jak popadl velké album, otevřel ho a rychle

listoval stránkami. „Zná někdo nějakého Scotta Dunphyho?” chtěl vědět po chvilkové odmlce.

V Bonnie nepříjemně zahlodalo poznání, ačkoliv si nebyla jistá proč. Neznala nikoho jménem Scott Dunphy.

„Co takhle Nicholas Lonergan?”

Bonnie vyjekla a drobné hlodání se proměnilo v obrovskou křeč, která jí zachvátila žaludek.

„Takže to jméno znáte,” poznamenal kapitán Mahoney, přihmouřil oči a zvedl je k Bonnie.

„Nicholas Lonergan je můj bratr,” pronesla Bonnie. Záda jí ztuhla, přestože cítila, jak se jí třesou nohy.

„Zajímavé,” konstatoval jen tak mimochodem kapitán. „Vidím, že se před pár lety

dostal do menšího maléru.” Obrátil na další stranu.

„Nechápu…”

„A co nějaký Steve Lonergan?”

Bonnie měla pocit, že právě vstoupila do jakési podivné Časové dimenze, jako kdyby slova, která slyšela, slova, která pronášela, přicházela odjinud a od někoho jiného. „Můj otec,” poznamenala. Co se to dělo? Co ti dva, její otec a bratr, muži, s rurniž už nepromluvila přes tři roky, dělají tady s ní v tomhle pokoji? Jakým zvráceným způsobem posloužila Joanina vražda k tomu, že je znovu svedla dohromady?

„Možná byste si tohle ráda prohlídla,” podotkl kapitán Mahoney a podal jí otevřené album. Bylo překvapivě lehké na to, že jí právě vložil do rukou celou váhu její minulosti.

Bonnie pohlédla na první stránku a skoro se bála, co tam uvidí. Střed jinak prázdného listu zabíral novinový výstřižek. Na 27. června 1989 je ohlášen sňatek Bonnie Lonerganové a Roda Wheelera. Slečna Lonerganová je učitelkou angličtiny na střední škole. Pan Yfheeler je režisérem televizních zpráv stanice WHDH v Bostonu. Novomanželé stráví líbánky na Bahamách.

Proč by si Joan schovávala jejich svatební oznámení? přemítala Bonnie, když obracela stránku, a uvědomovala si, že jí Roď čte přes rameno, protože vzadu na krku ucítila jeho teplý dech. Jak pročítala druhý výstřižek datovaný 5. listopadu téhož roku, nad horním rtem jí vyvstaly drobné kapičky potu. Zatykače za pozemkové podvody, hlásal titulek článku. Byly vydány zatykače na dva muže, kteří se zapletli do machinací, při nichž by od investorů podvodné získali stovky tisíců dolarů. Existuje podezření, že Scott Dunphy a Nicholas Lonergan, oba z Bostonu, byli iniciátory pokusu okrást stovky potenciálních investorů…

„Panebože,” zašeptala Bonnie, přeskočila zbytek článku, který už znala nazpaměť, a rychle obrátila na další stránku, kde viděla velkou zrnitou černobílou fotografii svého bratra s náramky na rukou. Jeho hezký obličej byl částečně zakrytý delšími střapatými blond vlasy. A pak na další straně Dvojice zproštěna obvinění z machinací s pozemky. Soudce uvedl, že chybí důkazy.

A potom další malé oznámení uprostřed jinak prázdného listu: Na 15. března 1990 je ohlášen sňatek Stem Lonergana s Adeline Sevellovou. Pan Lonergan je konzultantem pro volbu povolání. Paní Sewellová vede cestovní kancelář. Líbánky stráví v Las Vegas. Oznámení opomenulo zmínit, že oba uzavírají už třetí manželství.

Následující strana byla plná zpráv o Rodovi: lichotivý medailon, včetně fotografií, o vynikajícím režisérovi zpravodajství na stanici WHDH; oznámení o zrození Marly! pod Rodovým vedením a snímek dynamické dvojice zavěšené do sebe; graf rostoucího úspěchu pořadu.

A zase zpátky k nepříliš lichotivým momentkám jejího bratra v poutech. Vypadal tentokrát starší a daleko strhanější, v sousedství kupodivu usměvavého Scotta Dunphyho, tentokrát pod křiklavým titulkem: Dvojice obviněna z přípravy vraždy. Bonnie chvatně obrátila list. Netoužila znovu prožívat ty příšerné měsíce mezi matčinou smrtí a narozením Amandy. Jak si Bonnie se vzrůstajícím znepokojením všimla, noticky o obou událostech byly pečlivě zařazeny na dalších několika stránkách.

Celou poslední stránku zabírala fotografie její dcery Amandy, udělaná o minulých Vánocích, když byly v obchodním domě s hračkami Toys ‘R Us. Nějaký fotograf zachytil její dítě, jak roztouženě stojí před obrovským plyšovým klokanem s jednou rukou u pusy a palcem ztraceným mezí rty a s druhou v tlapě mohutného vačnatce. Snímek se objevil na přední straně oddílu Náš život v listu Boston Globe. Bonnie měla doma na psacím stole jeho zvětšenou zarámovanou kopii.

„Já to nechápu,” opakovala Bonnie, v jejím hlase zaznívala otupělost, kterou pociťovala. Pohlédla na Sama a Lauren. „Proč by si vaše matka vedla takovéhle album?”

Jenže Sam ani Lauren nepromluvili a jejich mlčení podtrhovalo buď nevědomost, nebo nezájem či snad kombinaci obojího.

„Tady je zapsaný nějaký Nick Lonergan,” prohlásila detektiv Kritzicová a zvedla Joanin adresář do vzduchu, jako by to byla bible.

Bonnie si uvědomila, že jí začíná bušit srdce. „To není možné,”

protestovala. Měla pocit, že se propadá do pohyblivého písku a zachytila se Rodový paže. „Vždyť se ani neznali.” Policistka přečetla číslo nahlas.

Bonnie kývla, že ho poznává. „To je číslo mého otce,” konstatovala a pak se opět

odmlčela. Kolikrát ještě mohla zopakovat „já to nechápu”?

„Měla vaše matka zbraň?” zeptal se kapitán Mahoney, který přenesl ohnisko výslechu na Sama a Lauren. Pokud měl nějaké další dotazy ohledně toho, co dělá jméno jejího bratra v Joanině telefonním seznamu, nechával si je pro sebe.

„Ano,” přitakala Lauren.

„Měla ji v horním šupleti prádelníku,” upřesnil Sam a ukázal na vysokou komodu z ořechového dřeva, která stála vedle okna u stěny naproti dveřím. Zásuvky byly vytažené a přes jejich okraje viselo několik halenek pestrých barev.

Kapitán Mahoney se dvěma velkými kroky přesunul ke komodě. Vytáhl vrchní zásuvku a prohrábl se Joaninými intimnějšůrd svršky. Několikerý punčocháče unikly jeho sevření, snesly se bezcílně k podlaze a zlehka mu přistály na černých botách.

„Netušíš, co to bylo za zbraň?”

„Zbraním vůbec nerozumím,” řekl Sam. „Zeptejte se táty,” doporučila mu Lauren.

„Patřila jemu.” Všechny pohledy se otočily na Roda, který vypadal stejně ohromeně jako před chvilkou Bonnie.

„Měl jsem dojem, že jste tvrdil, že nevlastníte zbraň, pane Wheelere,” připomněl mu kapitán Mahoney.

„Míval jsem revolver osmatřicítku,” vykoktal po odmlce Rod. „Upřímně řečeno jsem na něj úplně zapomněl. Joan si ho nechala, když jsme se rozvedli.

„Tady žádný revolver není,” poznamenal kapitán Mahoney, když prohlédl popořadě ostatní zásuvky. „Ale uděláme důkladnější prohlídku, až odejdete.”

„Kam půjdeme?” chtěl vědět Sam.

„K nám domů,” odpověděla Bonnie a podívala se na Roda, aby to potvrdil, ale odpovědí jí byl jen prázdný pohled. „Radši byste si měli sbalit pár věcí. Během týdne přijedeme pro zbytek.”

„Co když s várna nebudeme chtít jet?” ptala se Lauren, v jejímž hlase zaznělo zděšení.

„Buď můžete jít ke svému otci, nebo vás odvezu do dětského domova,” vmísil se do hovoru kapitán Mahoney. „Podle mě radši odejdete s tátou.”

Bonnie vděčně přikývla. Skutečnost, že vybídl Sama a Lauren, aby šli k nim domů, jistě znamenala, že nemohl ani ji, ani Roda vážně podezřívat.

Samovi a Lauren trvalo pár okamžiků, než zvážili své možnosti, pak se otočili a mlčky vyšli z pokoje. Bonnie a Rod je otupěle následovali.

Samova ložnice byla přes chodbu přímo naproti matčině. Postel měl neustlanou, vršek prádelníku byl posetý knihami a papíry a něčím, co vypadalo jako stovky rozházených centů. Vedle snímku Cindy Crawfordové nahoře bez visel plakát hvězdy skupiny Guns n’ Roses Axla Rose ve spodním prádle. Na hnědém koberci ležela akustická kytara s poškrábaným povrchem a jednou strunou prasklou vedle špinavé flanelové košile, z jejíž kapsy vyčníval balíček camelek. Na parapetu pod oknem stála velká skleněná nádrž. Uvnitř ležel obrovský had. „Můj bože,” zašeptala Bonnie. „Co to propána je?” „To je Abnerek,” odpověděl pyšně Sam, jehož obličej poprvé od chvíle, kdy přisel domů, znatelně oživl. „Je mu jen osmnáct měsíců, ale už je přes metr dlouhý. Hroznýš královský dorůstá do tří, možná i čtyř metrů. V divočině dokonce i víc.”

Kapitán Mahoney přešel kolem Bonnie k teráriu. „Pěkný kousek,” poznamenal. „Čím ho krmíš?” „Živýma krysama,” odpověděl Sam.

Bonnie se chytila za břicho a přemáhala nutkání na zvracení. Přece skutečně nestojí v pokoji mladíka, který se právě dozvěděl, že jeho matku zavraždili, a neposlouchají, jak vykládá, že krmí mládě hroznýše královského krysami. To nemůže být pravda.

„Mamince nevadilo, že chováš takové exotické zvíře?” vyzvídal kapitán.

„Jen nesnášela, když krysy utekly,” podotkl Sam.

Bonnie pohlédla z manžela na jeho syna a snažila se najít mezi nimi nějakou podobu. Byla znát, ale jen nepatrně, čistě teoreticky jako kontrast k detailu, a projevovala se spíš v celkovém držení těla než v jednotlivých rysech, ve způsobu, jakým oba nakláněli hlavu, když se jich někdo na něco ptal, jak lehce špulili rty při úsměvu, v tom, jak si oba mnuli po straně nos, když byli rozrušení.

Třeba se spletli, napadlo Bonnie. Možná se v porodnici stala jedna z těch strašných chyb, o kterých člověk slýchává, Sama při narození zaměnili za jiné miminko a tohle vůbec není Rodův syn. Rodův syn je normální mladík s obyčejnými hnědými vlasy a bez

zlatých kroužků v nosních dírkách, chlapec, který pláče, když mu oznámí matčinu

smrt, a má rád psy a rybičky.

„Už jsem hotová,” ozvala se Lauren od dveří, přes rameno měla objemnou kabelu a v ruce malou příruční tašku.

„Co se stane s barákem?” chtěl vědět Sam.

„Na takové úvahy je ještě moc brzo,” pronesl Rod.

„Nechci, aby se prodal,” naléhala Lauren.

„Na takové úvahy je ještě moc brzo,” opakoval Rod.

„Jak se dostanu do školy?” Laureniny oči se opět naplnily strachem.

„Se školou si teď pár dní nemusíme dělai»starosti,” uklidnila ji Bonnie.

„Budu tě tam vozit, až dostaneme mámin auťák,” ujistil ji Sam a obrátil se na kapitána Mahoneyho. „Kdy dostanu mámino auto?”

Pokud kapitána otázka překvapila, nedal to najevo. „Pravděpodobně ti ho vrátíme během týdne.”

Detektiv Kritzicová vstoupila do pokoje a v ruce nesla malé desky na spisy, které pohotově otevřela, aby do nich kapitán nahlédl. Randallovi Mahoneymu trvalo pár sekund, než si prošel jejich obsah a chvílemi pohlédl na Bonnie i Roda. „Co abychom šli do haly,” navrhl nenucené, když přestal číst. Až příliš nenucené, pomyslela si Bonnie, když následovala policisty ven z ložnice.

„Zjistili jste něco?” vyzvídal Rod.

„Nesdělil jste nám, že životní pojistka vaší ženy obsahovala klauzuli o dvojnásobném odškodnění,” poznamenal kapitán Mahoney.

„Dvojnásobné odškodnění?” opakovala Bonnie, které ta slova lámala jazyk a jejich zvuk jí byl nepříjemný.

„V případě nehody nebo vraždy se náhrada zdvojnásobuje,” vysvětlil kapitán.

„Takže smrt vaší bývalé manželky se ohodnotí na půl milionu dolarů.”

„Samozřejmě,” řekl Rod klidně.

„Uzavřel jste ještě další pojistky, o kterých bychom měli vědět, pane Wheelere?” vyptával se kapitán.

„Mám životní pojistky na celou rodinu,” sdělil jim Rod.

„Včetně vaší nynější ženy a dětí?” Kapitán Mahoney vytáhl ze zadní kapsy svůj blok.

Bonnie ztuhla při slově nynější, jako kdyby její postavení bylo pouze přechodné a mohlo se každou chvilku změnit.

„Na všechny,” zdůraznil Rod.

„S dvojnásobným odškodněním?” ujistil se Randall Mahoney.

Rod přikývl. „Podle všeho ano.”

V hale se objevil Sam s kytarou zavěšenou přes rameno a kolem krku a paží měl jako kožešinové boa ovinutého velikého hada, jehož rozeklaný jazyk se zlověstně mrskal ve vzduchu. „Někdo mi musí pomoct s tím teráriem,” prohlásil.

Bonnie stála vedle své postele a několik dlouhých sekund upřeně pozorovala telefon, než zdvihla sluchátko, pak opět zaváhala, než vymačkala příslušná čísla. „Prosím, buďte tam,” zašeptala. „Už je po půlnoci. Jsem tak utahaná. Kde jste byli celý večer?”

Telefon Šestkrát zazvonil, než ho konečně někdo zvedl. „Ano?” řekl ženský hlas zvučně. Ne „haló”, ale „ano”. Jako kdyby čekala, že Bonnie zavolá.

„Adeline…,” začala Bonnie.

„Bonnie, to jsi ty?”

Bonnie zachvátila vlna zděšení, překvapilo ji, že ji ta žena tak rychle poznala, ale zároveň chápala, že je příliš pozdě to teď vzdát. „Musím mluvit s otcem.”

„Stalo se něco?”

„Jen potřebuju mluvit s tátou.”

„Obávám se, že nemůže přijít k telefonu. Zlobí ho žaludek. Nechceš mi povědět, co se děje?”

„Vlastně bych ráda mluvila s Nickem. Je tam?” Nastalo ticho.

„Adeline, je tam můj bratr? Odpověz.”

„Není tady.”

Bonnie se zhluboka nadechla. „Víš přece, že bych nevolala, kdyby to nebylo tak důležité.”

„Taky si myslím, protože tohle je poprvé, co ses po třech letech ozvala.” Bonnie zavřela oči Byla příliš vyčerpaná, aby to celé zase probírala. „Poslyš, potřebuju prostě sehnat Nicka.”

„Můžu mu jedině nechat vzkaz, žes volala,” řekla Adeline.

Bonnie si představila ženu na druhém konci linky. Byla drobná, měřila něco přes

sto padesát centimetrů, měla laskavé modré oči, krátké šedé vlasy a železnou vůli. Ve svých téměř sedmdesáti letech znamenala pořád sílu, kterou nelze podceňovat, dokonce ani po

telefonu. Bonnie na ni byla krátká, vždycky byla, připustila, smutně se usmála na Roda, který právě vešel do místnosti, a sledovala, jak si rozepíná košili.

„Dobře. Jen vyřiď tátovi, že jsem volala,” pokračovala Bonnie. „Pověz mu, že je to strašně důležité a že musím s Nickem mluvit co nejdřív.”

„Vyřídím mu to.”

„Děkuju,” pronesla Bonnie, přestože žena zatím zavěsila. „Řekni mi, že je to jenom zlý sen,” poprosila manžela, když k ní přistoupil a vzal ji do náruče.

„Všechno je to jenom zlý sen,” odpověděl poslušně, zatímco ji líbal na čelo, vzal jí telefon z rukou a položil ho zpět do vidlice.

„Děti jsou uložené?”

„Víceméně.”

„Půjdu jim dát dobrou noc.”

„Myslím, že bych je radši nechal být,” doporučil jí Rod jemně a jeho hlas jí obtáčel kotníky jako kotva, která ji zadržela na místě.

„Jen chci, aby věděli, že jsem tady, když mě budou potřebovat.”

„Vědí to,” ujišťoval ji. „A přijdou za tebou. Jen jim dej trochu času a prostoru.”

Přikývla v naději, že má pravdu,

„Pojďme do postele.”

„Co když bude volat táta…”

„Já neřekl, že musíme jít spát.” Rodový rty se provokativně přiblížily k jejím.

„Ty se chceš teď milovat?” zeptala se Bonnie nevěřícně. Právě prožila zřejmě nejhorší den svého života. Objevila mrtvé tělo manželovy bývalé ženy, odvedli ji na policii k výslechu, zdědila dvě protivné nevlastní děti, nemluvě o více než metrovém mláděti hroznýše královského. Dostala nabito a pak vynadáno. To první od nevlastní dcery, to druhé od macechy. Byla zmatená, rozčilená a vyčerpaná. A její manžel byl… co? Její muž byl chtivý milování. „Opatrně na pusu,” upozornila ho, když ji znovu políbil, tentokrát naléhavěji a jeho ruce jí přejížděly vpředu po šatech. Nakonec, proč ne? přemítala, zatímco mu oplácela něžnosti navzdory své únavě. Měla snad nějaký lepší nápad?

„Mami!” Amandin hlas prolétl vzduchem jako kamínek nad chodníkem a nejistě zasáhl cíl. „Mami!”

Bonnie se pomalu vymanila z manželova objetí. „Zdá se, že na jednu noc je toho vzrušení až moc.”

„Mami!”

„Už jdu, zlatíčko.” Bonnie spěchala po chodbě kolem hostinské

ho pokoje, který teď obývala Lauren, a kolem malé pracovny, ve které se usídlil Sam se svým hadem. „Copak je, broučku?” zeptala se, když vešla k Amandě do ložnice.

Amanda seděla uprostřed postýlky se čtyřmi sloupky, obklopená doslova celou zoologickou zahradou plyšových zvířátek; byla tam obrovská růžová panda, malé bflé kotě, středně velký hnědý pes, dva miniaturní černobílí medvídci a žabák Kermit. Velikánský klokan, do kterého se zamilovala v Toys ‘R Us, stál na zemi v nohách postýlky a pracky měl natažené, jako kdyby zaháněl zlé duchy.

„Nemůžu spát,” stěžovala si Amanda. „Já vím. Je to těžké.” Bonnie přistoupila k lůžku a sledovala, jak Amandin kulatý obličejíček zvolna vystupuje z temnoty, jako by byl ozářený zvnitřku. A třeba je, pomyslela si Bonnie, užaslá nad tím, že měla podíl na stvoření něčeho tak nádherného, tak absolutně dokonalého.

Amanda Lindsay Wheelerová, opakovala si, samá blonďatá kudrlinka a naducané veverčí tvářičky, velké tmavomodré oči a drobný ohnutý nosík. Sladké jako cukr, hebké jak med, krása na pohled. To jsou holčičky, malé kočičky. Bonnie si sáhla na spodní ret. Ještě ji pálil.

A pak vyrostou, pomyslela si.

Baculaté tvářičky zhubnou a vytvarují se, oči budou méně zvědavé, víc bázlivé, rty se místo úsměvu trucovitě našpulí. Pokožka batolete se už ztrácela, aby uvolnila místo pro tu holčia. Už se z ní formovala dívka a hrozilo, že se předčasně vylíhne ze své kukly.

„Myslíš si, že je Lauren hezká?” zeptala se najednou Amanda, až ji tím zaskočila.

„Ano, jistě,” odpověděla Bonnie. „A ty?”

Amanda energicky přikývla. „To teď bude moje starší sestra?”

„Líbilo by se ti to?”

Amanda opět přikývla a na důkaz zdvihla ruce vzhůru.

„A teď už spi, holčičko.” Políbila ji na čelo, přikryla ji a šla ke dveřím.

„Mám tě ráda,” zavolala na ni Amanda.

„Já tebe taky, andílku.”

„Já tebe víc.”

Bonnie se zastavila a usmála se tomu, co se stávalo nočním rituálem. „Nemůžeš mě mít víc ráda než já tebe.”

„Tak jo,” zahihňala se Amanda. „Milujeme se úplně stejně.”

„Jenže já tě mám ráda víc.”

Bonnie poslala dcerce ode dveří další polibek a dívala se, jak se

Amanda natáhla, aby ho popadla ve vzduchu a přilepila si ho na tvářičku. Pak vyšla na chodbu.

V pracovně bylo stále světlo a lákalo ji k sobě zpod zavřených dveří. Bonnie zaváhala, pak zlehka zaklepala, a když Sam neodpovídal, nesměle otevřela. Ležel natažený přes rozkládací pohovku, na sobě měl pouze vytahané hnědé kalhoty, od úst mu visela zapálená cigareta a popel mu padal na holý hrudník. Jakmile ji uviděl, vyskočil a popel se vysypal na tmavošedý koberec.

„Já vím, že nemám v domě kouřit,” vyhrkl a díval se, kam by típl cigaretu, ale nakonec ji zamáčkl mezi prsty.

Bonnie se bezmocně rozhlížela po malé pracovně, která měla původně být její svatyní, pokojem, kam by se mohla ukrýt, aby oznámkovala písemky a domácí úkoly, kde by se připravovala na hodiny, kde by četla nebo odpočívala. Teď visely přes velkou televizi jeho šaty, o světle zelenou stěnu stála opřená kytara, šedý popel se mísil se žlutými a zelenými květy na gauči a velké terárium úplně zabralo povrch jejího honosného dubového psacího stolu, takže bez okolků zatlačilo zarámovanou Amandinu fotografii až k okraji a vykázalo Bonniin počítač na podlahu. Strnula. „Kde je ten had?” zeptala se, protože náhle zaregistrovala, že nádoba je prázdná.

Sam zvedl dlouhou hubenou ruku a ukázal k oknu. „Tamhle na parapetu. Myslí si, že je kočka.”

Její pohled se váhavě obrátil k oknu na protější straně pokoje. Mátově zelené závěsy byly částečně roztažené, takže odhalovaly stočené hadí tělo za nimi.

„Mohl bys ho nechávat v teráriu, když jsme doma?” požádala ho Bonnie přiškrceným hlasem, zatímco přemáhala téměř neodolatelnou touhu utéct s křikem na chodbu.

„Jasný,” pronesl Sam, ačkoliv se ani nepohnul.

Bonnie se zastavila ve dveřích. „Jsi v pořádku?” chtěla vědět. „Nechtěl by sis o něčem promluvit?”

„To jako o čem?” opáčil Sam.

Bonnie nevěděla, co říct co třeba zeptat se na počasí nebo na baseball nebo na to, že jeho matku dneska zavraždili , takže raději mlčela. Vyčkávala a mezitím se snažila prozkoumat chlapcovy rysy. Považovala za ironii, že se kluci tolik podobají svým matkám, zatímco dcery tíhnou podobou spíše k otcům. Alespoň takhle to bylo u Sama a Lauren. A stejně tak se to stalo v jejím a Nickově případě.

„Dobrou noc, Same,” pronesla nakonec a uvažovala, jestli jí bratr zavolá. „Ahoj ráno.”

Bonnie vyšla z pokoje a zavřela za sebou právě ve chvíli, kdy se dveře hostinského pokoje otevřely a v nich se objevila Lauren. Bonnie instinktivně ustoupila.

„Jdu do koupelny.” Lauren ukázala na malé dveře na konci chodby.

„Jsou tam čisté ručníky a nové mýdlo,” informovala ji Bonnie, jak kolem ní Lauren proklouzla. „Jestli ještě něco potřebuješ…”

Lauren vstoupila do koupelny a zavřela za sebou.

„… stačí zavolat,” dodala Bonnie. „Dát jí čas a prostor,” připomněla si polohlasem a vrátila se do ložnice. Rod už byl v posteli. „Hned jsem tam,” prohodila, stáhla si šaty přes hlavu, hodila je na zem, vyklouzla ze spodního prádla a vklouzla k manželovi do postele. Už se těšila na požitek z jeho objetí. Možná měl pravdu. Vždycky přesně věděl, jak a kde se jí dotknout. Přitulila se k němu a ucítila pravidelné stoupání a klesání jeho hrudi.

Usnul, uvědomila si s úsměvem, přejela mu rukou po teplé pokožce a něžně ho políbila na lehce pootevřené rty. Vypadá jako malý kluk, napadlo ji, starostlivé vrásky kolem očí a úst měl nyní vyhlazené spánkem.

Zato ona vůbec neusne, uvědomila si v té samé chvíli, vstala a šla do koupelny, aby si vyčistila zuby a umyla obličej mýdlem a vodou, přitom dávala pozor, aby příliš netřela místo kolem nateklého rtu. Mysl měla příliš zaplněnou množstvím rušivých zvuků a představ: Joanin hlas dnes ráno v telefonu, Joanino tělo u kuchyňského stolu v domě na Lombard Street, zející díra uprostřed jejích prsou, Joanina ložnice, Joanino album, bratrovo jméno v Joanině adresáři, životní pojistka s tou zatracenou klauzulí o dvojnásobném odškodnění, násilně přerušený život, dvě děti bez matky. Proč? Co to všechno mělo znamenat?

„Budu vzhůru celou noc,” bědovala Bonnie, když lezla zpátky do postele a zavírala oči. V příštím okamžiku už spala.

Ve snu Bonnie stála před svou třídou na střední škole a chystala se rozdat závěrečná zkušební témata. „Tohle bude obtížný test,” říkala studentům a přejížděla pohledem po jejich ohromených tvářích, „takže doufám, že jste se připravili.”

Spěšně procházela mezi řadami lavic, před každého studenta položila zkušební test a naslouchala směsici breptání a chichotání. Když vzhlédla, všimla si, že kdosi vyzdobil třídu na předvečer Všech svatých podobně jako ve školce: velkými vystřiženými čaro

děinicemi, které seděly na koštěti, siluetami černých koček s ohnutými hřbety, oranžovými dýněmi s hrůzostrašnými obličeji a prázdnými důlky místo očí. „Můžete začít hned, jak skončím s rozdáváním,” upozornila studenty a soustředila se na svůj úkol. Ozval se hlasitý smích. „Řekl by mi někdo laskavě, co je tady tak k smíchu?” zeptala se.

Haze se vysoukal ze své lavice a šinul se k ní. „Mám pro vás vzkaz od vašeho otce,” pronesl a z kapsy košile mu přitom vypadla na zem ručně ubalená cigareta.

„Ve třídě se nekouří,” připomněla mu Bonnie.

„Prý jste byla zlobivá holčička,” káral ji Haze a zadíval se k oknu. Bonnie ho sledovala pohledem a spatřila obrovského papírového hroznýše královského vpleteného do staromódních hustých žaluzií.

„Ne,” protestovala Bonnie. „Já jsem hodná.”

Najednou zazněl požární poplach, studenti se vrhli ke dveřím, a jak spěchali, aby utekli, srazili Bonnie na zem a dupali po ní těžkými vysokými botami.

„Pomozte mi někdo!” křičela na ně Bonnie, zraněná a zakrvácená, když vystřižený had spadl na zem a obživl, plazil se k ní za neustálého pronikavého zvonění požárního poplachu a otvíral tlamu v děsivém úhlu sto osmdesáti stupňů.

Bonnie se napřímila na posteli s rukama nataženýma v sebeobraně a v uších jí stále znělo poplašné zvonění.

Byl to telefon.

„Ježíši,” utrousila a pokoušela se zklidnit překotné bušení srdce pomocí několika hlubokých nádechů. Natáhla se přes spícího manžela a sáhla po telefonu. Všimla si času na radiobudíku. Byly skoro dvě ráno. „Haló?” Její hlas byl chraptivý a balancoval mezi rozrušením a nevolí.

„Prý ses po mně sháněla.”

„Nicku?” Bonnie se opřela o pelest, jak se jí udělalo trochu špatně od žaludku, a nechtěně přetáhla telefonní šňůru manželovi přes obličej. Rod se zavrtěl a otevřel oči.

„Co potřebuješ, Bonnie?”

Buď neví, nebo mu je jedno, že volá uprostřed noci, uvažovala Bonnie a představovala si svého mladšího bratra, jak s ní mluví, jeho špinavé blond vlasy, které mu padaly přes zelené oči posazené blízko sebe, a malý jemný nos, nos, který se k vizáži drsného chlapa vůbec nehodil. Hlas měl stejný jako obvykle směsice šarmu a drzosti. Vzpomněla si, jak ji kdysi dokázal rozesmát, a přemýšlela, kdy přesně ten smích ustal.

„Netušila jsem, že tě pustili z vězení.”

„Mělas nám volat častěji.” „Ty bydlíš u táty?”

„Podmínka mé volné vazby. Má tenhle rozhovor nějaký důvod?” „Dneska zavraždili Joan Wheelerovou,” pronesla Bonnie a čekala, co odpoví.

„Má se mě to nějak týkat?” zeptal se jí bratr po dlouhé odmlce. „To mi pověz ty, Nicku. Policie našla tvé jméno v Joanině adresáři.”

Telefon jí v ruce oněměl.

„Nicku? Nicku?” Zavrtěla hlavou a podala telefon Rodovi. „Zavěsil.”

Rod se posadil, unaveně si prohrábl rozcuchané vlasy a položil sluchátko do vidlice. „Myslíš, že by mohl mít něco společného s Joaninou smrtí?”

„Joan zavolá hned po ránu, aby mě varovala, že jsem s Amandou v nějakém

nebezpečí,” přemýšlela nahlas Bonnie. „O pár hodin později se najde mrtvá a jméno mého bratra se objeví v jejím adresáři. Nevím, co si mám o tom myslet.”

„Podle mě necháme na policii, ať to vyřeší.” „Policajti si myslí, že jsem to udělala já,” připomněla mu. Rod svou ženu jednou rukou objal a přitiskl ji k sobě. „Ne, to ne. Myslí si, že jsem to provedl já. To já mám na všechny životní pojistku. Dvojnásobné odškodnění, pamatuješ?” „Díky.”

„Není zač.” Lehli si na polštáře, Bonnie se přitiskla zadečkem k manželovu břichu a Rod ji zakrýval zezadu jako lžička.

„Ovšem, je tam taky Josh Freeman,” prohodila o pár vteřin nato. „Kdo?”

„Josh Freeman, Samův učitel na výtvarnou výchovu. Je taky v Joanině adresáři a je dalším spojovacím článkem mezi námi.” „Už spi, ty šerloku.” „Miluju tě,” zašeptala Bonnie. „Já tebe taky.”

„Já tebe víc,” opáčila Bonnie a čekala. Jenže Rod jí pouze stiskl paži a neřekl nic.

Následující týden se konal Joanin pohřeb.

V malé kapli v první řadě vedle Roda a jeho dětí seděla Bonnie, kterou udivil veliký počet smutečních hostů. Pokoušela se přijít na to, kdo každý z nich je, a určit, v jakém vztahu, pokud nějaký existoval, byli se zesnulou.

Rod tvrdil, že Joan nemá přátele, jen „kamarády z mokré čtvrti”. A přesto byla místnost doslova nacpaná až po střechu, víc než stovka lidí se vtěsnala do úzkých lavic nebo se tiskla ke stěnám a nemohli to všechno být náhodní známí, se kterými si Joan dala jenom pár sklenek vína. Ani to všechno nemohli být jen obchodní partneři, i když sestava dokonale oblečených žen v zadní řadě, jimž se ani vlásek v účesu nepohnul, byly bezpochyby Joaniny kolegyně z Realit Ellen Marxové. Pravda, přišlo patrně několik lidí, kteří Joan neznali vůbec, kteří zde byli z jakési morbidní zvědavosti, přilákaní články v novinách i zprávami v televizi a vzrušení představou náhlé násilné smrti uprostřed jejich normálně poklidného společenství.

Bonniin pohled se roztáhl po místnosti jako gumička, nabral všechny přítomné do zorného pole a pak je pomalu jednoho po druhém vypouštěl. Kapitán Mahoney a detektiv Kritzicová stáli vedle zadního vchodu, kapitán byl v tmavomodrém, detektiv ve světle šedém, oba číhali na jakýkoliv pohyb, který by jim připadal, byť jen trochu, nevhodný. A zcela určitě tu bylo pár tajných policistů, přestože se podobně jako zaměstnankyně Realitní kanceláře Ellen Marxové dali celkem snadno rozeznat: mladík s nahnědle blonďatými vlasy a modře proužkovanou kravatou, který seděl vzadu a po všech bloudil světle hnědýma očima; dva plešatějící muži ve všedních oblecích, kteří stáli poblíž zadního vchodu a šeptali si přes volně roztažené prsty. Kdo jiný by ti lidé byli, když ne policie?

Jenže co ti ostatní, ti muži i ženy se slzami v očích a nápadně přiškrcenými hlasy? Kdo byl ten pár středního věku, který se navzájem utěšoval ve třetí řadě na druhé straně kaple? Kdo byli ti lidé přímo za ní, kteří se tiše dělili o vzpomínky na milovanou přítelkyni, již ztratili? Hovořili skutečně o Joan?

Bonnie se opřela na sedátku a snažila se zachytit útržky jejich konverzace, hlasy však

náhle ztichly, jako by ti dva vycítili její zájem.

Joan neměla žádné žijící příbuzné kromě svých dětí, ani žádné sestry či bratry, kteří by ji oplakávali. Jedináček. Ta se měla, pomyslela si Bonnie a ostražitě se ohlédla přes rameno, napůl připravená, že uvidí, jak její bratr klidně vchází do dveří, což by udělal už jen kvůli zvrácenému potěšení z pohledu na její šokovanou tvář. Nepřítomně uvažovala, zda ho policie kontaktovala, pak ho bez okolků vystrnadila z hlavy a soustředila se na přítomné osoby. Usmála se na svou přítelkyni Dianu, aby od ní načerpala morální podporu, kývla na Mariu Brenzelleovou, která seděla v řadě za Dianou a byla oblečená do svůdných růžových šatů, takže vypadala spíš jako matka nevěsty než truchlící na pohřbu.

Ale Maria upřeně hleděla kamsi mimo ni a tvářila se tragicky pro několik fotografů, kteří pobíhali kolem. Copak všechno znamená pro tuhle ženu příležitost nechat se fotit? přemýšlela Bonnie a zadržela dech, když se jí v zorném úhlu objevil Josh Freeman. Jak to, že si ho nevšimla dřív?

Vypadá úplně stejně jako ve škole, napadlo ji. Byl jakýmsi nedbalým způsobem hezký, jako kdyby mu byl jeho pěkný vzhled na obtíž, jako by to byla skutečnost, kterou se v živote naučil přijímat, ale nikdy se s ní vlastně nesmířil. Když se

objevil ve sborovně Westonské střední školy poprvé, vzbudil okamžitě mezi ženským osazenstvem rozruch. Každá se chtěla dozvědět o vdovci z New Yorku s příjemným tichým hlasem co nejvíc. Ukázalo se však, že Josh Freeman je zrovna tak nepřístupný jako přitažlivý, většinou se uzavíral do sebe a zřídkakdy se stýkal s ostatními učiteli, ačkoliv byl pokaždé velice milý a zdvořilý, kdykoliv ho Bonnie oslovila. Co ten tady dělá? přemítala nyní. Jak dobře znal Joan?

„Je tady pan učitel Freeman,” zašeptala přes Roda k Samovi, který se ohlédl na svého učitele výtvarné výchovy a mávl na něj stejně nedbale, jako by na baseballovém zápase potkal kamaráda.

Blížila se k nim nesměle nějaká žena a váhavě se u nich zastavila. Oči měla opuchlé od pláče. „Lauren,” pronesla a vzala dívčinu ruku do své. Bylo těžké určit, čí se třese víc. „Same,” obrátila se k chlapci a pokoušela se usmát, rty se jí však začaly neovladatelně chvět, až na ně musela přitisknout dlaň, aby je zklidnila. „Je nám s Lylem strašně líto, co se stalo vaší mamince,” podařilo se jí špitnout. „Prostě nemůžeme uvěřit, že se to přihodilo.”

Bonnie si v tu chvíli všimla, že za vysokou světlovlasou ženou stojí menší podsaditý muž a ruku má ochranitelsky položenou na jejím rameni. „Byla to tak báječná ženská,” pokračovala blondýna. „Vím, že bych tu dneska už nebyla, nebýt tvé matky a všeho, co pro

mě udělala. Nemůžu jednoduše uvěřit, že odešla. Nedokážu pochopit, že by jí někdo mohl ublížit. Byla skvělá. Opravdu.” Ženě unikl ze rtů hlasitý vzlyk. Manželův stisk na jejím rameni zesílil, až se jí jemné hedvábí tmavomodrých šatů pomačkalo.

Skvělá žena? Báječná ženská? O kom to proboha ta osoba mluví? Bonnie se podívala na Roda, který na blondýnu hleděl s nechápavou lhostejností.

Lauren vstala, přitáhla ženu k sobě a objala ji.

„To já bych tě měla utěšovat,” řekla světlovláska, odtáhla se a utírala si neposlušné slzy z očí.

„Nějak to zvládnu,” ujišťovala ji Lauren.

Žena zvedla ruku a pohladila dívčinu tvář. „Určitě.” Opět se pokusila o úsměv, tentokrát se znatelnějším úspěchem. „Víš, maminka tě měla tolik ráda. Pořád o tobě mluvila. Lauren tohle a Lauren tamhleto. Moje Lauren, říkávala, moje krásná Lauren. Byla na tebe tak pyšná… na vás oba,” dodala žena směrem k Samovi ve snaze zahrnout ho dodatečně do své litanie.

Sam přikývl a rychle se odvrátil.

„Jinak kdybyste cokoliv potřebovali…” Blondýna se odmlčela, když se Lauren znovu posadila. „.. .víte, kde nás najdete.” Ženin pohled sjel po Bonnie a zastavil se na Rodovi.

Rod spěšně vstal. „Caroline,” pronesl a napřáhl ruku. „Mrzí mě, že se zase potkáváme za tak smutných okolností. Ahoj, Lyle.”

„Ahoj, Rode,” pozdravil muž chladně.

„Rode,” oslovila ho blondýna, aniž mu podala ruku. „Vypadáš dobře.”

„Zdá se, že tě to zklamalo.”

„Nejspíš pořád doufám ve spravedlnost.”

Bonnie se přistihla, že zadržuje dech, a pozorně sledovala ty dva na první pohled zřejmé protivníky. Kdo jsou ti lidé? Proč to nepřátelství vůči manželovi?

„Děkuju, že jste dneska přišli,” pronesl Rod velmi tichým, téměř neslyšným hlasem.

Žena obrátila pozornost k Bonnie. „Vy musíte být Bonnie. Joan o vás moc hezky mluvila.”

„Vážně?”

„Postarejte se o její o děti,” kladla jí na srdce žena, než se otočila na tmavomodrých lakovaných podpatcích a odkráčela do zadní části kaple. Manžel se loudal za ní.

Bonnie se okamžitě otočila k Rodovi. „Co to všechno mělo znamenat? Co je to za lidi?”

„Gossettovi,” vysvětlil jí, opět se posadil a zkřížil ruce na prsou.

Bonnie si v mžiku vybavila jejich jména v Joanině adresáři. Lyle a Caroline Gossettovi. Bydleli přes ulici naproti Joan. Bývalí přátelé, tak je Rod popsal.

„Zřejmě jste spolu moc dobře nevycházeli.”

„Všem se nezavděčíš,” prohlásil Rod nevzrušeně.

Co se stalo? chtěla se Bonnie zeptat, ale rozmyslela si to. Právě teď není zrovna vhodná doba ani místo, aby se odhalovaly a zkoumaly staré rány, napadlo ji a rozhodla se, že se na to Roda zeptá jindy.

Bonnie zaslechla posmrkávání a podívala se přes Sama na jeho sestru, která vypadala ve volných dlouhých modrých šatech jako ztracená. „Jsi v pořádku?” zeptala se, ale Lauren mlčela a pohrávala si s rukama v klíně. „Chceš papírový kapesníček?” Bonnie jí jeden podávala, ale Lauren si ho nevšímala.

Bonnie vsunula ruku do Rodový. Pomoz mi, žadonila bezhlesně. Pomoz mi pochopit tvé děti. Poraď mi, jak se jim mám přiblížit.

Jak by mohl? přemítala, když je sotva zná sám.

Kdysi odmítli vkročit do otcova nového domova a stát se součástí jeho nového života. Během let se Rodový týdenní návštěvy u dětí omezily na náhodná setkání kvůli jeho nabitému dennímu programu a nutnosti věnovat se stále více jak práci, tak současné rodině. Nebyla to ničí vina. Tak už to bohužel chodilo.

Ten týden byl náročný. Bonnie byla zřejmě stále podezřelá. Policie se několikrát vrátila, aby ji ještě vyslechla a promluvila si i se Samem a Lauren. Bonnie nevěděla, o čem se přitom hovořilo, a ani Sam, ani Lauren neprojevili zájem podělit se s ní nebo s otcem o obsah těchto debat. Vlastně nemluvili skoro vůbec, bez vyzvání neříkali nic a kdykoliv se k nim Bonnie přiblížila, stáhli se pryč. Vycházeli ze svých pokojů, pouze aby se najedli, a i to jen velmi neochotně. Když to takhle trvalo několik dní, Rod se vrátil do práce. Bonnie byla v pokušení udělat totéž, zvlášť když její přítomnost v domě byla méně než vítaná. Měla však pocit, že nemůže nechat Sama a Lauren v cizím domě samotné.

Ještě ne. Musela tam být, kdyby ji náhodou potřebovali. Alespoň do pohřbu.

„Jsi hodná holka,” slyšela svou matku a oči se jí naplnily slzami při vzpomínce na další ženu, která zemřela také předčasně jako Joan. Ta ironie, že nakonec stejně zameškala týden školy, pomyslela si, přestože tohle zrovna nebyla ta romantická dovolená, jakou si představovala. „Ty jsi moje hodná holka,” vybavila si Bonnie opět

vzpomínku na matku, když se otáčela na sedadle s myšlenkou, že by její bratr mohl být mezi smutečními hosty.

„Děje se něco?” zeptal se Rod, objal ji kolem ramen a přitiskl si ji k sobě. Bonnie zavrtěla hlavou a znovu zaměřila pohled na rakev obloženou květinami v přední části místnosti. Urovnala si límeček šedé hedvábné haleny a uhladila záhyby černé sukně, přestože obojí bylo naprosto v pořádku. Zaslechla kroky, vzhlédla a spatřila Samova kamaráda Haze, který se prodíral skupinou žen na druhé straně kaple.

„Zdravíčko, paní učitelko,” pronesl. „Jak se vede?”

Vpředu na pódiu se objevil vysoký šedovlasý muž. „S velkým žalem a lítostí,” začal tichým hlasem, „jsme se tu dnes shromáždili, abychom vyjádřili smutek nad odchodem Joan Wheelerové. Skutečnost, že jste se sešli v tak hojném počtu, vypovídá, jak hluboce jste si Joan vážili. Její laskavost, její duch, její obětavost a smysl pro humor,” pokračoval a Bonnie opět uvažovala, na koho to vlastně pěje chválu, „jsou vlastnosti, které ji nikdy neopouštěly navzdory jiným tragickým ztrátám.”

Muž hovořil dál, hrdě vypočítával Joaniny úspěchy, opěvoval lásku, kterou chovala ke svým dětem, přičemž se jen nepřímo dotkl okolností smrti jejího nejmladšího dítěte, použil vhodný eufemismus pro Joanin následný útěk k alkoholu a poznamenal, že těsně před smrtí byla Joan naplněna novým odhodláním a svěřila se mu, že je rozhodnutá dát dohromady sebe i celý dům.

Nelehký úkol, pomyslela si Bonnie, když si vzpomněla, v jakém stavu byla Joarúna ložnice. Přistihla se, že zbytek smutečního projevu chvílemi vůbec nevnímá, protože nebyla schopná uvést do souvislosti věci, které jí Rod o Joan vykládal, s tím, co teď slyšela. Naslouchala tichým vzlykům, které naplňovaly nabitou místnost. Kdo byla ta žena, pro kterou tolik lidí plakalo? Podívala se na Sama. A proč byly oči jejího syna tak suché?

A potom obřad skončil, pohřební zřízenci přistoupili k rakvi a vyzvedli ji na ramena. Rod s dětmi je následovali, Bonnie se držela trochu zpátky, pohled měla odhodlaně upřený před sebe, protože se nechtěla dívat nikomu přímo do očí, jako by se téměř bála, koho by mohla uvidět. Dveře v zadní části malé kaple se otevřely a odhalily tak oslepující záři odpoledního slunce, přestože vzduch byl chladný. Měla jsem si vzít sako, napadlo Bonnie, která se roztřásla zimou, když pozorovala, jak rakev nakládají do pohřebního vozu.

Najednou k ní dolehl hluk, rachot aut projíždějících po rušné Commonwealth Avenue a hlasy lidí tísnících se kolem ní. Nepřítomně přemítala, kolik jich pojede na hřbitov. Před obřadem by tipovala, že nikdo. Skoro všichni, tvrdila nyní. Koutkem oka spatřila Joshe Freemana.

„Pane Freemane,” zavolala na něj, začala se prodírat davem a na okamžik se podivila, proč oslovila kolegu příjmením. „Promiňte, pane Freemane. Joshi…” Zastavil se a otočil. „Paní Wheelerová,” konstatoval a na tváři se mu usadil mírně užaslý výraz. Překvapilo ho, že ji tu vidí? Nevěděl, že je Samova nevlastní matka?

„Netušila jsem, že jste znal Joan,” začala Bonnie, která si ve skutečnosti nebyla jistá, kam tou poznámkou míří. „Mám Sama ve třídě.”

„Ano, to vím.” Bonnie čekala, že řekne víc, ale on mlčel. Na lokti ucítila čísi ruku, obrátila se a spatřila Dianu.

„Pak ti zavolám,” ujistila ji Diana, políbila ji na tvář a bez zastavení pokračovala v chůzi k parkovišti.

Bonnie obrátila pozornost k Joshi Freemanovi a soustředila se na jeho hnědé oči, světlejší a jasnější než Rodový. Vlasy měl vlnité a trochu rozcuchané, jako kdyby s nimi sváděl boj a prohrál/ale slušely rošťácké křivce jeho rtů a nepatrně zahnuté linii nosu. „Byli jste s Joan přátelé?” zeptala se a snažila se, aby na něj tak upřeně necivěla.

„Ano,” odpověděl. Opět se odmlčel.

„Myslíte, že bychom si o ní mohli někdy promluvit?” Proč se na tohle ptala? O čem si chtěla promluvit?

„Nevím, co se dá říct,” pronesl a jeho slova vyjádřila její myšlenky.

„Prosím vás.”

Přikývl. „Už se vrátíte do školy?” „V pondělí.” „Přijdu za vámi.”

„Nebyla to nádherná řeč?” zeptala se hlasitě Maria Brenzelleová. Bonnie se otočila za hlasem, právě když Maria, která vyhlížela jako obrovský chomáč růžové cukrové vaty, vztáhla ruce k Rodovým dětem. „Vy musíte být Lorne a Samantha.”

„Sam a Lauren,” opravila ji Bonnie a obrátila se k Joshi Freemanovi. Byl však už pryč.

„Upřímnou soustrast,” pokračovala Maria, která se ničím nedala odradit.

„Děkuju,” utrousila Lauren.

„Konečně jsem měla příležitost seznámit se s tvým bratrem,” pronesla Maria. Bonnie chvilku trvalo, než si uvědomila, že Maria nemluví k Lauren, ale k ní.

„Promiň, co jsi to říkala?”

„Můžete se mýmu kámošovi podepsat?” zeptal se zničehonic Sam.

Mariin obličej se rozzářil, jako by ji právě kdosi osvětlil reflektorem.

„Ovšem.”

Bonnie se ohlédla na Haze, který tam stál s fixem v ruce a křenil se na ně.

„Můžete se mi podepsat sem,” vybídl ji, podal jí fix a zvedl jednu tetovanou paži. BOBR, hlásalo tetování nad obrázkem bobra. LÍZAL, stálo pod ním.

„Haze,” opakovala Maria, když se ho zeptala na jméno a jak se píše. „To je zajímavé jméno.”

Co se to tu děje? uvažovala Bonnie, když netrpělivě čekala, až Maria přehnanými tahy připíše leová, které změnilo Brenzelovou na Brenzelleovou. „Ty ses seznámila s mým bratrem?” Maria ji obdařila svým dokonale naaranžovaným úsměvem.

„Totiž nikdy se mi nepodařilo poznat ho na střední škole. Když tam přišel, už jsem maturovala. Ale vzpomínám si, že jsem o něm slyšela vykládat, jaký to byl divoch, nebo jak se dneska říká číslo. Takže jsem na něj byla celou dobu zvědavá, zvlášť když ty jsi byla vždycky takový svatoušek.”

Bonnie tu urážku ignorovala, ať už byla úmyslná, či nikoliv. „Jak ses s ním seznámila?”

„Přišel do studia za Rodem. Rod ti to neřekl?”

Bonnie se otočila a dívala se po manželovi, ale právě hovořil s jedním ze zřízenců u dveří kaple. Rod se setkal s jejím bratrem, aniž jí to řekl? Proč?

„Zřejmě měl nějaký bláznivý nápad na seriál,” dodala Maria, a tak odpověděla Bonnie na její němý dotaz. „Rod mu řekl, že to nezabere, ale já si myslím, že bych ho dokázala přemluvit, aby se objevil v jednom našem pořadu. Podle mě by to byl skvělý host, viď? Vypadá moc dobře a je tak okouzlující.”

„Můj bratr je darebák a podvodník,” prohlásila Bonnie kategoricky a zároveň toužila po jediném utéct od té osoby co nejrychleji pryč.

„Přesně moje parketa.”

„Vážně už musím jít,” vymlouvala se Bonnie a udělala pár kroků.

„Díky, žes přišla,” dodala a odpálila ta slova přes rameno jako zmačkaný kus papíru.

„Doufám, že až se příště setkáme, bude to za příjemnějších okolností,” volala za ní Maria.

S tím nepočítej, v duchu odsekla Bonnie.

„Proč jsi mi neřekl, žes viděl Nicka?” zeptala se Bonnie, zatímco sledovala, jak manžel rozkládá po kulatém bílém jídelním stole množství vaniček s čínským jídlem. Místnost měla tvar obdélníku a otvírala se do jídelního prostoru v přední části domu s výhledem na ulici. Nábytek byl ze světlého dubu, dlaždičková podlaha a spotřebiče měly mandlovou barvu a stěny bílou. Na jedné visela Chagallova litografie krávy vznášející se vzhůru nohama nad střechou, na další Amandina kresba skupinky lidí s hranatými hlavami.

„Mluvilas s Mariou,” konstatoval Rod klidným hlasem a nevzrušeně.

„Já to nechápu, Rode.”

Umístil poslední nádobku na stůl a nepřítomně si olízl prsty. „Je to jednoduché, zlato. Před pár týdny se tvůj bratr zastavil ve studiu, samozřejmě si to nedomluvil. Přišel s takovým bláznivým nápadem na seriál. Musel jsem mu říct, že to nejde.”

„Nezabere,” opravila ho Bonnie.

„Cože?”

„Podle Marly jsi mu prý řekl, že to nezabere,” pronesla nedůtklivě a slzy vzteku se jí draly do očí. Jak to, že se jí o tom nezmínil?

Rod přešel k Bonnie, která stála opřená o teplé dveře trouby. „Jdi ty, kotě. Vždyť se nic nestalo. Neřekl jsem ti to, protože jsem věděl, jak by tě to hrozně rozrušilo.”

„Asi tak, jak mi je teď?”

Sklonil hlavu. „Byla to hloupost, že jsem ti to neřekl. Promiň.”

„Takže když policie našla jeho jméno v Joanině adresáři, to už ses s ním setkal,” spíš konstatovala, než se zeptala, zatímco se snažila srovnat si v hlavě fakta. „Proč ses o tom teda nezmínil?”

„Co jsem měl říkat? Jo, mimochodem, tvůj brácha za mnou minulý týden byl, nebo co? Připadalo mi to bezvýznamné.”

„A co potom, když jsem se pokoušela ho sehnat?”

„Uvažoval jsem, že ti to povím.”

„Ale neudělals to. Ani pak, když jsem s ním už mluvila.”

„Nevím, k čemu by to bylo dobré. Celá ta věc se začínala čím dál víc komplikovat. Pořád tvrdím, že pokud se nějak zapletl do Joa

niny smrti, měli bychom to přenechat policii, ať si s tím poradí.”

„V tom to není,” křičela Bonnie.

„V čem teda?” opáčil Rod a pohled mu sklouzl na chodbu, protože si zjevně dělal starosti, že by je děti mohly zaslechnout.

Bonnie okamžitě ztlumila hlas. „Prostě jsi mi to měl říct.”

„To je fakt,” souhlasil. „Ale neudělal jsem to. Nevím proč. Patrně jsem se chtěl vyhnout takové scéně, která se tu teď odehrává.”

Nastalo ticho.

„To jídlo stydne,” osmělil se Rod.

„Věděls, že bydlí u táty?” vyptávala se Bonnie, jako kdyby vůbec nepromluvil.

„Ne. Já se ho neptal a on nic neřekl.”

„Mluvili jste o Joan?”

„Proč bychom probůh mluvili o Joan?”

„Proč bylo jeho jméno u ní v adresáři?”

„Opakuji,” ucedil Rod skrze pevně sevřené čelisti a odstřihával konce slov jako zahradnickými nůžkami, „ať si to vyřeší policie.”

„Věděls, že ta husa pitomá se ho zeptala, jestli by nepřišel jako host do vašeho programu?” změnila další otázkou téma.

„Maria?” Rod se zasmál.

„Připadá ti to legrační?”

„Stejně to neudělá.”

„Samozřejmě že tam půjde. Jen aby mě naštval.”

„Tak se nenech.” Rod ji políbil na špičku nosu. „No tak, brouku. Nesmíš nikomu dovolit, aby tě rozčiloval. Promiň, že jsem ti to neřekl. Moc se omlouvám.” Sam se jakoby nic přiloudal do kuchyně a jeho sestra těsně za ním. „Podle tebe je Maria Brenzelleová husa pitomá?” zeptal se. Tkaničky tenisek coural po keramických dlaždicích podlahy.

Bonnie přemítala, kolik z jejich hovoru zaslechli. „Řekněme prostě, že ta osoba má nedostatečně vyvinutý smysl pro ironii.”

„Co to je?” Sam složil své dlouhé tělo do jedné z vysokých proutěných židlí.

„Ironie?”

„Tohle.” Sam ukázal na jednu plastikovou vaničku.

„Kuře na citronu,” odpověděl Rod. „Dej si.”

„Podle mě je bezvadná,” prohodila Lauren, posadila se a nandala si na talíř velkou porci pražené rýže.

„Vážně?” Bonnie se ani nepokusila zakrýt své překvapení. „Co je na ní tak bezvadné?”

Lauren pokrčila rameny. „Myslím, že pomáhá lidem.” „Pomáhá lidem? Jak tím, že je před miliony dalších zneužívá?” „Jak zneužívá?” vyptávala se Lauren. „Podáš mi čchaomien?” ozval se Sam. „Zneužívá je, protože je uvádí v omyl, když jim vnucuje myšlenku, že pokud sdělí své problémy před miliony diváků, dokážou je tím vyřešit. A jako řešení nabízí třicet vteřin dlouhou větu. A poskytne prostor každému cvokovi a exhibicionistovi v zemi. Ospravedlňuje jejich značně problematické chování tím, že ho označuje za normální, což rozhodně není.” Bonnie se odmlčela. Mysl měla ještě celou rozjitřenou předchozím střetem s Rodem a její slova poháněl vztek. „Kolik se tu asi prokristapána vyskytuje lesbických dvojčat, co svádějí milence vlastní matky? Nebo slídilů, co se ožení se sestřenicí potom, co ji šmírovali, jak se miluje s jejich otcem? Myslíte si, že je to normální? Máte dojem, že když si Maria Brenzelleová, kterou já mimochodem znala jako Marlene Brenzelovou, pozve tyhle lidi do studia, hodlá pomoct ještě někomu jinému než sobě samotné a té své drahocenné sledovanosti? Chci říct, kam se poděla slušnost? Kam se poděl zdravý rozum?!” Její nenadálý výbuch vnesl do místnosti ticho. „To byl teda projev,” poznamenal Rod tiše. „Promiňte,” chvatně se omluvila Bonnie. „Nechápu, kde se to ve mně vzalo. Nechtěla jsem, aby to vyznělo tak…” „Pohrdavě?” doplnil ji Rod kousavě. „Mrzí mě to. Vážně jsem nechtěla…”

„Netušil jsem, že máš tak odmítavé názory na to, co dělám každý den,” divil se Rod. „Kdes poznala Mariu Brenzelleovou?” zeptal se Sam. „Chodily jsme spolu do školy,” vysvětlila Bonnie s pohledem upřeným na Roda. „Senzace,” podotkl Sam.

„Poslyš,” oslovila Bonnie manžela, „nechtěla jsem nijak znevažovat to, co děláš…” „To mě těší,” utrousil.

„Ptala se, jestli bych někdy nechtěla přijít do jejího pořadu,” pronesla Lauren a vsunula si do úst vidličku omotanou dlouhými žlutými nudlemi. „Prý by mi pomohlo vyrovnat se s tím, co se stalo, kdybych o tom mluvila.”

„Samozřejmě by ti pomohlo, kdyby sis s někým popovídala, to ano,” souhlasila rychle Bonnie. „Ale promluv si s tátou. Nebo s terapeutem. Nebo se mnou,” nabídla jí.

„Proč bych se měla s tebou bavit?” ohradila se Lauren.

„Lauren,” napomenul ji Rod. „Ovládej se.”

„Totiž,” začala Bonnie a slova jí vycházela z úst bolestivě, jako by ji Škrábala v krku, „já vím, jaké to je ztratit matku, kterou člověk miluje.”

„Já matku neztratila. Někdo ji zavraždil. Tvojí taky?” zeptala se provokativně Lauren.

„Ne,” hlesla Bonnie. Ne tak docela, pomyslela si.

„Takže o tom nic nevíš.” Lauren odsunula židli od stolu. „Nemám moc hlad. Můžu jít?” V příštím okamžiku byla pryč.

Rod se natáhl přes stůl a pohladil Bonnie ruku. „Promiň, zlato. To sis nezasloužila.” Odložil vidličku a zadíval se přes okno na tichou předměstskou ulici. „Dnešek byl pro nás všechny hrozný.” Prohrábl si trochu vlasy a odstrčil talíř. „Taky nemám hlad.” Vstal a protáhl se. „Vlastně jsem trochu nervózní.

Nevadilo by ti, když půjdu na chvilku ven?”

„Ted? Vždyť je už devět pryč!”

„Jen na krátkou projížďku. Hned se vrátím.” Ale to už odcházel z kuchyně. Bonnie za ním spěchala do haly. „Potřebuju chvilku klidu, abych si pročistil hlavu,” volal od hlavního vchodu.

„Rode, omlouvám se,” pronesla Bonnie. „Ty víš, že jsem neměla v úmyslu tě kritizovat.”

„Nemusíš se omlouvat.” Něžně ji políbil na ústa a rukou šátral za zády, aby otevřel dveře. „Nechceš jet taky?” navrhl jí znenadání.

„Přece tu nemůžu nechat Amandu.” Bonnie si vybavila svou dcerku, jak spí v postýlce.

„Máš tady Sama s Lauren,” připomněl jí Rod.

Bonnie pohlédla ke schodišti a pomyslela na Sama v kuchyni a na Lauren v jejím pokoji. „A( tě ani nenapadne využívat moje děti na hlídání. Nejsou tady pro tvé pohodlí,” rozčilovala se jednoho památného večera Joan, brzy po Amandině narození.

„Radši ne,” vyhrkla Bonnie, když si vzpomněla, jak Joan dělala všechno, co bylo

v její moci, aby Sam a Lauren nevlastní sestru nikdy nepoznali. Jak byla záštiplná, zlá a krutá. Rozhodně ne vzor ctnosti, na který Bonnie slyšela dnes odpoledne pět chvály.

„Přijdu brzo,” ujistil ji Rod a zavřel za sebou dveře.

Když se Bonnie vrátila do kuchyně, Sam ještě seděl u stolu, skloněný nad jídlem, a půlnoční modř jeho vlasů ozařoval světelný panel nad ním.

„Jsem ráda, že aspoň někdo má hlad,” podotkla.

Sam se otočil. Jeho rty pokrývala oranžová omáčka jako silná

vrstva rtěnky stejného odstínu, který používala jeho matka a kterým se namalovala, než umřela.

Bonnie bezděčně ustoupila o krok dozadu, jako kdyby spatřila ducha. Sam se usmál. Z pravé ruky mu něco viselo, cosi jako kapesní hodinky na řetízku, až na to, že to řetěz nebyl, došlo Bonnie, která se chytila za žaludek. Byl to ocas.

„Panebože,” vyjekla. „Doufám, že to není to, co si myslím, že to je.”

„Jen malá bílá krysa,” prohodil Sam se smíchem. „Nechal jsem ji, aby si uždibla trošku toho sladkokyselýho vepřového. Něco jako poslední večeře, než s ní nakrmím Abnerka.” Vstal a Bonnie se snažila nevšímat si nepatrného oranžového kroužku kolem cukajícího se čumáčku a tlamičky krysy odsouzené k záhubě. „Chceš se podívat?”

„Ne, děkuju,” zašeptala Bonnie, když Sam odcházel z kuchyně. Pak klesla na jednu z kuchyňských židlí naproti Joanině duchu a čekala, až se Rod vrátí domů.

Následující pondělí ráno přesně v sedm dvacet devět zajela Bonnie na parkoviště zaměstnanců před Westonskou střední školou. Vzpomněla si, jak nedávno policii řekla, že má v autě digitální hodiny. A pak se začala smát. Sice ne dlouze ani hlasitě. Ale dostatečně dlouho, aby podnítila jejich zvědavost, a dost nahlas, aby vzbudila jejich podezření. O víkendu zase přišli, aby ji znovu vyslechli, podrobně rozebírali známé téma a snad doufali, že si bude odporovat, řekne něco natolik inkriminujícího, co by opravňovalo kapitána Mahoneyho nasadit jí kolem zápěstí pouta, která mu neustále visela na pásku, a odvést ji pryč. Zdálo se, že je jim zcela lhostejné, v jakém nebezpečí Bonnie i její dcera mohou být a kvůli kterému jí Joan varovala. Patrně se domnívají, že jsem si to celé vymyslela, uvažovala Bonnie, která byla zklamaná, že policie prozradila ze svého vyšetřování jen to, že podle zprávy soudního lékaře byla Joan zastřelena kulkou z revolveru ráže 38, dost možná tím, který byl ještě napsaný na Roda.

„Jé, paní učitelko,” zvolal kdosi, když Bonnie došla ke vchodu jednopatrové budovy z červených cihel. „Otevřu vám.”

Bonnie se obrátila a uviděla, jak k ní běží Haze. Vlastně ne,

neběží, uvědomila si, když ho sledovala, fascinovaná nevzrušenou suverénností jeho chůze. Spíš to byl lehký plavný klus. štíhlý, svalnatý bílý hřebec, postrojený do černého a naprosto sladěný s rytmem vlastního těla.

„Vypadáte dneska fakt dobře, paní učitelko,” zalichotil jí, když otevřel těžké dveře a ustoupil stranou, aby mohla Bonnie vejít první. „Jsem rád, že jste zas tady,” prohodil, když vkročili do bufetu.

Bonnie se usmála. „Co bys ode mě potřeboval, Hazi?”

Haze sklonil hlavu a škádlivě tichým hlasem, až se musela nahnout, aby ho slyšela, řekl: „Nebudete dneska po mně chtít ten esej, že ne?”

Málem se rozesmála, udělala by to, nebýt náhlého napětí v chlapcově tváři a toho, jak nápadně mu ztvrdl úsměv na rtech.

„Obávám se, že budu,” pronesla a vnímala, jak ji obklopují zvuky v místnosti.

„Měls na to víc než měsíc.”

Haze mlčel, a jak pomalu couval mezi skupinu studentů postávající poblíž, ztuhlý úsměv vystřídal slabý úšklebek. Bonnie se dívala, jak mizí, jako krysa polknutá obřím hadem, napadlo ji a cítila se trochu znepokojená jejich střetnutím, přestože netušila proč. Cestou z bufetu kývla na několik žáků, kteří dováděli v koutě, a energicky kráčela chodbou dál. Středem vysokého stropu se táhlo dlouhé neonové světlo jako jednoduchá čára na silnici, vrhalo stíny na žluté cihlové stěny a propůjčovalo zvláštní barvu velké zarámované fotografii posledních maturantů, jimž odstřihli usměvavé obličeje a nalepili je do řady malých úhledných oválků, která visela vedle dveří sborovny. Bonnie otevřela, zamířila rovnou ke konvici, do které se filtrovala káva, a rychle si nalila šálek.

„Ahoj, vespolek,” oslovila všechny najednou a kráčela k židli u dlouhé stěny s řadou oken. Výhled malý uzavřený dvorek s jediným stromem měl k velkolepé

podívané daleko.

V místnosti, laděné převážně do modré a béžové, bylo snad půl tuctu učitelů, pár jich debatovalo u ochlazovače vody, ostatní byli zdánlivě začtení do ranních novin a všichni působili jako pečlivá studie nedbalé nenucenosti. K uším jí dolehlo sborové „ahoj”. Někdo se jí zeptal, jak se má. Ona na to, že dobře. „Je to fajn, že jsem zase zpátky,” dodala Bonnie a zároveň si všimla, že Josh Freeman tu nikde není.

„Muselo to být strašné,” podotkla Maureen Templetonová, učitelka biologie s kudrnatými žlutými vlasy a výrazným předkusem, a každý přikývl, neboť dalších synonym nebylo zapotřebí.

„Ano, to bylo,” souhlasila Bonnie.

„Už policie ví…?”

„Zatím ne,” pospíšila si s odpovědí Bonnie.

„Mělas těžký týden?” zeptal se Tom 0’Brian, učitel herectví, s přiměřenou zasmušilostí.

„Příšerný.”

„Jestli budeš od nás cokoliv potřebovat…,” nabídla jí Maureen Templetonová a ostatní přikývli.

„Děkuju.”

„Sam je u mě ve třídě,” poznamenal Tom 0’Brian. „Má skutečně talent, je to rozený herec. Jak to zvládá?”

„Lip, než by člověk čekal,” odpověděla Bonnie, která si stále nebyla jistá, jak si má vysvětlit Samovo chování. Policie mu vydala Joanino auto a Sam se ochotně nabídl, že bude svou sestru vozit do školy i ze školy až do konce školního roku.

„Znals jeho matku?”

„Setkal jsem se s ní na třídní schůzce někdy v listopadu. Připadala mi celkem sympatická.” Tom 0’Brian zavrtěl hlavou. „Děsivá věc. Těžko tomu uvěřit.” Vypadalo to, že už jim došla řeč, a místnost ztichla. Postupně se každý vrátil k tomu, co dělal, než Bonnie vešla. Bonnie sáhla po příloze Boston Globu, která ležela před ní na umakartovém stolku. Prolistovala ji a ulevilo se jí, když své jméno nenašla ani na přední straně, ani uprostřed. Staré zprávy o ní vystřídaly další vraždy, daleko krvavější a senzačnější: vražda a sebevražda ve Walthamu, střelba z auta v Newbury Street, pár ubodaný v módním bistru, právě když dojídali moučník.

Bonnie chvatně vyměnila první část novin za přílohu Náš život, přelétla recepty na nízkokalorické sušenky a drobenkový jablkový koláč s vysokým obsahem vláknin, ignorovala článek o sexu pro starší a zaměřila se na sloupek Domácí lékař, ve kterém radili dva doktoři, praktická lékařka MUDr. Rita Wertmanová a rodinný terapeut MUDr. Walter Greenspoon.

Co dělalo jméno doktora Greenspoona v adresáři Joan Wheelerové?

Vážený pane doktore, začínal první dopis. Jsem matka hyperaktivní sedmileté dívky, která dohání mého manžela i mě k šílenství. Odmítá ráno vstávat, křičí, když ji odvádím do školy, a nechce jíst večeři ani chodit spát. jsme s manželem vyčerpaní a neustále si vjíždíme do vlasů. Obávám se, že naše manželství nepřežije tohle dítě, a já už nevím, co mám dělat.

Milá frustrovaná maminko, začínala Greenspoonova odpověď. Musíte se s manželem naučit, jak máte jednat jako celek…

„Promiňte, paní Wheelerová,” vyrušil ji jakýsi hlas. Před ní stál Josh Freeman, vysoký a štíhlý, na rtech stydlivý úsměv, a vypadal dojemně chlapecky, přestože v jeho postoji bylo něco, co ji varovalo, aby se příliš nepřibližovala. „Pane Freemane,” oslovila ho rozpačitě.

„Říkala jste, že si se mnou chcete promluvit.”

„Ano, jestli vám to nevadí.” Bonnie pokývla k židli vedle sebe. Josh Freeman zaváhal a pak se posadil. „Jak se vám tady na škole líbí?” zeptala se Bonnie, která váhala, jak začít, a bylo jí trapně, jako by to byla její první schůzka. Co to dělá? Proč po něm chtěla, aby si promluvili? O čem si s ním vlastně chtěla povídat?

„Jsem tu moc spokojený,” odpověděl Josh Freeman. „Je tady spousta talentovaných a tvořivých dětí. Nemusím se ani moc namáhat, abych u nich vzbudil zájem. Ale o tomhle jste zřejmě se mnou mluvit nechtěla, že?”

Takže na společenskou konverzaci ho neužije, pomyslela si Bonnie, která tento rys povahy obyčejně obdivovala. „Překvapilo mě, že jsem vás viděla na Joanině pohřbu,” pronesla.

Josh Freeman mlčel.

„Netušila jsem, že jste byli přátelé.” Mlčení pokračovalo.

„Vždyť nic neříkáte,” upozornila ho Bonnie, která sledovala jeho rty a skoro se bála podívat se mu do očí.

„Na nic jste se mě nezeptala,” poznamenal.

Usmála se, protože pochopila, že bude muset být konkrétnější, aby se, jak doufala, něco dozvěděla, přestože jí bylo záhadou, co vlastně chce zjistit.

„Znal jste Joan dobře?”

„Seznámili jsme se v listopadu na rodičovské schůzce. Pak jsme spolu ještě několikrát mluvili.”

„Měla telefonní číslo k vám domů.”

„Ano, to měla.”

Bonnie se zhluboka nadechla, přinutila se podívat se mu do očí a na okamžik ji poplašila jejich průzračnost a intenzita, s jakou jí pohled opětoval. „Příliš mi to neusnadňujete.”

„Nechci nic ztěžovat,” ohradil se. „Jen nemám ponětí, kam tím vším míříte.”

„Byla za vámi policie?”

„Ano, s policií jsem mluvil.”

„Můžu se vás zeptat, o čem?”

„To nemůžete,” pronesl klidně.

Bonnie cítila, že jí zčervenaly tváře. „Věděl jste, v jakém vztahu jsme byly?” vyzvídala dál.

„Vím, že jste provdaná za jejího bývalého muže.”

„To vám řekla Joan, nebo policie?”

„Joan.”

„Jaký byl vlastně váš vztah k Joan?”

„Podle mě vám do toho nic není,” prohlásil Josh Freeman a pohlédl na velké nástěnné hodiny. „Za chvíli bude zvonit. Měl bych už jít.”

„Máme ještě pět minut.”

„Co konkrétně chcete vědět o mém vztahu s Joan?”

„Takže nějaký vztah existoval,” konstatovala Bonnie. Opět mlčel.

„Mluvila někdy o mně?” zeptala se Bonnie. „Nebo o mé dceři? Svěřila se vám někdy, že jsem podle ní v nebezpečí?”

V jeho očích mu krátce bleskl výraz účasti, ale vzápětí zmizel. „Nechápu, na co narážíte,” řekl a vstal. „A tenhle rozhovor začíná být pro mě krajně nepříjemný. Opravdu bych měl už jít do třídy.”

Bonnie se okamžitě zvedla ze židle. „Můžeme si promluvit po vyučování?”

„Raději ne.”

„Prosím vás.”

„Uvidíme,” utrousil. Bylo znát, že je na vahách. Než se zmohla na další protest, byl pryč.

Bonnie se zhluboka nadechla a otevřela dveře do své třídy. Ti studenti, kteří ještě stáli u velkého okna, okamžitě vyrazili do lavic. Byl to pestrobarevný hlouček, směsice vlasů, džínoviny a propíchaných částí těla, zhruba stejný počet mladíků i dívek z relativně bohatých rodin, kteří si umínili, že budou vypadat co možná nejnuzněji, a v očích se jim odrážel společně sdílený cynismus, jejich věku nepřiměřený. Co se děje se sladkými šestnácti? přemítala Bonnie.

Kdosi se zachichotal a mnozí po sobě nervózně pokukovali, když Bonnie přelétla pohledem tváře čtyřiadvaceti studentů třetího ročníku, které měla na angličtinu. Haze na ni ze zadní lavice zamrkal a pokývl hlavou nahoru a dolů jako loutka břichomluvce. Bonnie přistoupila ke stolu na stupínku a vklouzla na židli.

Rychle si ověřila, že všechno je tak, jak to opustila. Tabule byla utřená. Nástěnku na východní stěně zaplňovaly nejrůznější mapy, nápisy a oznámení. Jeden z nápisů hlásal: LITERATURA V OBDOBÍ 14001850. Vedle byly plakáty, namalované studenty, znázorňující

některé věci, o nichž se žáci v jejích hodinách učili: Kdo chytá v žitě; Oliver Twist; Cyrano; Macbeth.

„Co s vámi dělal minulý týden suplující učitel?” zeptala se a zvedla ze stolku výtisk Macbetha.

„Nic moc,” vykřikl kdosi a zasmál se.

„Zmiz, prokletá skvrno, zmiz!” zavyl Haze. Zase smích.

„Byl dost neschopnej,” pronesla jedna z dívek v první lavici. „Většinou nás nechával pracovat samotný.”

„Dobře. Tudíž byste se neměli vymlouvat, že mi dneska neodevzdáte vaše eseje,” připomněla jim Bonnie za doprovodu hlasitého reptání. „Mezitím si najděte stranu sedmdesát dva.”

Zvedla se čísi ruka a zatřepetala se ve vzduchu.

„Ano, Katie?”

„Jaké to bylo, najít mrtvolu?” zeptala se dívka stydlivě.

Nastal okamžik ohromujícího ticha. Pochopitelně že budou zvědaví, uvědomila si Bonnie. Četli noviny, věděli o Joanině smrti všechno a bylo jim známo, že Bonnie objevila její tělo. „Strašné,” vyhrkla Bonnie. „Byla to hrůza.”

„Už byla studená?” zeptala se další dívka.

„Ano. Žádná senzace to nebyla,” odpověděla Bonnie

„Senzace,” opakovali sborově.

Senzace, pomyslela si Bonnie. Copak nechápou, o čem jim tady vykládá?

„Udělala jste to vy?” Hlas byl mužský a úmyslně provokující. Bonnie věděla, že patří Hazeovi, aniž se na něj musela podívat.

„Promiň, že tě zklamu,” pronesla Bonnie a snažila se ovládnout svůj hlas, „ale odpověď zní ne. A teď bychom se raději měli věnovat straně sedmdesát dva.” Listovala tenkou knížečkou a ruce se jí přitom viditelně třásly. „První řádek odshora, mluví Macbeth.”

Pohlédla k oknu a potěšilo ji, že jaro už pokročilo. Navzdory nižším teplotám stromy nasazovaly pupeny a některé dokonce kvetly. Přišlo jí, že to vypadá, jako kdyby někdo přejel prstem po křídové kresbě, rozmazal kontury větví a zahalil je do jemného zeleného oparu. Když se dívala na několik dívek, které běžely přes velké zadní hřiště, protože se evidentně opozdily na hodinu, uvědomila si, že je to její nejoblíbenější období. Jedno z děvčat upustilo sešit a utíkalo zpátky, aby ho sebralo. Bonnie ji sledovala pohledem, pak viděla, jak se dívka sehnula, krátká černá sukně se jí vyhrnula a odhalila tak kostkované šortky. Bonnie se usmála a už chtěla opět věnovat pozornost textu, když ji upoutalo něco jiného: muž stojící

na druhé straně hřiště, napůl schovaný mezi stromy. Pozoroval ty dívky? uvažovala Bonnie. Nebo někoho jiného?

šla k oknu, naklonila se blíž, až skoro přitiskla nos na sklo. Muž jako by tušil, že se na něj někdo dívá, vystoupil ze stihu stromů a tím umožnil lepší výhled. Měl na sobě světle hnědou koženou bundu a modré džíny, oči mu zakrývaly velké sluneční brýle. Zrcadlové brýle, došlo Bonnie, prudce vdechla, ustoupila o krok zpět a vrazila do jedné z lavic.

„Paní učitelko, jste v pořádku?” zeptal se kdosi.

„Tracey, vezmi si to tady na starost, než se vrátím,” řekla Bonnie už na odchodu. „Pracujte na těch esejích,” nařídila.

„Co se děje?” zašeptal někdo.

„Co je to za chlápka?” chtěl vědět další.

Bonnie, dbalá upozornění, že se nemá běhat po chodbách, kráčela spěšně k východu. Otevřela a utíkala přes hřiště ke stromům, kde toho člověka viděla. Jenže už tam nebyl.

Bonnie se zastavila, otočila se kolem své osy a pak znovu. Do háje s ním, pomyslela si a do očí jí vhrkly slzy vzteku. Nedovolí, aby jí tohle prováděl. Nepřipustí, aby si z ní dělal blázny. „Nicku!” zvolala a vítr jí unášel hlas přes hřiště jako fotbalový míč zaklesnutý pod paží zadáka. „Nicku, kam ses schoval?! Vím, že tu jsi. Viděla jsem tě.”

Ozvaly se kroky. Bonnie se obrátila a mhouřila oči do slunce, zatímco se k ní líně šoural nějaký člověk. Bonnie si zastínila rukama zrak a snažila se rozeznat jeho obličej.

„Stalo se něco?” zeptal se muž.

Ještě ani nespatřila jeho tvář a už věděla, Že to Nick není. Ten hlas na něj neseděl. Byl laskavý a starostlivý, což byla adjektiva, která se na jejího bratra vůbec nehodila.

Bonnie přistoupila k tmavovlasému muži středního věku, který měl na sobě šedou uniformu školníka. „Nevšiml jste si nějakého člověka, který se tu potloukal?” Ukázala neurčitě kamsi ke stromům. „Vysoký, blond, zrcadlové brýle,” pokračovala. O těch brýlích byla přesvědčená, i když si nebyla zas tak úplně jistá. Nick odjakživa zbožňoval zrcadlové brýle. Takhle mu totiž nemohl nikdo vidět do očí. Do zrcadel duše, napadlo ji. Až na to, že on žádnou neměl.

Školník zavrtěl hlavou. „Bohužel ne. Nikoho jsem nezahlíd. Ale vůbec se mi nelíbí, že by se tu někdo poflakoval. Dám si na to pozor. Ujišťuju vás.”

Bonnie se naposled rozhlédla kolem a pak se váhavě vydala zpátky ke škole, vědoma si toho, že ji studenti pozorují z oken třídy. Možná že se mýlila. Třeba to Nick nebyl. Co by tady vůbec pohledával? Ne, patrně to byl výplod její fantazie. Nějaký stín, ze kterého vytvarovala postavu muže jako z kusu hlíny. Ve skutečnosti tam nikdo nebyl. Až na to, že ho ostatní ze třídy také zahlédli. Co je to za chlápka? jasně si pamatovala, že se někdo takhle zeptal.

„Zmizel hned, jak jste odtud vyběhla,” přivítal ji Haze, když se vrátila do třídy.

„Viděli jste, kam šel?” vyzvídala Bonnie.

„K parkovišti,” odpověděl kdosi.

„Kdo to byl?” ozvalo se sborově několik hlasů.

Bonnie zvedla ruce do vzduchu. „Někdo, o kom jsem si myslela, že ho znám. V každém případě to už stačilo. Najděte si prosím stranu sedmdesát dva a dáme se do toho textu.”

Ke konci hodiny se k ní přiloudal Haze, jednu ruku měl v kapse černých džínsů a v druhé držel psací desku s klipsem, který přidržoval pár volných listů čistého papíru. Zastavil se skoro těsně u jejího obličeje a všudypřítomný pach marihuany ho pokrýval jako další vrstva kůže. „E, paní učitelko,” začal, „ještě jsem nestihl dodělat ten esej, potřebuju víc času.”

„Měls času víc než dost,” připomněla mu Bonnie.

„Jenže ten minulej tejden byl dost rušnej kvůli tý vraždě a tak,” prohlásil. Bonnie otevřela ústa, aby promluvila, ale ihned je zase zavřela. Copak vážně využíval smrt přítelovy matky jako výmluvu, že nemá včas hotovou úlohu z angličtiny? A ji to opravdu překvapilo? „Asi tě dobře nechápu.”

„Potřebuju víc času.”

„Znáš pravidla, Hazi. Každý den, co se opozdíš s úkolem, přicházíš o bod.”

„Heleďte, já musím vážně tenhle rok projít.”

„Tak to musg vážně začít pracovat.”

„Nebuďte taková sketa,” utrousil Haze koutkem úst.

„Prosím?”

„Samova máma byla sketa,” pokračoval Haze s očima upřenýma do jejích. „Koukněte, co se jí stalo.”

Bonnie byla na okamžik tak ohromená, že nedokázala promluvit. „Co tím chceš naznačit?”

„Potřebuju dodělat tenhle ročník/’ zdůraznil znovu a vyšel z místnosti.

Bonnie seděla po únavném dni ve sborovně, pila třetí šálek kávy a pokoušela se relaxovat. Nebyla stavěná na takové komplikace. Měla ráda věci jednoduché a přímé. Žádné chození kolem horké kaše, žádné dohady. To byl také jeden z důvodů, proč jí dělala vždycky potíže poezie. Proč prostě rovnou neřeknou, co tím myslí, ptávala se často sama sebe, stejně jako si teď kladla tutéž otázku. Přemítala o Joshi Freemanovi a jeho odmítnutí svěřit se jí, o svém bratrovi, který se schovává v křoví jako nějaký pedofil, o Hazeovi a jeho skrytých výhrůžkách.

Měla by zřejmě zavolat policii a ohlásit jim jeho podivné poznámky, i když pochybovala, že by tím něčeho dosáhla. Policie dávala jasně najevo, že ona je stále jejich hlavní podezřelá. „A co to nebezpečí, o kterém se Joan zmínila?” znovu a znovu se jich vyptávala. „Nebezpečí, které hrozí mně i mé dceři?” Na to nijak nereagovali. Copak jí nikdo nemůže dát žádnou uspokojivou odpověd?

Pohlédla na hodinky. Bylo něco po třetí. Kde vězí Josh Freeman? Vždyť se dohodli, že si po vyučování promluví.

Vlastně ne, to musela uznat. Na ničem takovém se nedohodli. Ve skutečnosti se velice zdráhal dál se s ní bavit a dodal jen vlažně „uvidíme”, když na něj naléhala.

Odpolední slunce vrhalo kužel světla na agresivně ošklivé modrobéžové závěsy nařasené na obou stranách dlouhého okna. Naproti v rohu seděl Anthony Higuera, učitel španělštiny, a opravoval písemky. Robert Chaplin, chemikář, četl ranní noviny a potřásal přitom hlavou. Po Joshi Freemanovi nebylo ani stopy.

Je to zajímavý člověk, usoudila Bonnie, záhadný, příjemný, ale rezervovaný, přestože něco v jeho očích jí říkalo, že vždycky takový nebyl. Od chvíle, kdy přišel na Westonskou střední školu, se stranil společnosti, jako by se bál pustit někoho k sobě příliš blízko. Vzpomněla si, jak slyšela, že mu žena zahynula při jakési strašlivé dopravní nehodě, ale pokud jí bylo známo, nikdy se s nikým o tomhle ani o jiných stránkách svého osobního života nebavil. Vrtalo jí hlavou, kolik ze svého soukromí sdílel s Joan.

Možná na ni čeká ve třídě, uvědomila si Bonnie a vyskočila ze židle tak prudce, že ji málem překotila. Stojí to určitě za pokus, rozhodla se. Opustila sborovnu a zamířila po chodbě ke schodišti

v zadní části budovy. I kdyby na ni nečekal, možná by se jí ho podařilo zdržet…

„Paní Wheelerová,” zavolal kdosi a Bonnie se otočila. Uviděla, jak k ní běží jedna ze sekretářek, baculatá mladá žena, celá v červeném. Rajče s nohama, napadlo Bonnie, když k ní žena přispěchala s rukou na srdci, aby zklidnila svůj dech. „To jsem ráda, že jsem vás zastihla.”

„Stalo se něco?”

„Volali nám ze školky. Máte prý hned zavolat. Prý…”

Bonnie nenechala vyděšenou ženu ani domluvit. Vřítila se do kanceláře a vrhla se k nejbližšímu telefonu.

„Nějaký problém?” Zeptal se Ron Mosher, který vyšel ze své pracovny do předpokoje.

„Prosila bych Claire Applebyovou,” vychrlila Bonnie do mluvítka a na ředitelův zájem zareagovala lehkým pokrčením ramen. „Tady Bonnie Wheelerová.”

„Paní Wheelerová,” opakovala Claire Applebyová o vteřinu později. „Děkuju, že jste se ozvala tak rychle.”

„Co se stalo? Je Amanda v pořádku?”

„Teď už je to dobré. Nechci vás plašit.”

„Co myslíte tím led už je to dobré?”

„Odehrál se tu takový incident.”

„Incident?”

„Chci zdůraznit, že vaší dceři se nic nestalo…”

Pokud žena pokračovala v hovoru, Bonnie ji neslyšela. Praštila sluchátkem a letěla chodbou k parkovišti.

Budova, kam chodila Amanda do školky, byla jednopatrová stavba z červených cihel a s množstvím oken, nacházela se ve School Street a od Westonské střední školy byla vzdálená obvykle dvě minuty jízdy. Bonnie tam dorazila za necelých šedesát sekund.

Zajela na dlouhou příjezdovou cestu, prudce vmanévrovala vůz na parkoviště vedle školy a rozběhla se po cestičce, které se říkalo Abecední ulička, ke školce umístěné v zadní části školy hned vedle hřiště.

Bonnie okamžitě spatřila oknem svou dceru a otevřela skleněné dveře s daleko větší silou, než bylo potřeba, takže do prostorné

místnosti téměř vpadla. Amanda vzhlédla od miniaturního stolku, u kterého seděla a hrála si s hromádkou barevných stavebních kostek. „Mami!” vykřiklo dítě a to slovo rezonovalo radostí.

Amanda měla na sobě nějakou cizí kombinézu modré barvy a červený svetřík, blonďaté vlásky měla sčesané z obličeje a přichycené párem červených sponek. Vždyť Amandu ráno oblékla do bavlněného zeleného overalu. Čí šaty to má její dcerka na sobě?

Jedna z učitelek, mladá žena s kudrnatými tmavými vlasy a kanárkově žlutými šaty, seděla na židličce vedla Amandy. Bonnie lovila v paměti její jméno a vzpomněla si na něj ve chvíli, kdy se k ní Amanda skokem vrhla. „Co se stalo, Sue?” zeptala se Bonnie učitelky, popadla Amandu do náruče a rychle si prohlížela její obličej i tělíčko, jestli nemá nějaké odřeniny, a ohmatávala cizí oblečení.

„Zlej pán na mě něco hodil,” oznámila Amanda.

„Co tím myslíš? Kdo na tebe něco hodil? Co to bylo?”

„Dojdu radši pro paní Applebyovou,” navrhla učitelka. „Řekla mi, abych ji zavolala, hned jak přijdete.”

„Jsi v pořádku?” zeptala se Bonnie dcerušky a chvějící se rukou něžně hladila jemné tahy dětské tvářičky. Srdce jí přitom v hrudi divoce bušilo. Musí se zklidnit, nařídila si. Musí zůstat klidná, alespoň do chvíle, než zjistí, co se vlastně stalo.

Někdo něco hodil na její dceru. Někdo se pokusil ublížit jejímu nevinnému děťátku. Ne, to není možné. Musela to být nějaká nehoda. Proč by někdo chtěl uškodit tříleté holčičce?

Hrozí vám nebezpečí, varovala ji Joan. Tobě a Amandě.

„Ne,” zašeptala a strnula. To není možné.

„Cože, mami?”

„Paní Wheelerová,” ozvala se Claire Applebyová a Bonnie, která ji neviděla ani neslyšela vejít, se lekla. „Mrzí mě, co se stalo.” Claire Applebyová byla vysoká žena středního věku s plochým hrudníkem a širokými boky. Měla na sobe jednoduché

šmolkově modré košilové šaty, které bohužel zdůrazňovaly obojí.

„Co se tu vlastně přihodilo?” Bonnie si všimla, že několik vlasů za levým uchem dcerky pokrývá cosi lepkavého.

„Snad aby Sue vzala Amandu ven,” navrhla Claire Applebyová jemně.

Amanda ještě pevněji sevřela matčin krk, až se Bonnie málem nedostávalo vzduchu. Jako hroznýš královský, pomyslela si nervózně a zlehka uvolnila dcerčiny paže.

„To nic, miláčku,” uklidňovala Amandu a postavila ji na zem. „Jenom pár minut. A pak si zajdeme na zmrzlinu.”

„Na jahodovou?”

„Kterou budeš chtít.”

„Zlej pán mě celou polil krví.”

„Cože?!”

„Sue,” promluvila Claire Applebyová a zvedla rozčileně ruku ke svým blond vlasům, „prosím tě, jděte s Amandou na hřiště.”

„Chci jít na houpačky,” poručila si Amanda.

„Kdo tam bude dřív?” navrhla Sue.

Hřiště bylo vybaveno obrovskou prolézačkou. Byly tam tři skluzavky různých tvarů a velikostí, veliké pískoviště a několik druhů houpaček. Bonnie sledovala, jak Sue připoutala její dceru do jedné z menších houpaček, a uvědomila si, že zadržuje dech, až se jí hrudník stáhl bolestí. Chtěla si vyžádat odpovědi na stovky otázek, které jí vibrovaly v hlavě, ale nebyla s to vypravit ze sebe ani slovo. Po tvářích jí už stékaly slzy, mizely jí na krku a pod límcem bílé blůzy. Teď neplač, napomenula se v duchu. Teď není čas na slzy.

„Není to tak strašné, jak to zní,” ujišťovala ji chvatně Claire Applebyová.

„Co se to tady vlastně stalo?” zašeptala Bonnie a každé slovo jí jako nůž projelo hrdlem.

„Víte, že na děti dáváme veliký pozor…”

„To vím. Proto nechápu…”

„Moc mě to mrzí, paní Wheelerová. Vidím, jak jste rozrušená. Vím, že jste prožívala těžké chvíle. Četla jsem noviny…”

„Prosím vás, povězte mi, co se přesně stalo,” naléhala Bonnie.

„Děti byly venku na hřišti,” začala okamžitě vyprávět Claire Applebyová. „Byly s nimi Sue a Darlene. Amanda se zřejmě zatoulala až k cestě. Později Sue vykládala, že na ni kdosi zavolal jménem.”

„Někdo na ni zavolal?” „Tak nám to vylíčila.” „Neřekla vám, kdo to byl?”

„To nevěděla. Každopádně ať už to byl kdokoliv, měl na hlavě kapuci nebo něco podobného, a jakmile se k němu Amanda přiblížila, vylil jí ten kbelík na hlavu.”

„Kbelík plný… krve?” otázala se Bonnie nevěřícně. „Domníváme se, že to byla krev,” řekla Claire Applebyová tiše. „Nevíme to jistě. Bylo to tmavé a červené a nejdřív nás napadlo, že to byla barva, ale…” Hlas se jí zlomil.

„Ale…?”

„Barva to nebyla. Sue prý málem omdlela, když Amandu viděla, protože se lekla, že spadla a rozbila si hlavu. Dokud jsme ji úplně celou neumyly, vůbec nás nenapadlo, že není zraněná. Měla to všude na obličeji i na šatech. Její oblečení jsme vám daly do igelitové tašky,” dodala Claire Applebyová.

„Tak moment,” pronesla Bonnie, která si potřebovala srovnat fakta v hlavě. „Vy mi tvrdíte, že na cestě stál cizí člověk s kapuci na hlavě a v ruce kyblík krve a nikdo si ho nevšiml?”

„Bohužel máte pravdu,” připustila Claire Applebyová.

Bonnie cítila, jak se jí podlomila kolena, měla strach, že se neudrží na nohou, a natáhla ruku, aby se něčeho zachytila. Nic tam nebylo. Zapotácela se a vrazila do jednoho ministolečku.

„Nechcete se posadit?” Claire Applebyová jí pomohla do jedné ze židliček a sama se pokusila usadit vedle ní, ale její rozložité pozadí se odmítalo vtěsnat na maličké sedátko. „Amanda je v pořádku,” prohlásila žena stejně jako před chvilkou. „Byla jen vyděšená.”

Bonnie se bezmocně rozhlížela po místnosti a lhostejně vnímala množství různorodých konstrukcí zavěšených od stropu na niti nebo drátu, velká písmena abecedy, která lemovala stěny, pestré plakáty zvířat, bedny s hračkami a řadu kreseb malovaných prstem, které byly přilepeny na protější zeď. „Jak je to dlouho, co se to stalo?”

Claire Applebyová se podívala na hodinky. „Moc dlouho ne. Tak dvacet minut. Maximálně půl hodiny. Umyly jsme ji a zatelefonovaly vám.”

„Volaly jste policii?”

Claire Applebyová zaváhala. „Rozhodly jsme se, že se nejdřív spojíme s vámi. Přirozeně o tom napíšeme hlášení.”

„Myslím, že bychom měly zavolat policii,” poznamenala Bonnie a zadívala se oknem na dcerku, která se smála, a pokaždé, když se vyhoupla vysoko do vzduchu, zavýskla radostí. Povznesená nad ošklivý incident, na který už zapomněla.

„Nerušíte, kdo tohle mohl udělat?” zeptal se kapitán Mahoney. Za ním stál jeho přítel detektiv Haver z westonského policejního sboru. Vzhledem k tomu, že se případ stal ve Westonu, nikoliv v Newtonu, vysvětlil jí kapitán Mahoney, technicky nespadal pod jeho pravomoc.

Bonnie zavrtěla hlavou. Proč se jí na tohle ptá? Jak mohla tušit,

kdo provedl tak příšernou věc? „Neměli bychom ji odvézt do nemocnice?” otázala se Bonnie. „Neměli by jí udělat test na AIDS?”

„Nejdřív si počkáme na výsledek rozboru krve,” navrhl kapitán laskavým hlasem.

„Pravděpodobně to nebude lidská krev.”

„Jak to myslíte?”

„V okolí je hodně farem, paní Wheelerová,” připomněl jí detektiv Haver. Byl to statný muž střední výšky a jeho pokožka měla barvu tmavé čokolády. „Zrovna v Eastonu jsou nějaké farmy, kde dokonce poráží vlastní dobytek.”

„V Eastonu?” opakovala Bonnie nepřítomně.

„Váš otec v Eastonu bydlí, viďte?” podotkl lhostejně kapitán Mahoney.

Až příliš lhostejně, napadlo Bonnie, která se začala chvět, když si vzpomněla, jak se její bratr dnes schovával mezi stromy poblíž školy. „Mluvili jste s ním?” ptala se Bonnie.

„Krátce.”

„A s mým bratrem?”

„S ním taky.”

„A co? Řekl vám něco zajímavého?”

„Proč se ho na to nezeptáte sama?”

Bonnie polkla, pohlédla na dcerku, která teď visela hlavou dolů na jedné z tyčí prolézačky, zatímco učitelka postávala nervózně u ní a ruce měla nastavené, aby ji zachytila. „S bratrem nijak zvlášť nevycházíme, pane kapitáne,” pronesla Bonnie.

„Smím se zeptat proč?”

„Viděl jste Joanino album,” připomněla mu Bonnie. „Podle mě je odpověď zcela jasná.”

„Myslíte si, že měl něco společného s Joaninou smrtí?”

„Vy ano?”

„Váš bratr má na dobu, kdy byla paní Wheelerová zavražděna, alibi,” sdělil jí kapitán.

„Vážně?”

„Zdá se, že vás to překvapilo.”

„Ohledně mého bratra mě už nepřekvapí nic.”

„Teď mi zas připadáte zklamaná.”

„Nejspíš bych měla mlčet,” odsekla Bonnie. Viděla, že se kapitán Mahoney usmál. Chce si mě oblíbit, pomyslela si Bonnie. Chce věřit, že nemám nic společného s Joaninou smrtí.

„Existuje nějaký důvod, který by vás vedl k domněnce, že má něco společného s tím, co se přihodilo dnes odpoledne?”

„Proč by chtěl ubližovat mé dceři? Vždyť ji ani nezná,” pozna

menala Bonnie spíš pro sebe než pro policisty. Ale přesto tady ráno byl, jenom o pár bloků dál. Byl snad on tím nebezpečím, před kterým se ji Joan snažila varovat?

Co jí bránilo, aby o tomhle neinformovala policii? Copak se ještě pořád pokoušela svého bratra chránit?

Jsi hodná holka, slyšela svou matku zašeptat. Bonnie pohodila hlavou, aby se toho hlasu zbavila.

„Myslíte si, že to, co se stalo Amandě, mohla být třeba nějaká hloupá puberťácká recese?” zeptala se Bonnie s nadějí v hlase, aniž brala v úvahu logiku věci.

Kapitán Mahoney si uvolnil červenočerně pruhovanou kravatu a rozepnul si límeček svírající jeho vystouplý ohryzek. „Předpokládám, že o vás někdo četl v novinách a rozhodl se, že vám provede ošklivý žertík,” prohodil kapitán Mahoney, který zřejmě uvažoval nahlas. „V okolí se potuluje spousta potřeštěnců, dokonce i v tak zdánlivě bezpečném ráji jako je Weston.”

Bonnie přikývla. Pravdivost jeho slov se nedala popřít. Nikde už nebylo bezpečno, ani v tak klidné oáze jako Weston, kam se přestěhovali, když otěhotněla. Jen neradi se s Rodem rozhodli, že Boston patrně není tím nejvhodnějším místem k založení rodiny, a vybrali si Weston, přestože byl velmi blízko města, ale cítili se tam trochu víc jako na venkově. Každý dům stál na pozemku o rozloze jednoho a půl akru, byla tam spousta zeleně, jezírek a navíc čistý svěží vzduch. Ideální místo pro výchovu dětí. A jen patnáct minut od centra. Kousek od jejich přátel Diany a Grega. Dostatečně daleko od Newtonu a Joan. A ještě dál od Eastonu a toho, co zbylo z její rodiny.

Až na to, že se Diana s Gregem rozvedli krátce po Amandině narození, a Diana trávila většinu času ve městě. Ale vypadalo to, že nic nemůže Bonnie příliš vzdálit od příbuzných nebo Rodový bývalé ženy. Minulost je vždycky blíž, než si člověk myslí, přemítala.

„Promiňte, na co jste se to ptal?” Bonnie si uvědomila, že ho přestala vnímat.

„Ptal jsem se, jestli jste ve škole oblíbená,” opakoval.

„Oblíbená?”

„Jestli vás studenti mají rádi, paní Wheelerová?”

„Nejspíš ano,” vykoktala. „Aspoň si myslím,” dodala vzápětí, když si vzpomněla na Haze, a představila si ho, jak sekni blíží a zastavuje se těsně u jejího obličeje. Napadl snad její dcerku on? Mohl mít něco společného s Joaninou smrtí? Byl on to nebezpečí, o kterém se zmínila Joan? „Je tu jeden chlapec,” pronesla.

„Harold

Gleason. Všichni mu říkají Haze. Mám ho na angličtinu ve třetím ročníku. Jsou s ním teď trochu problémy a znal i Joan. Kamarádí se Samem, to je můj nevlastní syn,” dodala, jako by jí ta slova nešla na jazyk. Zopakovala kapitánovi přesně všechno, co Haze dnes dopoledne říkal, a dívala se, jak si tuto nejnovější informaci zapisuje, ale jeho obličej k její lítosti postrádal jakýkoli výraz.

„Víte, kde Harold Gleason bydlí?” zeptal se.

Bonnie zavřela oči a snažila se vybavit si adresu napsanou na formuláři v kartotéce studentů. „Marsh Lané osmnáct,” řekla nakonec a zadržela dech v plicích. „Easton.”

Bonnie jezdila už dobrou hodinu po širokých klikatých silnicích v Eastonu. Mnoho z nich mělo tytéž názvy jako ulice ve Westonu: Glen Road, Beach Road, Country Lané, Concord Street a podobně. Znala je všechny. Za ty tři roky, co tady byla naposled, se příliš nezměnily. Vlastně se skoro nezměnily od jejího dětství. Co tady pohledává? Brzy už bude tma. Měla by patrně jet domů. Věřila, že tím něčeho dosáhne, když se sem vypraví?

Policie jí řekla, že si s Hazem poradí, ona ať se raději postará o dcerku a koupí jí tu zmrzlinu, co jí slíbila. To také udělala a pak ji rychle odvezla k jejich pediatrovi, který Amandu pečlivě vyšetřil a pak prohlásil, že je naprosto zdravá. Doporučil Bonnie, aby počkala, až dostane výsledky z policejní laboratoře, než Amandě nechá udělat krevní zkoušky. To dítě už dneska vidělo krve dost, uzavřel doktor.

Odvezla tedy dceru domů, ale když otevřela dveře a z horního patra ji ohlušujícím řevem přivítal nepřátelský zvuk rapu, cítila se jako nevítaný vetřelec. Pokusila se zavolat Rodovi, ale řekli jí, že právě natáčí reklamu a nikdo ho nesmí rušit. Zaměstnala tedy Amandu v kuchyni u stolu pastelkami a papírem a snažila se přijít na to, co by Sam a Lauren uvítali k večeři. Rozhodla se pro domácí makaróny se sýrem. Všechny děti milují makaróny se sýrem, pomyslela si a přemítala, jestli je cesta k dětskému srdci stejně přímá jako k mužskému.

Rod volal právě v okamžiku, kdy si sedali k večeři, že prý se opozdí a že do sebe ve studiu hodí sendvič a jestli to s dětmi zvládne sama? Zaslechla, jak se Amanda zachichotala, ohlédla se

a uviděla, že Sam dělá z makarónů obličej a Lauren se shovívavě usmívá. V příštím okamžiku už vytvářeli obličeje z makarónů všichni tři, což by Bonniinu matku pohoršilo, ale ji samotnou to naplňovalo téměř pýchou s večeří uspěla. Ano, odpověděla Rodoví, zvládnu to.

Po večeři Bonnie uložila Amandu do postele, pak zavolala Miru Gersteinovou, starší ženu, která bydlela v sousedství, a požádala ji o hlídání. Moc dlouho se nezdrží, ujišťovala ji, zatímco přemýšlela, kam vlastně pojede nebo co hodlá dělat. Nepleť se do toho, slyšela v duchu, jak ji Rod nabádá, když nastupovala do auta a couvala po příjezdové cestě na Winter Street. Jenže jak by mohla jen

tak nečinně sedět doma, když je její dítě v ohrožení? Dokud se Joanin duch neuloží k odpočinku a dokud nedopadnou jejího vraha, nemůže doufat, že se dá její rodina zase dohromady. Teprve pak se všechno srovná, teprve pak budou v bezpečí.

„Tak co to vlastně vyvádíš?” zeptala se Bonnie hlasitě sama sebe, opět odbočila na Marsh Lané a pomalu jela podél starých dřevěných domů, které nezvykle narušovaly krajinu, a pohledem pátrala po čísle 18.

Byl to nejstarší dům v malé ulici, nebo alespoň tak působil, sešlost ho pokrývala jako další vrstva nátěru. Haze v tom domě bydlel s prarodiči z matčiny strany, protože matka ho opustila hned nato, co od ní odešel jeho otec. Bonnie ještě víc zpomalila, až jela skoro krokem. Snažila se nakouknout do nezatažených oken přízemního domku. Ale uvnitř byla tma; nevypadalo to, že je někdo doma, přestože na příjezdové cestě stál starý modrý buick. Jakou značku auta Haze má? uvažovala a rozhodovala se, zda má vystoupit z vozu, zaklepat na dveře a promluvit si s Hazeovými prarodiči, které snad ani nikdy neviděla.

A k čemu to bude dobré? řekla si a položila nohu zase na plyn. Na co by se jich měla asi zeptat? Kam šel jejich vnuk hned po vyučování? Všimli si v poslední době něčeho zvláštního na jeho chování? Domnívají se, že by mohl spáchat vraždu? Jistě, to je skvělé. Vynikající detektivní práce. Ať to vyřídí policie, radil jí Rod, a měl pravdu. Ona svou úlohu splnila a řekla jim všechno, co věděla.

Jenomže jim neprozradila všechno, co věděla.

Odbočila do Spruce Street, pak opět na Elm Street a zase do Cherry Street. Nesvěřila jim, že viděla svého bratra. Znovu zahnula do Meadow Road a na konci ulice zastavila.

Po dvou dlouhých blocích doprava a po dalším doleva a už tam

bude u starého cihlového domu, kde vyrůstala, u domu, který matka odkázala bratrovi. Nick se okamžitě objevil a prodal dům otci.

Ještě jednou doprava, pak znovu doprava a jednou doleva a je na místě. Teď tam ale nepojede, rozhodla se, i když věděla, že už je na cestě, že právě k tomuhle domu, k tomuhle strašidelnému stavení, plnému kostlivců a duchů, že právě k němu celou tu dobu směřuje.

Řídila, jako kdyby měla zapnutý automatický pilot, a prsty se sotva dotýkala volantu. V tom domě nebyla od matčiny smrti, odmítla na to vůbec vědomě pomyslet, přestože někdy, když zavřela ve spánku oči, se jí zjevily temné stěny z dětství a obklopovaly ji jako rakev. Tehdy také vídala tísnivou tapetu s tmavým květinovým vzorem, která podle ní byla příčinou lehce nasládlého pachu, jenž prostupoval všechny místnosti.

„Co tady dělám?” uvažovala Bonnie nahlas, když zabrzdila před domem číslo 422 v Maple Road, a na okamžik si nebyla jistá, jestli se nespletla a neodbočila do jiné ulice. „Co s ním provedli?” ptala se, když vystupovala z auta, a nohy se jí roztřásly, jakmile se dotkly chodníku.

Exteriér z červených cihel byl šedě natřený a každé okno zdobily okenice. Ve dvou velkých hliněných květináčích po obou stranách bílých dveří a v dlouhém truhlíku na kuchyňském okně kvetly pestrobarevné macešky. Když Bonnie pomalu kráčela po cestě k domu, dolehla jí k nosu vůně pokosené trávy. „Co tady dělám?” zeptala se znovu a říkala si, že má ještě čas se vrátit, že ji nikdo neviděl, že se může vplížit do auta a zmizet, aniž by si jí kdokoliv všiml.

Náhle se dveře otevřely, na zápraží se objevila žena a podívala se na Bonnie, jako kdyby o její přítomnosti celou tu dobu věděla. „Můj ty bože,” hlesla žena.

„To jsi ty!”

„Dobrý večer, Adeline,” pozdravila Bonnie a překvapilo ji, že jí hlas zní tak silně. Zastavila se a její nohy jako by na místě zapustily kořeny.

„Napadlo mě, že jsi to ty, když jsem viděla zastavit auto. Povídám Steveovi: “Mám dojem, že máme návštěvu. To bude Bonnie.’”

„Co on na to?” zeptala se Bonnie.

Žena pokrčila rameny. „Znáš svého otce. Moc toho nenamluví.”

Bonnie přikývla a nevěděla, jestli má zůstat stát, nebo pokračovat po cestě k domu. Ne že by jí nohy nějak dávaly najevo, že budou poslouchat, uvědomila si.

„Když jsi volala, přišlo mi na mysl, že se tu možná zastavíš,”

pokračovala Adeline. „Povídám Steveovi: ‘Vsadím se, že nás Bonnie navštíví.’”

„A jsem tady,” potvrdila Bonnie.

„To vidím.”

„Není to pro mě lehké,” pronesla Bonnie.

„Tak si to nedělej zbytečně těžké.”

„Je bratr doma?”

„Momentálně není.”

Bonnie cítila, jak jí poklesla ramena, i když si nebyla jistá, zda to bylo zklamáním, či úlevou.

„Nechceš jít dál a posedět pár minut s tátou?” vyzvala ji Adeline. „Když už jsi vážila takovou cestu.”

Myslela to snad sarkasticky? přemítala Bonnie a přemáhala touhu otočit se a utéct. Ve skutečnosti ani tu ženu, s kterou se její otec oženil, pořádně neznala. Od svatby ji vídala velice zřídka a mluvila s ní, jen když jí nic jiného nezbývalo. Úplně stejně jako se Rodový děti chovaly k ní. A čím kdo zachází, tím také schází, pomyslela si Bonnie.

„Nekoušeme,” dodala Adeline a v širokém úsměvu odhalila obě řady zubů.

Bonnie už chtěla odmítnout, ale místo aby se její nohy vydaly po cestě zpátky, popohnaly ji náhle dopředu. „Vidím, že jste to tu trochu změnili,” poznamenala Bonnie, když přišla blíž ke vchodu.

„Už bylo načase, nemyslíš?” Adelininy modré oči na ni téměř zamrkaly pod jemnou šedivou ofinou.

Bonnie byla příliš zaměstnaná prohlížením interiéru, než aby odpověděla. Ponurá kytičkovaná tapeta, která kdysi pokrývala stěny, byla doslova vybílená. Bílé zdi byly všude na chodbách, v kuchyní, v jídelně i obýváku. Tmavé sametové závěsy v hlavních pokojích vystřídaly bledě zelené záclony a těžký mahagon nahradil světlý javor. Místo vínové a černé tu panovaly bílá, žlutá a zelená.

„líbí se ti to?” zeptala se Adeline, když zavedla Bonnie do obývacího pokoje a vybídla ji, aby se posadila na světle žlutou pohovku.

„Určitě to vypadá jinak,” připustila Bonnie. Jediný ústupek, který byla ochotna udělat. Ve skutečnosti jí bušilo srdce jako o závod. Točila se jí hlava a cítila závrať jako Dorotka, která se právě probudila v kreslené barevné říši čaroděje ze země Oz.

„Ty tmavé barvy byly tak tísnivé. A depresivní,” podotkla Adeline, když si sedala do mátově zeleného křesla. „Jak se ti vede?”

Bonnie chvilku trvalo, než se zklidnila. „Dobře,” odpověděla a pak přemýšlela, jak vlastně zněla otázka.

„Všechno je, doufám, v pořádku.”

„Ano, děkuju.” Bonnie se zavrtěla. Všimla si, že na konferenčním stolku leží bible vedle posledního vydání časopisu Vanity Fair. „Táta je…?” Bonnie pohlédla do chodby, hlava se jí přitom točila a mozek nebyl s to strávit změny, které její oči vnímaly. Zapotácela se a musela se chytit opěradla pohovky, aby udržela rovnováhu.

„Ví, Že jsi tady. Čekám, že bude dole každou chvilku. Zase ho trápí ledviny.” Bonnie přikývla, ale současně litovala rozhodnutí, že šla dovnitř. „Vypadáš dobře.”

„Hlídám si, co jím, a snažím se udržovat ve formě. Mám kazetu s Debbie Reynoldsovou, pětkrát do týdne podle ní cvičím a s tvým otcem chodíme každý den na dlouhé procházky.”

Bonnie vstala, šla k oknu a podívala se ven. Pokoušela se vybavit si, jak se její otec prochází s matkou, ale ta představa nějak nepřicházela. Otec měl vždycky moc práce, aby chodil na vycházky s matkou. „Co tvoje cestovka?”

„Už před několika lety převzaly vedení moje dcery. Teď tam pracuje i tvůj bratr.” Bonnie prudce otočila hlavu k otcově třetí manželce. „Vážně? A jak mu to jde?”

„Moc dobře podle toho, co mi dcery vykládají. V posledních osmnácti měsících se Nick hodnězměnil.”

„Doufám, že máš pravdu.” Bonnie se podívala na hodinky. Bylo téměř půl osmé.

„Poslyš, budu muset jít. Mohla bys otci vyřídit…” „Co mi má vyřídit?” ozval se ode dveří hlas. Bonnie chvatně obrátila za tím zvukem hlavu. „Ahoj, Bonnie.”

„Tatí,” oslovila ho Bonnie a to slovo jí ztěžklo na jazyku jako chomáč vaty. Steve Lonergan složil ruce přes hrudník a narovnal ramena, gesto, které si Bonnie pamatovala z dětství a které ji vždy naplňovalo úzkostí. Dokonce i teď cítila, jak se jí zrychlil tep, přestože téměř křehký muž, který stál před ní, jehož bílé vlasy prořídly a pokožka zvláštně zprůsvitněla, sotva působil jako hrůzu nahánějící postava. Věkem se scvrkává, uvědomila si Bonnie, a i když jí zdravý rozum napovídal, že nikdy nebyl tak vysoký, jak jí utkvěl v paměti, přesto ji ta na první pohled patrná smrtelnost překvapila. Jeho obličej si ještě zachoval tenkou slupku tvrdosti, ale ve světle hnědých očích měl něhu, kterou tam Bonnie, pokud si pamatovala, snad nikdy neviděla.

„Co tě přivádí až sem?” Otec vešel do pokoje, usadil se do

žlutozeleného pruhovaného ušáku a kývnutím ji přivolal zpátky na pohovku.

„Jeden můj žák bydlí tady poblíž a potřebovala jsem mu něco dát,” slyšela Bonnie samu sebe odpovídat a ucítila, jak se pod ní propadly měkké podušky gauče.

Otec se zasmál. „Vždycky jsi byla špatná lhářka.” Bonnie zrudla. Nedokázala lhát, protože lhaní nesnášela, nebo lhaní nenáviděla, protože to vůbec neuměla?

„Ten student tady bydlí,” opakovala, „a taky jsem chtěla mluvit s Nickem,” přiznala po krátké odmlce.

„Nick tady není,” sdělil jí otec.

„Já vím.”

„Adeline mu vyřídila tvůj vzkaz. Už se ti ozval?”

„Ano, ozval.”

„Vypadáš trochu unaveně,” pronesl otec najednou a Bonnie cítila, že se jí oči naplnily slzami. „MáŠ toho teď hodně?”

„Poslední dobou to bylo dost náročné.”

„Policie mi to řekla,” pokračoval otec. „Zdá se, že teď už mám tři vnoučata, která jsem nikdy neviděl.”

Bonnie na okamžik nebyla schopná slova.

„Jak se má moje vnučka?” zeptal se otec.

„Dobře,” zašeptala Bonnie, její slova se zahoupala ve vzduchu a pak klesla k zemi. Někdo na ni dneska vylil kbelík krve, zakřičela málem, ale neudělala to. Chtělo se jí vyskočit z pohovky a vyběhnout z pokoje i z tohoto domu, kde poznala jenom neštěstí, pryč od tísnivých tmavých kytek, které hrozily, že proniknou bělostí stěn, ale nebyla s to se hnout. Pomyslné úponky se jí ovinuly kolem kotníků a zápěstí, připoutaly ji ke gauči, svazovaly ji s minulostí a odmítaly ji propustit.

„Kolik jí je teď? Tři? Čtyři?”

„Přece víš, jak je stará,” připomněla mu Bonnie.

Steve Lonergan přikývl. „Tak počkej. Narodila se dva měsíce po smrti tvé matky…”

„Nehodlám se bavit o matce.”

„Opravdu? Myslel jsem, že kvůli tomu jsi asi přišla.”

„Jsem tu kvůli Nickovi.”

„Nick tu není.”

Bonnie zavřela oči. Bylo to absurdní. Proč sem chodila? Znovu se pokusila vstát z pohovky, ale tělo ji nechtělo poslouchat. „Zmínil se někdy Nick a svém vztahu k Rodově bývalé ženě?” odvážila se zeptat.

„Na dobu její smrti má alibi, jestli narážíš na tohle.”

„Od tebe?” posměšně podotkla Bonnie.

„Měl v práci volno,” vmísila se do hovoru Adeline, „a pomáhal nám v domě.”

„Vy máte být jeho alibi,” opakovala Bonnie nevěřícně.

„Proč bychom lhali?” divila se Adeline.

„A co dneska?” nevzdávala se Bonnie, která tu otázku nechala bez povšimnutí.

„Zase měl volno?”

„Myslím, že měl. Mění se to podle všeho týden od týdne. Ale nevím, kam šel Nick dneska. Když jsme vstávali, tak už byl pryč.”

„To nevadí,” pronesla Bonnie. Musela si pomoct rukama, aby se zvedla z pohovky, a nejistě se postavila na nohy. „Vím, kde dneska byl.” Cestou ke vchodovým dveřím si zakázala podívat se nahoru na schody a střetnout se tak s duchy číhajícími hned za dveřmi ložnice. „Jen mu vyřiďte, ať nechá moji dceru na pokoji,” prohlásila Bonnie, prudce trhla dveřmi a hnala se po cestě k autu, než někdo stihl vyslovit cokoliv dalšího.

Co se to s ní děje? Bonnie nasupeně zírala na svůj obraz ve zpětném zrcátku. Její oči na ni káravě hleděly, ještě se leskly slzami a víčka už začínala otékat. „Nebreč,” napomínala se. „Ne abys bulela.” Co ji to popadlo, že se do toho domu vracela? Čeho chtěla dosáhnout setkáním s otcem a jeho ženou? Čekala snad, že se jí otec vrhne k nohám a bude ji žádat za odpuštění? Promiň, že jsem byl tak mizerný otec, omlouvám se za bolest, kterou jsem matce způsobil, nemůžu už dál žít s tím, že jsem zavinil její smrt. Doufala, že uslyší právě tohle?

Jak to, že otec pořád v tom domě bydlí? Vždyť se nemohl dočkat, až od nich odejde. Nebyl to snad on, kdo se odstěhoval, kdo nechal matku samotnou se dvěma dětmi? Jakým právem se sem vrátil? Aby tu byl šťastný? Jak by bylo matce, kdyby to věděla?

„Vůbec jsem sem nemela chodit. Jsem pitomá. Blbá.” Bonnie se pleskla po hlavě.

„Nechám si vyšetřit mozek, to udělám. Proč jsem se jen vracela?”

Co že to její otec říkal? Prý si myslel, že si přišla promluvit o matce? Proč si to myslel? Co by mu asi tak vykládala? Co by asi tak chtěla slyšet od něj?

„Stačí, když vyřídíš Nickovi můj vzkaz,” pronesla nahlas a úlevně si oddechla, když zahlédla značku hlásající, že už je ve Westonu.

Samozřejmě, byla tu možnost, že Nick nemá s tím, co se Amandě přihodilo, nic společného. Jaký by mohl mít motiv, aby ublížil dítěti? Co by tím vůbec získal? Jediný člověk, který by něco získal, kdyby se Amandě nebo jí něco stalo, byl Rod, uvědomila si Bonnie polekaně, bezděčně dupla na brzdu a vůz se prudce s trhnutím zastavil. Motor zhasl. „Ale teď vážně blbneš,” nadávala si, znovu nastartovala auto, vděčná, že za ní nikdo nejel. „Ani nemusím čekat, až mě někdo zastřelí,” pokračovala ve své samomluvě. „Zabiju se sama.”

Co ji to napadlo? Rod byl ten nejlaskavější a nejhodnější člověk na světě, navzdory tomu, co si o něm pár Joaniných přátel a sousedů myslelo. Co to vlastně povídala Caroline Gossettová na Joanině pohřbu? Pořád doufám ve spravedlnost, prohlásila. Co tím mínila?

A co má být, že Rod uzavřel na ni i na děti pojistku? Spousta mužských uzavírá životní pojistku na vlastní rodinu.

I na své děti? ozval se tichý hlásek. Navíc s dvojnásobným odškodněním?

Rod nemá na dobu Joaniny smrti alibi, pokračoval nezvaný hlas. Viděl jejího bratra a neřekl jí to. V době smrti bývalé manželky spal u sebe v kanceláři, namítla v duchu Bonnie. Její bratr za ním přišel s nějakým bláznivým scénářem na seriál. Rod se o tom nezmínil, protože ji nechtěl rozrušovat.

Nebo Nick možná navštívil studio z jiného důvodu. Třeba si ti dva chtěli probrat jiné věci.

A které?

Třeba vraždu, našeptával hlásek.

Bonnie znovu sešlápla brzdu. Tentokrát se za ní ozvalo hlasité troubení. Pohlédla do zpětného zrcátka a viděla, jak na ni muž v autě přímo za ní vystrkuje prostředník a jeho rozzlobené rty se křiví slovy: „No jo, ženská!”

„Skvělý,” utrousila Bonnie. „Děkuju mockrát.”

Nezapomeň na Haze, neustával hlásek, jakmile Bonnie šlápla na plyn.

„Haze neměl motiv, aby Joan zabil,” odporovala mu Bonnie. „Mohla být sice sketa, ale to je sotva motiv k vraždě. Sice o mně jako o učitelce nemá valné mínění, ale kdyby mě zabil, těžko by díky tomu postoupil do dalšího ročníku.”

Pokud by ovšem také on finančně netěžil z Joaniny smrti. Pokud by mu někdo nenabídl podíl na budoucích majetkových výhodách. Třeba přítel, který se víc stará o matčin mercedes než o kulku v jejím srdci. Bim bam, čarodějnice umřela!?

„Ježíši Kriste!” vyhrkla Bonnie. Opravdu ji napadají takové věci? Vážně podezřívá manžela i nevlastního syna z vraždy?

Bonnie odbočila do Winter Street a jejich dům se jí zjevil za druhým ohybem ulice jako fáta morgána. Rodovo auto stálo na příjezdové cestě. Bonnie zaparkovala vedle něho a vypnula motor.

Domov, sladký domov, pomyslela si.

Druhý den jela navštívit Caroline Gossettovou.

Moderní bungalov byl natřený nažluto, měl šedou střešní krytinu a černé markýzy. Roztahoval se na pozemku jako lenivé zívnutí, otevřené a pokroucené nezvyklým a nečekaným směrem. Skoro jako můj život, pomyslela si Bonnie, když pomalu kráčela po klikaté kamenné pěšině k Černým dveřím a dávala si pozor, aby se neohlédla a nepodívala naproti přes ulici na Joanin dům. „Co tady dělám?” zeptala se nahlas. Zdálo se jí, že tuhle otázku si v poslední době klade až příliš často. „Jsem určitě praštěná.”

Bonnie dvakrát rychle za sebou stiskla zvonek a slyšela, jak se ozvaly první takty melodie London Bridge Is Falling Dovm. Na každé straně vstupních dveří byla podlouhlá skleněná výplň a Bonnie se snažila nakouknout dovnitř, ale ve výhledu jí překážely nabírané záclonky, které zakrývaly průhled jako těžký povlak. To, co se jí podařilo zahlédnout uvnitř domu, bylo vkusné a nákladné tmavé dřevěné podlahy, malé křídlo vzadu, kde byl zřejmě obývací pokoj, a vysoká bronzová socha zřejmě nahé ženy.

Měla nejdřív zavolat, pomyslela si. Měla zatelefonovat a zeptat se, jestli ji přijmou a která doba bude na návštěvu nejvhodnější. To by bylo rozumné a slušné. Místo toho jednoduše podlehla náhlému, neblahému popudu a jela sem rovnou po vyučování. Ani nevěděla, jestli bude Caroline Gossettová doma. Bylo něco po

třetí hodině. Ta žena je patrně ještě v práci. Pokud je zaměstnaná. Bonnie neměla tušení, jak Caroline Gossettová tráví čas, jestli pracuje v nějaké náročné vedoucí funkci, nebo je ženou v domácnosti, jestli vykonává nějakou dobrovolnou práci, nebo osm hodin denně cvičí v místní posilovně. Jediné, co Bonnie věděla o Caroline Gossettové, bylo, že bydlí naproti domu bývalé manželovy ženy a že má o Joan očividně vysoké mínění.

Kdykoliv se Bonnie pokusila zavést řeč na Caroline Gossettovou,

Rod odbýval veškeré její dotazy netrpělivým mávnutím ruky a zamračením. Nemám zájem bavit se o minulosti, tvrdil. Caroline Gossettová je lehkomyslná, povrchní žena, která postrádá smysl pro loajalitu. Nepotřeboval ji, když byl ženatý s Joan, a určitě po ní netouží ani teď.

Tak co tady dělám? znovu se ptala sama sebe Bonnie. Zvonek tentokrát vynechala a zaklepala na dveře. Joan o vás moc hezky mluvila. Vzpomněla si, že tohle Caroline řekla na pohřbu. Jak to, že se o ní vůbec zmiňovala?

„Vždyť nehoří,” ozval se uvnitř hlas a zaklapaly blížící se kroky. Za jemnou látkou na skleněných panelech se objevil ženský obličej. Když paní domu prudce rozhrnula záclony, evidentně ji překvapilo, co vidí. „Vy jste Rodová manželka,” prohlásila Caroline Gossettová, když otevřela dveře a zadívala se na Bonnie s neskrývanou zvědavostí.

Caroline Gossettová byla sice stejně vysoká, jak si ji Bonnie zapamatovala, jenže teď když na sobě neměla tmavomodré hedvábné šaty, ale džíny, vypadala hubenější a nepůsobila tak impozantně. Blonďaté vlasy měla stažené do krátkého ohonu a přes boky jí volně viselo růžové triko. Neměla mejkap. Nicméně pořád si zachovávala určitou eleganci.

„Napadlo mě, jestli bychom si nemohly popovídat,” slyšela Bonnie samu sebe.

„Samozřejmě,” souhlasila žena klidně a ustoupila do haly. „Pojďte dál.” Bonnie vešla dovnitř. „Děkuju. Vím, že jsem měla zavolat…” „Ne, možná bylo lepší, že jste to neudělala. Něco jako moment překvapení nebo tak.” Caroline

Gossettová zavřela dveře a ukázala ke kuchyni. „Nedáte si limonádu? Zrovna jsem udělala čerstvou.”

Ne, to bych neměla, pomyslela si Bonnie. „Vlastně ano,” pronesla. „Moc ráda.”

„Tudy.”

Bonnie následovala Caroline Gossettovou do velké čtvercové kuchyně. Místnost byla laděna do bflé a žluté, na podlaze byly tmavohnědé dlaždice a na stěnách visela řada zarámovaných uhlových kreseb znázorňujících ženy a děti, na první pohled od stejného malíře jako obrázky v Joanině obývacím pokoji. Buď měly obě ženy velmi podobný vkus, nebo se tyhle věci prodávaly v místní galerii. „Jsou moc hezké,” poznamenala Bonnie, jejíž zrak utkvěl nejprve na obraze matky chovající novorozence a pak na jiném s ženou střed

ního věku, která držela v náručí stařenu, pravděpodobně svou matku.

„Děkuju.”

„Omlouvám se, jestli vás ruším,” podotkla Bonnie a napadlo ji, že by tohle stejně řekla, i kdyby to nemyslela vážně.

„Náhodou jsem ráda, že si udělám přestávku. Už jsem začínala trochu šilhat.” Caroline Gossettová otevřela lednici, vyndala velký džbán růžové limonády a každé nalila sklenici.

„Šilhat?”

„Dělám na skice pro nový obraz.”

„Na skice? Takže to vy jste je namalovala?” Bonnie pohledem přejela po stěnách s další dávkou uznání. Osoba, která vytvořila tyto pozoruhodné kresby byla zjevně zkušená malířka a velmi citlivá žena. Sotva by se o ní dalo říct, že je povrchní a lehkomyslná.

„Rod vám neprozradil, že maluju,” konstatovala Caroline.

„Ani ne. Nic mi neřekl.”

„A neví, že jste tady,” dodala Caroline tím svým znepokojujícím oznamujícím způsobem, kterým měla ve zvyku klást otázky.

„Já sama netušila, že se sem vydám.”

„To je zajímavé.” Caroline podala Bonnie vysokou sklenici s limonádou. Bonnie se dlouze napila, ale vzápětí bezděčně sešpulila rty.

„Je to moc kyselé?”

„Akorát.” Bonnie přiložila sklenici k ústům, ale nenapila se. Caroline se usmála. „Už vám někdo řekl, že jste špatná lhářka?”

„Všichni.”

Carolirůn úsměv se ještě víc rozšířil. Je moc hezká, když se usmívá, napadlo Bonnie. Vypadala skoro jako dívka.

„Joan si pokaždé stěžovala, že má v limonádě málo cukru. Byla dost mlsná. Zrovna jako vy.”

„Já nejsem mlsná,” ohradila se Bonnie, které bylo nepříjemné, když ji někdo jakýmkoliv způsobem srovnával s Rodovou bývalou ženou.

„Přesně tohle taky říkala.” Usmála se. „Jak se daří dětem?”

Bonnie se zhluboka nadechla. „Těžko říct. Se svými pocity se mi v podstatě nesvěřují.”

„To chce čas. Přizpůsobit se jim dá pořádně zabrat.”

„Rozuměly si s matkou?”

Caroline o té otázce chvilku uvažovala. „Ne tak, jak by si Joan přála,” pronesla nakonec. „Sam byl trochu podivín, většinou uza

vřený do sebe, a Lauren byla odjakživa spíš vázaná na tátu. Joan se snažila, ale… ale co člověk nadělá?”

Bonnie vyšla za Caroline Gossettovou z kuchyně do obývacího pokoje zaplněného uměleckými předměty. Kromě velké bronzové sochy tu bylo pár dalších ženské torzo, dětská hlava a malá figurka baletky. Všude visely obrazy oleje, pastely, perokresby. „Tyhle jste taky malovala?” „Většinu.”

„Jsou překrásné,” chválila ji Bonnie. „Zvlášť tenhle se mi líbí.” Bonnie ukázala na olejomalbu ženy hledící do zrcadla, z něhož na ni útočil odraz její zestárlé podoby, namalovaný v modrých a fialových odstínech. „Ano, rušila jsem to. Joan si ho taky oblíbila.” Bonnie okamžitě od obrazu odstoupila a narazila do klavíru. „Umíte hrát?”

„Moc ne.” Caroline se uvelebila uprostřed bílé pohovky. „Tak se posaďte a povězte mi, jak vám můžu pomoct.”

Bonnie usedla na kraj bílého křesla. „Zajímá mě několik věcí, o kterých jste se zmínila na pohřbu.” „Musíte mi osvěžit paměť.”

„Bavila jste se s Rodem a poznamenala jste, že vypadá dobře. On na to, že vás to asi zklamalo.”

„Ovšem. Pamatuju se, jak mě napadlo, že někdo musí ve skříni schovávat moc ošklivý portrét vašeho manžela,” prohlásila Caroline a ukazovákem pravé ruky si poklepávala na dolní ret.

„Rod není žádný Dorian Gray,” podotkla Bonnie. Naznačovala ta žena, že se snad její muž spolčil s ďáblem? „Řekla jste: ‘Nejspíš pořád doufám ve spravedlnost.’ Co jste tím myslela?”

Caroline zvedla sklenku ke rtům a vypila jedním douškem půlku limonády. „Co vlastně chcete vědět?” „Proč nesnášíte mého muže,” odpověděla Bonnie popravdě. Caroline potřásla hlavou, až se jí uvolnily vlasy ze stužky a spadly jí do obličeje. „Proč záleží na tom, co si myslím o Rodovi?” „Nezáleží,” vyhrkla Bonnie a sklopila zrak k zemi, aby svou lež zakryla, vzápětí ale vzhlédla.

„Nevím, proč na tom záleží,” opravila se. „Ale nejde mi to z hlavy už od pohřbu. Nejde mi z pořád hlavy, co se mezi vámi dvěma stalo, že ho tolik nesnášíte.” „Vy jste se ho nezeptala,” konstatovala Caroline. Bonnie mlčela.

„Zkusím hádat.” Caroline si zastrčila prameny vlasů za uši a podívala se na strop. „Tvrdí, že jsem hloupá a všetečná ženská,

která patří k jeho nešťastné minulosti, a s tou on nechce mít nic společného.” Pohlédla přímo na Bonnie. „Trefila jsem se?”

„Skoro.”

Caroline se zasmála. „Líbíte se mi. Ale to mě nepřekvapuje. Rod měl vždycky dobrý vkus na ženy.”

„Co se stalo mezi vámi a Rodem?” opakovala Bonnie.

„Mezi námi dvěma? Nic.”

„Tak kde se vzala ta nevraživost?”

Caroline dopila zbytek limonády a položila sklenici na černočervený ručně malovaný konferenční stolek vedle gauče. „Vážně to chcete slyšet?”

„Ne,” připustila Bonnie. „Ale stejně mi to povězte.”

Caroline se zhluboka nadechla. „Jak bych to slušně vyjádřila?” Odmlčela se a očividně hledala správná slova. „Váš manžel je holkař a necitelnej gauner. Co vy na to?”

Bonnie sebou cukla, napadlo ji, že odejde, ale nepohnula se. „Mohla byste to upřesnit?” Málem se rozesmála. Ta ženská naproti ní právě označila jejího muže za holkaře a necitelného gaunera a Bonnie po ní chce, aby to upřesnila. To se jí povedlo, řekla by Diana.

„Chcete příklady,” poznamenala Caroline.

„To budu vděčná.”

„Pochybuju.”

„Stejně mi to povězte.”

„Ne, povídejte vy. Co vám celé ty roky vykládal? Že byl trpělivý manžel bláznivé alkoholicky?”

Bonnie se pokusila tvářit bezvýrazně, ale nedokázala to.

„To jsem si mohla myslet. Většině lidí to takhle líčí. Snad tomu i věří. Kdo ví? Co na tom záleží?” Vstala, došla ke klavíru a zastavila se. „Nezmínil se náhodou, že jedním z důvodů, proč Joan pila, bylo, že vůbec nebyl doma? Že byl nezodpovědný manžel a o děti neměl zájem? Že to ani vlastně jinak nešlo, protože se věčně tahal s nějakýma ženskýma? Ne, vidím vám na obličeji, že se o tom zapomněl zmínit.”

„Tohle vám Joan vykládala,” konstatovala Bonnie, která si osvojila Carolinin zvyk klást otázky oznamovacím způsobem.

„Pokud tím chcete naznačit, že jsem jednoduše věřila všemu, co mi Joan nakuká, tak se pletete. Já sama viděla toho supermana jednou večer, když měl být v práci. Večeřeli jsme s Lylem v hotelu Copley Square a on tam seděl o dva stoly dál a ocucával ucho nějaké tmavovlasé sexbombě.”

„To je toho, asi tam byl obchodně. Vždyť je přece televizní režisér. Dennodenně přijde do styku s nějakými kráskami.”

„A taky v noci,” dodala Caroline s klidem dohánějícím k zuřivosti. „Věřte mi, tohle obchodní nebylo.”

„Ať je to jak chce,” pronesla Bonnie, „manžel neopustil Joan kvůli jiné ženě.”

„A řekl vám, proč ji nechal?”

Bonnie si lokla limonády, která na jazyku chutnala hořce. „Prý po tom, co jim umřelo dítě…”

„Pokračujte.”

„Už to tam s ní nemohl vydržet.”

„Ano, ten jí teda pomohl, když Kelly zemřela,” podotkla Caroline.

„Jste až moc kritická.”

„Myslela jsem, že jste si to přála.”

„Jak můžete vědět, co můj manžel cítil a co vytrpěl?”

„Vím, co jsem viděla.”

„A co jste viděla?”

„Člověka, který při každé příležitosti manželku podváděl, člověka, který u ní nikdy nebyl, když ho potřebovala, a který ji nechal, když ho potřebovala nejvíc.”

„Nemohl s ní zůstat,” vysvětlovala jí Bonnie. „Pokaždé, když se podíval na Joan, viděl svou mrtvou holčičku.”

„Tak to ji viděl častěji, než když byla naživu,” vyjela Caroline a obě ženy na okamžik ztratily řeč. „Omlouvám se,” zašeptala Caroline po dlouhé pauze. „To byla i na mě hrubost. Váš muž ve mně evidentně probouzí jen to nejlepší.” Bonnie cítila, že má nebezpečně blízko k slzám, a usilovně je zadržovala. „Vy asi mého muže moc dobře neznáte.”

„To vy ho možná vůbec neznáte,” opáčila Caroline.

„Nebyl to můj manžel, kdo nechal utopit ve vaně čtrnáctiměsíční batole,” připomněla jí Bonnie. „Kdo je tady teď kritický,” podotkla Caroline.

„Fakta jsou fakta.”

„A nehody se stávají. A lidi chybují. A když mají štěstí, dostane se jim od těch kolem trochu pomoci a porozumění. To odpoledne, kdy se Kelly utopila, umřeli dva lidé,” zašeptala Caroline. „Akorát že Joan měla pohřeb až později.” Do očí se jí tlačily slzy. „Na pohřbu jste řekla ještě něco,” pokračovala Bonnie. Caroline pokrčila rameny a čekala, až Bonnie promluví. „Řekla jste, že byste tady dneska už nebyla nebýt Joan. Co jste tím myslela?”

„Před pár lety jsem prožívala moc těžké chvíle,” začala Caroline, tentokrát položila hlas níž než předtím. „Abych vás ušetřila krvavých detailů, prostě jsem se dozvěděla, že nebudu mít nikdy děti.”

„To je mi líto,” vyhrkla Bonnie upřímně.

„Joan u mě byla každý den. Dohlídla, abych něco snědla, abych chodila ven a měla si s kým popovídat. Neříkala mi jenom, že všechno dobře dopadne. Nechlácholila mě, že se z toho dostanu, že si můžu někoho adoptovat, že to byla boží vůle a že je to tak nejlepší. Věděla, jak jsou tyhle užitečné fráze zbytečné a vyloženě škodlivé. Sama je totiž slýchávala. Bylo jí jasné, že si hlavně potřebuju s

někým promluvit, mít někoho, kdo by mě objal a vyslechl mě, když jsem plakala, naříkala, nadávala i proklínala osud. A bylo jedno, že opakuju pořád to samé každý den. Byla u mě, aby mě vyslechla, aby potvrdila, že je to nespravedlnost a pěkná sprosťárna. Nepokoušela se bagatelizovat moje pocity nebo ignorovat můj vztek. Dokonce i po měsících, kdy mi moje sestry a všichni ostatní říkali, že je načase zase začít žít, mě Joan neopustila. Řekla mi, že začnu znovu žít, až mi bude dobře a budu na to připravená.”

„Byla opravdová přítelkyně,” souhlasila Bonnie.

„Ano, byla. Bez ní bych se z toho vůbec nedostala.” Caroline se zhluboka nadechla a přinutila se k úsměvu. „To není všechno,” podotkla.

„Ne?”

„Právě když jsem se znovu začala stavět na nohy, moje matka upadla a zlomila si klíček. Musela jít do nemocnice. Můj otec zemřel a obě sestry bydlí jinde.

Všechno jsem musela zařizovat já. Maminka musela do sanatoria pro rekonvalescenty a pak do pečovatelského ústavu, protože se o sebe nemohla postarat. Joan si to vzala na starost. Mluvila s doktory, všechno zařizovala a dohlížela, aby maminka měla tu nejlepší péči. Byla úžasná. Asi proto, že něco podobného zažila s vlastní matkou potom, co Kelly umřela.”

Bonnie náhle zamrazilo. „Co tím chcete říct?”

„Vy nevíte o Joanině matce.” Další otázka zamaskovaná konstatováním faktu.

„Jenom že je mrtvá.”

„Mrtvá?” Caroline se zhrozila. „Kdo tvrdí, že je Joanina matka mrtvá?”

„A není?”

„Pokud vím, ne.”

Bonnie si uvědomila, že zadržuje dech. Pokusila se vydechnout,

ale nešlo to. Jako kdyby nedýchala vůbec. „Co se stalo, když Kelly zemřela?”

„Joanina matka se začala chovat naprosto nesmyslně. Zapomínala věci, chodila ven ve spodním prádle a pletla páté přes deváté. Celá léta měla problémy s alkoholem. Zhoršovalo se to. Joan ji nakonec musela dát do ústavu. Další vina, s kterou se musela vyrovnávat. Samozřejmě že po jejím manžílkovi nebylo ani vidu ani slechu.”

„Víte, kde je teď?”

„V Melroseově psychiatrickém ústavu v Sudbury. Je to soukromé sanatorium a na to, že je to blázinec, celkem ujde.”

„Kdo to zaplatil?”

„Joanino dědictví,” pronesla Caroline sarkasticky „Aspoň tak to Rod tvrdil.”

„Myslíte, že Joanina matka ví o její smrtí?”

„Podle mě toho už vůbec moc neví. Podle toho, co mi Joan vyprávěla, se skoro úplně stáhla do svého malého světa.”

„Víte, jak se jmenuje?” Bonnie překvapilo, že se na to zeptala.

„Elsa,” odpověděla Caroline. „Elsa Langerová. Proč?”

„Nejsem si jistá,” řekla Bonnie upřímně. Ve skutečností si nebyla jistá ničím.

„Můžu se vás ještě na něco zeptat?”

„Ven s tím, to mě nezabije.” Obě ženy se zatvářily zděšeně. „Promiňte. To nebyla zrovna šťastně volená slova.”

„Na pohřbu jste řekla, že Joan o mně moc hezky mluvila.”

„To je pravda.”

„Co třeba říkala?”

Caroline zvedla oči ke stropu. „Moment… že jste milá, že jste dobrá matka a že vás obdivuje.”

„Byla něčím posedlá?”

„Posedlá?”

Bonnie vyprávěla Caroline o albu, které policie našla v Joanině ložnici.

„Vážně? Podle mě takhle založená nebyla.”

„Nepamatujete si ještě na něco, o čem se zmínila?”

„Na jednu věc si vzpomínám,” odpověděla po krátké pauze Caroline.

„Na co?” zeptala se Bonnie a čekala na odpověď s rostoucí zvědavostí.

„Řekla, že je jí vás líto.”

Bonnie okamžitě vhrkly slzy do očí. Nebreč, nařídila si v duchu. Tady ne. Teď ne. „Měla bych už jít.”

„Strávila jste zajímavé odpoledne,” poznamenala Caroline, když kráčely do haly.

„Děkuju, že jste si udělala čas,” pronesla Bonnie, když otvírala dveře. Byla vděčná za silný závan větru, který jí do tváře vehnal tolik potřebný vzduch. Otevřela ústa a hltala ho jak vodu.

„Kdo je to?” zeptala se Caroline, vyšla ven a ukázala přes ulici.

Bonnie neochotně přesunula pohled k Joaninu domu a sledovala, jak na příjezdovou cestu vjel tmavozelený vůz a zastavil. Dveře se otevřely, z auta se pomalu vysunuly pěkně tvarované nohy a čísi ruce uhladily lem úzké béžové sukně, než jejich majitelka vystoupí na chodník. Žena měla vlasy do béžova, aby se hodily k sukni, saku a botám téže barvy. Rozhlédla se s vědomím, že ji někdo pozoruje, a než se vydala k vile po příjezdové cestě, mile se usmála směrem k Bonnie.

„Tam nikdo není,” volala za ní Caroline.

„To nevadí,” zakřičela neznámá, a ani se nenamáhala otočit. „Mám klíč.” Zamávala s ním do vzduchu.

Bonnie se okamžitě octla na druhé straně ulice a Caroline vedle ní. „Promiňte,” trvala na svém Bonnie, „ale dovnitř nemůžete.”

Zena se obrátila. Její mejkap byl stejného odstínu jako všechno ostatní. Postavit ji tak na béžové pozadí, napadlo Bonnie, nejspíš docela zmizí.

„Nezlobte se, ale o co vám jde?” zeptala se žena v bezovém.

„Obyvatelka tohoto domu zemřela,” oznámila jí Bonnie, protože nevěděla, co má vlastně říct. Ta žena jí byla nějak povědomá. Bonnie ji už musela někde vidět.

„Ano, to vím. Ničeho se ani nedotknu.”

„Kdo jste?” chtěla vědět Bonnie. Instinktivně poznala, že není od policie.

„Gail Ruddicková.” Žena natáhla ruku a ukázala jim malou bílou navštívenku. Bonnie vytáhla kartičku z jejích pěstěných bezových nehtů a cítila, že jí Caroline čte přes rameno. „Realitní kancelář Ellen Marxové,” četla Bonnie. Caroline za ní tiše hvízdla. „Viděla jsem vás na Joanině pohřbu,” konstatovala Bonnie, které najednou došlo, proč je jí ta osoba tak povědomá. Ta zadní řada s vlasy, pomyslela si.

„Máte pravdu.” Gail Ruddicková nebyla zjevně ve své kůži. „Strašné, co se jí stalo. Prostě hrůza.” Prudce se otočila k domu, pak zase k nim, jako kdyby stála na točně. „Dostali jsme pokyn rozhlédnout se tady a odhadnout, jakou má dům cenu.”

„Dostali jste ho od policie?”

„Ne,” odpověděla Gail Ruddicková. „Kdepak od policie.” Očividně se zdráhala sdělit jim jakoukoliv další informaci.

„Od koho tedy?” naléhala Bonnie.

„Promiňte,” ohradila se žena, „ale nehodlám se o tom bavit s cizími lidmi.”

„Pochybuju, že jsem cizí,” namítla Bonnie. „Tenhle dům patří mým nevlastním dětem. A mému manželovi,” dodala, ale v hrdle se jí usadil neklid a způsobil, že její slova se při kontaktu se vzduchem rozechvívala.

Gail Ruddicková roztáhla ústa do širokého úsměvu a bělost jejích zubů působila skoro jako šok na pozadí vší té béžové. „Pak to není žádný problém. To váš manžel mě požádal, abych to tu omrkla. Ten klíč mi dal vlastně on. Jestli chviličku počkáte, odemknu si a hned vám ho vrátím. Aspoň ušetřím čas.” Došla ke vchodu, otevřela dveře a pak odevzdala klíč. Bonnie ho připojila ke své klíčence a snažila se, aby se jí netřásly ruce. „Vyřiďte manželovi, že mu odhadní cenu řeknu co nejdřív.”

Bonnie přikývla. Žena mezitím zamířila opět k domu. „Povězte mi,” zeptala se Bonnie přes rameno Caroline, aniž spustila oči z té ženy od Ellen Marxové,

„nezmínila se vám Joan, že mé dceři i mně hrozí nějaké nebezpečí?”

„Ne,” odpověděla Caroline. „Myslíte, že je to pravda?” Bonnie mlčela.

„Dejte na sebe pozor,” loučila se s ní Caroline. „Pamatujte si, že jsem tady, jestli si někdy budete potřebovat promluvit.”

Bonnie se dívala, jak Gail Ruddicková zmizela uvnitř Joanina domu. Za sebou uslyšela Carolininy vzdalující se kroky, otočila se a spatřila, že právě zavřela dveře. Bonnie zůstala na chodníku sama jako holčička, která se ztratila a čeká, aby ji někdo vzal za ruku a odvedl ji bezpečně domů.

Melroseův psychiatrický ústav se rozprostíral na pozemku o rozloze více než sto akrů poblíž předměstí v Sudbury, nedaleko stejnojmenné řeky. Od Westonheightské střední školy to byl jen kousek jízdy autem po silnici číslo 20. Příští odpoledne se tam Bonnie rozjela hned po vyučování.

„Co to zas děláš?” ptala se sama sebe nahlas, i když trochu jinak než oblíbeným co tady dělám?

„Snažím se zjistit, co se děje. Něco se dozvědět,” řekla vystrašené ženě, jejíž

odraz uviděla ve zpětném zrcátku. Proč jí nikdo neřekl, že Elsa Langerová ještě žije?

Bonnie odbočila na dlouhou příjezdovou cestu vedoucí k velkolepé bílé budově, která svými vysokými sloupy a atmosférou zašlého lesku připomínala něco ze starého Jihu. Byl krásný den, lehký vánek si pohrával s listy stromů a oteplilo se. V přilehlém parku se procházeli lidé ve skupinkách po dvou, po třech. Zřejmě pacienti, usoudila Bonnie a oplatila přátelské mávnutí kývnutím hlavy. Je to někdo, koho zná? přemítala, ale pak tu možnost zavrhla. To spíš jedna ubohá ztracená duše poznala spřízněnou bytost.

Zajela na velké parkoviště pro návštěvníky. Odkdy se považuje za ubohou ztracenou duši?

Otevřela dveře auta a vysunula nohy ven, což jí okamžitě připomnělo podobný pohyb Gail Ruddickové ze včerejšího odpoledne.

Pak to není žádný problém. To váš manžel mě požádal, abych to tu omrkla. Ten klíč mi dal vlastně on.

Bonnie se v myšlenkách vrátila ke včerejšku. Celé odpoledne čekala na Roda, aby si s ním promluvila, ale kolem večeře zavolal, že prý se opozdí, že šíleně dřou, aby měli všechno připravené na tu konferenci v Miami, že si sní ve studiu sendvič a ať na něj nečeká.

Stejně na něho čekala, ale jakmile vešel do dveří, poznala z jeho výrazu, že tohle nebude vhodná chvíle, aby se s ním střetla. Ne že by se s ním chtěla hádat. Jen mu položit pár otázek. Jak to že včera odpoledne poslal tu ženskou z realitní kanceláře do Joanina domu? Proč jí neřekl, že Joanina matka ještě žije? Je pravda, co Caroline vykládala o jeho četných mimomanželských aférkách?

Celé odpoledne si ty otázky nacvičovala, pokoušela se, aby vyzněly co nejnevinněji a ne moc vyčítavě. Nechtěla, aby si Rod myslel, že ho z něčeho obviňuje. Koneckonců ho ani z ničeho neobviňovala. Byla jenom zvědavá. Její život byl vzhůru nohama a nejen že se s postupem času nesrovnal, ale podle všeho hrozilo nebezpečí, že v této pozici setrvá navždycky, a ona bude balancovat na hlavě a točit se jako balon na čumáku tuleně, a pokud se to takhle mělo vyvíjet, pak se prostě zeptat musela. Snad toho zas tolik nechtěla?

„Můžu si s tebou promluvit?” osmělila se, když Rod vlezl do postele a přikryl se.

„Nepočká to do zítřka? Měl jsem vážně přísernej den.” „Snad ano.”

Chvatně se otočil a na pravé rameno jí vtiskl letmý polibek. „Promiň, brouku. Není to fér. Moje děti ti dávají asi zabrat?” „Děti v tom nejsou.” „Tak co teda? Těžký den ve škole?”

Bonnie zavrtěla hlavou. „Dneska jsem byla za Caroline Gossettovou.”

Rod se nadzvedl na loktech a z holé hrudi mu sklouzla přikrývka. „Proboha proč?”

„Ani nevím. Asi mě zmátly ty její řeči na pohřbu.”

Rod se zhluboka nadechl a zavřel oči. „A teď nech mě hádat jsi ještě zmatenější než kdy předtím.”

Bonnie se usmála. „Jak to víš?”

„Caroline tak na lidi působí.”

„Připadá mi moc sympatická.”

„Někdy je všechno jinak, než se zdá.” Rod si položil hlavu zase na polštář, opřel si zápěstí o čelo a hezký obličej si zpola zakrýval hřbetem ruky. „Tak co ti napovídala? Že jsem dohnal svou exmanželku k pití, protože jsem ji nechával samotnou, že jsem se pořád tahal s jinýma ženskýma, místo abych jí věnoval pozornost a že jsem ji opustil v době, kdy mě nejvíc potřebovala?!”

„Zřejmě jsi to už slyšel?”

„Omílá tu písničku už celé roky.”

„A chodil jsi za jinýma?” zeptala se Bonnie obezřetně.

Rod zvedl ruku z obličeje a podíval se Bonnie přímo do očí. „Ne,” pronesl. „I když bůhví, že jsem měl spoustu příležitostí. Bůhví, že jsem na to dost často myslel. Provinil jsem se tím nějak?”

Bonnie se naklonila a místo odpovědi políbila Roda něžně na rty.

„Můžu už jít spát?” zeptal se a chtěl se otočit.

„Věděls, že Joanina matka ještě žije?”

„Elsa je pořád naživu? Ne, to jsem vůbec netušil.”

„Je v psychiatrickém ústavu v Sudbury.”

Rod mlčel, a jak se převrátil na bok, přitáhl si její ruku kolem pasu. „Ať je kde chce, mě to už nezajímá,” zamumlal.

„Děti o ní nikdy nemluvily?”

„Se mnou ne. Nenecháme to na zítra?”

Bonnie ztichla. „Miluju tě,” zašeptala po krátké pauze.

„Já tebe taky, holčičko. Promiň. Ráno budu mít víc energie.”

„Můžu se zeptat ještě na jednu věc?”

„Jistě.” Jak usínal, hlas mu zněl zastřeně.

„Neřekls mi, že jsi do Joanina domu poslal agentku z realitní kanceláře.” Rod nereagoval. Bonnie cítila, jak jeho tělo pod její paží strnulo.

„Ta žena se tam objevila zrovna, když jsem odcházela od Caroline,” upřesnila.

„Na co se chceš zeptat?” Rodův hlas byl našponovaný jako jeho svaly pod jejími prsty.

„Jen jsem se divila, proč někoho posíláš, aby si prohlídl ten dům…”

„Proč bych nemohl?”

„Připadá mi to trochu… předčasné,” poznamenala Bonnie.

Rod se posadil, netrpělivě ze sebe shodil pokrývku a vylezl z postele.

„Předčasné? Prokristapána, ten barák je můj. Přes deset let na něj splácím hypotéku. Patří mně a mým dětem. Jde tu o jejich budoucnost a já pro ně chci to nejlepší. Je na tom něco špatného? Nezdá se ti, že bych měl aspoň vědět, jakou má ten dům cenu a jaké mám vyhlídky?”

„Jen jsem se bála, že by si policie mohla myslet…”

„Je mi úplně jedno, co si budou myslet policajti. Záleží mi na tom, co si myslíš ty.”

„Jenom mi bylo divné, žes mi o tom neřekl, to je všecko.”

„Zřejmě proto, že dřu jako mezek, abych se připravil na tu pitomou konferenci v Miami, a nemám čas ani myslet, natož ti vykládat každičkou bezvýznamnou drobnost, která se v mým životě vyskytne.” Rozhodil ruce do vzduchu a přecházel jen v bledě modrých trenýrkách sem a tam před postelí. „Chceš detaily? Tak jo, máš je mít. Jsem zavalený prací až po uši, Maria je kvůli něčemu naštvaná a vtom mi zavolají z realitní kanceláře, Že prý bych měl uvažovat o prodeji domu teď, když se trh vzpamatoval, protože kdo ví, jak dlouho to bude trvat. Stačí to takhle?”

„Rode…”

„Upozornil jsem ji, že je snad ještě příliš brzy uvažovat v téhle situaci o prodeji, a ona na to, že se nic nestane, když si to tam půjde prohlídnout a zjistí mi, kolik bych za ten barák dostal. Řekl jsem, že to zní rozumně, jenže co já vlastně vím? Jsem jenom mizernej holkař, kterej opustil bývalou ženu a děti.” Přestal chodit po místnosti a pohlédl přímo na Bonnie. „Možná jsem ji nechal dokonce zabít.” Odmlčel se. „Tohle si myslíš, Bonnie? Nevyptáváš se mě právě kvůli tomu?”

Bonnie neodpovídala. Měl pravdu? Skutečně si zrovna tohle o něm myslela?

Rodový rysy najednou změkly a posmutněly. Jeho hlas se táhl jako malé dítě tápající po ruce dospělého. „Bonnie, odpověz mi. Vážně si myslíš, že bych mohl mít néco společného s Joaninou smrtí? Protože jestli ano… tak co tady ještě děláme? Jak můžeš se mnou vydržet v jedné místnosti, nebo dokonce v jedné posteli?”

Má pravdu, pomyslela si Bonnie a hlava se jí točila. Co se s ní děje? Copak si neuvědomila, jak si lze její otázky vyložit? Jak jinak by se proboha daly vysvětlit? „Rode, moc mě to mrzí,” omlouvala se Bonnie a toužila se ho dotknout, ale bála se, že ji odmítne. „Nevím, co mám říct. Věřím, že s Joaninou smrtí nemáš nic společného. Nechtěla jsem tím naznačit…”

Rod pomalu zavrtěl hlavou. „V pořádku, v pořádku. To je v pořádku. Bude to v pořádku,” opakoval, jako by to byla nějaká mantra, jako by se to mohlo vyplnit pouhým opakováním těch slov. „Měli bychom se vyspat.” Lehl si znovu do postele.

„Jsem utahanej. Nemyslí mi to. Asi jsem to přehnal. Promiň, že jsem na tebe tak vyjel. To se spraví. Ráno to bude dobrý. Potřebuju se jen pořádně vyspat. Ráno si promluvíme.”

Ráno však odešel do práce, sotva Bonnie vyšla ze sprchy. Nechal jí v kuchyni na stole vzkaz, že přijde zase pozdě, aby na něj nečekala.

„Tak čeho chci vlastně dosáhnout?” ptala se nahlas Bonnie, když kráčela k rozlehlému areálu Melroseova psychiatrického ústavu. „Snažím se snad očistit své jméno, dát tuhle rodinu dohromady? Co se mi asi tak podaří zjistit od nějaké ubohé staré alkoholicky, která žije ve vlastním světě?” Ke všemu si tady povídám sama se sebou, kárala se Bonnie, když přecházela po trávníku. „Aspoň sem zapadnu.”

Zamávala na ni starší žena sedící na blízké lavičce. „Já vás znám,” prohlásila stařena, když k ní Bonnie přistoupila a snažila se ten vrásčitý obličej někam zařadit. „Jste ta slavná herečka. Ta, co umřela.”

Výborně, pomyslela si Bonnie, rychle se otočila na podpatcích, až se zabořily do trávy, a vydala se ke vchodu do budovy.

Vnitřek domu předstíral ovzduší strojené přívětivosti, typické pro většinu podobných institucí. Široké chodby, broskvově vymalované stěny, litografie květin a harlekýnů od Picassa a atraktivní žena středního věku za velkým stolem slonovinové barvy v prostorné, dobře osvětlené přijímací místnosti. Bonnie opatrně přistoupila ke stolu.

„Prosím,” pronesla žena a v širokém úsměvu odhalila celou horní dáseň. „Co si přejete?”

Abyste mě poslala domů, pomyslela si Bonnie, zadívala se na ženiny fialkové oči a přemítala, jestli jsou pravé, nebo má čočky. Dneska to člověk nepozná. Někdy je všechno jinak, než se zdá. Neřekl tohle Rod? „Kde najdu Elsu Langerovou?” slyšela samu sebe.

Recepční se poradila s počítačem. „Langerová říkáte?”

„Ano. Elsa Langerová.”

„Elsa Langerová. Ano, tady ji máme. Pokoj číslo tři sta dvanáct v jižním křídle. Výtahy jsou tamhle.” Ukázala doprava.

„Děkuju.” Bonnie se ani nepohnula.

„Můžete jít rovnou nahoru.”

Bonnie přikývla a nutila své nohy k pohybu. Ale nešlo to.

„Je vám něco?”

„Ne, jen jsem paní Langerovou dlouho neviděla,” lhala Bonnie a uvažovala, jestli si ji recepční přečte tak snadno jako Caroline Gossettová, „a nevím, co mě čeká.” Alespoň tahle věta byla pravdivá.

V druhém patře vystoupila Bonnie z výtahu a zvolna se rozhlížela kolem. Stěny byly modré. Picassa vystřídal Matisse, další osvědčený umělec. Společenská místnost pro návštěvy se nacházela pár kroků doprava naproti stanovišti pro ošetřovatelky. Na pultu stálo několik velkých kytic, které čekaly na doručení. Možná měla Else Langerové přinést nějaké květiny, napadlo Bonnie, která tiskla pod paží dva čerstvě zakoupené časopisy. Vogue a Bazaar. Nejnovější jarní móda. Přesně to, co ta žena potřebuje.

Když Bonnie přistoupila k pultu stanoviště, několik sester za ním bylo právě zabráno do hovoru. Vzhlédly, všimly si její přítomnosti a znovu se daly do řeči. Služba pro návštěvníky tady zřejmě nebyla to nejdůležitější. Zatímco Bonnie čekala, nahlédla do společenské místnosti a všimla si mladé ženy sedící mlčky mezi pánem a paní středního věku, zřejmě to byli rodiče, matka slzela a otec zíral nepřítomně do prostoru, jako kdyby pořád nemohl uvěřit, že se tohle děje právě jemu. Další žena seděla a objímala kolem ramen mladíka, který zuřivě sbíral neviditelná smítka ze svého oblečení. „No tak, no tak,” neustále mumlala žena. „No tak, no tak.”

Bonnie se obrátila na sestry. „Promiňte, ale mohly byste mi ukázat, kde je pokoj tři sta dvanáct?”

„Tudy,” ukázala jedna z ošetřovatelek, aniž se obtěžovala zvednout hlavu.

„Děkuju.”

V příštím okamžiku stála Bonnie před zavřenými dveřmi do pokoje 312. Co má udělat teď? Zaklepat? Vpadnout přímo dovnitř? A co takhle se otočit a jít domů?

„Pojďte dál,” zvolal čísi hlas, než se stačila Bonnie rozhodnout. Zhluboka se nadechla a otevřela dveře.

U okna seděla na vozíčku nějaká žena. Vlasy měla obarvené nahnědo, i když byly vidět nejméně dvoucentimetrové šedivé kořínky, a pokožku měla posetou množstvím bradaviček a stařeckých jaterních skvrn. Zpod prošívaného růžového županu vyčuhovaly beztvaré nohy jako dvě velká polena. Působila impozantně, dokonce i když seděla. Matka s dcerou se nezapřou, pomyslela si nervózně Bonnie, přestože žádnou další podobu už nezaregistrovala.

„Jak jste věděla, že tam stojím?” Bonnie vstoupila do pokoje a cítila, jak se za ní dveře s tichým žuchnuum přibouchly. Byla ta žena schopná vycítit její přítomnost? Tušila snad, že přijde?

„Slyšela jsem kroky,” vysvětlila jí žena. „Zastavily se přede dveřma.” Bonnie se zasmála. Takže to bylo zcela prosté. Jak snadno přehlédneme samozřejmost, konstatovala v duchu. „Jste paní Elsa Langerová?”

„Možná.” Stařena si uhladila župan na svých širokých kolenou. „Kdo se to ptá?”

„Bonnie… Bonnie Wheelerová.”

Žena svraštila tenké obočí, které se tím u kořene nosu ještě víc přiblížilo k sobě.

„Něco pro vás mám.” Bonnie udělala k ženě pár ostražitých kroků a položila jí časopisy na klín.

Žena se podívala dolů a pak vzhlédla k Bonnie. „Děkuju. Jak že se to jmenujete?”

„Bonnie. Bonnie Wheelerová,” odpověděla s důrazem na své příjmení, protože doufala, že by to mohlo probudit ženinu paměť. Když to nevyvolalo žádnou odezvu, pokračovala dál. „Znala jsem Joan.”

„Vážně?”

„Ano.” Bonnie dumala, co má ještě dodat. Věděla ta stará paní, že její dcera zemřela? Oznámil jí to někdo?

„Taky jsem kdysi znávala jednu Joan.” Bonnie přikývla.

Žena začala dělat podivné pohyby ústy, jako kdyby zápolila se zbloudilým soustem, kroutila všelijak rty, nakonec vyšoupla z pusy horní část zubní protézy, balancovala s ní na špičce jazyka a pak ji s ostrým cvaknutím prudce zastrčila na místo.

„Mluvil s vámi někdo o Joan?” odvážila se zeptat Bonnie. Pokoušela se vyhnout pohledu na stařenu, která se znovu snažila vysunout umělý chrup ven.

„Joan je mrtvá,” prohlásila žena a slova jí splývala dohromady, jak se potýkala s protézou.

„Ano,” přitakala Bonnie. Pohledem netečně vnímala modré stěny, malý prádelník a dvě nemocniční postele. Jedna z nich byla pečlivě ustlaná, ta druhá rozházená, jedna pokrývka shrnutá v nohách a druhá se kupila uprostřed, jako by pod ní ještě kdosi ležel. „Proboha, tam někdo je,” vyhrkla Bonnie a přistoupila k lůžku. Beztvarý balík v jeho středu na sebe postupně nabíral lidskou podobu.

Bonnie zadržela dech. Nechtěla si připomínat svou matku těsně před smrtí a bála se podívat příliš zblízka na nehybnou postavu v posteli.

Ženina pokožka i vlasy byly popelavě šedé, tváře měla propadlé, hnědé oči otevřené a prázdné, nevidomé, jako by byla slepá. Na okamžik Bonnie napadlo, jestli žena není mrtvá, ale najednou ze sebe vydala zvláštní tichý zvuk, jakoby přidušený výkřik, který při styku se vzduchem zanikl. „Tohle je paní Langerová, viďte?” otázala se Bonnie stařeny na vozíku.

„Možná,” pronesla žena. „Kdo se to ptá?”

„Bonnie,” opakovala. „Bonnie Wheelerová. Znáte to jméno, paní Langerová?” zeptala se pacientky ležící v posteli.

„Nebude s váma mluvit,” podotkla žena na vozíčku. „S nikým nemluví od té doby, co jí řekli, že je Joan mrtvá.”

„Je mi moc líto, co se stalo vaší dceři,” pokračovala Bonnie a jemně se dotkla Elsina ramene.

„Chodila sem každý měsíc. Teď nikdo nechodí.”

„Paní Langerová, slyšíte mě?”

„Nebude s váma mluvit.” Bonnie znovu zaslechla, jak zaklapaly umělé zuby. Klekla si vedle postele, aby měla oči na stejné úrovni s Elsinýma. „Jsem Bonnie Wheelerová,” sdělila jí. „Rodová manželka.” Ženiny oči několikrát rychle zamrkaly. „Zmínila se někdy Joan o mně?”

„Joan je mrtvá,” prohlásila žena na vozíku.

„Joan měla o mě strach,” mluvila dál Bonnie. „Prý mi chtěla něco říct, ale umřela dřív, než jsme si stačily promluvit Napadlo mě, že

se vám třeba s něčím svěřila…” Bonnie se zarazila. Co to zas dělá? Vždyť ta žena má smrt na jazyku, proboha. Patrně ji ani nevidí, natož aby slyšela nebo rozuměla, o čem jí vykládá. „Chci jen, abyste věděla, že Sam a Lauren jsou v pořádku. Bydlí teď u nás a my se o ně dobře postaráme. Možná že je sem dokonce někdy odpoledne přivedu na návštěvu, jestli chcete. Určitě rádi uvidí svou babičku.” Proč jí to vykládá? Nikdy se o ní ani nezmínili.

Elsa Langerová mlčela.

Bonnie se nejistě postavila. „Asi bych měla jít.”

„Říkala jsem vám, že s várna nepromluví,” upozornila ji žena na vozíku s náznakem vítězství v hlase.

„Bavila se někdy s vámi?” zeptala se Bonnie a pohlédla na stařenu, jejíž umělé zuby se neustále vymršfovaly z úst jako jazyk plaza.

„Možná. Kdo se to ptá?”

Bonnie zavřela oči. „Bonnie,” opakovala. „Bonnie Wheelerová.”

„To mi něco říká,” prohodila žena. Přejela si rukou přes klín a smetla časopisy na podlahu.

„Vážně?”

„Možná. Kdo se to ptá?”

Bonnie zvedla časopisy ze země, položila je na Elsino lůžko a kradmo se podívala na postavu zachumlanou v bělostných pokrývkách. Po tváři Elsy Langerové stékala osamělá slza. Obkroužila jí ret, skápla jí z brady jako slina a vpila se do polštáře. „Paní Langerová? Paní Langerová, slyšíte mě? Slyšela jste, co jsem právě říkala? Rozumíte mi? Můžete se mnou mluvit, paní Langerová? Chcete mi něco povědět?”

„Nebude s várna mluvit,” ozvala se žena na vozíku.

„Vždyť pláče.”

„To dělá pořád.”

„Opravdu?”

„Možná. Kdo se to ptá?”

Bonnie zhluboka vydechla. „Neplačte, paní Langerová,” chlácholila Joaninu matku.

„Prosím vás, nechtěla jsem vás rozrušit. Teď musím odejít, ale nechám tu u sester telefon, kdybyste mi chtěla zavolat.” Naklonila se a dotkla se ženiných jemných šedých vlasů. „Nashledanou.”

„Těšilo mě,” pronesla žena na vozíku.

„Mě taky,” odpověděla Bonnie.

„Lžeš, lžeš, jen se ti od huby práší,” zadeklamovala žena, když Bonnie spěšně odcházela z pokoje.

Jakmile Bonnie dorazila domů, zavolala do ordinace Waltera Greenspoona.

„Ordinace doktora Greenspoona.” Hlas sekretářky byl chraptivý a přidušený, jako by ji Bonnie zastihla, právě když vtáhla kouř z cigarety.

„Ráda bych se objednala k panu doktorovi na nejbližší termín,” sdělila jí Bonnie a pokoušela se pochopit, co to vlastně dělá. Téměř celou cestu ze Sudbury domů se přesvědčovala, že nechá na policii, aby se zabývala Joaninou vraždou, ona že se do toho plést nebude. Jenže jak se do toho může neplést, když v tom je až po uši a když ona i její dcera jsou možná ve smrtelném nebezpečí. „Jste pacientka doktora Greenspoona?” „Cože? To ne, ne, nejsem.”

„Ach tak. V tom případě máme nejbližší volný termín pro nové pacienty na desátého Července.” „Na desátého července?! To je až za dva měsíce.” „Pan doktor má hodně práce.”

„To věřím, ale takhle dlouho čekat nemůžu. Musím k němu okamžitě.” „Bohužel, to není možné.”

„Počkejte, nepokládejte to,” vyhrkla Bonnie, která vytušila, že to sekretářka hodlá udělat. „Mám nápad.” Opravdu? „Na kdy je objednaná Joan Wheelerová?”

„Jakže prosím?”

„Jsem Joanina sestra,” pronesla Bonnie a slyšela, jak se jí pod tíhou té lži láme hlas.

Sekretářčin hlas se rovněž změnil, byl tišší, dokonce hlubší. „To, co se stalo, nás velice zarmoutilo a šokovalo,” řekla.

„Děkuju,” prohodila Bonnie, udivená slovy, které vypouštěla z úst. „Vím, že Joan si pana doktora velmi vážila a já teď prožívám těžké období, abych se se vším vyrovnala. A tak mě napadlo, že bych možná mohla přijít místo ní na další termín…” Zarazila se, protože lež jí ztěžkla na jazyku tak, že ji nemohla unést.

„Obávám se, že už jsme na něj někoho objednali,” omlouvala se sekretářka.

Bonnie přikývla a chtěla zavěsit. Vidíš, šeptalo její svědomí, lež má krátké nohy.

„Ale na tenhle pátek se nám něco uvolnilo,” pokračovala chvatně sekretářka.

„Snad bych vás mohla na ten termín objednat, i když bych vlastně neměla. Hodí se vám to ve dvě?”

„Samozřejmě,” souhlasila rychle Bonnie.

„Dobře. Vaše jméno, prosím?”

„Bonnie Lonerganová,” vyrazila ze sebe Bonnie, která si dočasně vypůjčila své dívčí příjmení, a zjistila, že jí sedí tak nepohodlně jako příliš malá bota. Proč si propána vybrala zrovna jméno Lonerganová? Copak se vždycky netěšila, až bude moct tuhle kapitolu svého života hodit za hlavu? Položila telefon dřív, než si to sekretářka ještě rozmyslí. Ve dvě v pátek. Zamešká poslední hodinu. To by šlo. Poví řediteli, že je objednaná k terapeutovi kvůli Samovi a Lauren. Což je pravda. Nebo alespoň ne tak docela lež. Je přece objednaná k terapeutovi. A během sezení se bezpochyby zmíní, jakou záhadou jsou pro ni Sam a Lauren. Ve

skutečnosti by se o nich mohla rozpovídat dost podrobně. Takže v podstatě vůbec nelhala.

Bonnie si najednou uvědomila, že se přes kuchyňský strop ozývá ze Samova pokoje hlasitá hudba. Vlastně ani ne tak hudba, usoudila, zatímco z lednice vyndávala zeleninu, aby ji nakrájela na salát. Přesnější výraz byl rytmický randál hlučný, neodbytný, neochabující.

Bonnie si představila Sama, jak leží na posteli s rozepnutou a rozhalenou košilí, kouká do stropu a přemýšlí… o čem? To Bonnie netušila. Navzdory jejím opakovaným pokusům se jí Sam se svými myšlenkami nesvěřoval. Ani nikomu jinému. Ani Bonnie, ani Rodoví, ani řediteli nebo jeho zástupci, ani poradenskému oddělení nebo sociální pracovnici či školnímu psychologovi, kteří se ho všichni pokoušeli v minulém týdnu nějak donutit, aby se jim svěřil. Bylo to zbytečné.

Sam chodil do školy, dělal svou práci, držel se svých kamarádů, hrál na kytaru, krmil hada, kouřil cigarety a mlčel.

Lauren se chovala skoro stejně. Odmítala přijímat odborné rady a většinou se stranila druhých. Během dvou týdnů, které uplynuly od smrti její matky, byla střídavě nepřátelská, pasivní, agresivní a plačtivá. V posledních několika dnech upadla do jakési netečnosti, která hraničila s letargií, ráno tak tak dokázala vstát z postele včas, aby ji Sam stihl odvézt do školy, nebyla schopná se soustředit nebo se věnovat svěřenému úkolu. Možná šla do školy příliš brzy,

přemítala Bonnie, ale Lauren si postavila hlavu. Zvládne to, naléhala, jen když jí dají všichni pokoj. Zdálo se, že jen Amanda jí dokáže vyvolat na tváři delší úsměv. A Rod, na kterého vždycky čekala bez ohledu na to, že se vracíval tak pozdě.

Třeba by si měli vzít několik dnů volna a někam odjet jako rodina, navrhla Bonnie Rodovi, jen pár dní, aby se pokusili navzájem se skutečně poznat. Bonnie se už začínala cítit ve vlastním domě jako outsider. Jediné, co žádala od Rodových dětí, bylo, aby jí daly šanci. Možná by mohli podstoupit terapii spolu. Jako rodina. Jako celek. Ale Rod řekl, že se právě teď nemůže vůbec uvolnit, ani si dovolit tak rozsáhlou terapii. To, co potřebují, je čas, trval na svém.

Samovi a Lauren už Amanda k srdci přirostla. Je jenom otázkou času, kdy přijmou i Bonnie.

Doufám, že máš pravdu, pomyslela si Bonnie, která rychle krájela mrkev na kostičky, pak totéž provedla s okurkou a rajčaty za doprovodu posledních novinek v pubertálních výlevech úzkosti a přitom uvažovala, jak Sam může vydržet v pokoji s takovým rámusem. Byla tu možnost jít nahoru a poprosit ho, aby to ztlumil, ale tohle dělat nechtěla. Nikdy jí nedovolili ten luxus poslouchat v mládí hlasitou hudbu. Matčino zdraví bylo velmi choulostivé a migrény příliš časté. Bonnie s Nickem si nikdy nesměli pouštět rádio hlasitěji než šeptem. Ne že by ale Nick pokaždé poslechl, co se mu nařídilo.

Mimoto tu hlučnou hudbu kupodivu vítala. Brala na sebe její problémy, zaháněla všechno ostatní do nejzadnějších koutů její mysli a nepřipouštěla nic, ani náznak vážné myšlenky. Dokud nad kuchyňským stropem vibrovaly bicí, nemusela rozebírat nesmyslnost svých nedávných akcí včerejší odpolední návštěvu u Caroline Gossettové, tu dnešní u Elsy Langerové a tu naplánovanou na pátek u dr. Greenspoona. Co se to s ní vlastně děje? Vážně se domnívá, že svým amatérským pátráním něčeho dosáhne? Opravdu si myslí, že když na sebe vezme při vyšetřování aktivní roli, znamená to, že má stále ještě svůj život pod kontrolou? Byla iluze kontroly pro její spokojený život tak důležitá?

Bonnie shrnula všechnu zeleninu do dřevěné mísy a schovala ji do ledničky. Podívala se na hodinky. Bylo téměř pět hodin. Rod přijde zase pozdě; Sam a Lauren byli ve svých pokojích; Amanda slavila čísi narozeniny a měla se vrátit až v šest. Bonnie si mohla dopřát pár minut oddechu, dát si nohy nahoru a přečíst noviny. Nebo by mohla dodělat večeři a uklidit prádlo.

Rozhodla se, že si dá nohy nahoru. Sebrala noviny ze stolu, kde

ležely už od rána, a když zběžně přelétla první stranu, rychle otočila na přílohu Náš íivot a rubriku dr. Greenspoona. Přípravná práce, říkala si. Výzkum. Vážený pane doktore, začínal první dopis. Bojím se, že můj manžel je homosexuál. Delší dobu se už o mé sexuálně nezajímá a teď se mi také citové vzdaluje. Na dně jeho zásuvky jsem také našla nějakou homosexuální literaturu. Jsem z toho znechucená, i když to asi spoustu věcí vysvětluje. Sice jsme spolu dlouho nic neměli, ale přesto se bojím AIDS, protože vím, že má dlouhou inkubační dobu.

Jsem ohrožená? Mám se manželovi svěřit se svým podezřením, nebo mlčet? Já toho Člověka miluju a zlomilo by mi srdce, kdybych ho měla ztratit. Nevím, co mám

dělat. Můžete mi pomoct? Podpis: Bezmocná.

Milá Bezmocná, následovala okamžitá odpověď. Musíte si s manželem ihned promluvit. Manželství nemůže vydržet, když jsou v něm tajností, a ve vašem případě by vás tohle tajemství mohlo zabít.

„Výborně,” utrousila Bonnie. „To se mi ulevilo.” Odložila noviny, vstala a zamířila k prádelnímu koši, který dnes ráno postavila k patě schodiště. „Aspoň budu mít tohle z krku.” Zdvihla těžký koš z umělé hmoty a nesla ho nahoru po schodech. S každým krokem zněla hudba hlasitěji a méně melodicky.

Uklidila čerstvě vyžehlené ložní prádlo do vestavěné skříně vedle hlavní koupelny, své spodní prádlo do vrchní zásuvky prádelníku a Rodovo o dvě zásuvky níž. Následovaly jeho ponožky většinou černé, pár hnědých. Bonnie otevřela spodní zásuvku, aby přidala ponožky k ostatním, ale zarazila se. Na dně jeho zásuvky jsem našla nějakou homosexuální literaturu, vybavilo se jí okamžitě.

„Neblázni,” napomenula se a pohrávala si s hromádkou ponožek. „To poslední, z čeho mám strach, je, že je můj muž teplouš.”

Tak čeho se bojíš? optal se tichý hlásek. „Nebojím se ničeho, díky,” odsekla Bonnie, ale ruce už měla pod kupou ponožek a předstírala, že je urovnává, aby se tam uvolnilo místo. „Nic než spousta ponožek,” prohlásila. „Žádná strašlivá tajemství.”

A pak se její prsty dotkly neznámé látky, ani vlny, ani nylonu, ale… igelitové tašky, uvědomila si. „Igelitka plná ponožek,” řekla si, jak vytahovala křiklavě růžovou tašku, a všimla si velkého červeného srdce namalovaného na jedné straně a kroucených černých písmen, která hlásala Linda zbožňuje krajky. „Žádné ponožky,” zamumlala Bonnie, když nakoukla dovnitř a pomalu vytahovala jemnou růžovou podprsenku, kalhotky levandulové barvy a k tomu ještě podvazkový pás a punčochy. „Všechno, jen ne ponožky,” podotkla, když vyndala dva sifonové šátky téže le

vandulové barvy, sedla si na zem a do tváře se jí vloudil široký úsměv. Rod jí nekoupil sexy prádélko už celou věčnost. Dělával to skoro pořád,

vzpomněla si, zvlášť po svatbě. Překvapoval ji drobným balíčkem bikinkami, černými krajkovými podvazky, vykrojenými podprsenkami, podobnými téhle.

Prohlížela si podprsenku s dráty, obrátila ji a podívala se na velikost.

„Připadá mi trochu optimistická,” poznamenala, když zjistila, že je příliš velká. „Tak trochu zbožné přání,” dodala a přemýšlela, na co jsou ty šátky. Zazvonil telefon. Bonnie vstala ze země a vzala ho na druhé zazvonění. „Haló?”

„Jak se vede?” zeptala se Diana, aniž se obtěžovala představit. „Mám teď chvilku čas, tak jsem si řekla, že ti brnknu a zeptám se, jestli tě ještě otravujou policajti.”

„Dali mi teď pár dní pokoj, ale nevím, jestli to je dobře, nebo špatně.”

„Kdykoliv si tě policie přestane všímat, je to dobře. Tak jak se cítíš?”

„Snad dobře.”

„Jenom dobře? Co mám udělat, aby ti bylo ještě lip? Dělej, přej si cokoliv. Tvé přání je mi rozkazem.”

Bonnie zvedla světle fialovou krajkovou podprsenku a strčila pěst do vykrojeného polokošíčku. „V tom případě bych chtěla větší prsa.”

Diana neztratila tempo. „Máš je mít. Už tam jsou. Vlastně si můžeš vzít moje. Na co je potřebuješ?”

Bonnie se zasmála a vyprávěla přítelkyni, jak našla na dně Rodový zásuvky sexy prádélko.

„Víš jistě, že není transvestit?” zeptala se Diana.

„Proboha.”

„Dělám si legraci. Už musím letět. Jen jsem chtěla vědět, jestli je něco nového a jak to zvládáš.”

„Zvládám to je to správné slovo. Poslyš, co kdybys v pátek večer přišla na večeři?”

„Tenhle pátek?”

„Máš jiné plány?”

„Ne. Nebude to na tebe moc? Vždyť máš tolik práce. To já bych měla vařit pro tebe.”

,Ty přece nevaříš,” připomněla své přítelkyni Bonnie.

„To je fakt Takže u tebe. V sedm?”

„Ahoj v pátek v sedm.” Bonnie položila sluchátko. Pohrávala si

přitom s podvazky na titěrném pásku a nepřítomně jeden po druhém rozepínala.

„Promiň,” ozval se ode dveří hlas.

Bonnie rychle nacpala intimní svršky do plastikové tašky, otočila se a spatřila ve dveřích pokoje Lauren. „Ahoj, zlato. Co se stalo?” zeptala se Bonnie.

„Nemůžu najít to fialový triko,” pronesla Lauren a dávala pozor, aby se nepodívala přímo na Bonnie.

„Vyprala jsem ho,” odpověděla Bonnie, zmačkala v dlani růžový igelit do koule a vrátila ho do Rodový dolní zásuvky. Pak teprve sáhla do prádelního koše pro Laurenino fialové tričko.

„Nemusíš mi prát věci,” upozornila ji Lauren. „Umím to sama.”

„Mně to nevadí,” ujistila ji Bonnie. Prosím tě, nech mě, ať pro tebe udělám alespoň tohle, dodala v duchu.

Lauren vešla pomalu do místnosti a vzala si tričko z její natažené ruky. „Díky.”

„Není zač.” vyhrkla Bonnie vděčně.

Jejich prsty se letmo dotkly a v příštím okamžiku byla Lauren pryč.

„Same?” Bonnie zlehka zaťukala na dveře jeho pokoje. „Same, můžu dovnitř?” Znovu zaklepala. Co to dělám? pomyslela si. Opravdu čekala, že uslyší její nesmělé ťukání přes to vřeštění a kvílení, které se ozývalo z jeho ložnice? Zaklepala hlasitěji a pak zabušila opakovaně pěstí na dveře. „Same,” zakřičela, „Same, můžu dovnitř?”

Dveře se najednou otevřely a hudba se vyvalila na chodbu jako láva ze sopky, která hrozí, že spolkne všechno, co jí stojí v^ cestě. „Mám pro tebe prádlo,” překřikovala Bonnie ty zvuky a kývla na koš ve svém náručí. „Skvělý,” zahulákal Sam. „Díky.” Ustoupil, aby mohla vejít. Bonnie krátce zaváhala, pak přestoupila práh, rychle se rozhlédla, aby se ujistila, že had je v teráriu, a mile ji překvapilo, že je místnost stále ještě celá. Postavila koš s prádlem na gauč a pak zvedla ruku k uchu. „Nepřipadá ti, že to máš moc nahlas?” zeptala se,

Sam přistoupil ke stereu a ztišil zvuk na přijatelnější stupeň. „Promiň.”

„Nic se nestalo,” prohodila Bonnie. Kdyby tak věděla, jak se mu přiblížit, jak docílit, aby se jí svěřil, aby si promluvil o své matce.

Jejich vztah nebyl zjevně příliš láskyplný. Vždyť byla svědkem té podivné reakce, když se dověděl o její smrti. Kde má auto? zeptal se. Bíwi bam, čarodějnice umřela. Ale tehdy musel být přece v šoku, teď určitě cítí něco jiného než naprostou lhostejnost, kterou tady dál předváděl. „A nevadí Abnerkovi, když ta muzika tak řve?” Její pohled se váhavě stočil na hada.

„Vůbec ne,” ujistil ji Sam. „Hadi jsou hluchý.”

„Vážně?”

„Cítí sice vibrace, ale neslyší nic.” Sam šel k teráriu a zaťukal lehce na sklo. Bonnie opatrně přistoupila ke skleněné nádobě. Had se natáhl k ní, jako by byl ve střehu. Bonnie polkla a přinutila se podívat na plaza zblízka. „Je vážně docela hezký,” uznala.

„To bych řekl.” Samův hlas se naplnil téměř rodičovskou pýchou.

„Do jaké že délky to dorůstají?”

„Tak asi do čtyř metrů, v přírodě skoro do pěti.”

„Neuvěřitelné.” Bonnie přemýšlela, jestli tím mínila hada nebo to, jak blízko u něho stojí. „Co dáváš na dno terária?”

„Západoafrický koral,” řekl Sam. „Nebo stačí i písek.”

Bonnie ukázala na další různorodou výbavu nádrže. „A na co jsou tyhle věci?”

„Termostat je tu proto, abych mohl regulovat vnitřní teplotu. Neměla by být vyšší než pětatřicet stupňů. Vážně tě to zajímá?” zeptal se pochybovačně.

„Ano,” Bonnie si uvědomila, že je to pravda. „Povídej dál, prosím tě.”

Samův obličej okamžitě oživl. „Takže čím je hadům tepleji, tím rychleji rostou. V noci snížím teplotu na pětadvacet stupňů, ale níž ne, protože hadi jsou studenokrevní a nebyli by schopní metabolizovat potravu.” Ukázal na velký kámen vlevo na druhém konci terária. „To je výhřevný kámen. Vidíš přípojku?”

Bonnie přikývla.

„Kámen udržuju na třiceti stupních Celsia. A tady ty světla jsou taky kvůli teplu.” Namířil ukazovák na silnou žárovku v horní části terária. „Tahle je stowattová a tahle dlouhá kolem dokola celého terária, to je vita světlo, které nahrazuje sluneční paprsky a dodává mu vitamíny. Tady má vodu na pití,” vysvětloval a přitom ukázal na červenou nádrž z umělé hmoty, naplněnou vodou.

„Miluje vodu. Někdy se v ní svine do klubíčka. Udržuju ji na dvaatřiceti stupních. A ten kmen má kvůli stínu nebo když si chce hrát.”

„On si hraje?”

„Hroznýši jsou děsně hraví.”

Hroznýši zůstanou hroznýši, pomyslela si Bonnie, ale nahlas to neřekla. „A ta lepenková krabice?”

„Rád si do ní zaleze a spí v ní.”

Hadí hlava narazila na vršek terária. Bonnie bezděčně ucouvla. „Nemůže vylézt, vid?”

„Zatím ne. Ale až povyroste, budu muset dát nahoru závaží, aby nemohl kryt nadzvednout. Teď váží takových pět kilo, ale hroznýši jsou strašně silní, a když úplně dorostou, můžou dosáhnout až devadesát kilo.”

„Kristepane.”

„Chceš si ho podržet?”

„Cože?”

„Nic ti neudělá. Je fakt hrozně milej.” Sam už odsunoval kryt terária stranou a vyndával hada ven.

„Same, ne,” protestovala Bonnie. „To snad není nutné.”

„Nemusíš se vůbec bát.” Sam k ní natáhl plaza, aby si ho prohlédla. „Není nádhernej? Podívej se na to duhové zabarvení. Místy je skoro do halová. A na slunci je málem do zelena. Všimni si, že čím blíž k ocasu, tím jsou barvy sytější a kresba se zhušťuje.”

Bonnie pohledem přelétla délku hadího těla a pak s hrůzou sledovala, jak si Sam přiblížil hadí hlavu k ústům.

„Vidíš, nic ti neudělá.” Rozeklaný jazyk se vysunul a zakmital se u Samových rtů.

„Co to dělá?” Bonnie se přinutila postoupit o krok blíž.

„Plazi vytíti jazykem teplo. Proto se jim pořád pohybuje. Podívej se, jak je dlouhý.” Otočil hadí hlavu směrem k ní. „Koukni se na ten tmavý pruh, který se mu táhne přes oko.” \

Bonnie si zblízka prohlédla obě hadí panenky.

„Hadi nemají víčka, takže nemůžou nikdy zavřít oči,” vysvětloval Sam. Učitelem tu byl teď on. „Šáhni si na něj. Je to příjemnej pocit. Jako bys šáhla na hedvábí.”

„Jako hedvábí,” opakovala tupě a její ruka se natáhla k hadovi, jako by měla svůj vlastní život. Její prsty se dotkly plazova těla jemně a opatrně jako při milostném pohlazení. Sam měl pravdu, pomyslela si Bonnie, když hladila dlouhé hadí tělo s rostoucí důvěrou. Skutečně byl na omak jako hedvábí.

„Chceš si ho podržet?” vybídl ji Sam.

Panebože, jen to ne, zděsila se Bonnie. „Tak dobře,” slyšela samu sebe promluvit. Zbláznila se? Co to proboha vyvádí? „Jak to mám udělat?’ Teď neplač

„Takhle.” Sam jí přitáhl ruku za hadovu hlavu a druhou k ocasu.

„Co když začne škrtit?”

„Tak ho sundáme. Pořád ještě jsme silnější než on. Jen ho nesmíš upustit,” varoval ji Sam. „Nesnáší, když ho člověk upustí.”

Bonnie hada pevně uchopila a cítila, jak se v jejím sevřením napnul. Udivila ji síla, která se jí vlnila v rukou. Asi jsem zešílela, napadlo ji. „Odjakživa se strašně bojím hadů,” pronesla.

„Zvládáš to skvěle,” pochválil ji Sam.

Had otočil hlavu k ní a jazykem kmital do vzduchu. Je opravdu velkolepý, říkala si Bonnie, na okamžik fascinovaná tím pohledem a taky skutečností, že ho vlastně drží v rukou. Zapotácela se, jako by byla zhypnotizovaná. Kdyby jí někdo před týdnem nebo před hodinou pověděl, že bude stát vedle kluka s uhlově Černými vlasy a náušnicí v nose a bude mít v rukou víc než metr dlouhého hroznýše královského, řekla by mu, že není normami. A přesto tady byla, a nejen že tu potvoru držela, ale navíc vychutnávala ten pocit, ten přesun síly z hadího těla do jejího. Nepochybně to je právě ona, kdo je tady blázen.

Najednou had strnul a pak se zavlnil jako jedna z Amandiných pohyblivých hraček. Napnul se jí v prstech i dlaních a hrozilo, že se jí vytrhne ze sevření a dopadne na podlahu. Nesmí ho upustit, připomněla si a snažila se ho stisknout pevněji. Copak ji Sam neupozornil, že nesnáší, když ho někdo upustí na zem?

„Snad by sis ho měl už vzít,” požádala Bonnie a zároveň uvažovala, co by dělala, kdyby to Sam odmítl, kdyby se začal jednoduše smát a odešel z pokoje. Ach bože, ze všech těch hloupostí, kterých se v posledních dnech dopustila, byla tahle naprosto nejstupidnější. Doopravdy se domnívala, že si takhle najde k Samovi cestu? Aby se jí svěřil, aby začal mluvit o své matce? Skutečně si myslela, že se jí podaří proniknout mu do nitra pomocí jeho domácího mazlíčka hroznýše královského?

„Jasně,” souhlasil Sam, zlehka jí odebral hada z rukou, vrátil ho jediným plavným pohybem do terária a upevnil kryt zpátky na místo.

Bonnie najednou cítila závratnou radost. Zaslechla smích a došlo jí, že je to

její vlastní. „Dokázala jsem to.” Rozesmála se. „Já to dokázala!”

Sam se smál s ní. „Bylas senzační,” řekl. „Jo, to teda jo,” souhlasila.

„Máma by se k němu ani nepřiblížila,” zamumlal Sam a hned nato si přejel rukou ústa, jako by ta slova chtěl smazat.

Bonnie zadržela dech. Toužila chlapce zavalit otázkami, ale uvědomovala si, že musí postupovat velmi opatrně. „Ne?” bylo všechno, co řekla.

„Přej byl podle ní slizkej a hnusnej,” pokračoval Sam s očima upřenýma na Abnerka. „Ale on není vůbec slizkej.”

„Ne, to není.”

„Nezajímal ji.”

„Přesto ti dovolila, abys ho měl doma. Moje matka by to nikdy neudělala,” svěřila mu Bonnie, protože věděla, že to tak bylo. Jako dítě nesměla chovat žádná zvířátka. Prý kvůli matčiným alergiím. Vzpomněla si na štěně, které Nick přinesl jednou odpoledne domů, aby se vzápětí dozvěděl, že ho musí okamžitě odnést tam, kam patří. „Patří mně,” Žadonil, ale nebylo to nic platné.

,Jo jo.”

„Jaká byla maminka, Same?” odvážila se zeptat Bonnie.

Opět to známé pokrčení rameny. „Nevím,” odpověděl po krátké odmlce. „Moc času jsme spolu netrávili.”

„ProČ?”

„To by ses musela zeptat jí.” Zasmál se, krátce a přiškrceně, a třel si z jedné strany nos.

„Nepřekáží ti ta věc?” Bonnie ukázala na kroužek v jeho nosní dírce.

„To si člověk ani neuvědomuje,” odpověděl a na okamžik mu rozzářil obličej stydlivý úsměv, vzápětí však zmizel.

„Povídej mi o mamince,” vybídla ho Bonnie. Všimla si, že strnul a tělo se mu zhouplo podobně, jako se právě teď jeho had natáhl ke krytu terária.

Sam dlouho mlčel. „Podle tebe bych měl bejt smutnej, že je mrtvá,” pronesl nakonec. ^

„A nejsi?”

„Ne. Proč bych měl?” Vyzývavě na ni pohlédl. „Byla to vyřízená alkoholická. Nikdy mě neměla ráda.”

„Myslíš, že tě máma neměla ráda?” opakovala Bonnie.

„Měla ráda jenom Lauren,” pokračoval Sam. „Vůbec mě nepotřebovala.” Zase se poškrábal ze strany na nose. „A já ji taky nepotřeboval. Proto nejsem smutnej, že je mrtvá.”

„Muselo to být pro tebe moc těžké.”

„Co?”

„Vyrůstat s matkou, která pila, neměla na tebe Čas a nikdy ti neprojevila lásku.”

„Nebylo to těžký.” Do jeho slov se nepřesvědčivě vloudil vzdor.

„Musíš mít na ni velký vztek.”

Zašklebil se a zvedl ruce do vzduchu. „Je mrtvá. Jak na ni můžu mít vztek?”

„Když někdo umře, ještě neznamená, že se na něho přestaneme zlobit.”

„Jo? Mně je to fuk.”

„A co tvoje babička?” zeptala se Bonnie a změnila tak téma.

„Babička? Co je s ní?”

„Dneska jsem ji viděla.”

„Fakt? Poznala tě?”

„Ne.”

Sam se zasmál. „To jsem si mohl myslet.”

„Cos to říkala?” ozval se hlas. Bonnie se otočila a uviděla ve dveřích Lauren s popelavě bledou tváří. „Říkalas, žes byla za naší babičkou?”

Dole se otevřely a pak zavřely dveře. „Bonnie?” volal Rod. „Bonnie, jsi doma?”

„Nahoře,” ozvala se Bonnie překvapeně. „Myslela jsem, že přijdeš pozdě.”

„Řekl jsem Marie, že toho mám dost,” vysvětloval Rod cestou po schodech. „Mám domov, rodinu a krásnou ženu, s kterou trávím hrozně málo času.” Přistoupil ke dveřím Samova pokoje a zarazil se, když spatřil Bonnie s oběma svými dětmi. „Co se děje?” zeptal se.

Seděli na kraji postele. „Mám pro tebe překvapení,” řekl.

Bonnie se na manžela usmála. „Jsi dneska večer samé překvapení,” poznamenala a v duchu je vypočítávala. Za prvé jeho časný příchod domů, za další jeho dobrá nálada, pak se ani nerozčM, když se dozvěděl o jejím výletu za Elsou Langerovou,

trval na tom, že jí pomůže dodělat večeři, naservírovat ji a potom všechno sklidit. Dokonce si sedl a díval se, jak Lauren čte Amandě pohádku na dobrou noc, a uložil ji do postele. Pak ještě strávil půlhodinu sám se svou starší dcerou. „Myslím, že Lauren byla opravdu ráda, že ses jí večer věnoval,” řekla Bonnie manželovi.

„Líbilo se mi to,” prohodil Rod. „Je to opravdu moc roztomilá slečna.”

„Kdybych tak pro ni mohla udělat víc.”

„Zůstaň sama sebou. Sblížíte se.”

„O čem jste vy dva mluvili?”

„Většinou o Marie.”

„O Marie?”

„Víš, jak dětem imponují slavné osobnosti.” Pokrčil přezíravě rameny. „Chtěla vědět, jaká je ve skutečnosti, jestli někoho má a tak.”

„A má?” Bonnie si nejasně vybavila, že Maria je momentálně v mezimanželském stavu.

„Nemám ponětí,” odpověděl Rod. „Jsem její režisér, ne důvěrník. Ale nejspíš to brzy zjistíme.”

„Jak to myslíš?”

„V sobotu večer na večeři.”

„V sobotu na jaké večeři?” otázala se Bonnie. Uniklo jí snad něco během jejich rozhovoru?

„Na večeři u Marly tuhle sobotu,” vysvětloval. „Zapomnělas?”

„Jak to, zapomněla? Vždyť o tom teď slyším poprvé.”

„O té vecefrjsem ti říkal asi před měsícem,” tvrdil Rod, „i když se ani nedivím, Že ti to vypadlo z hlavy vzhledem k tomu, co se přihodilo.”

„Rode, nemyslím, že toužím po večírku u Marly Brenzelleové. Kromě toho nemáme hlídání.”

„Máme přece dvě velké dětí.”

„To nemůžeme udělat,” protestovala Bonnie. „Víš, jaký měla Joan názor na to, abychom její dětí využívali na hlídání.”

„Jsou taky moje,” připomněl jí Rod. „A podle mě se jim to bude Ubit. Mají Amandu rádi a ona se na ně celá třese. Kromě toho si myslím, že se takhle budou cítit víc jako součást rodiny. Copak o tom pořád nemluvíš aby se z nás stala opravdová rodina? Jsou to hodné dětí,” dodal Rod tíše a znělo to, jako by ho to trochu překvapilo, jako kdyby byl právě představen dvěma cizím lidem, kteří byli náhodou jeho potomky.

A možná právě v tom to vězí, pomyslela si Bonnie, a i když si to odmítala přiznat, věděla, Caroline Gossettová nebyla se svým hodnocením Roda coby otce příliš daleko od pravdy. Pravdou bylo, že nikdy s dětmi moc času nestrávil, ani s Amandou. Nejdřív prohlašoval, že je příliš malá, příliš jemná, aby ji choval. Z miminek je celý nesvůj, vysvětloval jí, přestože to sotva vysvětlovalo rozpaky teď, když Arnandě už byly tři roky.

To, že se Rod dcerky straní, si Bonnie vždycky zdůvodňovala

jeho strachem, že o ni přijde. Už jednou ztratil malou dcerušku vinou tragické události a starší děti kvůli rozvodu. Měl strach příliš se k ní přiblížit, bál se dovolit si ten luxus a milovat Amandu bezvýhradně, obával se, aby znovu netrpěl. Aspoň tohle si Bonnie namlouvala, dokud jí Caroline Gossettová neřekla něco jiného.

Třeba Roda právě teď motivovala jedině touha dokázat, že se Caroline mýlila. Ať to bylo cokoliv, pokud návštěvou u Caroline Gossettové nedosáhla ničeho jiného, než že se Rod napraví jako otec, stálo to za to, říkala si a vzala manželovu ruku do své. „A co to překvapení pro mě?” zeptala se a vykázala Caroline

Gossettovou z pokoje.

„Zavři oči,” nařídil jí Rod.

Bonnie poslechla. Cítila se jako malá holka a začala se chichotat. Vnímala, jak vstal, slyšela, jak otvírá zásuvku, a pak šustění igelitové tašky. Sytě růžový sáček s velkým červeným srdcem na jedné straně. Linda zbožňuje krajky, četla v duchu a zároveň se pokoušela srovnat si mimiku do patřičného výrazu překvapení.

„Hotovo,” pronesl. „Už je můžeš otevřít.”

Bonnie otevřela oči a uviděla, jak její manžel stojí před ní a v rukou pevně svírá růžovou igelitku. „Co to je?” zeptala se.

Zlehka jí hodil balíček do klína. „Už hodně dlouho jsem ti nic nedal,” řekl stydlivě. „Napadlo mě, že tohle by mohlo přivolat pár příjemných vzpomínek.” Bonnie předstírala údiv a pak mírné zděšení, když postupně z tašky vytahovala

sexy podprsenku, kalhotky, podvazkový pás a šátky. „No ne, copak to tu je?”

„Vždycky ti to strašně slušelo ve světle fialové,” lichotil jí. „I bez ní,” dodal. „Zkusíš si to?”

„Teď?”

„Pokud nemáš ovšem jiné plány.”

„To nemám,” ujistila ho a vstala. Rod jí zastoupil cestu, vzal ji do náručí a pevně ji objal.

„Určitě nemáš ani tušení, jak moc tě miluju,” prohlásil.

„Já tebe taky.”

„Byl jsem hlupák.”

„Ne, to ne.”

„Zahrabal jsem se do práce, snažil se ignorovat všechno, co se stalo, nebral jsem tvoje starosti dost vážně a nepodpořil tebe ani děti…”

„Jsi tady teď.”

„Miluju tě.”

„Já tebe víc,” dodala Bonnie.

„Nemůžu se dočkat, až tě v tom uvidím.”

„Ta podprsenka má zřejmě větší nároky.” Bonnie si ji přiložila na prsa. „No co. Jak se to říká? Víc než plná hrst je už mrhání?”

„Odjakživa jsem se domníval, že to je spíš plná pusa,” podotkl.

Bonnie se rozbušilo srdce. „Tvoje domněnka se mi líbí,” prohodila. Znovu ji políbil, tentokrát jí jeho jazyk pronikl až do úst. Bonnie se ihned vybavil had a jeho rozeklaný jazyk, který se natahoval k Samovým rtům. Okamžitě ucukla.

„Co se stalo?” zeptal se Rod.

Bonnie pohodila hlavou, aby setřásla tu nepříjemnou představu. „Oblíknu si něco míň usedlého,” zašeptala, vyklouzla z manželovy náruče, vběhla do koupelny, zavřela dveře a začala si rozepínat blůzu.

V příští minutě se modrá sukně i bílá blůza octly na zemi spolu s bílou bavlněnou podprsenkou a kalhotkami. Zadívala se na své nahé tělo a rázem na něm objevila chyby: prsa by mohla mít větší, zadek vyšší, břicho plošší a paže pevnější. Její tvář si už s obličejem mladé dívky nikdy nespletou. Vytáhla si kůži po obou stranách očí a~vzpomněla si na Mariu Brenzelleovou. Tady se to trošku ušmikne, tamhle zase kapku zabere, sem se šoupne pár kilo uměliny a tam zase hromada přebytečného tuku.

Strčila nohy do bikinek a přetáhla si je přes štíhlé hýždě. Byly průsvitné a končily nad boky. Vpředu se jí nad ochlupením sbíhaly do hlubokého V. Zatáhla břicho a stiskla se v pase. Proč nemůže mít tak útlounký pás jako modelky v posledních vydáních Vogue nebo Bazaaru? „Mohla bych si vzít tenhle, prosím vás?” požádala svůj odraz v zrcadle.

„Možná,” slyšela odpovědět jakýsi hlas. „Kdo se to ptá?”

„Panebože, ne abys zas myslela na tu bláznivou babku,” napomínala se Bonnie. Ne zrovna teď, když na ni manžel čeká v ložnici a má chuť se pomilovat. Zápolila s podvazkovým pásem a punčochami a dumala, co má provést s těmi šátky. „Něco mi napovídá, že do vlasů se nedávají,” podotkla a naposledy se na sebe podívala.

Usoudila, že objektivně řečeno nevypadá vůbec špatně. No a co, jestli je ta podprsenka trošku větší. Stejně ji na sobě dlouho mít nebude. Už je to dávno, co se pro manžela takhle oblékala. Nebude zklamaný? Zhluboka se nadechla, otevřela koupelnu a vešla do pokoje.

Rod zatím zhasl a místnost tonula ve tmě, pouze skrze závěsy sem prosvítalo slabé měsíční světlo. „Nehýbej se,” nařídil jí Rod,

nebo spíš jeho odhmotněný hlas z temnoty. „Chci si tě prohlídnout.”

Bonnie se zastavila a zlehka krátce vydechovala. „Co když sem někdo přijde?”

„Nikdo sem nepřijde.”

„Sam je ještě vzhůru. Slyším jeho stereo…”

„Nikdo sem nepřijde,” opakoval Rod. Posadil se a obličej měl teď jasně viditelný. Jeho oči prořízly tmu, jako když nůž projede máslem.

„Rode…”

„Máš vůbec ponětí, jak jsi krásná?”

„Řekni mi to.”

„Pojď sem,” přikázal. „Dokážu ti to.”

V příštím okamžiku se octla vedle něho na posteli a on ji celou zakryl, jeho ruce a rty soupeřily o každý kousek jejího těla, prsty jemně hladily povrch průhledné látky, nakonec všechno rozepnuly, stáhly a odhodily, až zůstala vedle něho úplně nahá.

„Nevěděla jsem, na co je tohle,” přiznala, otevřela pěsti a uvolnila sifonové šátky. Při dotyku se vzduchem se zvětšily jako mycí houba ve vodě.

„Ukážu ti, na co jsou,” zašeptal. „Nemáš náladu na dobrodružství?”

„Na dobrodružství?”

„Vždycky jsi měla ráda dobrodružné zážitky,” škádlil ji.

„Jaké…?” zeptala se v obavě dokončit větu.

„Předvedu ti to. Podej mi ruce.”

„Ruce?”

„Pšt. Nemluv.”

„Co…?”

„Nemluv,” poručil jí znovu a něžně ji líbal na rty. „Bude se ti to líbit. Slibuju.”

V příští vteřině měla kolem obou zápěstí uvázané šátky a každé zápěstí připoutané ke sloupkům postele za hlavou. „Rode, co to děláš?”

„Zavři oči. Poddej se tomu.”

„Ale já se nemůžu uvolnit.”

„Nemusíš se ničeho bát,” pokračoval. „Neudělám nic, co se ti nebude líbit.”

„Ale já si nejsem jistá, jestli se mi tohle líbí.”

Odpověděl jí polibkem. Opět ucítila jeho jazyk hluboko ve svých ústech. Znovu se jí vybavil had a ona se pokoušela vypudit ho

z hlavy. Proč jen se nemůže uvolnit a poddat se tomu, jak jí manžel doporučoval? Protože je dost těžké uvolnit se, když má člověk ruce přivázané za hlavou, našeptával jí tichý hlásek.

Když člověk ví, že se mu nic zlého nestane, tak to není těžké, j přesvědčovala hlásek. A taky když ví, že jediné, co musí udělat, je ležet a poddat se tomu. A když se muž jenom snaží trochu okořenit společné milování.

Kdy vůbec jejich milování vyžadovalo nějaké koření? Nebyla snad tahle součást jejich vztahu naprosto přirozená? Nezapadli vždycky do sebe jako háček do očka, jako dva propojené kousky skládačky?

Jako kůň s kočárem? dodal tichý hlásek škádlivě. Jako dva hr~ ky v lusku? Jako ruka do rukavice?

Co to dělá? Chce snad všechno pokazit?

Možná, zakdákal vzdálený hlas. Kdo se to ptá?

Bonnie pevně zavřela oči a snažila se zbavit všech myšlenek. Nebude myslet na nic jiného než na to, co se právě teď děje. A zrovna teď jí manžel jazykem kreslil po nahém těle drobné linky a směřoval jí mezi nohy. Prohnula tělo, aby mu vyšla vstříc, toužila se ho dotknout rukama, pohladit ho, ale nemohla na něj dosáhnout.

Kdy se v jeho fantazii zrodila představa, že ji přiváže? Předtím s ní určitě takové věci nepraktikoval. Třeba se k tomu rozhodl jen tak bez přemýšlení, když stál v obchodě u Lindy, co zbožňuje krajky. Možná to navrhla sama Linda. Třeba mu to bylo trapné odmítnout.

Nebo možná ty šátky byly Rodův nápad. Popřípadě ho inspiroval nějaký film, co viděl, nebo, což je pravděpodobnější, o tom někdo mluvil v jeho televizní show. Máte nějakou tajnou sexuální choutku, o kterou byste se rádi podělili s miliony našich diváků? Volejte 1800… I

Každý má nějaké choutky, pomyslela si Bonnie. Zrovna tak má každý nějaká tajemství, nějakou maličkost v sobě, kterou před ostatními skrývá. Co na tom, že se jí Rod s něčím takovým nesvěřil dřív? Dělá to přece teď. Ona je něco jako první příjemce.

Bonnie si okamžitě vzpomněla na pojistky, které Rod uzavřel na ni a na děti, pojistky, o kterých až donedávna neměla ani tušení. Jak dalece vůbec toho člověka zná? uvažovala, tohoto muže, který na ní právě ležel a chtěl se do ní dostat a za kterého byla provdaná už pět let? „Vy asi mého mule moc dobře neznáte,” řekla tehdy Caroline Gossettové.

„To vy ho možná vůbec neznáte,” odpověděla Caroline.

„Jsi tak krásná,” říkal Rod. „Tak nádherná. Tolik tě miluju.” „Já tebe taky,” odpověděla Bonnie a po tvářích jí tekly slzy. Co se to s ní děje? Odkud se berou tyhle nesmyslné dohady? Samozřejmě že svého manžela zná. Je to hodný muž, laskavý a báječný člověk. Mají pěkné manželství. Nemá důvod ho podezírat. Když si nedá pozor, dopadne to tak, že dovolí, aby druzí lidé všechno zničili malichernými a žárlivými podezřeními. Když nebude opatrná, skončí jako její matka.

No výborně, pomyslela si, mezitímco se snažila vyprostit z pavučinových pout, a tak si nechtěně ještě utáhla uzel kolem zápěstí. Dost na tom, že vpustila do

místnosti Caroline Gossettovou a tu bláznivou babku z Melroseova psychiatrického ústavu teď navíc byla s nimi v posteli její matka.

„Jsi připravená?” ptal se Rod, který seděl v nohách postele a zvedal jí nohy na svá ramena.

Bonnie přikývla, a když se na ni vrhl jako nějaká postava z trojrozměrného filmu, soustředila se na jeho hezký obličej, zatímco Rod se v ní pohyboval čím dál rychleji, rty se přisál na její, paže natáhl ke sloupkům postele, prsty propletl s jejími a zaklesl se do nich.

„Miluju tě,” opakoval. „Miluju tě. Miluju tě.”

Bonnie připadalo, že se dostala na kolotoč, točila se neustále čím dál rychleji dokola, motala se jí rozkoší hlava, každá žilka jí v těle tepala, a jak hudba od kolotoče zesílila do nesnesitelného crescenda, natáhla se po mosazném držadle.

Drž se pevně, přikazovala si, prohnula se v zádech a nohama obemkla manželův zátylek. Za pár vteřin ta jízda skončí.

„Táti?” ozval se odkudsi zdálky tichý hlas. „Tatí?” Hlas se připlazil na kolotoč, ovinul se kolem krku jednoho z dřevěných poníků a natáhl se jí k hrdlu. Bonnie otevřela oči, zatímco Rod se z ní prudce vysunul a kvapně přetáhl přes jejich obnažená těla přikrývku, i když nic nemohlo zakrýt fakt, že má Bonnie přivázané ruce.

„Není mi dobře, tatí,” naříkala Lauren sténajícím hlasem. „Je mi fakt zle.”

„To nic, zlatíčko,” řekl Rod. „Jdi zatím do koupelny. Hned jsem u tebe.” Lauren rychle vyběhla z pokoje. Rod vyskočil z postele a popadl župan.

„Rode, odvaž mě, proboha,” zvolala Bonnie.

Ihned byl u ní a začal zápolit s uzly na sifonových Šátcích. Ale jak

se před chvílí kroutila, šátky se jí kolem zápěstí příliš utáhly, a tak se mu podařilo odvázat je pouze od sloupků postele.

„Bože můj, co si pomyslí,” pronesla Bonnie a pokoušela se uvolnit vzdorující látku ze zápěstí, ale nešlo to. „Vidět mě takhle přivázanou k posteli.”

„Nemohla vidět nic. Je tu tma jako v pytli. Nestihla tak rychle přizpůsobit oči tmě.”

„Nevíme, jak dlouho tam stála.”

„Tatí!” křičela Lauren z chodby. „Pomoc!”

Mezitím co se Bonnie pokoušela postavit na nohy, Rod vyrazil z ložnice. Tělo měla ochromené, jako by protestovalo, že ho tak neomaleně vyrušili. Stačilo jen několik sekund a bylo po všem, pomyslela si, když kráčela k šatně. Oblékla si župan, sifonové šátky nacpala do rukávů a zamířila do koupelny na konci chodby. Jen pár vteřin a byli by hotoví, její tělo by se ukojilo a zápěstí by se osvobodila.

Měl Rod pravdu? Byla skutečně taková tma, že Lauren nemohla rozeznat, co se děje? Nebo viděla všechno? Má nevlastní matka je úchylná, komentovala to v duchu Bonnie, když došla ke koupelně, odkud se ozývaly neklamné zvuky dávení. Bonnie se zhluboka nadechla a vešla do malé místností.

Lauren byla skloněná nad mísou, kaštanové vlasy na čele slepené potem, obličej popelavě šedý a tělem jí lomcovaly prudké návaly zvracení. Rod stál u okna a vypadal, že vrhne taky.

„Jdi radši do postele,” vybídla ho Bonnie a přešla k umyvadlu. „Já se o ni postarám.”

Rod už další pobízení nepotřeboval. Rty se mu zkroutily do čehosi, co připomínalo vděčný úsměv, a hned nato byl pryč. Bonnie namočila žínku do studené vody a přitiskla ji Lauren na čelo. „Zhluboka dýchej,” přikázala jí, když jí Lauren odstrčila ruku stranou. „No tak, zlato. Dýchej. Pomůže tí to.”

Lauren se pokoušela udělat, co jí nařídila. Na chvilku to vypadalo, že už to bude lepší, ale dávení začalo nanovo. Bonnie se opět pokusila přiložit Lauren na čelo obklad. Znovu byla odmítnuta.

Bylo zřejmé, že večeře, kterou dneska připravila, nesedla Laureninu choulostivému žaludku. Bonnie se posadila na okraj vany. Měla pocit viny, ale zároveň se divila, proč Roda poslala pryč. Lauren ji tady nechtěla. Volala přece svého tátu. Bonnie by určitě dokázala vymyslet daleko příjemnější způsob, jak strávit zbytek noci než někoho pozorovat, jak zvrací. Přesto neodešla. Čekala

a cítila, jak ji přes teplo sametového županu studí smalt vany. Jsi hodná holka, slyšela svou matku.

„Je mi tak zle,” sténala dívka a slzy jí tekly z očí.

„Je mi to líto, zlatíčko. Kdybych mohla, ráda bych tí pomohla.” Bonnie opět přemýšlela, jestli ji Lauren viděla připoutanou k posteli a jestli to její

trápení ještě nezhoršilo. „Tohle by ti možná pomohlo,” řekla a znovu vytáhla mokrou žínku. Tentokrát Lauren neodporovala a nechala Bonnie, aby jí přitiskla chladivý obklad na čelo. „Je to lepší?”

„Trošku.”

„Pořád zhluboka dýchej,” radila jí Bonnie.

„Strašně mě bolí žaludek. Mám pocit, že umřu.”

„Neumřeš, věř mi. Bude tí zase dobře. Uvidíš.”

Lauren se zvrátila na zeď a Bonnie jí hned zachytila do náruče. Utřela jí čelo a pak přemístila žínku na její zátylek. „Jak tí je?”

„Trochu lip.”

„Dobře.” Seděly zde takhle dobrou hodinu. „Myslíš, že bys mohla dojít do postele?” zeptala se Bonnie, která dál nedokázala snášet nepříjemný pach v malé těsné místnosti a samotné jí začínalo být nevolno.

Lauren přikývla a dovolila, aby ji Bonnie zvedla na nohy. Jednu ruku ovinula kolem Laurenina pasu a druhou jí přidržovala chvějící se ruce.

„Pomalu,” upozornila ji Bonnie. „Nemusíme pospíchat.”

„Co to je?” zeptala se najednou Lauren a kývla směrem k Bonniině zápěstí. Zpod sametového županu vyčuhoval sifonový šátek levandulové barvy.

Bonnie spustila ruku podél boku a prsty zasunovala šátek do rukávu. „To nic není,” odpověděla. „Utrhla se mi podšívka…” Odmlčela se. Odvedla Lauren do jejího pokoje.

„Omlouvám se, jestli jsem vás s tátou vyrušila,” pronesla Lauren.

„Ale nevyrušila,” vyhrkla Bonnie a znovu si lámala hlavu, kolik toho asi Lauren viděla, a modlila se, aby Rod měl pravdu, že tam byla taková tma, že nemohla nic rozeznat. Pomohla Lauren do čisté noční košile a uložila ji do postele. Než se vydala ke dveřím, naklonila se a políbila dívku na čelo.

„Bonnie!” zavolala na ni Lauren zesláble. Bonnie se zastavila. „Copak?”

„Seď u mě, dokud neusnu.”

Oči se jí naplnily slzami. To je te

k Laurenině posteli a posadila se. Nejdřív se ujistila, že jsou šát;v bezpečně schované z dohledu, pak vzala její ruku do své a čekala, dokud dívka neusne.

V pátek odpoledne šla Bonnie k dr. Walteru Greenspoonovi.

Nebyl to pěkný den. Od časného rána se na obloze honily dešťové mraky a nízké teploty spíš připomínaly říjen než květen. Lauren se stále ještě necítila dobře, což vedlo Bonnie k domněnce, že tu nevolnost nezavinila její večeře, ale zřejmě chřipka. Ať to bylo cokoliv, když Bonnie ráno odcházela z domova, ležela Lauren ještě v posteli. Raději ji ani nebudila, protože usoudila, že děvče potřebuje spánek víc než to, co je v učebním plánu Biskupské dívčí školy.

Roď se vytratil opět časně ráno. Na další schůzku při snídani ve studiu kvůli přípravě blížící se konference v Mianti. O možnosti, aby ho doprovázela na Floridu, se už nezmínil. Tahle varianta se zřejmě vyloučila Joaninou smrtí.

Kromě toho jak by ji vůbec mohlo napadnout odjet a nechat tu děti? I přes včerejší telefonické sdělení policie o výsledcích testů, které potvrdily, že krev vylitá na Amandu není lidská, ale zvířecí, faktem zůstávalo, že kdosi na její nevinné děťátko vychrstl kbelík krve. Dcerka byla v nebezpečí, přesně jak ji Joan varovala.

Já jsem v nebezpečí, uvědomila si Bonnie, když vyjížděla kopec po Mount Vernon Street v Beacon Hillu, a sledovala, jak se od chodníku těsně před ní odlepilo bílé auto Corvette. Moje dítě i já jsme v nebezpečí a zdá se, že nikomu to příliš nevadí. Policii je to lhostejné, manžel to popírá a nikdo nemá tušení, co podniknout dál.

Až snad na Joanina vraha, napadlo Bonnie, a po zádech jí přeběhl mráz. Sáhla na mě smrt, jak by řekla její matka.

Závisí to na mně, pomyslela si Bonnie, když zajela autem na místo, které se právě uvolnilo. Zadívala se na výstavný dům z červených cihel, kde byla ordinace doktora Waltera Greenspoona, a pak pohlédla na hodinky. Bylo za deset minut dvě. Tak copak má v úmyslu napovídat milému panu doktorovi? Copak z něho chce vytáhnout o Joan?

Bonnie se opřela o hnědé kožené sedadlo, zavřela oči a potřásla hlavou. Zatím určitě příliš velký úspěch neměla. Josh Freeman se jí stále úzkostlivě vyhýbal.

Od jejich posledního setkání ještě do sborovny nevkročil, a kdykoliv ho na chodbách potkala, sklonil hlavu,

aby se nestřetl s jejím pohledem. Pak tady byl Haze dvakrát zmeškal její hodinu, a když volala jeho prarodičům, nikdo nezvedal telefon. Nechala jim vzkaz, aby přišli příští týden na konzultaci, ale nedělala si příliš velké naděje, že je tam uvidí. Rozhovor s Caroline Gossettovou vyvolal víc otázek, než jich zodpověděl, a návštěva u Elsy Langerové byla přímo ukázkou zbytečnosti.

Takže čeho vlastně chce dosáhnout tím, že je tady a bude lhát nejpopulárnějšímu psychologovi v Bostonu?

„No co,” řekla si Bonnie, když otevřela auto a vystoupila na chodník, „aspoň se netoulám po ulicích.”

Městský dům z červených cihel byl pro tuto nejpřepychovější bostonskou čtvrť typickou stavbou. Honosný to bylo adjektivum, které se o něm používalo nejčastěji, a bylo správné. O sídla z osmnáctého století pečovaly korektní a štědré ruce. Horní okna byla zdobená oblouky, malé předzahrádky za nízkým tepaným zábradlím byly úhledně udržované a mosazná klepátka na mřížových dveřích se leskla, jako by se jich nikdo nedotýkal. Bonnie pomalu vystoupala po osmi venkovních schodech, pohledem přelétla přes diskrétně umístěnou tabulku se jmény lékařů a stiskla zvonek do ordinace doktora Greenspoona.

„Vaše jméno, prosím,” ozval se zřetelně hlas z interkomu.

Bonnie uskočila a rozhlédla se, aby se ujistila, že ona je ta oslovená.

„Bonnie,” odpověděla a zaváhala. „Bonnie Lonerganová.”

Ozval se bzučák krátce, tlumeně, věcně. Bonnie se opřela do těžkých dveří a vstoupila do bíle a černě vykachlíčkované haly. Zlatá šipka na dřevem obložené zdi naznačovala, že ordinace dr. Greenspoona je v prvním patře. Bonnie se vydala po schodech pokrytých tmavomodrým kobercem.

Ordinace doktora Greenspoona se nacházela vpravo od schodiště za dvoukřídlovými dveřmi. Bonnie zlehka zaklepala, jako kdyby nevěděla, jestli chce, aby ji bylo slyšet. Další bzučák s cvaknutím otevřel vchod a Bonnie vkročila do čekárny.

Za velkým zahnutým stolem seděly dvě sekretářky jedna bílá, druhá černá, obě mladé a dokonale upravené. Obé najednou vzhlédly, a když k nim přistoupila, vstřícně se usmály. Mosazné tabulky s jejich jmény hlásaly, že jde o Eriku McBainovou a Hyacinthu Johnsonovou. „Paní Lonerganová?” zeptala se Erica McBainová chraplavým hlasem patřičně vytrénovaným do šepotu.

„Ano,” odpověděla Bonnie a současně si všimla, že oblečení sekretářek bylo zřejmě vybrané tak, aby ladilo s vybavením místnosti. Všude byly měkké odstíny šedé a růžové, počínaje párem sytě

růžových pohovek u okna a konče světle růžovou halenkou Hyacinthy Johnsonové, od tlumeně šedého koberce k uhlově šedivé sukni Eriky McBainové. Bonnie ve svém zelenobíle kostkovaném kalhotovém kostýmu měla pocit, že se sem nehodí podobně jako plevel v jinak dobře udržované zahradě Určitě už samo její oblečení musí hlásat, že je podvodnice, což taky je, a určitě ji bez dlouhých cavyků vyvedou z budovy.

„Pan doktor se vám za chvíli bude věnovat.” Dokonale pěstěná ruka s malinově rudými nehty k ní přes stůl přisunula psací desku s klipsem. „Kdybyste laskavě vyplnila tohle. Pan doktor si účtuje dvě stě dolarů za hodinu a platí se po každém sezení zvlášť.”

Bonnie se podívala na desku. Jméno, adresa, číslo sociálního pojištění, věk, povolání, stav, kdo vás doporučil, dětské choroby, současné choroby, léky, důvod návštěvy. „Ach bože,” zamumlala Bonnie. Tolik lží musí napsat.

„Prosím?” zeptala se sekretářka. „Nebyla jste informovaná o poplatku?”

„Ne, to není kvůli tomu,” ohradila se Bonnie, která si tu sumu sotva uvědomovala. „Nemám pero,” vymluvila se, i když věděla, že jich má v kabelce nejmíň šest.

„Tady, prosím.” Hyacintha Johnsonová jí přes stůl poslala černou propisovačku.

„Nechcete se posadit?” Tmavé oči mrkly na jednu z dvojmístných pohovek.

„Děkuju.” Bonnie si vzala psací desku k jedné pohovce, posadila se a překvapilo ji, že je tvrdší, než čekala. Co mám dělat teď? dumala, zatímco svírala tužku a prsty odmítaly psát. Dělej, přikazovala si. Dostala ses už tak daleko. Jen vyplň ty kolonky. Jednu polopravdu sem, druhou tam. Jsi učitelka rovnají se dvě polopravdy celé pravdě? Už dost těch nesmyslů. Jméno: Bonnie Lonerganová.

Adresa: 250 Winter Street. Nebudou si to ověřovat, takže nezjistí, že jméno nesouhlasí s adresou. Napiš tam svůj telefon, proboha. Potřebují to jen do záznamů pro případ, že by se s tebou potřebovali spojit. Nebudou chodit do

telefonní společnosti a hledat nesrovnalosti. Promiňte, ale podle našeho pátrání nikdo jménem Bonnie Lonerganová na této adrese nebydlí a není registrovaný na tomhle telefonním čísle…

Bonnie si nemohla vzpomenout na číslo svého sociálního pojištění, přestože ho jinak znala zpaměti, a musela se přehrabovat v kabelce, aby našla peněženku. Když ji vylovila, upustila ji a dívala se, jak řidičák dopadl na koberec a všem prozradil její pravou totožnost. Až na to, že se nikdo nekoukal. Erica McBainová

a Hyacintha Johnsonová měly dost práce se zvedáním telefonů a prací na počítači, než aby se staraly o její falešnou identitu.

„Tohle je absurdní,” mumlala si Bonnie potichu, když zapisovala číslo sociálního pojištění. Musí se uklidnit. Jinak se nervově zhroutí přímo v doktorově ordinaci a on ji pošle do blázince. Což by zas nebyl tak špatný nápad, pomyslela si.

„Paní Lonerganová?” ozval se mužský hlas a Bonnie sebou trhla. Peněženka jí opět sklouzla z klína na podlahu. Muž poklekl, aby ji sebral, a Bonnie poznala jeho holou hlavu podle fotografie v novinách. Zadržela dech, když doktor Walter Greenspoon sebral peněženku a palec položil přes řidičský průkaz, takže zakrýval její jméno. „Pojďte prosím dovnitř,” vyzval ji a podával jí peněženku do roztřesené ruky.

Bonnie pokývla na sekretářky, přestože ani jedna se na ni nedívala, a následovala doktora Greenspoona do ordinace. Byla to nádherná místnost, kde převládala okna a vestavěné police na knihy. Proti sobě tam stály dvě vínové kožené pohovky a mezi nimi dlouhý oválný konferenční stolek se skleněnou deskou. V jednom rohu se vyjímal veliký mahagonový psací stůl, ještě jeden malý skleněný stolek a dvě růžovošedá křesílka s úzkými proužky. Z dalších rohů pokoje se k vysokému stropu pnulo několik obrovských rostlin.

Sám Walter Greenspoon byl asi padesátiletý a větší, než Bonnie očekávala. Možná to bylo tím, že snímek v novinách ho ukazoval jen jako úhledné seskupení hlavy a ramen, a proto ji překvapila jeho téměř pobuřující výška. Byl pomalu sto osmdesát pět centimetrů vysoký, měl mohutnou hruď a svalnaté paže fotbalového obránce. Na sobě měl světle růžovou košili a červenou kašmírovou kravatu, jako by tím chtěl vyrovnat svůj přehnaně mužný vzhled. Oči měl modré, bradu měkkou a v hlase zajímavý odstín klidné autority. „Vezmu si to,” pronesl a ukázal na psací desku.

„Nemám to hotové…”

„To nevadí. Můžeme to dokončit spolu. Posaďte se.”

Bonnie usedla na jednu z vínových pohovek a doktor Greenspoon na druhou přímo naproti ní. Dívala se, jak přelétl informace, které už stihla napsat.

„Bonnie Lonerganová?”

Bonnie si odkašlala. „Ano.” Znovu si odkašlala.

„Kolik je vám, Bonnie? Nevadí, že se vás ptám?”

„V červnu mi bude pětatřicet,” prozradila.

„A bydlíte ve Westonu, jak vidím. Pěkná Čtvrť.”

„Ano.”

„Jste vdaná?”

„Ano. Pět let.”

„Děti?”

„Dcera. Jsou jí tři. A dvě nevlastní děti,” dodala a vzápětí se silně kousla do jazyku. Proč mu to řekla?

„Jaké máte povolání?”

„Učím na střední škole. Angličtinu,” odpověděla Bonnie a uvažovala, v kterém bodě by mohla vhodně přerušit tuto zbytečnou výměnu informací a dostat se k podstatě své návštěvy. Koneckonců možná bylo lepší chvíli nezávazně konverzovat, donutit doktora, aby se uvolnil, o což se nepochybně pokoušel u ní, než z něho začne sama mámit informace.

„Učíte ráda?”

„Miluju to,” odpověděla popravdě Bonnie.

„To je dobře. Nestává se často, že mluvím s lidmi, které jeji_ práce uspokojuje, a to je škoda. Máte nějaké zdravotní problémy

„Ne.”

„Žádné migrény, žaludečm křeče, nevolnost?”

„Ne, jsem nechutně zdravá. Nikdy nejsem nemocná.” Usmál se. „Berete nějaké léky?”

„Antikoncepci.” Myslel tím tohle?

„Nějaké nemoci v dětství?”

„Plané neštovice.” Provinile se dotkla jizvičky nad pravým obočím. „Matka mě varovala, abych se neškrabala.”

„Od toho tu matky jsou. Nechcete mi povědět něco o ní?”

„Co?;’

„Chci se jen dozvědět něco o minulosti svých pacientů, než začneme,” prohodil nenucené.

„Podle mě to skutečně není nutné,” prohlásila Bonnie. „Chci říct, že tu nejsem kvůli tomu, abych mluvila o své matce.”

„Nechcete o ní mluvit?”

„Není o čem. Kromě toho ji znáte,” zakoktala Bonnie, která si najednou uvědomila, Že má být Joanina sestra. Zapomněl i doktor Greenspoon, kdo má Bonnie být?

„Já ji znám?” opakoval.

„Pane doktore,” začala Bonnie, „jsem sestra Joan Wheelerové.”

Walter Greenspoon položil desku na pohovku vedle sebe. „Promiňte. Musel jsem se splést. Odpusťte mi. Byly jste si s Joan blízké?”

„Ani ne.” Bonnie si úlevně vydechla. Konečně pravda.

„Přesto vás ta vražda musela zdrtit.”

„To ano.”

„Chcete mi o tom něco povědět?”

„Vlastně jsem doufala, že vy povíte něco mně,” opáčila Bonnie.

„Nevím, jestli vám rozumím.”

Bonnie se podívala do klína, pak zase na doktora a opět do klína. „Vím, že k vám Joan chodila.”

„Řekla vám to?”

„Ano.”

Dr. Greenspoon mlčel.

„Jak víte, pane doktore, sestra měla spoustu problémů. Přišla o dítě, rozvedla se, byla alkoholická.”

Doktor stále nic neříkal.

„A vím, že se pokoušela dát si život zase dohromady. Svěřila mi, že chce přestat s pitím a že chodí k vám.”

„Co vám ještě pověděla?”

„Že si s něčím dělá starosti. Vlastně o někoho,” opravila se Bonnie a přála si vědět, co si doktor myslí. „O manželku a dceru jejího bývalého manžela,” pronesla Bonnie a zadržovala dech, až ji to zabolelo a musela vydechnout.

„Dělala si starosti o ženu a dceru svého bývalého muže?” řekl dr. Greenspoon s tím svým iritujícím zvykem opakovat všechno, co vyslovila.

„Ano.”

„Proč by si měla dělat starosti o ženu i dceru svého bývalého manžela?”

„To nevím. Doufala jsem, že mi to prozradíte.”

Nastala krátká pauza. „Snad byste mi mohla říct trochu víc.”

„Víc toho nevím.” Bonnie slyšela, že zvýšila hlas. Zavrtěla se na pohovce, složila ruce do klína, odkašlala si a začala znovu. „Víc toho nevím,” opakovala hlasem, který napodoboval odměřený klid sekretářek za dveřmi. „Jenom vím, že se o ně hrozně bála. Svěřila mi, že jí připadá, že jim hrozí nějaké nebezpečí.”

„Domnívala se, že jim hrozí nebezpečí?”

„Ano. Jasně mi řekla, že se o ně bojí, a ptala se mě, jestli by se měla spojit s manželkou bývalého muže a varovat ji.”

„Varovat ji před čím?”

„Že je v nebezpečí” opakovala Bonnie zoufale. Byl doktor Greenspoon natvrdlý, nebo dělal ze sebe tupce schválně? Možná ten jeho poradní sloupek ve skutečnosti psaly ty dvě mladé sekretářky a milý doktor celému projektu pouze propůjčil hlavu, ramena a punc mužské autority.

„Proč jste sem vlastně přišla?” zeptal se terapeut po chvilce.

„Dělá mi totiž starosti, co mi řekla/’ pronesla Bonnie zajíkavě. „Chci říct, že ze začátku jsem tomu nevěnovala pozornost. Prostě jsem se domnívala, že Joan zas pila a vykládala jako obvykle nesmysly. Ale po té vraždě jsem o tom začala čím dál víc přemýšlet a napadlo mě, že bych s tím měla něco dělat…”

„Copak policie ten případ nevyšetřuje?”

„Ne, podle mě ho nepovažují za nijak naléhavý.”

„A myslíte, že by měli?”

„Vždyť jedna žena už umřela a další žena s dítětem mohou být v nebezpečí.”

„Myslíte, že to spolu nějak souvisí?”

„Vy ne?”

„Nevím, co si mám myslet.”

„Doufala jsem, že mi pomůžete,” podotkla Bonnie.

„A jak vlastně?”

„No, jestli se vám Joan nesvěřila s něčím, co by mohlo nějak pomoct…”

„Nemůžu vyzradit nic, co bylo v této ordinaci mezi Joan a mnou řečeno,” vysvětlil jí doktor laskavě.

„Ale kdyby to pomohlo zachránit životy…”

„Nemůžu zklamat pacientovu důvěru.”

„I když je pacientka mrtvá? Přestože ji zavraždili? Pokud hrozí vážné nebezpečí, že zahyne někdo další?”

„Spolupracuji s policií, jak nejlépe dovedu. Už jsem jim sdělil všechno, co jsem považoval za důležité.”

„Ale policie nic nepodnikla.”

Dr. Greenspoon zvedl ruce do vzduchu dlaněmi vzhůru. „Bohužel, nemůžu to nijak ovlivnit.”

„Pane doktore,” začala Bonnie znovu, tentokrát se pokusila o jiný přístup,

„prosím vás, zkuste mě pochopit. Moje sestra je mrtvá. Zavraždili ji a zdá se, že nikdo nemá ani tušení, kdo ji zabil. Doufala jsem, že mi povíte něco, co by nám pomohlo najít vraha.”

„Rád bych,” odpověděl doktor.

„Měla Joan z něčeho strach? Bála se někoho? Nezmínila se o mužích ve svém životě? Například o nějakém Joshi Freemanovi? Nebo nějakém Nicku Lon…” Náhle se zarazila. „O někom jménem Nick,” vyhrkla. ¦

„Víte, Že vám ty informace nemůžu poskytnout”

„Pane doktore, policie našla doma u Joan jednu věc,” začala Bonnie ve snaze učinit další pokus. „Objevili u ní album.”

Na tváři doktora Greenspoona se objevil tázavý výraz. „Album?”

„Album o nové rodině bývalého Joanina muže. Všechno od jejich svatebního oznámení až po fotky jejich dcerky. Jako by tím Joan byla posedlá.” Doktor mlčel. Očividně vyčkával, že bude Bonnie pokračovat.

„Byla posedlá, pane doktore?”

„Nechcete mi raději říct, co ještě bylo v tom albu?” vybídl ji doktor.

Bonnie se zhluboka nadechla. Poprvé nabyla dojmu, že jí možná přece jen pomůže.

„Většinou tam byly věci o ženě, se kterou se Rod oženil. Rod je Joanin bývalý muž,” upřesnila Bonnie.

Přikývl. „A jak se ta žena jmenuje?”

„Barbara.” vydechla Bonnie chvatně a marně přemýšlela, proč si vybrala právě tohle jméno. Nikdy se jí nelíbilo jméno Barbara. „Byly tam výstřižky o úmrtí Barbařiny matky a o dalším sňatku jejího otce, o Barbařině bratrovi, který se před pár lety dostal do jistých potíží, a další věci, navíc ještě články o Rodových úspěších v televizi.”

„A vy si myslíte, že to album skrývá klíč k Joanině vraždě?”

„Nevím, co si mám myslet. Nevím, co si mám vůbec myslet,” naříkala Bonnie.

„Proto jsem tak zmatená. Nikdo mi nic nechce říct. A já doufala, když sem přijdu, že mi třeba pomůžete. Nemusíte mi prozrazovat žádné důvěrnosti. Nemusíte mi vyprávět nic, co vám Joan svěřila. Jen mi povězte, jestli máte dojem, že Barbara a její dcerka můžou být v nějakém nebezpečí, nebo pokud máte podezření, od koho nebezpečí hrozí.”

„Do jakých problémů se dostal Barbařin bratr?” zeptal se dr. Greenspoon.

„Cože?”

„Zmínila jste se, že v albu byl nějaký článek o Barbařině bratrovi, který se dostal do nějakých potíží.”

Bonnie měla co dělat, aby udržela svůj dech pod kontrolou. „Chystal vraždu,” zašeptala nakonec. „Chystal vraždu?” opakoval doktor.

„Barbařin bratr byl bezvýznamný lump s velkými ambicemi,” prohlásila Bonnie. Zjišťovala, že mluvit ve třetí osobě jí dělá kupodivu dobře. „Vlastně to bylo legrační, protože když byl malý, vždycky tvrdil, že bude policajt, ničím jiným být nechtěl. Aspoň tak to stálo v novinách,” lhala Bonnie, zatímco uvažovala, v kterém zákoutí své paměti ten skvost z minulosti uchovávala. „Jak se to říká?

Policajti a kriminálníci jsou dvě strany jedné mince?” zeptala se a zároveň se snažila získat ztracenou rovnováhu.

„Mám dojem, že jsem to taky už slyšel,” souhlasil doktor.

„Zkrátka a dobře,” pokračovala Bonnie, „jeho tak zvaný parťák se dostal do

průšvihu kvůli machinacím s pozemky, ale žalobu pak stáhli. O pár let později je obžalovali z přípravy vraždy.”

„Povídejte mi o tom.”

„Jenže já to znám jenom z novin,” zdůraznila Bonnie a sáhla si na jizvičku nad pravým obočím, „ale podle všeho jim nevyšly nějaké podvodné finanční machinace. Jeden ze zúčastněných, který už dal Barbařině bratrovi spoustu peněz, se začal zajímat o to, jak se s penězi opavdu nakládá, a hrozil, že to oznámí polici.

Můj… | Barbařin bratr a jeho společník si najali profesionálního vraha, aby toho chlápka zabil, jenomže ten vrah byl ve skutečnosti tajný policista. Vždycky to tak dopadne, že?” Bonnie se nervózně za | smála. Zajímalo by ji, jestli si doktor Greenspoon všiml jejího přeřeknutí. „Chci říct, že člověk pořád čte o lidech, co si najmou vraha, aby někoho zabil, a nakonec se z něho vyklube tajný policajt Podle mě v Americe vůbec žádní nájemní vrazi neexistují. Mám dojem, že jsou to všichni tajní poldové.” Bonnie se opět zasmála, i trochu hystericky. „V každém případě je zavřeli. Nick dostal tři roky, jeho kumpán deset, protože už měl záznam a protože se I šeptalo, že má kontakty s mafií. Nick byl jen malá ryba.” Bonnie i zmlkla.

„Je to tentýž Nick, o kterém jste se už zmínila?” „Ano. Jeho jméno i telefon měla Joan v adresáři. Nemyslíte, že i v nějakém kontaktu být museli?”

„Co si myslíte vy?” otázal se dr. Greenspoon. „Domníváte se, že je váš bratr zapletený do Joaniny vraždy?”

Bonnie přestala dýchat a do mozku jí pomalu prosakoval plný účinek doktorových slov jako sirup sítem. Otevřela ústa k protestu, ale pak si to rozmyslela.

Nemělo to cenu. K čemu by to vedlo? „Jak dlouho víte, že nejsem Joanina sestra?” zeptala se tiše.

„Hned jak jste se objednala,” odpověděl. „Copak jste si myslela, že nevím, že Joan Wheelerová byla jedináček?”

Bonnie zavřela oči a měla pocit, jako by se kožený polštář pod ní propadl k podlaze. Jak mohla být tak hloupá? pomyslela si.

„Nechcete mi prozradit, kdo ve skutečnosti jste a co tady děláte?” vyzval ji doktor.

„Jsem Bonnie Wheelerová,” pronesla. „Joan byla bývalá žena mého muže. To o mně si Joan myslela, že jsem v nebezpečí.”

„Napadlo mě to,” řekl dr. Greenspoon, „zvlášť když jste ji pojmenovala Barbara. Bonnie… Barbara. Dvě béčka.”

„Být, či nebýt,” pronesla Bonnie zamyšleně a doktor se usmál. „Když jste věděl, že nejsem její sestra, proč jste mě přijal?”

Walter Greenspoon pokrčil rameny. „Říkal jsem si, ať jste kdokoliv, určitě jste Joan znala a taky určité potřebujete pomoc.”

„Promiňte,” omlouvala se Bonnie s očima stále zavřenýma. „Měla jsem počítat s tím, že mi to nevyjde.”

„Podle mě jste s tím jisté počítala,” konstatoval prostě.

Bonnie nechala bez povšimnutí, co chtěl tou poznámkou zřejmě naznačit. „Takže mi nic nepovíte?”

„Poslyšte, můžu vás ujistit, že kdyby mi Joan během našich sezení sdělila něco, co by pomohlo najít jejího vraha, dávno bych to policii řekl.”

„Zmínila se někdy o mně?” naléhala Bonnie.

„Nejednou, víc vám neřeknu.”

„Takže mi nepomůžete,” pronesla Bonnie sklesle a vstala.

„Naopak,” odporoval dr. Greenspoon, „domnívám se, že vám můžu hodně pomoct, když mi to dovolíte.”

„Tvrdíte, že potřebuju terapii?”

„Myslím si, že jste velice nešťastná žena,” poznamenal jemně, „a že by vám terapie mohla jen prospět. Věřím, že to ještě dobře uvážíte.”

Bonnie došla ke dveřím ordinace a otevřela je. „Bohužel si víc než jednu návštěvu nemůžu dovolit,” podotkla.

Když Bonnie dorazila domů, na příjezdové cestě stálo nějaké cizí černé auto. „Co ted?” zeptala se nahlas, když nakukovala předním okénkem do vozu a uvažovala, jestli má Lauren společnost. Až na to, že Lauren podle všeho žádné přátele nemá a posledních pár dnů jí bylo tak zle, že by ji snad ani nenapadlo někoho si teď zvát. Možná si zavolala doktora, pomyslela si Bonnie, zrychlila krok a už zastrkovala klíč do zámku.

Ta vůně ji udeřila do nosu hned, jak odemkla. Silná, pronikavá, plná exotického koření. „Haló?” zavolala. Někdo tu snad vaří?

„Jsme v kuchyni,” ozvala se Lauren.

Zdá se, že je zdravá, a dokonce veselá, usoudila Bonnie a lámala si hlavu, co se tady děje. „Lauren? Čí je to auto před domem?”

Stál u varné desky, skláněl se nad velkým hrncem zády k ní,

štíhlé boky mu obepínaly těsné džínsy, blonďaté vlasy mu padaly přes tvář a v ruce držel velkou dřevěnou vařečku. Ještě se nestačil otočit, ale Bonnie už viděla jeho obličej a vycítila jeho ironický < úsměv.

„Co ty tady děláš?” zeptala se tak tichým hlasem, že si nebyla jistá, zda to vůbec vyslovila nahlas.

Pomalu se k ní otočil na podpatcích hnědých vysokých bot. „Já myslel, Žes mě chtěla vidět,” prohlásil, „a tak jsem se rozhodl, že je načase, abych konečně svou starší sestru navštívil.”

Bonnie na okamžik nebyla s to promluvit. Nicholas Lonergan, který vypadal jako vždycky opáleně, zdravě a drsně, přiložil vařečku k ústům a olízl z ní jasně červenou omáčku, jako by to byla zmrzlina. Bonnie přesunula pohled na Lauren, která seděla v bledě modrém županu u stolu, barvu pokožky měla už normální a její oči pozorně těkaly z Bonnie na jejího bratra, jako by seděla na kurtu ve Wimbledonu. „Já to nechápu,” oslovila Bonnie Lauren a snažila se, aby jí hlas zněl klidně. „On si sem přijede a ty ho klidně pustíš dál?” „Je to tvůj bratr. Nenapadlo mě, že ti to bude vadit.” „Jak víš, že je to můj bratr?” naléhala Bonnie zvýšeným hlasem. „Mohl to být kdokoliv.” „Poznala jsem ho podle fotek z mámina alba,” bránila se Lauren. „Dámy, dámy,” vložil se do hovoru Nick s klidem dohánějícím k zuřivosti. „Kvůli mně se prosím vás nehádejte. Nezlobte mě.” Bonnie zavřela oči a zapotácela se. Kdyby to tak byl zlý sen, modlila se.

Kdybych tak otevřela oči a nikoho tu neviděla.

„Omlouvám se, jestli jsem udělala něco špatnýho,” pronesla Lauren a její slova přerušila tok Bonniina snění. „Je to tvůj brácha. Možná udělal chybu, ale svůj dluh společnosti už splatil.”

„To teda jo,” přidal se Nick, jehož hlas pronikl Bonnie do mozku a přinutil ji otevřít oči. „A jedna z věcí, co jsem se v base naučil, je vaření. A nikdo, doopravdy nikdo nedokáže udělat výtečnějŠí omáčku ke špagetám než moje maličkost.”

„Na slovo výtečný se tu klade největší důraz,” podotkla BonnieNick se usmál, a odhalil tak odštípnutý přední zub, který mu zůstal po rvačce, když mu bylo sotva třináct. Dokonce už tehdy to byl ostrý hoch, vzpomínala Bonnie. „No tak, Bonnie, uvolni se. Sedni si, dej nohy nahoru a pochutnej si na tak vynikající lahůdce…”

„Voní to nádherně,” chválila ho Lauren.

„Zřejmě ti je už lip,” poznamenala Bonnie

„Vzbudila jsem se asi kolem desátý a bylo mi dobře. Daleko lip.”

„Tak to jsem ráda,” pronesla Bonnie a vyhnula se dalšímu střetnutí s bratrovýma očima, mezitímco se snažila přijít na to, jak se má vypořádat s jeho přítomností v domě.

„Nick přišel asi před hodinou. Udělal mi čaj.” Lauren na důkaz toho zvedla prázdný hrnek.

„Dokonalá hospodyňka.”

„Dáš si taky trochu?” zeptal se Nick.

„Co to tady předvádíš, Nicku?” chtěla vědět Bonnie, která nechala jeho nabídku bez povšimnutí, protože nebyla schopná dál se ovládat. „Co děláš v mojí kuchyni?”

„Vařím ti večeři,” řekl prostě Nick.

„Nepotřebuju, abys mi vařil večeři.”

„Chtěl jsem pro tebe něco udělat.”

„Myslím, žes toho udělal až dost.”

„Co se stalo stalo se.” prohlásil Nick po chvilce. „Minulost nezměním.”

„Nick mi vykládal, jaký to je, sedět ve vězení,” ozvala se Lauren.

Bonnie mlčela a soustředila se na bratrův obličej. Ještě stále se dalo rozpoznat, že se za jeho mužnými rysy skrývá mladý kluk. Vždycky měl zajímavý obličej, dokonce i jako dítě. Ten typ obličeje, který se neustále mění, zmítán náladami a okolnostmi, jednou příjemný a laskavý, jindy tvrdý a cynický. Oči milence a úsměv zabijáka. Šijou s ním všichni čerti, jak říkávala jejich matka.

„Vypadáš dobře,” připustila nakonec Bonnie.

„Děkuju. Ty taky.”

Bonnie se opřela o kuchyňský pult, vděčná aspoň za takovou podporu. „Slyšela

jsem, že prý pracuješ.”

„Jo. Dělám teď v cestovním ruchu. Jestli budeš chtít někam jet, stačí zavolat. Zařídím ti nejvýhodnější podmínky ve městě.”

„Budu si to pamatovat.”

„Tafka jede na konci příštího týdne na Floridu,” podotkla Lauren. „S Mariou Brenzelleovou.”

„Opravdu.” Bylo to spíš konstatování než otázka.

„V Miami je nějaká konference,” pokračovala Lauren. „Bude pryč skoro týden.” Bonnie nazlobeně naznačovala Lauren pohledem, aby mlčela. Co se to s tou holkou děje? Od smrti své matky řekla sotva dvě slova a teď ji nejde zastavit.

„Myslíš, že je moudré pouštět manžela do Miami s někým jako Maria Brenzelleová?” zeptal se Nick, který se zjevně bavil sestřinými rozpaky. „To je pořádná

sexbomba.”

Pokud máš rád vycpávky, málem odpověděla Bonnie, ale rozmyslela si to. Teď je sotva vhodná doba nebo místo na to, aby se hádala s bratrem kvůli nějaké bezvýznamné hlouposti. Existovalo totiž daleko víc důležitějších témat, která bylo nutno projednat, a klíčových otázek, které musely být zodpovězeny. Jaký jsi měl vlastni vztah k Joan Wheelerové? Co délalo tvoje jméno v jejím adresáři?

Kdes byl v den, kdy ji zavraždili? Zabils ji ty? Jak to, že ses schovával na školním hřišti těsné před tím, než někdo vylil kbelík krve na hlavu mého nevinného dítěte? Mohls ty být ten někdo? Jak to, že ses mi vrátil do života? Jenže jak se mohla vyptávat na Joan, když tady zrovna sedí Lauren? Jak se mohla dotazovat na Amandu, když ji Pam Goldenbergová každou chvilku přivede domů? Jak mohla vůbec vyrukovat s něčím podobným, když má přijít na večeři Diana?

„Prokristapána,” zamumlala. Na Dianu úplně zapomněla. Neměla nic nakoupeno, nic připraveno a nevarovala Roda, že je Diana navštíví.

„Stalo se něco?” chtěl vědět Nick.

„Kolik jsi uvařil té omáčky na špagety?” zeptala se Bonnie.

„Dost pro všechny sousedy,” přišla Nickova okamžitá odpověď.

„Výborně,” řekla Bonnie, jejíž pohled zabloudil k oknu, právě když na příjezdové cestě zaparkoval Joanin červený mercedes a Sam s Hazem se vydali po cestičce k domu. „Vypadá to, že ji budeme potřebovat.”

„Nechtěla bys mi prozradit, co se tady děje?” vyzvídal šeptem Rod, který se přitiskl k manželčině boku a ukázal do obývacího pokoje plného lidí. Diana, která v bílém svetru a čevených kalhotách vypadala skvostně, držela na klíně Amandu a četla jí pohádku, Sam seděl poblíž na avokádově zelené pohovce a díval se na ně, možná dokonce poslouchal. Lauren se uvelebila na jednom ze dvou

korálově a bíle pruhovaných křesel, Haze nebezpečně balancoval u ní na opěradle a občas se naklonil, aby jí zašeptal něco do ucha. Nick na chvilku odběhl do kuchyně, aby dodělal ty své tolik vychvalované výtečné špagety.

„Když jsem přišla domů, Nick už tady byl,” vysvětlovala Bonnie, která předstírala, že se škrábe na nose, a přitom mluvila s ústy skrytými za dlaní.

„Zrovna začal vařit večeři. A pak Sam přivedl domů Haze a prosil mě, jestli tu může zůstat, a já zapomněla, že jsem pozvala Dianu …”

„Jak to snášíš?”

„Až mě to překvapilo,” přiznala se Bonnie, „ale vlastně se dobře

bavím. Je to příjemné mít dům plný lidí. Zdá se, že se docela uvolnili, jako by jim bylo hezky. Jak se máš ty?”

Rod se naklonil a políbil ji na špičku nosu. „No, sice to nebude ten klidný večer s vlastní ženou, s jakým jsem počítal, ale snad to zvládnu.”

Bonnie přikývla. V poslední době se naučila nepočítat s ničím. Vypadalo to, že nic není, jak má být. Nebylo možné se spoléhat na to, že se někdo zachová, jak se dalo předpokládat. Například její bratr, oblíbený chlapec, od něhož se čekaly velké věci, ale který místo toho nechal vysoké a bezcílně se toulal po Státech, ztratil se ve světě zločinu, objevoval se jen tehdy, když mu došly peníze, a skončil ve vězení. Jak to, že teď stojí u horké trouby v její kuchyni a s nadšením připravuje večeři pro osm lidí? A Haze, kluk, jehož problémové chovám neustále narušovalo vyučování, kluk, jehož potetované paže rozhněvaně hlásaly protispolečenský postoj, který jí vyhrožoval a ulil se z posledních několika hodin, evidentně neviděl nic divného v tom, že se k nim pozve na večeři.

A ona sama se přitom baví, žasla Bonnie, pak poplácala Roda po předloktí a zamířila do kuchyně s myšlenkou, Že teď by byla možná vhodná doba strávit pár minut s Nickem o samotě. Když k němu přistoupila, právě krájel cibuli a nůž se mu v ruce pohyboval s nedbalou precizností. „Nechoď moc blízko,” upozornil ji,

aniž se obtěžoval otočit, jako by ji čekal. „Jinak budeš brečet.”

Nejspíš ano, usoudila Bonnie, která považovala cibuli za výstižnou metaforu posledních uplynulých týdnů jejího života. Pořád oloupávala slupky, jenom aby objevila další vrstvy skryté uvnitř. Čím víc tajemství odhalila, tím víc jich zůstávalo a hlídalo kostru pohřbenou v jejím středu. Čím blíž se dostávala k jádru té cibule, tím ostřejší byla její palčivost a tím větší pravděpodobnost, že se rozpláče.

„Jak dobře jsi znal Joan?” zeptala se Bonnie bez dalšího otálení.

„Na to se mě ptát nechceš,” řekl Nick, zatímco vhazoval kousky cibule do omáčky a promíchával ji.

„Že ne?”

„Chceš vědět, jestli jsem ji zabil, nebo ne,” pokračoval stále obrácený zády k ní.

„A zabil?”

„Ne.” Otočil se a usmál se. „Vidíš, jak to šlo lehce.”

„Tak jaká je tu souvislost, Nicku? Jak se octlo tvé jméno a telefon v Joanině adresáři?”

„Před časem jsem jí volal,” přiznal Nick po chvilce. „Poprosil

jsem ji, aby se mi poohlédla po nějakém domě. Nechci bydlet s tátou věčně, chápeš.”

Bonnie nevěřícně potřásla hlavou. „Pokoušíš se mi tvrdit, žes hledal dům a čirou náhodou sis na to zrovna vybral bývalou ženu mého muže? To se mi vážně snažíš namluvit? Že to byla náhoda?”

„Samozřejmě to nebyla náhoda.” Do Nickova hlasu se vkradl stín netrpělivosti.

„Věděl jsem, kdo je Joan, když jsem jí zavolal. Možná mě napadlo, že to bude legrační. Snad jsem si dělal naději, Že se o tom dozvíš. Třeba jsem jen chtěl vědět, jak se ti vede.”

„Existovaly snadnější způsoby, jak to zjistit.”

„Dalas jasně najevo, že se se mnou nechceš stýkat,” připomněl jí j Nick.

„Měla jsem k tomu pádný důvod,” odsekla Bonnie. „Pořád jsi naštvaná, že tě máma vydědila?” zeptal se kousavě. Bonnie se do očí okamžitě nahrnuly slzy. Teď neplač, nařídila si. „Ona mě nevydědila…”

„Já to nezavinil, Bonnie. Neměl jsem nic společného s tím, co se stalo.”

„Ne, ty nikdy na ničem nemáš vinu, viď, Nicku? Ty jsi jen náhodný divák, který chodí od jednoho neštěstí k druhému.” Bonnie si setřela slzy hřbetem ruky.

Krucinál, proč pokaždé musí brečet, když je rozrušená?

„Říkal jsem ti, abys nechodila moc blízko.” Nick vytáhl z džínsů kapesník a podal jí ho.

Bonnie si ho zdráhavě vzala, utřela si oči a vyčistila si nos.

„Co bys s tím domem vlastně dělala?” zeptal se Nick. „Nemohla ses dočkat, až z toho místa vypadneš. Honila ses jako divá, abys měla dobrý známky, dělala na půl úvazku, dřela ses na fakultě, a tak ses od nás ostatních čím dál víc vzdalovala…”

„To není pravda.”

„Že ne?” Rozhlédl se po kuchyni. „A povedlo se ti to. Jen se koukni, co tady všechno máš. Pěkný domov, dobrou práci, úspěšného muže a krásnou dcerušku.”

„Ji nech na pokoji, Nicku.”

„Myslím, že se jí zamlouvám.”

„Mluvím vážně, Nicku.”

„Já taky. Vážně mám dojem, že si mě oblíbila. Představ si, že ani netušila, že má strejdu Nicka. Styď se, Bonnie. Co by tomu podle tebe řekla matka?”

„Nemáš právo…”

„Nemám právo na co? Mluvit o mrtvých? Byla to i moje máma.”

„Je to tvoje vina, že je mrtvá,” zašeptala Bonnie.

Koutky Nickových úst se zkroutily do smutného úsměšku. „Z tohohle mě taky obviňuješ?” zeptal se.

Ve dveřích se náhle objevil Dianin půvabný obličej. Tmavé vlasy jí volně splývaly na ramena. „Můžu nějak pomoct?” nabídla se. Oči měla modré jako vody Karibského moře.

„Jen seď a odpočívej. A ať ti Rod namíchá další pití,” doporučila jí Bonnie, která si ještě otírala oči kapesníkem. „Cibule,” vysvětlila.

„To je děs.” Diana vstoupila dovnitř, vzala Bonnie kapesník z ruky a jemně jí stírala rozmazanou řasenku. „Tak je to lepší. Teď jsi dokonalá. To je senzační ohoz.”

Bonnie pohlédla na zelenobíle kostkovaný kalhotový kostým, který měla na sobě celý den. „Vypadám hrozně. Ale díky za tu lež.”

„Hele, já jsem právnická. Nikdy nelžu.”

„Právnická?” zeptal se Nick. „V jakém oboru?”

„Většinou obchodní společnosti a obchod.”

„Přesně to, co hledám,” prohlásil Nick klidně. „Pokouším se sjednat pár transakcí. Třeba byste měla zájem?”

„Záleží, jak se dohodneme.”

„Co kdybych vás zavolal, až si to všechno trochu srovnám v hlavě?”

„Co kdyby ses věnoval svým povinnostem?” Bonnie ukázala na omáčku ke špagetám, která začínala bublat.

„To je fakt,” souhlasil Nick a nasával pronikavou vůni. „Dámy,” pronesl a hluboce se uklonil, „soudím, že večeře je hotová.”

„Tak co, holky, jak dlouho se už kamarádíte?” zeptal se Nick Diany a kývl na Bonnie. Sesedli se kolem stolu v jídelně, Rod se svými dětmi z každé strany na jednom konci, Bonnie na druhém s Amandou po levici a Dianou po pravici, Nick s Hazem se ztráceli uprostřed. Místnost byla nevelká, delší než širší, stěny měly broskvový nádech, který ladil s tuctem růžových poupat, jež přinesla Diana, a Bonnie je dala doprostřed borovicového stolu.

„Naši manželé spolu nějaký čas pracovali. A navíc bydlím skoro za rohem,” odpověděla Diana. „Mimochodem, je to vynikající.” Namočila kousek bílého chleba do omáčky.

„Je tam toho spousta,” řekl Nick. „Moc rád ti přidám.”

„Až za chvilku.”

„Ty bydlíš za rohem?” vyzvídal Sam s evidentně probuzeným zájmem. Celý večer z Diany sotva spustil oči.

„V Brown Street sto dvacet osm,” upřesnila Diana. „Ale jsem tady jen o víkendech a někdy ani to ne. Ve městě mám byt, a teď když jsem zase svobodná, je daleko snadnější a pohodlnější nevláčet se sem a tam.”

„Mohlas dům nechat Gregovi,” podotkl Rod.

„A proč?” opáčila Diana. „Byl to můj dům.”

„No, to je fakt. Součást tvé rozvodové smlouvy od manžela číslo jedna.”

„Tys byla vdaná dvakrát?” zeptala se Lauren.

„Zdá se, že manželství mi neprospívá.”

„Ani mi nepřipadá,” odporoval Rod. „Soudím, že ti prospělo až dost.”

Diana přistrčila k Nickovi prázdný talíř a utřela si ubrouskem plné rty. „Dám si ještě trochu těch skvělých špaget, Nicku, jestli ti to nevadí.”

Nick okamžitě vyskočil. „Kdo chce ještě?” „Já bych si taky malinko přidala,” řekla Bonnie uše, podala Nickovi talíř a pokoušela se nevšímat si jeho samolibého úšklebku. „Já taky,” ozvala se Lauren a šla za Nickem do kuchyně.

„Takže bydlíš sama?” vyptával se Sam Diany. „Ano a miluju to,” sdělila mu Diana.

„Nikoho nemusím pošlou ) chat, ani krmit a po nikom uklízet. Jdu spát, kdy chci, jun, kdy chci, dělám si, co chci. Ne že by mi občas nechyběl chlap,” dodala. „V domě je spousta věcí, které by potřebovaly spravit. Záležitosti, | co vyžadují mužskou ruku.” Usmála se na Sama.

„Na opravy jsem dost dobrej,” pronesl Sam s rozzářenýma očima. „Opravdu?”

„Jo, klidně cokoliv rozeberu a zas dám dohromady.” „Sam je fakt šikovnej na ruce,” poznamenal Haze ironicky. „No, třeba něco vymyslíme,” řekla Diana. „Mám pár skříněk, u kterých sotva drží dvířka, a celé měsíce se sprchuju ve tmě, protože nevím, jak mám vyměnit žárovku.” „Sprchovat se ve tmě, to zní dost sexy,” prohlásil Haze. „Ale ne když jsi tam sám,” odsekla Diana. „To by se dalo zařídit,” neodpustil si Haze. Bonnie se zavrtěla na židli a uvažovala, jestli by mohla Dianu pod stolem kopnout a donutit ji tak, aby změnila téma. Diana byla rozená koketa a prakticky přitahovala muže každého věku. A Haze měl ve zvyku schválně si nesprávně vykládat dokonce i tu nejnevinnější poznámku.

„Rád se na to světlo mrknu,” ujišťoval Dianu Sam. „Uvidím, co se s tím dá dělat.”

„To by byla senzace,” zajásala Diana. „Samozřejmě bych ti zaplatila.”

„To nemusíš.”

„Trvám na tom.”

Sam pokrčil rameny. „Oukej. Tak kdy mám teda přijít?”

„Co takhle třeba zítra?”

„Co v neděli?” zeptal se místo odpovědi Sam, právě když se Lauren vrátila do jídelny a nesla dva talíře se špagetami. Nick šel v patách za ní s dvěma

dalšími. „Zítra jsem chtěl totiž navštívit babičku.” Nervózně se zavrtěl na židli.

„Neděle se mi hodí,” souhlasila Diana.

„Ty jedeš za babičkou Langerovou?” zeptala se Lauren nevěřícně.

„Uvažoval jsem o tom.”

„Proč? Vždyť tě třeba ani nepozná.”

„Možná ano.” Sam upřeně hleděl do klína a bylo jasné, že je mu z té debaty trapně.

„Kdo je babička Langerová?” chtěl vědět Nick.

„Matka maminky,” odpověděla Lauren a oči se jí zamlžily náhlým návalem slz.

„Leží v Melroseově psychiatrickém ústavu v Sudbury. Že je to tam, viď, Bonnie?” Bonnie přikývla, překvapena Samovým prohlášením a faktem, že jí Lauren položila přímou otázku.

„Možná bych měla jet taky,” zašeptala Lauren.

„Děti, co kdybych vás tam vzala?” navrhla Bonnie a v duchu si připravovala seznam důvodů, kterými by čelila námitkám, jež, jak tušila, budou následovat: vím, jak se tam jede, už jsem tam byla, bude to snadnější v doprovodu dospělého

a překvapilo ji, když se žádné protesty nekonaly.

„Prarodiče jsou báječná věc,” ozval se Nick.

„Já s nima žiju,” podotkl Haze. „Je to otrava.”

Nick se naklonil přes stůl k Amandě. „Víš, že máš dědečka, Mandy?”

Amanda přikyvovala, až jí světlé kudrny poletovaly kolem naducaných tvářiček. Bradu měla potečkovanou skvrnami od omáčky. „Dědu Petera a babičku Sally,” prohlásila pyšně.

„Nemyslím rodiče tvého taťky,” opravil ji Nick. „Mluvím o tátovi tvé maminky.”

„Nicku…,” varovala ho Bonnie.

„Nikdy jsi ho neviděla,” pokračoval Nick, „ale bydlí dost blízko a jeho žena dělá nejlepší jablečný koláč na světě. Máš ráda jablečné koláče, Mandy?” Amanda nadšeně kývla hlavou. „Jsou boží!”

„Boží?”

„Sam to takhle vždycky povídá.”

„Klídek, Amando,” řekl se smíchem Sam. „Pojď, plácneme si.” Napřáhl dlaň k Amandě. Amanda se zachichotala a pleskla ho po ní.

Bonnie se v obdivu nad jejich uvolněným vztahem hlasitě rozesmála.

„Možná bys mohla maminku přemluvit, aby tě někdy vzala k dědečkovi,” pokračoval Nick. „Vím, že by tě hrozně rád viděl.”

Bonnie upustila vidličku a odstrčila talíř, aniž se dotkla přidané porce. „Snad abych šla radši udělat kafe,” prohlásila.

K Bonnie se natahovaly keříky světle růžových pivoněk, když kráčela po kamenné cestě k Melroseově psychiatrickému ústavu. Až na to, že to Melroseův psychiatrický ústav nebyl, uvědomila si, jak se převalovala na posteli, a zjištění, že sní, jí zlehka halilo mysl jako moskytiéra. Pokoušela se probudit, utéct od vchodu do sanatoria, ale dveře se už otevíraly. Bylo příliš pozdě.

Nezbývalo jí než překročit práh.

„Vítej domů,” ozval se Nick, který na ni čekal nahoře u schod

„Co tady děláš?” zeptala se Bonnie.

„Bydlím tady,” odpověděl jí. „Přišlas za mámou?”

„Prý se mnou chtěla mluvit,” řekla Bonnie a naklonila se, aby přičichla ke květinám na tapetě.

„Pojď nahoru.”

Nechoď, zašeptal tenký hlásek, když se Bonnie převrátila na polštáři.

Bonnie se vydala nahoru po schodech, prsty přitom přejížděla podél zdi vedle sebe a přebíhala jimi z květiny na květinu jako včela, která sbírá pyl. Dospěla na vrcholek schodiště a zastavila se. Dveře do matčiny ložnice se před ní otevřely.

Nechoď dovnitř, varoval ji hlásek. Vzbuď se. Vzbuď.

Bonnie pomalu přistoupila ke dveřím a spatřila přikrytou ženskou postavu, která seděla na posteli s tváří zahalenou přítmím. Náhle se Bonnie po boku octla Amanda a tahala ji za ruku. „Mami, mami,” volala. „Pojď sem. Máme oslavu.” Ukázala jí velkou papí

rovou špičatou čepici a přidržela si ji nad hlavou. Okamžitě se z ní vyřinula krev, smáčela Amandiny vlasy a stékala jí po obličeji i ramenou.

„Ne,” naříkala Bonnie a házela sebou na lůžku.

„Je to jen omáčka na Špagety,” řehtala se Amanda a provázky špaget se jí

kroutily ve vlasech jako nějací hádci.

„Ochutnej,” vybídl Nick Bonnie a strkal jí k ústům obrovskou dřevěnou lžíci.

„Je v tom moc cibule,” bránila se Bonnie, polkla a žaludek se jí křečovitě sevřel.

„Bonnie,” ochable na ni volala matka z postele. „Bonnie, pomoz mi. Není mi dobře.”

„To je tím jablečným koláčem,” vysvětlila jí Bonnie. „Měl by se na tebe podívat doktor Greenspoon.” Došla k posteli a snažila se rozeznat v šeru matčinu tvář. Znovu se jí stáhl žaludek. Zkroutila se bolestí a vykřikla.

„Bonnie, co se stalo?” ptal se Nick Rodovým hlasem a pak znovu někde blízko u ní. „Bonnie, Bonnie, co se děje? Bonnie, probuď se!”

Matka se na lůžku pohnula a její tvář se zvolna vynořila ze tmy.

Bonnie napínala oči, aby ji viděla, natahovala se v posteli dopředu, srdce jí divoce bušilo a žaludkem jí zmítaly křeče, které ji probudily. Jakmile otevřela oči, zesílily a ona si uvědomila, že se jí to nezdá. V příštím okamžiku klečela v koupelně a zvracela do záchoda, Rod stál vedle ní a shrnoval jí vlasy z čela.

„To nic,” utěšoval ji později, když seděl vedle ní na dlaždičkách, držel ji v náručí, jemně ji houpal sem a tam, skoro stejně jako před pár dny ona držela Lauren. „To nic. Už je dobře.”

„Kristepane,” sténala Bonnie. „Co to bylo?”

„Nejspíš jsi musela něco chytnout od Lauren,” poznamenal.

„Nikdy nejsem nemocná,” odporovala Bonnie.

„Stává se to i těm nejlepším z nás.”

„Ne,” protestovala Bonnie a nechala Roda, aby jí pomohl vstát a zavedl ji zpátky do ložnice. „Je to jen zlý sen. Ráno mi bude dobře.”

„Teď se trochu vyspi,” doporučil jí Rod, když ukládal Bonnie do postele a políbil ji na čelo.

„Je to jen zlý sen,” opakovala Bonnie a zavřela oči hned, jak se hlavou dotkla polštáře. „Ráno mi bude dobře.”

„Ještě pár bloků,” oznámila Bonnie. „A už tam budeme.” Rychle se ohlédla na Sama a Lauren usazené na zadním sedadle auta, a ten prudký pohyb vyvolal další vlnu nevolnosti, která se jí zarývala do těla jako vývrtka. Ne abys teď začala zvracet, nabádala se v duchu. Nejsi nemocná. Nikdy nejsi nemocná. Tak co se teda včera v nocí dělo?

Včera v noci se dělo moc věcí, řekla si a soustředila se na silnici před sebou. Třeba to, že doktor Greenspoon skoro nemluvil a Nick toho napovídal až moc.

Bonnie s trhnutím zastavila vůz na červenou. Jak se její bratr opovážil přijít k nim domů, nepozvaný a neohlášený, klidně si převzít velení nad její kuchyní a narušit jí život tím, jak přetékal šarmem, omáčkou na špagety a nevhodnými průpovídkami. Víš, že máš dědečka, Mandy? Kde na to přišel, říkat jí Mandy?

Nikdo ji tak nikdy neoslovoval. A teď dcerka trvala na tom, že se jí to líbí. Včera večer, když ji Bonnie ukládala do postýlky, poprosila ji, aby jí říkala Mandy místo Amando. Jako strejda Nick, naléhala. Není divu, že Bonnie bylo špatně.

Vůbec mu neměla dovolit, aby zůstal. Měla ho vykázat z domu, hned jak ho uviděla stát u nich v kuchyni, povědět mu, že ani teď, když je venku z vězení, tady není o moc vítanější než předtím, než ho zavřeli. Tohle měla udělat. Proč to neudělala?

„To je ono?” Lauren se naklonila dopředu, lokty vmáčkla do předního sedadla, a jak ukazovala na bílou budovu, která se před nimi vynořila, její teplý dech ovanul Bonnie krk.

„Ano, je.” Bonnie odbočila na dlouhou klikatou příjezdovou cestu. „Vypadá to celkem slušně.” Lauren prudce dopadla zpátky na sedadlo a Bonnie se tím otřesem začal znovu obracet žaludek.

Proč se sem zase vrací? přemítala Bonnie, když hledala místo na zaparkování. Proč nezůstala v posteli, jak jí radil Rod, než odešel do studia? Protože by nebylo správné nechat Sama a Lauren, aby sem jeli samotní, odpověděla mu, a kromě toho není nemocná, přestože se cítí vyčerpaná a slabá. Několikrát se zhluboka nadechla. Nebudu zvracet, ujišťovala se v duchu, když zajela na volné místo na druhé straně dlouhého parkoviště a okolí se jí rozmazávalo před očima. Nebudu znovu zvracet, nejsem nemocná. Vypnula motor, otevřela dveře a polkla venkovní vzduch jediným nepřerušeným douškem.

Ale vzduch byl ztěžklý vlhkem a úlevu jí nepřinesl. Během několika vteřin byla

Bonnie zbrocená potem a holé paže se jí leskly slanou tekutinou, jako kdyby byla čerstvě natřená lakem. „To je vedro,” prohodila, když Lauren vystoupila z vozu.

„Ani ne,” opáčila dívka.

„Jsi v pořádku?” staral se Sam.

„Jistě,” tvrdila Bonnie a položila si ruku na čelo. Proč si sahá na čelo? Nemá přece teplotu. Není nemocná. Prostě se včera přejedla. Cosi v té bratrově omáčce ke špagetám jí nesedlo, stejně jako večeře, kterou na začátku tohoto týdne uvařila, neudělala dobře Lauren.

Nejspíš jsi musela něco chytnout od Lauren, řekl Rod.

„Kudy?” zeptala se Lauren, jakmile prošli hlavním vchodem do prostorné haly Melroseova psychiatrického ústavu. Když kráčeli k blízké řádě výtahů, Sam zaváhal a zůstal pozadu.

Byl to tvůj nápad, chtěla mu Bonnie připomenout. Stále se ještě divila, že to sám navrhl.

Vstoupili do čekajícího výtahu, kde stálo pár lidí a příslušný knoflík byl už stisknutý. Dveře se zavřely, a hned jak se výtah rozjel nahoru, Bonniin žaludek se začal propadat k zemi. Rozepla si první knoflík pruhované halenky, odhrnula si vlasy z obličeje a setřela pot z horního rtu.

Výtah se s trhnutím zastavil. Do krku jí stouply sliny. Spolkla je, pak znovu, a jakmile se dveře výtahu otevřely, vyřítila se ven a utíkala k dámské toaletě naproti stanovišti sester.

„Je ti zle?” volal za ní Sam.

Vběhla na záchod, zavřela dveře, padla na kolena před mísu a tělo se jí otřásalo v záchvatu bolestivého suchého davem. „Ježíši,” mumlala, zatímco se snažila popadnout dech a lapala po vzduchu. „Jak dlouho to bude ještě trvat?” Popadly ji další křeče a podávaly si její vnitřnosti jako boxerovy pěsti. Sesunula se na stěnu toalety, slzy ji pálily v očích, vlasy se lepily na krk i čelo, celá se třásla, hned jí bylo horko, hned zase zima. „Nejsem nemocná,” řekla nahlas, přinutila se vstát a podívala se na svůj odraz v zrcadle nad umyvadlem. „Slyšíš mě? Nejsem nemocná.”

Bonnie si opláchla obličej studenou vodou, uhladila si vlasy a štípala se do popelavých tváří v naději, že se jim snad vrátí barva. Ze zásobníku vedle umyvadla vyndala malý papírový kelímek, natočila si trochu vody a dopřála si jen nepatrný hlt. „Teď jsi v pořádku,” nabádala svůj odraz. „Rozumíš? Už žádné hloupostí.” Narovnala ramena, naposledy se zhluboka nadechla a otevřela dveře toalety.

Sam a Lauren nikde nebyli.

„Same?” hlesla a upoutala pozornost staršího pána, který bloua mal po chodbě v pyžamu. ]

„Volala jste na mě?” zeptal se.

Bonnie zavrtěla hlavou, ale vzápětí toho zalitovala, protože ten 1 pohyb narušil její už takhle křehkou rovnováhu. Zjevně šli napřed I bez ní. A proč by nemohli? ptala se sama sebe, když kráčela k pokoji I Elsy Langerové. Prokristapána, vždyť ta žena je jejich babička, 1 i když si ji příliš nepamatovali a ona je zřejmě taky ne. Přesto I nepotřebovali Bonnie, aby je představila. Snad na ně měla raději j počkat v čekárně.

Už je pozdě, pomyslela si, když se dveře do pokoje Elsy Lange j rove před ní rozlétly. „Pamatujete se na mě?” zeptala se stařena na I vozíku a nechala Bonnie jen tolik místa, aby mohla vejít.

„Dobrý den,” prohodila Bonnie nepřítomně, jelikož veškerou j pozornost soustředila na Elsu Langerovou, která seděla na lůžku, i podepřená několika polštáři, a na podnose před sebou měla oběd. ,j Sam seděl vedle na židli a Lauren stála u postele. Oba, zjevně i fascinovaní, zkoumali babiččin prázdný obličej.

„Já jsem Mary,” pronesla stařena na vozíku. „Mám dojem, že 1 minule, když jste tady byla, jsme se ani pořádně nepředstavily.”

„Jmenuju se Bonnie,” řekla s pohledem upřeným na Elsu Lange I rovou. Když seděla, připadala Bonnie ještě křehčí, než když ležela. I Její tělo vypadalo jako kostra lidské bytosti, pokožka se jí ztrácela I v bělosti povlečení a oči měla neživé a nevidoucí jako prázdné důlky. J „Přišli jste zrovna, když obědváme,” poznamenala Mary. „Já už j to snědla.” Ukázala na svůj vyprázdněný podnos. „Slepičí polívka, I makaróny se sýrem a vanilkový pudink. To jsem si objednala já. ] Nevím, co přinesli Else.” Popojela k Elsině posteli, nadzvedla po I klop jejího tácu s jídlem a odkryla mimořádně odpudivě vyhlížející ] porci rozbředlé světlé hmoty. „Jé, má to samý,” vyhrkla Mary. „Ale s jíst to nebude.

Nikdy nejí, když ji nenakrmím.” Zvedla lžíci z podnosu jako dirigent taktovku.

„Můžu to udělat?” zeptala se vzápětí Lauren. „Prosím,” požádala stařenu na vozíku. „Možná,” řekla žena. „Kdo se to ptá?”

„Jmenuju se Lauren,” představila se. „Elsa Langerová je moje babička.”

„Lauren, povídáš?”

„Ano, a tohle je můj bratr Sam.”

„Sam?”

Sam mlčel.

„Netušila jsem, že má vnoučata,” poznamenala Mary a upřeně se zadívala na Bonnie. „Není to divný? S někým bydlíte celý roky, myslíte, že o něm víte všechno, a najednou zjistíte, že ho vůbec neznáte. Není to zvláštní?” zeptala se stařena Bonnie.

Bonnie si té otázky nevšímala. „Určitě ji potěší, když ji nakrmíš,” povzbudila Bonnie dívku.

Lauren se usmála, úsměv byl však rychlý, téměř letmý, než aby si ho někdo stihl všimnout. „Tumáš, babi,” řekla laskavě, zvedla lžíci se slepičí nudlovou polévkou k babiččiným ústům a opatrně ji vložila mezi její suché rty. Obrátila lžíci do hrdla Elsy Langerové a prázdnou ji vyndala. Trochu tekutiny steklo po stařenčině bradě a Lauren ji pohotově otřela ubrouskem. „Že je to dobrý, babi?” ptala se stejně jako Bonnie častokrát Amandy. „Chutná, vid?” Vsunula další lžíci polévky do ženiných úst a ještě jednu. „Polyká,” prohlásila Lauren pyšně a vykouzlila další úsměv, který trval tentokrát déle než ten první. „Chceš ji taky krmit, Same?” zeptala se.

Sam zavrtěl hlavou, ještě víc se sesunul na židli, ale oči ani na okamžik nespustil z babiččiny tváře.

„Polívku zbožňuje,” prohlásila Mary.

„Pamatuješ si na nás, babi?” vyptávala se Lauren.

Elsa Langerová neodpovídala a pouze pootevřela rty, aby do nich vpustila lžíci.

„Nevidělas nás od té doby, co jsme byli úplně malí. Pamatuješ se na nás? Joan byla naše máma,” pokračovala tiše Lauren a hlas se jí zlomil při zaznění matčina jména. „Pamatuješ se na ni?”

Elsa Langerová srkala polévku.

„Joan je mrtvá,” podotkla Mary.

„Já jsem Lauren a tohle je můj bratr Sam,” mluvila dál Lauren, zatímco se její ruka rytmicky pohybovala mezi talířem polévky a babiččinou pusou. „Jsme Joaniny děti. Vzpomínáš si na nás vůbec, babi?”

„Určitě někde v nitru ví, kdo jste,” ujistila ji Bonnie.

„Proč to říkáš?” zeptal se Sam, narovnal se na židli, naklonil se dopředu a očima těkal z Bonnie na babičku.

„Mám jen takový pocit,” vysvětlovala Bonnie. K nosním dírkám jí dolehl pach makarónů se sýrem a obracel jí žaludek.

„Bavila se s várna babička někdy?” zeptal se Sam ženy na vozíčku.

„Možná,” opáčila stařena. „Kdo se to ptá?”

„Sam,” odpověděl jí a obrátil oči v sloup. „Sam Wheeler.”

„Nejde si ty jména všechny pamatovat správně,” poznamenala Mary. „Totiž nikdo sem nechodí celý týdny a najednou je to tu jak

na přehlídce.”

„Co tím myslíte?” chtěla vědět Bonnie.

„Dnes dopoledne tady byl další pán. A dobře vypadal. Připomínal mi nebožtíka manžela, dej mu pámbu věčný odpočinutí.”

„To tu byl ještě někdo jiný?” zeptala se Bonnie.

„Možná. Kdo se to ptá?”

„Vzpomenete si, jak se ten člověk jmenoval?”

„Možná. Kdo se to ptá?” opakovala Mary umíněně a jazykem šťouchala do své zubní protézy.

„Bonnie, Bonnie Wheelerová. Pamatujete si jméno toho muže?”

„Jakého muže?”

Bonnie zavřela oči a hlasitě vzdychla. „Toho, co tu byl dnes dopoledne.”

„Neřekl mi ho. Ale byl moc hezkej. Připomínal mi nebožtíka muže, dej mu pámbu věčný odpočinutí.”

„Mohla byste mi říct, jak vypadal?” naléhala Bonnie.

„Jako můj nebožtík manžel,” opakovala Mary.

„Nepamatujete si, jaké měl vlasy?” zeptala se Bonnie.

„Myslím, že blond,” odpověděla žena.

Bonnie si okamžitě vybavila svého bratra, jak stojí u sporáku j v kuchyni a světlé vlasy mu padají do obličeje.

„Nebo snad šedivé,” prohlásila Mary.

Bonnie si představila, jak se Rodová tvář nakláněla k její, když ji včera ukládal do postele, a jeho předčasně zešedivělé vlasy zdůrazňovaly chlapecky hezký obličej.

„Možná i hnědé,” dumala Mary, která netušila, jakou pohromu vyvolává v Bonniině žaludku. Zničehonic vysunula umělé zuby z pusy a balancovala s nimi na špičce jazyka.

„To je síla,” utrousila Lauren. Bonnie se obracel žaludek.

Mary si šoupla protézu do úst a s hlasitým cvaknutím ji umístila do správné polohy. „Můžu si vzít ten její moučník?” zeptala se 1 a ruku už natahovala k podnosu.

„Myslím, že babička si trochu pudinku sní,” prohlásila Lauren s překvapivou autoritou a vzala misku z Maryina dosahu. „Že si dáš trochu pudinku, babi?” Lauren nabrala malé sousto na lžičku z umělé hmoty a opatrně ji vložila babičce na jazyk. „Chutná tí to, babi? Že je to dobrý?”

Elsa Langerová zvolna otočila obličej ke své vnučce a postupně zaostřovala zrak jako čočky dalekohledu.

„Babi?” oslovila ji Lauren. „Babi, vidíš mě? Poznáváš mě? Babi, to jsem já, Lauren.”

Elsa Langerová zírala upřeně na vnučku, zatímco všichni ostatní v místnosti zbystřili pozornost. Nikdo ani nedýchal. „Lauren?” hlesla stařenka a to slovo zaznělo jako vzdech.

Lauren se rozšířily oči údivem. „Slyšels to, Same?” zašeptala. „Poznala mě. Ví, kdo jsem.”

„Babičko,” vyhrkl, vyskočil ze židle a vrhl se k posteli, až málem shodil tác s obědem. „To jsem já, Sam. Pamatuješ se na mě?”

„Lauren,” opakovala Elsa Langerová a nespouštěla zrak ze své vnučky.

„Jsem tady, babi,” ozvala se Lauren. „Jsem tady.”

Ale zaostření v očích Elsy Langerové se už rozmazávalo, ustupovalo, až zmizelo.

„Kam to odešla?” zeptala se Lauren o chviUcu později, když bylo jasné, že se Elsa už nevrátí.

„Netuším,” odpověděla Bonnie.

„Myslíš, že mě opravdu poznala?”

„Určitě ano.”

Sam se vzdálil od babiččiny postele a kráčel ke dveřím. Sice nic neříkal, ale bylo jasné, že chce odejít.

„Myslíš, že je schopná vůbec o něčem uvažovat?” ptala se Lauren s pohledem upřeným na babičku.

„To nevím.”

„Podle mě musí o něčem přemýšlet,” prohlásila Lauren.

„Podle mě vůbec nemyslí,” opáčil Sam netrpělivě. „A víš, co ještě si myslím? Že je to takhle lepší.” Otevřel dveře a vyšel z pokoje.

„Vznětlivý mladík,” poznamenala Mary, která neustále s cvaknutím vysunovala a zastrkovala umělé zuby. „Úplně jako můj nebožtík muž. Dej mu pámbu věčný odpočinutí.”

„Měli bychom jít,” promluvila Bonnie a jemně se dotkla Laurenina ramene, vděčná, že se dívka automaticky neodtáhla.

Lauren se naklonila a vtiskla lehký polibek na babiččinu tvář. „Nashledanou, babi,” loučila se. „Brzo se vrátíme, to ti slibuju.”

Elsa Langerová mlčela. Bonnie odvedla Lauren z místnosti.

„Bonnie bylo cestou domů zle,” oznámila Lauren otci, jakmile vešli do dveří. Sam se okamžitě vytratil do svého pokoje. „Nic mi nebylo,” odporovala Bonnie.

„Musela zastavit. Sam nás odvezl až domů.” „Jen malá závrať,” vysvětlovala Bonnie, když na manželově tváři zpozorovala znepokojení. „V autě mi asi špatně funguje klimatizace.”

„Vypadáš příšerně,” řekl Rod.

„Díky,” opáčila Bonnie. „Kde je Amanda?”

„Paní Gersteinová ji vzala do parku.”

„Kdys přišel domů?” zeptala se.

„Asi před půl hodinou.” Rod vzal Bonnie za loket a vedl ji ke schodům. „A teď chci, aby sis šla lehnout a prospala se.”

„Rode, neblázni. Je mi dobře.”

„Neodmlouvej. Máš chřipku, měla bys ležet. Zavolám Marie a omluvím nás, Že večer nepřijdeme.”

„Večer už budu v pořádku,” bránila se Bonnie a divila se proč. Poslední, po čem toužila, byla večeře u Marly Brenzelleové.

„Tak dobře, uvidíme, jak ti bude. Zatím běž nahoru, svlíkni a vlez si do postele. Přinesu ti čaj.”

„Rode…”

„Neodmlouvej zase.”

„Elsa Langerová měla zřejmě dopoledne návštěvu…”

„Promluvíme si o ní jindy.”

„Ale…”

„Až jindy,” trval na svém.

„Taková hloupost,” mumlala Bonnie, která se při každém kroku cestou po schodech čím dál víc rozčilovala. „Jsem asi jenom přetažená. Půlhodinku si zdřímnu a budu v pořádku.”

Když Bonnie otevřela oči, stála Lauren v nohách postele. Vypadá nádherně, pomyslela si Bonnie, nadzvedla se na polštáři a připadalo jí, že se jí to právě zdá. Lauren na sobě měla světle modré minišaty, které začínaly uprostřed prsou a končily v půli stehen. Dělají ji daleko dospělejší, napadlo Bonnie. Kdyby ona takhle vypadala ve čtrnácti nebo kdyby tak vypadala alespoň teď. „Jsi moc krásná,” vydechla suchými ústy.

„Děkuju.” Lauren se sebevědomě usmála. „Jak ti je?”

„Ani nevím,” přiznala Bonnie upřímně a olízla si rty. „Kolik je hodin?”

„Skoro půl osmý.”

„Půl osmé?” Bonnie se podívala na hodiny na nočním stolku, aby se přesvědčila. To opravdu spala celé odpoledne? „Panebože, musím vstát. Musím se vypravit”

„Nikam nepůjdeš,” prohlásil Rod, který vešel do ložnice, oblečený do tmavozelené hedvábné košile a černých kalhot. Vypadal báječně.

„Nerozumím ti,” řekla Bonnie, zatímco se snažila vstát z postele. 250

Teď neplač

„Lauren se nabídla, že mi bude dělat dneska večer partnerku,” vysvětloval Rod.

„Cože?”

„Zlato,” začal Rod, „máš chřipku. Nebuď tak tvrdohlavá a uznej to. Je tí pod psa. Dneska večer prostě nemůžeš vůbec nikam jít. Stačí jediný pohled na Mariu a patrně ji celou ohodíš, což by mé kariéře vůbec neprospělo. Takže buď tak hodná, prosím tě, a zůstaň ležet.”

„Nevadí ti to?” zeptala se stydlivě Lauren.

„Jestli mi to vadí? Ale vůbec ne,” ujistila ji Bonnie, která byla v skrytu duše ráda, jak se věci vyvíjejí.

„Už jsem Amandu nakrmila a uložila do postele,” oznámila jí Lauren.

„Vážně?”

„Umí to s ní skvěle,” pyšnil se Rod.

„A kdyby něco, je tady Sam.”

„Děkuju,” řekla Bonnie a znovu na ni dopadla únava jako těžká deka. Užijte si to, chtěla ještě dodat, ale usnula dřív, než stihla slova vypustit z úst.

Zdálo se jí o rajčatech, o spoustě rajčat v oddělení zeleniny malého obchodu s potravinami. Bonnie si vybrala jeden plod, obracela ho v ruce, pak ho rozmáčkla v prstech a sledovala, jak jí tenké pramínky rajské šťávy stékají po hřbetě ruky na předloktí.

Zvedla obě paže ke stropu a tomatová šťáva se jí valila na obličej jako z vodopádu a pronikala jí mezi rty do úst. Zeširoka je otvírala, aby se napila ještě víc.

Bonnie sebou trhla a probudila se. V ústech se jí šířila nepříjemná pachuť. Potřebuje sklenici vody, uvědomila si. Vylezla z postele a šourala se do koupelny. Podívala se na hodiny. Bylo skoro půl jedenácté. Další tři hodiny uplynuly a pořád se necítí lip.

Natočila si sklenku a pomalu ji vypila. Modlila se, aby zůstala uvnitř. Nepříjemná pachuť nezmizela, proto vymáčkla trochu pasty na kartáček a energicky si vyčistila zuby. Normálně chladivá máta chutnala podivně mdle a neměla žádný účinek. Vypláchla si pořádně ústa vodou a vyplivla ji. V tekutině byly stopy krve. „Skvělý,” uniklo jí nahlas, když se loudala zpátky. „To mi ještě chybělo.” Chodba na patře tonula téměř v úplné tmě, až na malou noční lampu ve tvaru baletky, která svítila vedle Amandiny ložnice. Bonnie pomaličku došla k dceřině pokojíku. Zpod Samových dveří poblikávalo světlo obrazovky a k bosým chodidlům se jí plížily

tlumené elektronické hlasy, které se jí otíraly o prsty u nohou.

Amanda tvrdě spala v postýlce s pokrývkou shrnutou ke kole i nům a rukama rozhozenýma nad hlavou, která jí spočívala na levém rameni. Bonnie vytáhla deku nahoru, přikryla Amandu až k bradě a něžně ji políbila na čelo. „Miluju tě, zlatíčko,” zašeptala. ]á tebe víc, zaslechla ozvěnu ze stěn, když odcházela z pokoje. Bonnie se na okamžik zastavila před Samovým pokojem a zadívala se zblízka na zavřené dveře, jako by přes ně mohla vidět dovnitř. Slyšela zvuky televize nějaký muž něco říkal, rozjíždělo se auto, jakási žena vykřikla a už už se otočila, aby se vrátila do ložnice, když si uvědomila, že slyší ještě jiný zvuk, zvuk tak tichý, že jí téměř unikl, zvuk tak děsivý, že na místě ztuhla.

Stála tak několik minut, s uchem přitisknutým na dveře a naslouchala. Je to, jako by naříkaly zdi, napadlo ji, jako by byl někdo j uvězněný uvnitř a žadonil o vysvobození. Ty stěny pláčou, pomyslela si, když otevřela dveře k Samovi.

Na obrazovce právě utíkala skromně oblečená mladá žena před maskovaným útočníkem s nožem v ruce a ječela. Bonnie pohledem přešla z televize na kdysi honosný dubový psací stůl, na kterém spočíval Abnerek přitisknutý ke stěně terária, pak na pohovku, na níž seděl Sam. Díval se na televizi, slzy mu stékaly po tvářích, rty 1 měl lehce pootevřené a z hrdla mu vycházelo tiché skučení, jako by byl pohroužený do jakéhosi středověkého rituálu. „Same?” Bonnie k němu nesměle přistoupila. „Same, co ti je?” I když se k ní Sam otočil, tichý nářek pokračoval dál, jako by měl svůj vlastní život, jako kdyby jeho existence nezávisela na Samovi. Bonnie zvedla paži a dotkla se Samova ramene. Cítila, že sebou trhl, ale ruku neodtáhla a on neuhnul. Pomalu se posadila vedle něho a zvolna ho objala kolem pasu.

„Copak, Same? Prosím tě, víš přece, že se mnou můžeš mluvit.”

Zakvílel hlasitěji a intenzivněji. Bonnie přemáhala touhu zacpat

si uši. Místo toho si přitáhla chlapce k sobě, přitiskla si jeho tvář na hruď a cítila, jak jí jeho slzy smáčejí noční košili. Nářek ještě víc zesílil, jako by vycházel z dozvukové komory.

Ovinul paže kolem ní, vzápětí ji pevně sevřel, jako by se ji pokoušel vtáhnout přímo do středu svého žalu, jako by mu šlo o holý život. A možná taky šlo, napadlo Bonnie. Nechala ho, aby se k ní přitiskl, hladila ho po dlouhých černých vlasech, zatímco pohledem těkala ze ženy, kterou vraždili na obrazovce, na hada, jenž se nyní natahoval k poklopu terária. Náhle se Samovo tělo začalo otřásat prudkými vzlyky.

Bonnie jej houpala na rukou jako miminko. „To se spraví, Same,” chlácholila ho.

„Bude zase dobře.”

Seděli takhle hodně dlouho, Bonnie se rty přitisknutými k Samově temeni, vůně z jeho čerstvě umytých vlasů jí stoupala do nosu. Film skončil. Z toho mála Bonnie akorát zjistila, že všichni umřeli. Had dál prozkoumával vnitřek terária a hlavou občas narazil na kryt, jako by se pokoušel uniknout.

Konečně Sam přestal plakat. „Promiň,” vypravil ze sebe, aniž na ni pohlédl.

„Neomlouvej se,” řekla Bonnie, která na chvíli zapomněla na vlastní trampoty. „A nic si z toho nedělej. Za nic se nemusíš omlouvat a vůbec se tím netrap.”

„Bulím jako nějaký hloupý mrně.”

„Nemusíš si pořád hrát na drsňáka, Same,” poznamenala Bonnie. „Svěř se mi. Pověz mi, co tě trápí.”

Nastala dlouhá pauza. „Vůbec mě nepoznala,” pronesl Sam nakonec. „Nevěděla, kdo jsem. Lauren poznala, ale mě ne.”

„Je mi to moc líto, Same,” pronesla Bonnie. „Možná až tam příště půjdeme…” Sam zavrtěl hlavou. „Ne, já už tam nepojedu.” „Je stará a nemocná, Same,” vysvětlovala Bonnie. „Kdoví co se jí honí tou její pomatenou hlavou.” „Poznala Lauren.” Bonnie mlčela.

„Já jenom chci, aby mě měl někdo rád,” vyhrkl Sam a ta slova mu unikla z úst jediným zmučeným dechem.

„Ach bože, děťátko.” Bonnie se rozplakala taky. „Je mi hrozně líto, že cítíš takovou bolest. Kdybych tak mohla něco udělat, aby zmizela. Kdybych ti tak mohla něco říct…” Sam prudce zavrtěl hlavou. „Na tom nezáleží.” „Ale záleží,” ubezpečila ho, „protože ty jsi důležitý. Ty zasluhuješ, aby tě někdo měl rád, Same. Slyšíš mě? Zasloužíš si, aby tě někdo miloval.”

Sam neodpovídal a bál se na ni podívat. Bonnie seděla a ještě chvilku ho pozorovala. Bylo jasné, že se po tom výlevu před ní cítí trapně a že už jí nic nepoví. „Půjdu si zas lehnout,” pronesla.

„Mám ti udělat čaj nebo něco?” nabídl se Sam. Bonnie se usmála a něžně ho

pohladila po tváři. „Čaj bych si dala,” odpověděla.

Do příští středy se Bonnie trochu ulevilo, ale Lauren si začala opět naříkat, že má pocity nevolnosti. „Tak dneska zůstaň doma,” radila jí Bonnie a jemně položila dívce ruku na čelo. Lauren neucukla.

„Mám horečku?”

„Ne, jsi docela v pořádku, ale nebudeme to lámat přes koleno. [ Zůstaň dneska ležet. Jestli ti zítra ráno nebude lip, myslím, že bys ‘ měla jít k doktorovi.”

„A co ty?” zeptala se Lauren a přitom’ se pod přikrývkou celá třásla.

„V pořádku,” trvala na svém Bonnie. „Jen jsem trochu unavená.” Události minulého měsíce na ni nakonec plně dolehly: Joanina vražda, policejní vyšetřování, náhlé přírůstky do její rodiny, znovu [ objevení bratra, strach o Amandu. Bonnie si ihned vzpomněla na doktora Waltera Greenspoona. „Myslím, že jste velice nešťastná žena,” sdělil jí tehdy. Nebo něco podobného.

Pochopitelně že to musel říct, netrpělivě usoudila Bonnie. Jak I jinak by si dokázal dál vydělávat těch dvě stě dolarů za hodinu, kdyby se nesnažil shánět další byznys? „Nevypadáš ale dobře,” ozvala se Lauren. „To ty vlasy,” rychle pronesla Bonnie, která zachytila svůj odraz v zrcadle nad toaletním stolkem. Byla to pravda její vlasy, normálně lesklé a bohaté, í když nepoddajné, byly posledních pár dnů suché a jako bez života. Visely jí na hlavě jako starý mop a odmítaly spolupracovat jak s kartáčem, tak s foukací kulmou. Možná by potřebovala ostříhat. „Zvládneš to tady sama?” zeptala se Bonnie. „Chceš, abych sem zavolala paní Gersteinovou?” Lauren zavrtěla hlavou. „Nepotřebuju hlídání, Bonnie.” „Tak dobře, ale zavolám ti, abych se přesvědčila, jak ti je. A jestli ti začne být špatně od žaludku, pamatuj si, že máš zhluboka dýchat.” Lauren přikývla. „Asi teď zkusím spát.” Bonnie dívku přikryla. „Řeknu Samovi, aby ti přinesl čaj,” dodala a pak odešla z pokoje.

„Jsem úplně zdravá. Jsem úplně zdravá,” opakovala si Bonnie v učitelské umývárně.

Můžeš sice být úplně zdravá, upozornil ji její odraz, ale vypadáš úplně hrozně. To je pravda, uznala Bonnie, když si všimla, že má pleť tak bledou, až je skoro průsvitná. Sinalá, napadlo Bonnie, která poprvé pochopila plný význam toho slova. Nepřirozená nebo chorobná bledost, která prozrazuje nebo naznačuje špatné zdraví, únavu, depresi, svědčí o nedostatku energie, způsobilosti nebo výkonnosti. Ano prosím, to všechno to slovo znamená.

Nikdy na sebe neměla vzít tuhle hroznou šeď, vyčítala si. Další slovo, které říkalo vše. Šeď jednotvárnost, nuda, monotónnost, bezvýraznost. To na ni přesně sedělo.

Vysvětlovala barva jejích šatů také zvedání žaludku a další opětovné záchvaty nevolnosti, které sužovaly její vnitřnosti celý den? Samozřejmě že jí to studenti nijak neulehčovali. Byli nepozorní, neklidní, nespolupracovali. Haze byl obzvlášť protivný tím, jak se vzadu ve třídě rozvaloval na židli s nohama nataženýma do uličky, a černýma vysokýma botama odíral Šedivé dlaždice podlahy, a jak měl paže, potetované oplzlostmi, založené za hlavou, jako by odpočíval v houpací síti. Nic nevěděl, ale odpověď znal na všechno. Nikdy si neudělal domácí úkol, nikdy nedokončil úlohy a nikdy neprojevil sebemenší zájem o cokoli, co jim vykládala. „Jak to, že se vůbec obtěžuješ sem chodit?” vyptávala se ho. „Protože chci být s várna,” přišla jeho okamžitá odpověď.

Třída se smála a jí se obracel žaludek. Zvedal se jí teď pořád. Mezitímco se dívala do zrcadla, uvažovala, zda ona a Lauren jsou odsouzeny k tomu, aby na sebe navzájem neustále přenášely bacily. „Nemám čas o tom teď přemýšlet,” řekla nahlas a štětečkem si nanášela trochu barvy na líce. Ale nános zdravíčka působil násilně, jako kdyby neměl nic společného s ostatními částmi obličeje. Nejenže ho tím neoživila, ale naopak vypadala jako nabalzamovaná, jako by zrovna utekla ze stolu majitele pohřebního ústavu. Vypadám jako mrtvola, pomyslela sL

Pod takovýmhle světlem nikdo nevypadá moc dobře, namlouvala si, když pohlédla na zářivku nad hlavou, pak vrátila červeň na tváře do kabelky a šátrala po rtěnce. Nejistou rukou se namalovala, takže z jedné strany vynechala část rtu a z druhé ho zase přetáhla. Teď vypadám jako opilec, říkala si. Jako nachmelená mrtvola.

Jako Joan.

Aspoň že Lauren se cítí o trochu lip, vzpomněla si s povděkem Bonnie. Téměř celý

den spala, dokonce i přes poledne, když jí

Bonnie volala, a spala ještě, když se vrátila domů z práce. Probudila se však právě ve chvíli, kdy Bonnie odcházela do školy na jarní den otevřených dveří, a oznámila jí, že má hlad. Bonnie ji nechala s Rodem v kuchyni u stolu, aby se společně navečeřeli. Sam už odešel.

Bonnie se pro štěstí několikrát zhluboka nadechla, zaklapla kabelku a zastrčila si vlasy za uši. Možná ani nevypadá tak hrozně, jak si neustále namlouvá, pomyslela si, když vešla do haly a pokračovala po schodech nahoru do své třídy. Doufala, že nepřijde příliš mnoho rodičů. Třeba se dostane domů i dřív, lehne si a vyspí se ze svého trápení, pak se probudí, bude jí už lip jako Lauren a vrátí se jí normální barva i chuť. Došla ke třídě, odemkla dveře, vstoupila dovnitř, rozsvítila a v rychlosti se rozhlédla kolem. Vypadalo to, že je všechno v pořádku.

Bonnie se podívala na hodinky a pak na nástěnné hodiny za sebou. Za dvě minuty sedm. Možná bude mít štěstí a nepřijde vůbec nikdo. „Paní Wheelerová?”

Bonnie se otočila a spatřila starší pár, který postával u dveří. Oba byli už ve věku, který by člověk nepředpokládal u rodičů teenagerů. Oblečeni bylí prostě, v odstínech bílé a modré. Muž měl šedé vlasy, protkané hnědí, žena naopak hnědé, tu a tam postříbřené. Ani jeden z nich se neusmíval. „Ano,” přisvědčila Bonnie.

„Co si přejete?”

„Jsme Bob a Lillian ReUlyovi,” představila je žena.

Bonnie na ně nepřítomně zírala. V žádné ze svých tříd neměla nikoho jménem Reilly.

„Prarodiče Harolda Gleasona,” objasnil muž.

„Ano, ovšem,” vyhrkla Bonnie a zároveň ji překvapilo, jak mohla zapomenout na to, že zvláště je požádala, aby se dostavili. „Hazeovi prarodiče. Promiňte. Hned jsem si to neuvědomila. Pojďte dál.”

„Nechala jste nám vzkaz, že s námi chcete dneska večer mluvit,” poznamenala Lillian Reillyová.

„Tvrdila jste, že je to velmi důležité,” zdůraznil její manžel.

„To ano,” odpověděla Bonnie a pokynula k řadě stolů. „Prosím, posaďte se.”

„Raději postojím, děkuju,” pronesl Bob Reilly, zatímco jeho žena plaše těkala pohledem po třídě.

„Jsem tak ráda, že jste přišli,” řekla Bonnie. „Mám dojem, že jsem vás tady nikdy dřív neviděla.”

„O školu se moc nestaráme,” podotkla Lillian Reillyová.

„Pochybuju, že nám povíte něco, co ještě nevíme,” prohlásil její manžel.

Bonnie se usmála. Aspoň nemusí chodit kolem horké kaše. „Doufala jsem, že byste mi mohli povědět pár věcí,” pokračovala.

„Například?”

„Vyprávějte mi o svém vnukovi,” začala Bonnie. „Jaký je doma, jestli je šťastný, jestli vám dává zabrat, jaké to je pro vás, když musíte ve vašem věku vychovávat teenagera. Cokoliv, co by mi podle vás mohlo pomoct, abych mu lip porozuměla.”

„K čemu vám to bude?” zeptal se Bob Reilly.

„Váš vnuk propadá, pane Reilly,” oznámila mu Bonnie a porovnávala jeho apatičnost se svou. „A to je škoda, protože si myslím, že má na víc. Je to velice chytrý kluk a domnívám se, že snad trochu povzbuzení doma…”

„Podle vás ho nepovzbuzujeme?”

„A děláte to?”

„Paní učitelko,” řekl Bob Reilly a začal chodit v uličce sem a tam, „chcete se něco dozvědět o našem vnukovi? Náš vnuk je úplně stejný jako byla jeho máma, líný budižkničemu a navíc feťák, co si myslí, že mu svět něco dluží. A možná taky jo, kdo ví? Ale na tom stejně nesejde, že? Tak to prostě chodí, ať se vám to líbí nebo ne. Jeho máma to nakonec pochopila a dřív nebo později to Harold pochopí taky.”

„A prozatím?”

„Prozatím si pokud možno nebudeme chodit na oči. Upozornili jsme Harolda, že s námi může bydlet tak dlouho, dokud bude zvládat školu. Teď nám tvrdíte, že propadá…”

„Ale ne kvůli tomu, že by na to neměl…,” chvatně jim vysvětlovala Bonnie.

„Vůbec se neučí, nedělá domácí úkoly a vyrušuje ve třídě,” vypočítával Bob Reilly. „Tohle jste nám chtěla říct?”

„Myslela jsem, že snad společně přijdeme na způsob, jak mu pomoct…”

„A co od nás čekáte, paní učitelko?” vmísila se do debaty Lillian Reillyová.

„Nemůžeme ho nutit, aby se učil, a samozřejmě nejsme schopní to dělat za něj.”

„Pochopitelně že ne, ale kdybyste se o něj trochu víc zajímali…”

„Máte děti v jeho věku, paní učitelko?” přerušil ji Bob Reilly.

„Mám dvě dospívající nevlastní děti,” odpověděla Bonnie.

„A jak dokážou ocenit váš zájem?”

„No, třeba to někdy nedají najevo, ale…”

„Děkuju, zdá se, že jste mi odpověděla.” Bob Reilly vzal ženu za loket. „Pojď, Lillian. Říkal jsem ti, že to bude ztráta času.”

„Bojíte se svého vnuka, pane Reilly?” zeptala se najednou Bonnie. „Paní Reillyová?”

Bob Reilly strnul a jeho manželka k němu nervózně zvedla oči.

„Váš vnuk má v sobě hodně zloby. Ráda bych mu pomohla, dokud je čas.”

„Proto jste na něho poslala policii, aby ho vyslýchali?” překvapil Bob Reilly Bonnie otázkou. „Takhle si představujete tu vaši pomoc?”

„Myslíte si, že váš vnuk je schopen někomu ublížit, pane Reilly?” zeptala se Bonnie přes hlasitý tlukot svého srdce.

„My všichni dokážeme někomu ublížit,” prohlásil Bob Reilly klidně a odvedl manželku z místnosti.

„Jak to šlo?” volala na Bonnie Maureen Templetonová, když kráčela chodbou k parkovišti. Bylo skoro čtvrt na deset.

„Celkem dobře,” odpověděla Bonnie. „Spousta lidí.”

„Nevypadáš moc nadšeně. Není ti něco?”

„Ne, nic. Možná jsem trošku utahaná,” lhala Bonnie, otevřela postranní východ ze školy a vdechovala vlahý noční vzduch. „Chceš odvézt domů?”

„Ne, díky. Mám tu auto.” Maureen ukázala na tmavý chrysler na druhé straně parkoviště a pak k němu energicky zamířila. Příliš mnoho vozů tady nestálo, jak si Bonnie všimla, a těšila se, až se dostane domů.

Odemkla automobil a nasedla dovnitř. Zamávala Maureen Templetonové, která právě vyjížděla na silnici. Bonnie zastrčila klíčky do zapalování a chtěla nastartovat.

Nestalo se nic.

Bonnie otáčela klíčkem sem a tam, vytáhla ho, zasunula ho zase zpátky, opět jím jednou dvakrát otočila a šlapala přitom prudce na plyn. Auto ani neškytlo.

„Tohle mi je zrovna teď zapotřebí,” mumlala Bonnie a cítila, že jí na čele vyráží pot. „Naskoč, tohle mi nedělej.” Znovu vsunula klíček do zapalování a vztekle jím otáčela vpravo, pak vlevo a dupala na plyn. „Prosím tě, tohle se mi dneska večer vážně nehodí.”

Bonnie se podívala ven z okénka do houstnoucí tmy. Až na dvě auta na parkovišti tu byla úplně sama. Naposledy zkusila nastarto

vat, ale už pochopila, že jí auto absolutně vybouchlo. „Senzace,” utrousila, a když vystoupila z auta a vracela se ke škole, snažila se potlačit slzy vzteku. Cestou do sborovny se její kroky po vylidněné chodbě hlasitě rozléhaly. Večer je na škole něco strašidelného, pomyslela si Bonnie, ta prázdnota je tak nepřirozená. Uvažovala, zda bude sborovna zamčená, a byla ráda, když se dveře snadno otevřely.

Bonnie klapla vypínačem a myslela přitom na ta dvě auta, která ještě stála na parkovišti. Možná je taky nemohli nastartovat, dumala, když si sedala k telefonu v rohu místnosti a začala vytáčet číslo domů. Třeba se ty vozy od sebe nakazily.

„Nejsem zdravá,” oslovila přístroj a pak už slyšela, jak zvoní. Rod ji bude muset vyzvednout. Bude mu to sem trvat jen pár minut. A ráno někoho pošlou, aby se na auto podíval.

Na čtvrté zazvonění telefon někdo zvedl. „Haló?” ohlásila se Lauren, jako by se právě probrala z hlubokého spánku.

„Promiň, Lauren, jestli jsem tě vzbudila.”

„Kdo volá?” zeptala se dívka.

„Tady je Bonnie,” představila se a byla by se rozesmála, kdyby jí bylo lépe.

„Dala bys mi Roda?”

„Není doma.”

„Cože?”

„Musel odejít.”

„Vážně? Kdy?”

„Asi před hodinou.”

„Kam šel?”

„To neřekl. Proč? Děje se něco?”

„Nechce mi nastartovat auto. Kdo je tam s tebou?”

„Amanda. Spí.”

„Rod tě nechal samotnou s Amandou, když ti je špatně?”

„Už jsem v pořádku,” tvrdila Lauren. „Řekla jsem mu, že to zvládnem. Prý se brzo vrátí.”

„Kde je Sam?”

„Venku.”

Bonnie sklonila hlavu. S touhle debatou se daleko nedostane. „Tak dobře, nejspíš si vezmu taxíka. Nebude mi to dlouho trvat”

„To je v pohodě.”

„Tak ahoj.” Bonnie položila sluchátko a pokoušela se rozpomenout na číslo místní taxislužby. Rozhlížela se po místnosti po telefonním seznamu. Jak jen mohl Rod odejít a nechat obě dcery samotné, zvlášť když jedné není dobře? A kam šel?

Konečně našla seznam na zemi vedle ochlazovače pitné vody u několika velkých modrých lahví, z nichž dvě byly prázdné a jedna plná. Bonnie vstala ze židle, šla k němu a sehnula Slyšela, jak jí praskla kolena jako suché haluze. Najednou se s pokoj zatočil. V jediné hrůzné vteřině Bonnie nedokázala rozezná kde je strop a kde podlaha. „Bože, pomoz mi,” zašeptala, zatím prsty šátrala po něčem, čeho by se mohla zachytit, zavřela : a zoufale se snažila znovu získat ztracenou rovnováhu. „Ukli se. Jen žádnou paniku. To přejde.” Bonnie počítala do deseti a p oči pomalu otevřela.

Místnost přestala tančit, přestože se podobně jako milenci, kť se nechtějí odpoutat, stále pohupovala. Bonnie vyčkávala. Prs pravé ruky zarývala do tenkého telefonního seznamu, mačk a trhala jeho okraje. Uvažovala, jestli dokáže zaostřit pohled a přečíst drobná písmenka. Musí se odtud dostat. Musí jet domů a dostat se do pohodlí své postele. Zatracený Rod. Kde vlastně je?

Bonnie namáhavě vstala, přičemž jí telefonní seznam v ruc posloužil jako kotva a udržoval ji na místě. Pomalu se vrátil k telefonu, jednou rukou ho zvedla a listovala ve žlutých stráň kách. Než nalezla heslo taxislužby a vyťukala prvních pár číše1 hlasité tutání ve sluchátku jí bzučelo u ucha jako obtížný hmyz.

Teprve teď začala vnímat i jiné zvuky bouchnutí dveří v dál a kroky na chodbě. Pomalé a obezřetné. Blížily se sem. Hrozí t nebezpečí, křičela Joan přes telefonní dráty. Bonnie upustila slu chatko a slyšela, jak jí třesklo u nohou.

Hrozí ti nebezpečí, zno křičela Joan z podlahy. Jsi v nebezpečí.

„A ty jsi idiot,” nadávala rozzlobeně Bonnie, i když si neby jistá, jestli to platilo Joan nebo jí samotné. Srdce jí bušilo a hlava se j točila. „Blbneš, to je ono.”

Kroky se přiblížily a zastavily přímo před sborovnou. Bonnie zadržela dech, neschopná pohybu. To bude školník, ujišťovala se přišel zamknout. Možná si všiml, že její auto ještě stojí na parkoví šti, a šel ji zkontrolovat, přesvědčit se, že je v pořádku.

Byla to pouze náhoda, že vůz nechtěl nastartovat? Nebo s ním někdo manipuloval?

„Panebože,” vyjekla Bonnie. Až příliš hlasitě, uvědomila si, jak dveře sborovny otevřely. „Ne!” zařvala, když se objevil ve dveří jakýsi člověk.

Muž nadskočil metr do vzduchu. „Kristepane,” vydechl. Prudc se obrátil a ohlédl se ostražitě přes rameno, jako by se bál, že ‘ někdo za ním. „Co se děje? Co se stalo?”

„Pane Freemane?” oslovila ho Bonnie a chvilku se musela uklidňovat, než dokázala pojmout jeho rysy do svého vědomí.

„Paní Wheelerová,” poznamenal, jako kdyby ho to mělo napadnout. „Co se stalo? Proč jste křičela?”

„Vyděsil jste mě,” přiznala Bonnie po chvilce. „Nevěděla jsem, kdo to je.” „Kdo to podle vás měl být, propánajána? Strašidlo?” „Možná.” Bonnie se složila na židli za sebou. Josh Freeman se na ni díval se zmatkem v očích. „Jste v pořádku?” „Motá se mi trochu hlava.”

Josh šel přímo k ochlazovači vody, naplnil kelímek vodou a přinesl jí ho.

„Napijte se.”

Bonnie si vzala kalíšek z jeho ruky, přiložila ho ke rtům a vypila obsah jediným douškem. „Děkuju.” Má laskavý obličej, uvědomila si a překvapila ji, stejně jako na Joanině pohřbu, podivuhodná průzračnost jeho očí. „Je vám lip?”

„Doufejme. Promiňte, jestli jsem vás polekala.” „Nic se nestalo,” prohodil.

„Netušila jsem, že jste ještě tady.” „Asi jsme tu poslední.”

„Nechce mi naskočit motor. Zrovna jsem si chtěla zavolat taxíka.” Zaváhal.

„Bydlíte daleko?” „Ne. Jen kousek, ve Winter Street. Pár mil.” Další zaváhání.

„Mohl bych vás odvézt.” „Opravdu?”

„Šokuje vás ten nápad?”

„Já jen, že jste se mi poslední dobou dost vyhýbal,” vyčetla mu Bonnie.

„Nejspíš ano,” připustil. „Už policie někoho zatkla?” Bonnie zavrtěla hlavou a snažila se, aby nevypadala příliš zděšeně, když náhle změnil téma. „Co kdybychom si promluvili cestou k vám?” navrhl. Bonnie přikývla, nejistě vstala a následovala ho ven ze sborovny do dlouhé chodby. Takže si nakonec přece jen popovídají a navíc 2 jeho popudu. Sama by to lépe nenaplánovala, pomyslela si a v žebrech ji bolestivě bodlo, jako by ji někdo píchl prstem. Možná že to bylo naplánované, varovalo ji to bodnutí. Jenomže někým jiným. Třeba jí Josh Freeman schválně pokazil auto. Byla to snad

náhoda, že tady na ni čekal, zrovna když jí vůz nechtěl nastartovat?

Jenže proč by to dělal? netrpělivě uvažovala Bonnie a nutila se k rychlejší chůzi, aby mu stačila. Proč by jí poškozoval auto? Pokud ovšem neměl něco společného s Joaninou smrtí, pokud nebyl on t nebezpečí, před kterým se ji pokoušela Joan varovat. Ale jaké ne bezpečí jí může hrozit zrovna od Joshe Freemana? A z jakého di vodu by se ho měla bát?

Kdyby se jí něco mělo stát, uvědomila si, když došli na koně chodby, nikdo by se nedozvěděl, kde je. Nikdo by netušil, kat, zmizela. Nikdo ji s Joshem Freemanem nezahlédl. Nikdo nevidějj že spolu odcházejí ze školy. Nikdo by se nedozvěděl, kdo to pr vedl, kdyby se jí něco přihodilo. Měla by mu okamžitě uté. a křikem přivolat policii. Nebo by se aspoň měla vrátit do sbc rovny a zavolat si taxi.

Zdravý rozum jí přikazoval, aby s člověkem nikam nechodila.

„Jdete?” zeptal se, otevřel východ a čekal, až ho dostihne. Bonnie se zhluboka nadechla a vyšla za ním ven.

„Tak co vás vedlo k tomu, že je z vás učitelka?” otázal se nečekaně když odbočili na Wellesley Street.

Bonnie se tiskla ke dveřím malého cizího auta a pravičkou sví rala kliku pro případ, že by musela neplánovaně vystoupit. „Prostí, jsem to odjakživa chtěla dělat,” odpověděla a v jeho neobratném pokusu o konverzaci se snažila hledat uklidnění. „Od malička jsem prostě věděla, že chci učit. Snesla jsem vždycky všechny panenky, rozesadila je do řad a učila je číst a psát.” Co to plácá? Bojí se, že když přestane mluvit, tak na ni zaútočí? „Určitě jsem tehdy byla lepší učitelka.”

„Něco mi říká, že jste dobrá učitelka i teď.”

Přinutila se k úsměvu. „Ráda bych si to myslela. Ovšem člověk nemůže zvládnout každého.”

„Vypadá to, jako byste měla na mysli někoho konkrétního.”

Bonnie se vybavil Haze a nepříjemný střet s jeho prarodiči. Není divu, že je pořád tak naštvaný, usoudila.

„Jak to probíhalo dneska večer?” zeptal se Josh, jako by jí četl myšlenky. „Měla jste toho moc?”

„Celkem dost,” odpověděla. „A co vy?”

„Narváno,” prohodil a na tváři se mu nečekaně objevil podmanivý úsměv. Uvědomila si, že ho nikdy předtím neviděla usmát se. Vypadal hezky, když se usmíval. „Na rozdíl od školy, kde jsem učíval,” prohlásil.

„V New Yorku,” dodala. Skutečně se spolu baví? Opravdu jí o sobě něco prozradí? Přikývl, zatímco se vlnovka jeho poloúsměvu vytratila do tenké rovné linky jako čára na monitoru, když pacient zemře.

„Proč jste se přestěhoval do Bostonu?” zeptala se.

„Potřeboval jsem změnu,” odpověděl. „Boston mi připadal stejně přijatelný jako kterékoliv jiné místo.”

„Líbí se vám tady?”

„Moc.”

„A vaší rodině?” Najednou si uvědomila, že jeho žena přišla o život při nějaké strašlivé autonehodě. Aspoň tak se to povídalo, vzpomněla si a do žil jí začal pronikat pocit hrůzy jako tekutina z kapačky. Možná to nebyla vůbec nehoda.

Třeba svou manželku zavraždil, zrovna jako to provedl Joan a jako se právě chystá zabít ji. Možná ji tahle konverzace měla jednoduše uvolnit předtím, než ji oddělá.

„Jsem sám,” prohodil prostě.

„Musí to být těžké začínat v jiném místě, když nikoho neznáte,” riskla další poznámku, ale hlas měla tichý, stažený. Bylo obtížné vést naráz dvojí rozhovor, přestože se jeden odehrával pouze v její hlavě.

„Nečekal jsem, že to bude jednoduché.”

„Našel jste si nějaké přátele?”

„Pár.”

„Považoval jste Joan za přítelkyni?” Zamýšlela, aby ta otázka vyzněla nenucené, ale hlas jí uvízl na Joanině jméně, jako by ho podtrhl a oddělil od zbytku věty, a tím ho odpálil na okna auta.

„Ano, považoval,” pronesl s očima pevně upřenýma na silnici před sebou.

„Chodili jste spolu?” vyzvídala dál Bonnie, která odhodila příslovečné zábrany. Teď se na všechno může vykašlat, uvažovala. Jestli zabil Joan a hodlá zavraždit i ji, tak aspoň umře s vědomím že se něco dozvěděla.

„Ne,” řekl po krátké odmlce. „Nechodili”

„Vy byste mi to přiznal, kdyby ano?”

„Nejspíš ne,” prohlásil a na tváři se mu na okamžik objevila vlnovka poloúsměvu.

„Jaký byl přesně váš vztah?” zeptala se Bonnie, přestože věděla,| že tu otázku už jednou položila, a byla zvědavá, jestli ji zase odbyde, že jí do toho nic není.

„Byli jsme přátelé,” odpověděl místo toho. „Spřízněné duše, dalo by se říct.”

„V jakém smyslu?”

Několik dlouhých vteřin přemýšlel. „Sdíleli jsme společně jakoul si vnitřní prázdnotu, dáli se to tak nazvat,” pronesl nakonec ostýchavě. „Oba jsme prožili velkou tragédii. Spojovalo nás to, byli jsme na stejné lodi.”

Svůj další výrok Bonnie formulovala opatrně. „Prý vaše ženaj zahynula při nějaké nehodě…” 1

„Při autonehodě, ano,” potvrdil chvatně Josh. „Ona i můj syn.”

„Váš syn?” „Byly mu dva roky.” „Panebože. To je mi moc líto.”

Josh přikývl a sevřel pevněji volant, až mu napětím zbělely] klouby. „Byla zima. Silnice nestály za nic. Její auto dostalo smyk na náledí a vjelo do protisměru. Nikdo to nezavinil. Spíš byl zázrak, že se přitom nezabilo víc lidí.” „To je strašné.”

„Ano, bylo.” Nastala dlouhá pauza. „Takže teď víte, proč jsem; chápal ten smutek, který v sobě Joan celou tu dobu nosila. Věděl jsem, jaké to je, přijít o dítě. Věděl jsem, co zakouší.”

„Když jste byli spolu, o čem jste mluvili?” vyptávala se Bonnie. „O čem si přátelé povídají?” přemítal. „Nevím. Asi o tom, co nás právě napadlo. O realitní kanceláři, o učení, o jejích dětech nebo matce…”

„O její matce?” „Překvapuje vás to?” „Co vám vykládala o své matce?”

„Nic moc. Že měla problémy s alkoholem a že je v ústavu.” í „Vy jste věděl, že Joanina matka je v léčebně?” „Bylo to tajemství?” „Navštívil jste ji někdy?”

„Ne. Proč?”

Bonnie se zadívala z okna a úmyslně se snažila, aby se věci vyvíjely pomaleji. Rozhovor plynul příliš rychle a hrozilo nebezpečí, že jí smysl zcela unikne.

Potřebovala čas, aby všechno, co jí vyprávěl, strávila, čas, aby si srovnala myšlenky. Zahrnoval ji příliš

rychle mnoha informacemi. Proč, dumala, když předtím nejevil žádnou ochotu jí cokoliv sdělit?

„A co Sam?” položila další otázku.

„Sam? Co Sam?”

Copak se na něj právě nezeptala? „Prý ho máte na výtvarnou výchovu.” Josh Freeman přikývl. „Ano.”

„Jak mu to jde?”

„Velice dobře. Je tichý, pracuje pilně a spíš je uzavřený.”

„Nemluvil s vámi od té doby, co Joan umřela?”

„Ne. Jednou jsem se pokusil k němu přiblížit, ale dal jasně najevo, že nemá zájem.”

Bonnie těkala očima po temné ulici v naději, že uvidí známé postranní ulice DeBenedetto Drive, Forest Lané. Místo toho zahlédla Ash Street a StillMeadow Road. „Kam jedete?” zeptala se a sbírala všechny síly.

„Cože?”

„Ptám se, kam to jedete? Kam mě vezete?”

„Vezu vás domů. Kam jinam bych vás vezl?”

„Tudy se k nám nejede,” upozornila ho a její dřívější obavy se zase obnovily.

Zvažovala, jestli nemá otevřít dvířka a vyskočit za jízdy z vozu.

„Řekla jste, abych odbočil na South Street na západ.”

„Ale tohle není na západ,” pokračovala. „Tohle je na východ.”

„Tak jsem asi špatně zahnul,” prohodil nevzrušeně. „Odjakživa mám mizerný smysl pro orientaci.” Zpomalil, ale místo aby otočil, zastavil u krajnice.

Bonnie sevřela ruku na klice a zoufale se rozhlížela po nějakých autech nebo lidech na silnici. Nikdo nikde.

Kdyby se pokusila o útěk, určitě by ji dohonil. Jak dlouho by trvalo, než by se jeho ruce octly na jejích ústech a zdusily její výkřiky?

„Nechcete mi prozradit, čeho se tak bojíte?” poznamenal.

Bonnie dál pohledem prozkoumávala silnici. „Kdo tvrdí, že se bojím?”

„Pokaždé tak divoce reagujete, když někdo špatně odbočí?”

Bonnie se prudce otočila na sedadle čelem k němu. „Zabil jste Joan?” zeptala se přímo, když usoudila, že nemá co ztratit.

„Cože?!”

„Slyšel jste mě.”

„Myslíte to vážně?”

„Jistěže ano.”

„Ovšemže jsem ji nezabil. Byla jste to vy?”

„Cože?!”

„Slyšela jste mě.”

„To myslíte vážně?”

„Jistěže ano.” „Ovšemže jsem ji nezabila.”

A najednou se rozesmáli. Začalo to jako bezděčné návaly hihňání a skončilo velkým záchvatem smíchu. Bonnie stékaly po tvářích slzy.

„Mám dojem, že to byla snad ta nejabsurdnější debata, co jsem kdy zažil,” prohlásil.

„Kdybych tak mohla říct totéž,” podotkla Bonnie, která si uvědomovala, že absurdních rozhovorů měla poslední dobou značný počet.

„Skutečně si myslíte, že bych Joan mohl zabít?” „Už ani nevím, co si myslím,” přiznala Bonnie. „Vaše jméno měla 1 v adresáři, viděla jsem vás na pohřbu, nechtěl jste se se mnou bavit a schválně jste si mě nevšímal. Proč? Proč jste se mnou nechtěl mluvit?”

„Bál jsem se,” prohlásil bez obalu. Teď se pro změnu on díval předním sklem ven.

„Přestěhuju se do cizího města, zkouším si uspořádat život a první skutečnou přítelkyni mi někdo zavraždí. A nejen to. Navíc mě vyslýchá policie. Pěkná hrůza í na rodilého I Newyorčana.”

„Na co se vás ptala policie?” „Vlastně se hodně vyptávali na vás.” „Na mě?”

„Jakým dojmem na mě působíte, jestli jste podle mě duševně vyrovnaná, jestli mi Joan někdy svěřila, že se vás bojí.” „Jestli se ml Joan bojí?”

„Dávali zcela jasně najevo, že jste pro ně hlavní podezřelá.” Bonnie se zasmála.

„Není divu, že jste se se mnou nechtěl bavit.” ¦ „Dost mě to znervózňovalo.” „Co změnilo váš názor?”

„Vy,” odpověděl. Drobná vlnovka jeho úsměvu se prohloubila! a hrozilo, že vytrvá. „Čím víc jsem o tom přemýšlel, tím mi připa | dala představa, že na někoho střílíte, nesmyslnější. A když jsem vás viděl dneska večer ve sborovně, jak jste vypadala vyděšeně a zra ] niterně, došlo mi, že jsem se zachoval hloupě a že Joan by se na mě určitě zlobila.”

„Joan? Jak to myslíte?”

„Měla vás ráda. Jednou mi řekla, že za jiných okolností byste vy dvě podle ní mohly být velké přítelkyně.”

„Pochybuju,” ohradila se Bonnie, které ta poznámka byla nepříjemná.

„Zas tak moc se nelišíte.”

„Vůbec jsme si s Joan nebyly podobné,” trvala na svém Bonnie, jejíž dobrá nálada rychle vyprchávala, zatímco nevolnost zůstávala.

„Sice ne fyzicky, ale v jiných důležitých vlastnostech…”

„Nikdy jsem neměla problémy s pitím, pane Freemane.”

„Neměl jsem na mysli Joanin alkoholismus,” vysvětloval, zatímco se kroutila na sedadle. „Spíš její upřímnost, vytrvalost a smysl pro humor.”

„Zmínila se někdy Joan o mé dceři?” zeptala se Bonnie, která tak změnila téma.

„Jenom že je to rozkošná holčička.”

„Ještě něco jiného?”

„Na nic si už nevzpomínám.”

„A co můj bratr?”

„Váš bratr?”

„Nick Lonergan.”

Zatvářil se zmateně. „To jméno mi nic neříká.” Odmlčel se, naklonil k ní hlavu a přinutil ji podívat se mu do očí, jako by ji přitahoval magnetem. „Proč se tak vyptáváte, Bonnie? Čeho se bojíte?”

Bonnie zhluboka nabrala dech, pomalu ho vypouštěla a pozorovala, jak vytváří tenkou vrstvu filmu na předním skle auta. „Mám strach, že ten, kdo zabil Joan, pronásleduje i mě a mou dcerku. Bojím se, že nikdo nevěří, že nám hrozí nebezpečí, a že mi nikdo neuvěří, dokud nebude pozdě.” Rozplakala se.

V příštím okamžiku natáhl ruce, přivinul ji k sobě, a zatímco vzlykala, pevně si ji přitiskl k hrudi. „To nic,” chlácholil ji, jako by byla dítě. „Ulev si. To se spraví. To nic.”

„Tak strašně se bojím, že někdo ublíží mé holčičce,” naříkala. „A nemůžu nic udělat, abych mu v tom zabránila. A jsem tak unavená a je mi zle a přitom sakra nejsem nikdy nemocná. Nikdy.”

„Nikdo tvé dcerušce nic neprovede,” uklidňoval ji Josh Freeman a hladil ji po vlasech.

Podívala se na něj. „Slibuješ?” zeptala se ho a cítila se přitom trapně, ale potřebovala slyšet ta slova. „Slibuju,” odpověděl.

Když zastavili u nich na příjezdové cestě, slzy jí už oschly. „0mlouvám se,” zašeptala. „Neměla jsem právo tě s tím obtěžovat.” „Nemusíš se omlouvat,” řekl.

„Jsi v pořádku?” Bonnie přikývla. Rodovo auto stálo na cestě, ale Sam byl stále ještě někde venku v Joanině mercedesu. „Zřejmě si uvařím čaj a půjdu si lehnout.” „A dobře uděláš.”

Bonnie otevřela dveře auta. „Děkuju za ochotu,” řekla upřímně, když vystupovala z vozu. Zároveň se otevřely domovní dveře a Rod se objevil na prahu. „Není zač.” Bonnie zabouchla dvířka a Josh vycouval z příjezdové cesty. Hned nato stál u ní Rod. „Kdo to byl?” zeptal se, vzal ji do náruče a políbil na tvář. „Kde máš auto?”

„U školy na parkovišti.” odpověděla. „Nechtělo nastartovat Josh! mě hodil domů.”

„Josh?”

„Josh Freeman, Samův učitel na výtvarku.” „To bylo od něj milé.” „Je to taky milý člověk,” prohodila. „Nebyl na Joanině pohřbu?”

„Přátelili se,” vysvětlovala Bonnie a chtěla ještě něco dodat, když ji Rod přerušil.

„Bonnie, nestrkáš nos do něčeho, do čeho ti nic není, že ne?” „Jak to myslíš?”

„Tak jak to říkám. Ať tu vraždu vyřeší policie, Bonnie. Jsi amatérka. Něco se ti ještě stane.” Odváděl ji do domu.

„Josh by mi neublížil,” utrousila Bonnie spíš pro sebe než k manželovi a divila se té změně v sobě. Před necelou půlhodinkou se bála, že ji ten člověk chce zabít. Teď byla přesvědčená, že by jí nemohl nic provést. „Kdes byl dneska večer?” zeptala se, když vešli do kuchyně. „Volala jsem, jestli bys mě neodvezl, a Lauren řekla, žes odjel.”

„Nechal jsem ve studiu nějakou práci, kterou jsem měl na zítra dodělat, tak jsem si pro ni musel zajet. Pěkně mě to naštvalo. To bylo poslední, co mi chybělo.”

„Těžký den?”

„Jiné snad ani neexistují.” Rod shrnul Bonnie z čela pár zblou1 dilých vlasů.

„A co ty? Jak ti je?” „Nijak zvlášť.” „Dáš si čaj?”

„Čteš mi myšlenky.”

„Kvůli tomu jsem přece tady.” Šel přímo ke konvici, naplnil ji vodou a postavil na sporák. „Klidně běž nahoru a lehni si. Až bude hotový, přinesu ti ho.” Bonnie se vděčně usmála a kráčela pomalu do schodů, zatímco únava se jí věšela na paty jako těžká závaží. Došla nahoru a automaticky zamířila k Amandině ložnici.

„Ty můj sladký andílku,” zašeptala u dceruščiny postele. Dívala se na spící obličej dítěte a znovu ji zarazilo, jak je podobná nevlastní sestře. Přemýšlela, jestli Lauren také někdy chodila spát s nějakým zvířátkem v náručí, jestli nechtěla, aby jí vyprali oblíbenou přikrývku, protože „ta hezká vůně” by se ztratila, a jestli někdy spadla z tříkolky a odřela si tvář. Bonnie se sklonila a opatrně, aby Amandu neprobudila, jí vtiskla něžný polibek na drobnou jizvičku. „Miluju tě,” šeptla.

já tebe víc, slyšela, jak na ni Amanda v duchu volá, když vyšla na chodbu. Dveře do Laurenina pokoje byly zavřené, přestože se tam ještě svítilo. Bonnie tiše zaťukala. „Kdo to je?” ozvala se Lauren.

„Bonnie,” ohlásila se a zaváhala, jestli má otevřít dveře bez dovolení. „Můžu dál?”

„Oukej,” souhlasila Lauren a Bonnie otevřela. Lauren seděla na posteli a kolem sebe měla rozložené učebnice. „Jak ti je?” zeptala se Bonnie. „Snad dobře.

Doufám. Už mě to stonání otravuje.” „To moc dobře chápu. Jaký byl sobotní večírek? Ani jsme si o něm nestihly popovídat.”

„Bezvadnej,” vyhrkla Lauren a tvář jí oživla. „Mělas vidět Mariu. Oblíkla si takový černý šaty s výstřihem až na zem. Vypadala senzačně. Prý ti mám vyřídit, že ji mrzí, žes nemohla přijít.” „To určitě.” „Podle mě je zabouchnutá do táty,” prohlásila Lauren.

„Vážně?”

„Celej večer se kolem něho točila. Pokaždý, jak něco řekl, se jen hihňala, i když to nebylo legrační. Bylo to fakt trapný.”

Bonnie se usmála, přestože představa, jak se Maria s výstřihem až na zem hihňá a věší se jí na manžela, nepatřila právě k těm, které by si toužila uchovat v paměti hned na prvním místě. „Ale bavila ses dobře?”

„Skvěle.”

„To jsem ráda.” Otočila se a chtěla odejít.

„Bonnie…” „Ano?”

„Mohla bych s tebou na chvilku mluvit?” Bonnie se opřela o bok Laureniny postele. „Jistě.” „Chtěla jsem se tě na něco zeptat.” „Tak do toho.” „Je to osobní.”

„Tak do toho,” opakovala Bonnie. Opravdu to chtěla slyšet? „Týká se to tebe a táty.” „Nás?”

Nastala dlouhá odmlka. „Minule jsem vás viděla.” „Tys nás viděla…?” „V posteli.”

Proboha, zaúpěla Bonnie němě.

„Já nechtěla. Bylo to, když…” ._

„Vím, kdy to bylo,” pronesla chvatně Bonnie, odsunula pár Laureniných učebnic a posadila se na kraj postele. „Na co se chceš vlastně zeptat?”

„Mělas přivázaný ruce,” vysoukala ze sebe Lauren po další dlouhé pauze a její slova zůstala viset mezi nimi ve ztěžklém ovzduší. Potřásla hlavou, zjevně neschopná srovnat si myšlenky, které jí kolovaly v hlavě. „A to tě zmátlo,” poznamenala Bonnie. Lauren přikývla.

Mě taky, pomyslela si Bonnie. „Milovali jsme se,” přiznala místo toho. „Prostě nás napadlo, že by mohlo být zábavné zkusit něco nového.” Co jiného mohla říct?

„A bylo?” zeptala se Lauren.

„Bylo to zajímavé,” odpověděla Bonnie upřímně, a přitom se pokoušela představit si, že by vedla stejný rozhovor se svou matkou. Nešlo to. Její matka slovo sex nikdy ani nevyslovila. Většinu divokých detailů se dozvěděla od mladšího bratra.

„Děkuju,” zašeptala Lauren. „Za co?”

„Žes byla upřímná. Nikdy jsem nemohla o těchhle věcech mluvit s mámou,” prohlásila, jako by znala ty nejtajnější Bonniiny myšlenky. „Ne?”

„Abys mi dobře rozuměla,” pokračovala vzápětí Lauren, která se už stáhla do defenzívy. „Byla skvělá. Máma byla senzační. Akorát že o některých věcech jí bylo trapný mluvit.”

„Doufám, že víš, že se mnou můžeš mluvit o všem,” ujistila ji Bonnie. „Třeba vždycky nenajdu odpověď, ale otázky si vyslechnu ráda.”

Lauren sklonila oči k posteli, jako by četla jeden z textů v učebnici. „V pátek píšeme písemku ze zemáku,” pronesla.

„Bohužel v tom ti nepomůžu,” řekla Bonnie se smíchem. „Na zemák jsem byla naprosto tupá. Zvorala jsem každou písemku.”

Lauren se zasmála. „Takže mám nějakou naději.”

„Určitě nějakou máš,” uklidňovala ji Bonnie a popleskala ji po ruce. A my taky, dodala v duchu, když zaslechla na schodech Rodový kroky. Všechno dobře dopadne.

„Nejdeš si lehnout?” zeptala se Bonnie, když jí Rod vzal z rukou vyprázdněný šálek.

„Musím ještě něco dodělat,” oznámil jí. „Budu nahoře co nejdřív.” Políbil ji na čelo a odešel.

Bonnie seděla na posteli a nepřítomně zírala na Dalího litografii s holohlavou, modře naskicovanou ženou bez tváře. „Ve srovnání se mnou vypadá dobře,”

posteskla si, vylezla z postele a šla do koupelny, kde si omyla obličej, vyčistila zuby, několik vteřin si vodou kloktala v ústech a pak ji vyplivla do umyvadla.

Bylo plné krve.

Bonnie ucouvla. „Kristepane.” Lokla si znovu, vypláchla pořádně pusu a vyplivla. Zase krev. Jakmile jí bude lip, musí si koupit nový kartáček. Tenhle má příliš tvrdé štětiny. A když už si bude kupovat ten kartáček, mohla by zajít ke kadeřníkovi. S těmi vlasy už potřebuje něco udělat. Nikdy dřív nebyly tak suché a zplihlé. Vypadá opravdu příšerně, pomyslela si, když pozorovala svůj odraz.

Žena v zrcadle na ni mlčky civěla a z koutku úst jí stékal k bradě tenký pramínek krve.

Druhý den ráno Bonnie zavolala automechanika, aby se jí podíval na vůz. Mladík, kterého bílá jmenovka na šedé košili označovala jako Gerryho, strávil několik minut tím, že se díval pod kapotu, otáčel různé knoflíky a prohlížel množství drátů i ventilů. „Mně se to zdá dobrý,” oznámil jí. Tmavohnědé vlasy měl svázané do oho

nu, který mu sahal až do půli zad. „Říkáte, že nešlo nastartovat?” Bonnie přikývla, a když si Geny sedl na místo řidiče, vhodila mu do nastavené dlaně klíčky. Sledovala, jak vsunul klíč do zapalování, pak jím zlehka otočil napravo. Motor okamžitě naskočil.

Bonnie udiveně zavrtěla hlavou, ale dávala si pozor, aby s ní nekroutíla příliš dlouho nebo moc prudce. Stále pociťovala nevolnost, většinu noci strávila tím, že sebou házela, převalovala se a nebyla s to najít si pohodlnou pozici. Bolelo ji dokonce i to, když se v posteli obrátila. Tím pádem většinu noci ležela na zádech a čekala na rozednění. Sam ji ráno odvezl do školy. Když se ho zeptala, kde byl včera v noci, prostě odpověděl: „Venku.”

„Já to nechápu,” řekla Bonnie mechanikovi. „Včera jsem to zkoušela snad desetkrát. A nenastartovalo.”

„Možná jste zahltila motor.”

„Vůbec nenaskočil. Ani neškrtnul.”

„Zato teď běží a vrčí,” prohlásil Geny, vypnul motor a na důkaz toho hned zase nastartoval. „Jestli chcete, můžete k nám to auto dát, abysme ho prohlídli. Ale zdá se mi, že funguje perfektně.” Znovu nahodil motor a pak vystoupil z vozu.

„Jak budete platit?” zeptal se.

Když Geny odjel, Bonnie zůstala stát a dívala se na své bílé Caprice, zatímco se snažila vzpomenout si, jak to včera přesně probíhalo. Rozloučila se s Maureen Templetonovou, nastoupila do auta, pokoušela se ho opakovaně nastartovat, ale nešlo to. Pamatovala si, že zuřivě dupala na plyn. Mohla tak zahltit mator?

„Porucha?” zeptal se jí známý hlas za zády.

Bonnie se ani nemusela otáčet, aby se podívala, kdo to je. I kdyby nepromluvil, jeho pach by ho prozradil. Copak se ten kluk nepřevlíká nebo si nepere oblečení nebo snad od rána kouří tu svou drogu? Kafe a ubalená cigareta něco malého do začátku dne.

„Zdá se, že teď je v pořádku,” pronesla Bonnie, obrátila se a mhouřila oči do slunce. Chlapcův hezký obličej byl zpola ukrytý pod nečesanýmí vlasy. Ale i přesto mu na bradě byla jasně vidět strakatá narudlá modřina. „Co to máš na obličeji?” zeptala se a natáhla bezděčně ruku.

Ucukl a ucouvl. „Narazil jsem do zdi,” vysvětlil a pak se falešně zasmál.

„Spíš to vypadá, jako bys narazil na něčí pěst.”

Haze zvedl jednu potetovanou paži a sáhl si na bradu. „Jo, děda má pořád páru.”

Bonnie otevřela údivem ústa. „Tvůj dědeček tě uhodil?”

„Buďte tak hodná, paní učitelko,” řekl Haze, „a už nikdy neobtěžujte mý prarodiče. Nelíbí se jim, když jim volá někdo ze školy.”

„Nemůžu uvěřit, že…”

„Tam venku je krutej svět, paní učitelko,” pokračoval Haze, zatímco se pohupoval na podpatcích černých vysokých bot. „Nikdy nevíte, kdy na vás někdo číhá, aby vám dal pěstí do obličeje… nebo vám odpojil baterii v autě, aby nešlo nastartovat…”

„Cože?”

„Nebo vyleje krev na vaši roztomilou dcerušku…”

„Můj bože.” Bonnie cítila, jak se jí podlamují kolena. „Chceš říct, že…?

„Nebo vás střelí přímo do srdce,” uzavřel nenucené. „Poldové u nás kvůli tomu totiž byli.” Zamnul si čelist. „Dědovi se ta návštěva taky moc nelíbila.” Zasmál se. „Vyptávali se mě na spoustu věcí, jestli vím něco o tom, co se stalo Samovy mámě nebo vaší holčičce. Jak že se jmenuje? Amanda? Jo, fakticky roztomilá. Byla by škoda, kdyby se jí něco stalo. Bejt váma bych si ji fakt pořádně hlídal. Tak já padám. Nechci přijít pozdě na první hodinu.”

Bonnie se podívala, jak odchází, natolik šokovaná, že nebyla schopná promluvit. Toužila se za ním rozběhnout, porazit ho na zem, přidržet si ho, a pokud by bylo třeba, pěstmi mu bušit do obličeje, až by z něj dostala všechny odpovědi, které chtěla znát. Jenže to už udělal jeho děda.

Je snad něco divného na tom, že ten kluk je takový, jaký je? Skutečně ji překvapuje, že k tomu, aby přežil den, potřebuje drogu? A dokáže ho opravdu litovat po tom všem, co jí právě napovídal? Panebože, vždyť ten kluk byl ani ne před týdnem u nich doma; seděl u jejího stolu v jídelně s její rodinou a jedl u ní. Chtěl snad naznačit, že jí úmyslně pokazil auto, že vylil kbelík krve na hlavu její dcerky a že je chladnokrevný vrah?

Bonnie se podívala na školu a sledovala, jak dveřmi proudí neubývající zástup studentů, kteří spěchají, aby se dostali dovnitř, než zazvoní. Uvědomila si, že Haze na ni bude čekat v poslední řadě ve třídě s nohama nestydatě nataženýma před sebe, a musela se opřít o dveře auta. V příštím okamžiku už byla uvnitř, vyjela z parkoviště a zamířila k Newtonu.

„Co vám řekl ohledně mé dcerky?” vyrukovala Bonnie s otázkou na kapitána Mahoneyho a tak tak mu poskytla čas, aby vstal ze židle.

„Tak moment, paní Wheelerová,” zarazil ji kapitán, a jak obchá

zel svůj psací stůl, zastrkoval si bílou košili do hnědých kalhot a upravoval hnědě a zlatě proužkovanou kravatu. „Vidím, že jste rozrušená…”

„Povězte mi, co vám Harold Gleason řekl o mé dceři,” opakovala Bonnie a snažila se uklidnit tím, že zhluboka dýchala. „Tvrdil, že neví, o čem mluvíme,” pronesl kapitán Mahoney. „Měl alibi na dobu, kdy moji dceru napadli?” „Prý byl na cestě ze školy.” „Může to dokázat?”

„My nemůžeme dokázat, že to není pravda,” pokračoval kapitán Mahoney.

„Tak takhle to je? On vám poví, že to neprovedl, a vy mu na to kývnete?”

„Nemáme žádný důkaz, že něco udělal, paní Wheelerová. Vaše dcerka nám nedala přesný popis…” „Dcerce jsou tři roky.”

„.. .a my nemůžeme zatknout někoho jen proto, že se chová vyzývavě,” dodal kapitán Mahoney. „To byste měla vědět”

Bonnie nechala závěrečnou poznámku bez povšimnutí. Skutečně ji stále ještě považoval za hlavní podezřelou v případě Joaniny vraždy? „A co Joan?” zeptala se. „Měl alibi pro dobu Joaniny smrti? šel ten den taky zrovna ze školy domů?”

„Měli jste přece odborné vzdělávání,” připomněl jí kousavě kapitán. „Byl prý s vaším nevlastním synem.”

Vzduch bolestivě zabzučel Bonnie u uší jako zubní vrtačka.

„Váš nevlastní syn také potvrdil, že byli spolu. Že prý se jen tak poflakovali, nedělali nic konkrétního a že nevědí, jestli je někdo spolu viděl, nebo ne.

Myslíte, že snad lžou?”

„Podle mě by Haze lhát mohl, to ano.”

„A váš nevlastní syn?”

„Jsem si jistá, že můj nevlastní syn nemá nic společného se smrtí své matky,” prohlásila Bonnie a natáhla ruku k nejbližší židli, aby se opřela.

„Opravdu?”

Ticho. Další bzučení, jako když se vrtačka přibližuje a zavrtává se hlouběji.

„Mohla bych vás požádat o sklenici vody?” poprosila Bonnie.

Kapitán Mahoney odešel z místnosti a za pár vteřin se vrátil s kelímkem naplněným chladnou vodou. „Není vám něco?” zeptal se, když Bonnie pomalu upíjela obsah nádobky. „Nějak jste zezelenala.”

„To dělají ty moje vlasy,” vyhrkla Bonnie netrpělivě, i když přes 274

Teď neplač

ně nevěděla jestli ta netrpělivost platila spíš kapitánovi, nebo jí samotné.

„Snad kdybyste se přestali soustředit na mou rodinu a začali pátrat jiným směrem, možná byste víc uspěli při hledání Joanina vraha,” upozornila ho. „Měla bych už jít. Omlouvám se, jestli jsem vás zdržela.”

„Vždycky si s vámi rád popovídám,” volal za ní. „Ozveme se vám.”

„Co to dneska bude?” zeptala se slečna s nůžkami v ruce.

Bonnie seděla u kadeřníka na židli a civěla na svůj odraz do dlouhého zrcadla,

které lemovalo celý salon v centru města. Za ní stála vysoká mladá žena a na hlavě měla veliký zelený plstěný klobouk, který zcela tajil fakt, zda má vůbec nějaké vlasy. To není v kadeřnictví příliš dobré znamení, napadlo Bonnie, ale pak si vzpomněla, jak Diana tvrdila, že Rosie je ta nejlepší kadeřnice v Bostonu. Je fakt, že Dianě tu pokaždé udělali vlasy perfektně, přemítala Bonnie a usoudila, že ani ona nebude vypadat o moc hůř. „Chci něco nového.” Bonnie se dotkla konečků svých vlasů.

„Máte je hodně suché,” podotkla Rosie a promnula v dlani hrst jejích vlasů. Bonnie měla pocit, že se jí v ruce zlámou. „Asi by to chtělo kúru. Spěcháte?”

„Mám celý den,” sdělila jí Bonnie a v duchu se divila, co ji to pro všechno na světě popadlo sem vůbec chodit. Zavolala do školy, omluvila se, že jí není moc dobře a nechce riskovat, že by nakazila žáky, a teď je tady v centru Bostonu, sedí u okna v Rosiině salonu a čeká, až jí ošetří suché vlasy a zkrátí je. Co kdyby ji tu někdo viděl?

„Podle mě potřebujete zábal a pořádný sestřih,” pokračovala Rosie. „Co myslíte?”

„Nechám to na vás,” řekla Bonnie. „Dělejte, co uznáte za vhodné.”

„Líbí se mi, když takhle mluvíte,” podotkla Rosie.

„Potřebovala bych mluvit s doktorem Greenspoonem,” oslovila Bonnie stěnu nad pečlivě učesanými hlavami Eriky McBainové a Hyacinthy Johnsonové. „Vím, Že nejsem objednaná, ale je to opravdu moc důležité.”

„Je mi líto,” omlouvala se Hyacintha Johnsonová a vyznělo to, jako by to myslela vážně. „Ale pan doktor tady dnes není.”

„Sakra,” zamumlala Bonnie hlasitěji, než měla v úmyslu. „Doopravdy s ním nutně potřebuju mluvit.” Koukněte se na mě, chtělo se jí křičet. Jen se podívejte, co jsem si provedla s vlasy. Copak nevidíte, že jsem nemocná, že potřebuju jít k doktorovi co nejdřív?

„Na příští pondělí v deset nám někdo odřekl, jestli se vám to hodí.”

„Ne, to už bude pozdě.”

„Bohužel, na dřív tady nic volného nemám.”

„Nevadí,” pronesla Bonnie. „Vlastně s ním ani mluvit nemusím. Jen jsem podlehla náhlému popudu.”

Náhlému popudu? Seděla venku před terapeutovou ordinací skoro dvě hodiny a rozhodovala se, jestli má, nebo nemá vejít dovnitř. Dá se to považovat za náhlý popud? A jak může tvrdit, že nemusí s doktorem mluvit? Kristepane, ona se zbláznila. Je duševně chorá. Například už jen to, co dneska provedla. Bez rozmyšlení vyrazila ze školního parkoviště, vtrhla na policejní stanici v Newtonu, aby si ještě víc znepřátelila kapitána Mahoneyho, a pak se rozjela do Bostonu, aby si nechala zřídit hlavu nějakou zatracenou Rosie. Jak jenom mohla dovolit té bláznivé ženské v klobouku, aby jí udělala s vlasy, co bude chtít?

Vždyť proboha vypadá ještě hůř než předtím. Když měla vlasy delší, mohla si je sčesat dozadu nebo dopředu. Jak si může něco udělat z pramenů dlouhých pět centimetrů? To ještě nikdo Rosie neřekl, že účesy á la uličnice jsou pasé?

Nevěděla snad, že v pětatřiceti je už dost stará, aby ze sebe dělala diblíka? Co na to poví Rod, až ji uvidí?

Řekne jí, že je cvok, došla k závěru. A bude mít pravdu. Ona je blázen. Proto taky hned od kadeřníka jela sem, pak zaparkovala a seděla v autě dvě hodiny, protože se snažila dodat si odvahu a vejít dovnitř. Je pěkně praštěná, jak by řekl Rod. Nepopsal přesně týmiž slovy svou bývalou manželku policistům? No a teď to může vykládat o nich obou. Obě jeho ženy jsou praštěné. Takže očividně mají společnou další věc.

Je šílená a z toho se jí dělá zle, říkala si. Je to úplně prosté. Nedokázala se vyrovnat se všemi změnami ve svém životě a tělo jí tímto způsobem oznamuje, že potřebuje pomoc. Psychosomatická chřipka. A vyléčit se dá pouhými dvěma sty dolary za hodinu. „Tak já bych přišla v pondělí, jestli to nevadí,” pronesla Bonnie. Hyacintha Johnsonová pokojně zapsala údaje na kartičku, jako by už byla dávno zvyklá na to, že pacienti mění rozhodnutí, a podala lísteček Bonnie přes stůl. „V pondělí dopoledne v deset,” zopakovala. „Zatím na shledanou.”

„Nevidím vaše jméno na seznamu hostů, paní Wheelerová,” říkal jí starší strážný, když unavenýma hnědýma očima bloudil po papíře připevněném na desce s klipsem a hledal její jméno.

„Manžel neví, že za ním jdu,” vysvětlovala Bonnie. „Chtěla jsem ho překvapit.” Překvapit to sedí, pomyslela si, když se prsty dotkla těch několika vlasů, které jí ještě zůstaly, snažila si je načechrat a dodat jim trochu na objemu.

„Obávám se, že tam budu muset nejdřív zavolat” „To nevadí.”

„Nerad vám tohle dělám,” omlouval se starý muž. „Ale předpisy se tu musí přísně dodržovat.” „Chápu.”

„Mohl bych ztratit místo, kdybych vás nechal jen tak projít.” „Povím manželovi, jak výborně svou práci děláte.” Strážný se usmál a zvedl telefon, který stál na vysokém pultu přímo ve vchodu do studia WHDH. „Málem jsem vás nepoznal,” podotkl. „Máte nějaký jiný účes.”

„Líbí se vám?” zeptala se s nadějí Bonnie a vůbec si nedokázala představit, jak dlouho se ještě dokáže udržet ve vzpřímené pozici. „Je jiný.”

„Myslela jsem si, že krátké vlasy by mohly být příjemná změna.” „Jsou krátké.” Panebože, pomyslela si Bonnie, musí to být vážně hrůza, když ani starý strážný nemůže přijít na nic, čím by jí zalichotil. Neblázni, napomenula se vzápětí.

Není to přece žádný arbitr ve věcech poslední módy. I když se jemu ten účes nelíbí, jiným může připadat půvabný. Kromě toho jsou to jen vlasy. Zase narostou.

Bude to trvat dva roky, než se to stane, došlo jí, když se opřela o pult a sledovala, jak strážný zavěsil. „Někoho pro vás pošlou,” oznámil jí.

„Děkuju.” Bonnie se rozhlédla po foyeru z černého mramoru ve výškové budově v centru obchodní čtvrti, jen pár bloků od módní Newbury Street. Až tu skončí, mohla by třeba zajít na nákup, obstarat si nové Šaty, které by se hodily k novému sestřihu. Snad by mohla poprosit Dianu, aby šla s ní. Diana má kancelář někde poblíž. Mohly by jít na nákupy, dát si kávu a popovídat si, prostě všechny ty věci, které se od děvčat obvykle očekávají. Sladké jak cukr, hebké jak med, krása na pohled. To jsou holčičky, malé kočičky.

Co tady pohledává? Proč se rozhodla, že vyruší manžela uprostřed odpoledne, zatímco on tak horečně dělá přípravy do Miami? Kdyby měla rozum, okamžitě by teď odešla, obrátila by se na

podpatku a opustila by budovu, řekla by strážnému, že se zmýlila, že ji mrzí, že všechny obtěžovala, a ať pozdravuje ženu i děti….

„Bonnie, Bonnie, jsi to ty?” Mariin hlas prořízl černý mramor jako elektrická pila sklo, všude střepiny. Dlouhými kroky došla k Bonnie, štíhlé tělo jí obepínaly jasně fialové šaty a na ramena jí splývaly kaskády zlatých kadeří. Bonnie se ihned dotkla svých vlasů a rozpačitě si narovnávala pár pramínků kolem ucha. „Nemuselas chodit až sem…,” začala.

„Slyšela jsem, že jsi tady, a zrovna se chystáme natáčet…”

„Panebože, vy natáčíte. Úplně jsem na to zapomněla.”

„To nevadí.” Maria ji vzala za loket a vedla vpravo do chodby. „Vždycky tě ráda vidím. Nemáš nový účes?”

„Už jsem potřebovala změnu,” pronesla Bonnie.

„Máš pravdu,” přitakala Maria a otevřela dveře s označením Studio. Pokračovaly dál úzkou, matně osvětlenou chodbou.

„Hrozně mě mrzí, že tě obtěžuju…”

„Nesmysl. Vůbec ne. Mám dojem, žes tu ani nebyla od té doby, co jsme změnili scénu.”

„Ne, už je to pěkně dlouho.”

Několik atraktivních slečen v krátkých sukních prošlo kolem nich a pokývly na Mariu. „Ta nová scéna je daleko lepší,” ozvala se Maria. „Pochopitelně Rodův nápad. Zbavil se té šedé a zelené a nahradil je broskvovou a růžovou, což je samozřejmě daleko příjemnější a ženštější, nemyslíš?”

Bonnie mlčela, protože pochopila, že odpověď se po ní nevyžaduje.

„Řeknu ti, že s tvým mužem dělat je radost. Předtím jsem sice měla režiséry, to ti povím, ale jsou režiséři a režiséři, to ti teda řeknu. Kdokoliv může nastavit kameru správným směrem a nařizovat lidem, kam se mají posadit, ale aby lidi správně fungovali a všechno probíhalo hladce, na to musí být dobrý režisér. A tvůj muž je nejlepší. Fakt nejlepší,” prohlásila téměř roztouženě, když vedla Bonnie kolem dveří s nápisem Maskérna a pak kolem dalších označených Odpočívárna, kde byly růžové stěny. „Naši hosté čekají tady,” svěřila se jí Maria tlumeným hlasem. „Je fakt roztomilé, jak jsou vždycky nervózní. Ty dneska neučíš?” pokračovala jedním dechem.

„Skončili jsme brzy,” vysvětlila jí Bonnie a pomyslela si, že je to pravda. Ona skončila brzy. Velmi brzy.

„Studio je tady,” Maria provedla Bonnie ještě přes další těžké šedivé dveře. A náhle se ocitly ve ztemnělém světě kamer a moni

torů, kde se přes podlahu táhly kabely jako plazivé úponky a visely ze stropu jako exotické rostliny. Publikum, asi takových tři sta lidí, většinou žen, sedělo v řadách pohodlných křesel s očima přilepenýma na broskvově zbarveném

sofa a narůžovělé otáčecí židli, které stály na osvětleném pódiu na jednom konci studia. V uměle vytvořeném obývacím pokoji stály strategicky rozmístěné palmy v ozdobných květináčích a vázy s čerstvě řezanými květinami. Vzadu na stěně visela veliká moderní tapisérie v odstínech růžové, lila a béžové. Maria měla pravdu bylo to lepší než stará scéna. Rod měl odjakživa dobrý vkus. „Co kdyby sis tamhle sedla?” vybídla ji Maria a kývla se širokým úsměvem na jednu ze svých obdivovatelek v první řadě. „Tak se totiž k tobě snadno dostanu, kdybys měla nějaký dotaz na naše hosty.” „Na nic se ptát nebudu,” upozornila ji Bonnie.

„Člověk nikdy neví,” prohodila Maria. „Možná ti to něco připomene. Máme dneska moc zajímavý program.” „To ti věřím, ale asi nebudu mít čas dívat se na celé natáčení.” „Zbývá už jenom půlhodinka. Kromě toho s tebou může mluvit až po natáčení. Sedí v režii.” Maria ukázala na prosklenou místnost nad jejich hlavami v zadní části studia. „Takže se klidně posaď, opři se, udělej si pohodlí a dobře se bav.” Skoro vtlačila Bonnie do prázdného sedadla v druhé řadě. „Řeknu kameramanovi, aby na tebe určitě udělal záběr.” „Prosím tě, jen to ne.” Bonnie si okamžitě sáhla na vlasy. „Neblázni a nestyď se.” Maria už byla na odchodu. „A pamatuj si, že musíš mluvit nahlas, kdybys chtěla oslovit naše hosty.” „Ani nevím, o čem ten program je,” protestovala Bonnie chabě,

ráda, že sedí.

„Ach, copak jsem ti to neřekla? Je celý o mimomanželských vztazích.” Usmála se a předvedla tak dokonale provedený chrup. „Má to název Manželky, které zůstávají příliš dlouho. Zatím ahoj. Užij si to.”

„Má poměr s Rodem,” prohlásila Bonnie, která přecházela sem a tam před Dianiným psacím stolem jako lev v kleci.

„Bonnie, uklidni se.”

„Nepokoušej se mi namluvit, že si to jen vymýšlím.”

„Nesnažím se ti nic namlouvat,” pronesla Diana. „Jen zkouším pochopit, co se vlastně stalo.”

Bonnie přistoupila k velkému oknu přes celou stěnu v moderním

věžáku a podívala se dolů na ulici, která byla asi o dvacet pater níž. Zamotala se jí hlava a ihned ucouvla, přičemž narazila na ostrý roh Dianina pracovního stolu se zelenou mramorovou deskou.

„Co kdyby sis sedla?” vybídla ji Diana a ukázala na dvě zeleně pruhovaná křesla naproti stolu.

„Nechci si sedat,” odsekla Bonnie. „Už jsem ze sezení unavená. Vysedávám celý den.” Představila si nejdřív sedadlo v autě, pak židli u kadeřnice a hned na to křeslo světle vínové barvy ve ztemnělém studiu. „Manželky, které zůstávají přňiš dlouho, tak to nazvala,” vychrlila Bonnie do vzduchu. „Dovedeš si to představit? Dokonce měla tu drzost mi to přímo říct.”

„Bonnie,” připomněla jí Diana, „tak se jmenoval ten program. Jak jinak by to měla říct. Nevymyslela si to kvůli tobě. Vždyť ani nemohla rušit, Že se tam zastavíš.”

„Bylo to ve způsobu, jak to vyslovila,” pokračovala Bonnie. „Ta narážka přímo bila do očí, nešlo ji přehlédnout. Tys tam nebyla. Neslyšelas ji.”

Diana se zvedla z koženého černého křesla s vysokým opěradlem, obešla stůl a opřela se o jeho předek. „Tak moment, musíme si to ujasnit,” začala náležitým právnickým stylem a popotáhla si sako svého kostýmu v barvě pšeničné žlutí.

„Pohádala ses s jedním studentem, takže ses rozhodla ulejt se ze školy a zajít si k holiči…* „Vím, že to vypadá hrozně…”

„Nenechala sis udělat zrovna nejlepší sestřih,” souhlasila Diana, „ale o to nejde.” „Už ani nevím, o co vlastně jde,” přiznala Bonnie. „Právě o tohle,” pronesla Diana, která se chytila jejích slov. „Tys vždycky víš, o co jde. Nikdy neuděláš nic, aniž by sis to předem pořádně rozmyslela. A najednou utečeš ze školy, dáš se ostříhat a neohlášená vpadneš do studia. Proč? Co se děje?”

„Manžel mi zahýbá,” trvala na svém Bonnie. „Tohle se děje.” „S Mariou Brenzelleovou? Tomu nevěřím. Dokonce ani Rod nemůže být tak hloupý.” „Vím, že to zní směšně, ale dává to smysl.” „Co dává smysl?”

„Poslední dobou Rod pracuje dlouho do noci. Odchází brzo ráno a chodí domů pozdě večer. Někdy dokonce odejde ještě potom, co přijde domů,” Vzpomněla si na minulou noc.

„Přece se připravuje na důležitou konferenci v Miami. Neodjíždí za pár dní?”

„S Mariou,” připomněla jí Bonnie.

„Je to jeho šéfka.”

„Má velký kozy.”

„Prosím?”

„Pamatuješ se na to sexy prádýlko, co jsem našla u Roda v šuplíku, ty krámy, o kterých jsem si myslela, že jsou pro mě, až na to, že ta podprsenka byla moc velká?”

„Bonnie, to ještě neznamená…”

„Bylo to pro Mariu, proto. Ne pro mě. Diano, já si to nevymýšlím. Vzpomínáš, jak jsem ti říkala, že Caroline Gossettová tvrdila, že Rod Joan pořád zahýbal?”

„Ty nejsi Joan.”

„Jsem jeho žena. To vyjde nastejno.”

„Ne tak úplně. Joan je čirou náhodou ovšem mrtvá.” Nastalo náhlé ticho.

„No, to zrovna nebyla nejchytřejší věc, kterou jsem kdy vyslovila,” podotkla Diana a nevěřícně zavrtěla hlavou. „Budeš ho konfrontovat?”

„Takže už mi věříš?”

Diana pokrčila rameny, „Nevím,” pronesla. „Důkazy jsou velice chatrné.”

„Přestaň ze sebe na chvilku dělat právníka a chovej se jako moje kamarádka.”

„Svěřila by ti kamarádka, že má možná tvůj muž s někým poměr?”

Bonnie klesla na jedno z křesel a cítila, jak ji škrábe na holém krku. „Nevím. Nevím, co si mám vlastně myslet. Jsem tak utahaná. Pořád se cítím tak mizerně.”

„Tak jo, dám ti radu,” promluvila Diana, která si klekla vedle Bonnie a položila dlaně na ruce své přítelkyně. „Teď nic nepodnikej. Počkej, až se Rod vrátí z Miami. Doufejme, že pak ti už bude lip, budeš uvažovat jasněji a vlasy ti dorostou…”

Bonnie se pokusila zasmát, ale místo toho se rozplakala. „Omlouvám se.”

„Za co?”

„Za to, že se chovám jako učiněný idiot, a za to, že jsem vtrhla takhle odpoledne k tobě do kanceláře…”

„Nemusíš se omlouvat.”

„Prostě nevím, co mám dělat.”

„Jdi domů a lehni si,” radila jí Diana. „Vážně nevypadáš dobře a nedělají to jen ty vlasy. Asi bys měla jít k doktorovi.”

„Nic mi není,” odporovala Bonnie a vstala z křesla.

„Jsi schopná sama dojet až domů?”

Bonnie beze slov přikývla. „Ještě ti brnknu/’ dodala při odchodu. Kapitola 22

V sobotu si Rod balil věci na cestu do Miami.

„Nedokážu si představit, že odjedu, když jsi na tom takhle,” říkal jí, právě když si do kufru dával toaletní pouzdro.

„Už mi snad bude dobře,” poznamenala Bonnie, a zatímco ho pozorovala, nejistě balancovala na kraji postele a snažila se působit co nejzdravějším dojmem.

„Ale dobře nevypadáš.”

„To ty vlasy.”

„Jaké vlasy?” žertoval. „Tahle jich má víc než ty.” Pohledem sklouzl na litografii od Salvadora Dalího, visící na zdi. Na Bonnie netečně civěla modře načrtnutá holohlavá žena bez tváře.

„Napadlo mě, že si koupím paruku,” svěřila se mu Bonnie.

„Buď tak hodná, Bonnie, nedělej vůbec nic.” Přestal pakovat a sedl si vedle ní.

„Heleď, stejně je šílenství, že odjíždím. Nejsi v takovém stavu, aby ses mohla postarat o tři děti. Co když Lauren znovu onemocní? Nebo Amanda?”

„Budou v pořádku. My všichni budeme,” trvala na svém Bonnie.

„Co kdybych zavolal Marie a řekl jí, že přijedu až v pondělí? Ty schůze stejně dřív nezačnou. O nic nepřijdu.”

„Tvrdils, že musíš odjet, aby sis všecko připravil…”

„Poradí si i beze mě.”

„To nedokážou.” Bonnie vstala, složila poslední Rodovu košili a dala ji do kufru, jako kdyby tím chtěla jejich debatu ukončit. „No tak, Rode, když nepojedeš, budu se kvůli tomu cítit provinile.”

Otevřel ústa k protestu, ale pak si to rozmyslel. „Tak dobře, ale číslo do hotelu máš. Jestli se něco bude dít nebo mě budeš potřebovat, okamžitě zavolej.”

„Nestane se vůbec nic.”

„A jestli ti nebude lip ani v pondělí, chci, abys šla k doktorovi.”

„Už jsem se objednala,” podotkla Bonnie, a přitom si uvědomila, že doktor Greenspoon patrně není ten druh lékaře, jakého měl na mysli Rod.

„Správně. Konečně něco rozumného.” Rozhlédl se po pokoji. „Mám všechno?”

„Co plavky?”

„Nebudu mít na koupání čas,” prohodil a políbil ji na špičku nosu.

„Kdy pro tebe mají přijet?”

Rod se podíval na hodinky. „Za deset minut. Určitě to zvládneš?”

„Samozřejmě.”

Sklapl kufr, zapnul ho na zip a zvedl z postele. „Kde jsou děti?”

„Lauren čte Amandě pohádku u sebe v pokoji. Sam je u Diany.” Rod se zatvářil polekaně. „Co tam dělá?”

„Diana má pro něj zřejmě fůru práce. Platí mu deset dolarů za hodinu.”

„Ta ženská má víc peněz než rozumu,” prohlásil Rod přezíravě, zatímco odnášel kufr ke dveřím. „Amando!” zavolal. „Lauren! Kde jsou moje holčičky? Pojďte se rozloučit s tatínkem.”

Nejezdi, zachtělo se Bonnie říct, když viděla, jak k sobě přivinul obě dcery. Zůstaň tady a pečuj o nás. Ať na Floridu odletí někdo jiný. Ať Marie dělá společnost někdo jiný. Zůstaň s námi tady, kam patříš. Spi se mnou v naší posteli. Nelez do ní s nějakou ženskou, kterou pohrdám. Nezapomeň, jak nám to spolu dobře jde.

Bonnie si vzdychla, ale neřekla nic. Copak si může pamatovat, jak jim to spolu jde, když se naposledy milovali právě tu hroznou noc, co se Lauren poprvé udělalo špatně? Od té doby buď Rod přichází z práce domů pozdě, nebo se ona naopak necítí moc dobře. Včera večer doufala, že se jí podaří nahromadit potřebnou energii, ale nakonec se ukázalo, že nevolnost je daleko silnější než touha. Představa, že se pomilují, byla zhruba stejně lákavá jako pomyšlení, že poběží Bostonský maratón.

A teď si Rod odjede na celý týden mezi floridské palmy ve společnosti ženy, s kterou má nejspíš poměr, a ona ho nejen nepožádá, aby zůstal, ale naopak ho nutí odjet a tvrdí mu, že by se cítila provinile, kdyby to neudělal.

Jsi hodná holka, slyšela svou matku.

Ne, hodná ne, pomyslela si Bonnie, když ji Rod gestem přivolával, aby se k oběma děvčatům i k němu připojila. Pitomá. Je pitomá, že pouští manžela do Miami s Mariou. Jenže co jiného jí z reálného hlediska zbývá? Jak ho tady může držet, když Rod ve skutečnosti odjet chce? Při nejlepším by tím jen odkládala to, co se stejně musí stát.

„Budeš se o maminku hezky starat?” zeptal se Rod Amandy. „Mámě je špatně,” prohlásila Amanda s vážným obličejem.

„Ano, je. Tak musíš být moc hodná holčička a hezky poslouchat.” „Jo.”

„Já budu pomáhat,” nabídla se Lauren. „Můžu třeba vzít Amandu do parku, když bude chtít.” „Do parku?” Amanda začala poskakovat. „Až potom,” krotila ji Lauren ve snaze mluvit jako dospělá. „Jestli budeš moc hodná.” „Já jsem hodná,” potvrdila Amanda a Bonníe se zachvěla. „Hodná holka být nemusíš,” zašeptala.

„Cože? Říkalas něco, lásko?” zeptal se Rod. Zazvonil telefon.

„Já to vezmu,” nabídla se Lauren, vběhla do ložnice a zvedla ho právě uprostřed třetího zazvonění. „Haló.” Krátká pauza. „Obávám se, že právě teď nemůže k telefonu. Mám něco vyřídit?” Nastala další odmlka, tentokrát delší a zlověstnější. Bonnie přímo cítila, jak Lauren zadržuje dech. „Kdy?” slyšela, jak se Lauren ptá tím nejtenčím dívčím hláskem a se zřetelným zajfknunm v hrdle. A potom: „Jak?” Další dlouhá přestávka. „Ano, děkuju za zavolání. Vyřídím jí to.”

„Kdo to byl?” chtěla vědět Bonnie, když Lauren pomalu vyšla z jejich ložnice. Z obličeje se jí vytratila barva a očím chyběl lesk. „Lauren, kdo to byl? Co ti říkal?” „Kdo volal, zlato?” připojil se Rod.

„Byla to sestra z Melroseova psychiatrického ústavu,” odpověděla Lauren a její hlas jako by přicházel odkudsi z druhé strany místnosti. „Babička včera v noci umřela.” „Cože?” Bonnie nevěřila vlastním uším. „Jak?” „Sestra říkala, že před pár dny upadla do komatu a včera umřela. Já tomu nevěřím,” pokračovala Lauren a její hlas jako by opakoval Bonniiny myšlenky. „Jak je to možný? Vždyť jsme tam před týdnem byli.”

„Byla už stará,” poznamenal Rod. „A trpěla. Je to takhle lepší.”

„Ale my tam nedávno byli,” opakovala Lauren otupěle.

„Což bylo velké štěstí, když se nad tím zamyslíš,” pronesl Rod. „Aspoň jsi babičku ještě před smrtí viděla. A ona zase tebe. Určitě z toho měla moc velkou radost.”

„Poznala mě,” ozvala se Lauren a na rtech se jí objevil nepatrný úsměv, který vzápětí zmizel pod přívalem slz.

Rod si přitáhl dceru do náruče. „Je mi moc líto, co se stalo s babičkou,

holčičko.”

„Babi Sally umřela?” zeptala se Amanda matky, zůstala stát

s pusou dokořán, místo očí obrovské modré kruhy, jako by si je vybarvila sama.

„Ne, zlatíčko,” ujistila ji Bonnie. „Babička Sally je v pořádku. Tohle byla Samova a Laurenina babička.”

„Ne moje babi?” opakovala Amanda.

„Ne, tvoje babička ne.”

„Tvoje mamka?” vyptávala se dál.

„Ne, zlatíčko,” odporovala Bonnie, která zrovna v tuhle chvíli neměla na podobný hovor náladu. „Moje maminka umřela před pár lety.”

„Kolik jí bylo, když umřela?”

„Šedesát,” odpověděla Bonnie nepřítomně, když si vybavila svou matku, jak sedí na posteli s obličejem ukrytým v přítmí.

„Kolik je tobě?” ptalo se nervózně dítě.

„Do šedesáti má hodně daleko,” uklidňoval ji Rod, který se vmísil do hovoru a ujal se tak jeho vedení. „Neboj. Maminka tady bude ještě hodně moc dlouho.”

„Ale tobě je špatně. To taky umřeš?” naléhala Amanda, do obličeje se jí vkradl smutek a pomalu jí rozmazával rysy, jako když se rozpouští vosk.

Hrozí vám nebezpečí, uslyšela, jak Joan najednou vykřikla. Tobě a Amandé. Bonnie tělem projelo mrazení jako elektrický proud. „Neumřu. Uzdravím se.” Hrozí vám nebezpečí, zvolala opět Joan. Tobě a Amandě.

„Nikdo tady neumře,” přerušil je Rod energicky. „Je to jasný? Když táta bude pryč, nikdo tu neumře.”

Na vchodové dveře někdo hlasitě zabouchal a pak následoval zvonek.

„To bude můj odvoz,” prohodil Rod a podíval se na hodinky.

„Je tu nějak brzo.”

„Řeknu, ať počká.”

„Ne, už jsi hotový,” podotkla Bonnie. „Běž. Nemáš žádný důvod, aby ses tu ještě zdržoval.”

„Přede mnou stojí nejmíň tři důvody,” poznamenal Rod.

Možná se zmýlila, přemítala Bonnie s nadějí. Třeba Rod s Mariou nic nemá. Patrně se trápí úplně zbytečně.

„Tři důvody, aby ses v pořádku vrátil domů,” řekla nakonec.

Rod se naklonil a políbil ji něžně na rty. „Budu každý večer volat.”

„To nemusíš.”

„Zkus mi v tom zabránit.”

Kdyby to tak šlo, přála si Bonnie, když se dívala, jak odchází dolů po schodech a pak do čekajícího vozu.

Bonnie ve spánku uslyšela domovní zvonek. Nejdřív si myslela, že se to odehrává v jejím snu bloudila po chodbách Melroseova psychiatrického ústavu, kde se právě spustil požární poplach ale pak jí došlo, že je to zvonek u dveří.

Otevřela oči a podívala se na hodiny. Bylo čtvrt na tři. Jasné slunce, které svítilo oknem do ložnice, jí napovědělo, že je ještě odpoledne. Alespoň tedy neprospala celý den, oddechla si a čekala, až někdo otevře, zvědavá, kdo to může být Ale nikdo na to vytrvalé zvonění nereagoval a Bonnie byla nucená vylézt z postele.

Lauren zřejmě vzala Amandu do parku, vzpomněla si, když si přes noční košili oblékla župan a pak se vlekla po schodech dolů. Sam je asi ještě u Diany. Rodovo letadlo nejspíš právě teď přistává v Miami. Dumala, jestli se Maria bojí létat a jestli Rod pevnou rukou konejšivě svírá tu její.

Znovu se ozval zvonek. „Už jdu,” volala Bonnie, došla ke dveřím a otevřela. Na prahu stála Joan. „Dobrej účes,” prohlásila, pak prošla kolem Bonnie a zamířila k obývacímu pokoji v zadní Části domu.

Bonnie zírala na Joanina záda a tiziánové kadeře, které jí splývaly na ramena. Takže je to přece jenom sen, pomyslela si s úlevou, když kráčela za Joan do obýváku a posadila se naproti ní na avokádově zelenou pohovku. „Sluší ti to,” pochválila manželovu bývalou ženu a pátravě se jí dívala na přebujelé poprsí, jestli tam nemá otvory po kulkách. Žádné tam nebyly. Joan ve svém sněhobílém kalhotovém obleku vypadala jako ze škatulky a byla po smrti stejně okouzlující jako zaživa.

„O tobě se to říct nedá,” odsekla Joan. „Máš něco k piti?” „Dala by sis čaj?” zeptala se Bonnie.

„Čaj? Děláš si legraci? Toho bych se nikdy nedotkla. Čaj ti ne ] svědčí. Tos nevěděla?” „Ne, nevěděla.” „Nemáš trochu brandy?” „Snad ano.”

„Dej si taky jednu,” volala za ní Joan, když Bonnie odcházela do jídelny, kde našla v baru láhev brandy a vrátila se se dvěma nalitými stopkami. „Na zdraví,” pronesla Joan, přiťukla si s Bonnie a vyprázdnila obsah jedním hltem.

Bonnie ze své váhavě usrkávala. „Co tady děláš?”

„Moc času ti už nezbývá,” prohlásila Joan věcně a postavila prázdnou skleničku na konferenční stolek. „Copak to necítíš? Nevidíš, že to máš sečtené?”

„Musíš mi pomoct,” žádala ji Bonnie, vstala z pohovky a prosebně k ní přistoupila.

„Musíš si pomoct sama,” odbyla ji Joan, sebrala likérovou stopku ze stolku a zvedla ji ke rtům. Bonnie sledovala, jak si ji Joan nese k ústům, a všimla si, že je plná. Ale sotva se sklenička dotkla jejích rtů, Joan si ji naklonila k hrdlu, takže se brandy vylila na předek saka, jehož bílá látka se zbarvila sytou červení, a vypálila jí obrovskou černou díru do prsou jako žíravina.

„Joan!” zaječela Bonnie, když viděla, jak postupně mizí ve vzduchu, až z ní nakonec zbyla pouze veliká vínová skvrna uprostřed koberce v obýváku.

A pak sen skončil a všechno zmizelo ve tmě.

„Bonnie,” volal čísi hlas. „Bonnie, jsi v pořádku? Co děláš tady dole?”

„Mami!” křičela vesele Amanda a skočila Bonnie na klín, právě když se pokoušela otevřít oči. „Už je ti lip?”

Bonnie se chvatně rozhlédla po místnosti a snažila se pochopit, co se děje. Je tohle další sen? Čím dál hůř se to dalo rozeznat.

Seděla na gauči v obývacím pokoji, na klíně měla Amandu a její baculaté prstíky si pohrávaly s tím, co Bonnie zbylo z vlasů. Lauren stála ve dveřích a tvářila se udiveně. Před Bonnie stály na stole dvě likérové sklenky, jedna prázdná, druhá skoro plná. Na koberci u jejích nohou byla veliká červená skvrna.

„Někdo tady byl?” zeptala se Lauren.

„Šly jsme na hřiště,” chlubila se Amanda. „Lauren mě houpala. Táááákhle vysoko,” řekla se smíchem.

Bonnie se podívala z Lauren na prázdnou skleničku, pak na podlahu a znovu na Lauren. „Asi jsem chodila ve spaní,” vysvětlila

po chvilce.

„Páni,” vyhrkla Lauren. „A napila ses něčeho, když jsi spala?”

Bonnie si shromáždila v puse sliny ve snaze zjistit, jestli chutnají po brandy.

„Mám dojem, že jsem si asi něčeho lokla.”

„Vypadá to, že většina skončila na zemi,” pronesla Lauren. „Uklidím to.”

„To nemusíš.”

Ale Lauren už odcházela do kuchyně. „To nic není. Nevadí mi to. Nechceš, abych ti udělala ještě trochu čaje?”

„Čaj? Toho bych se nikdy nedotkla,” řekla Joan. „Čaj ti nesvědčí. Tos nevěděla?”

„Ne,” odpověděla Bonnie a pevně si přitiskla Amandu k hrudi. „Žádný čaj, děkuju.”

„Napadlo mě, že bys třeba něco snědla,” říkal Sam, když Bonnie otevřela oči a viděla ho stát v nohách postele.

Bonnie se nadzvedla na loktech a podívala se na hodiny. Bylo téměř sedm. „Je ráno, nebo večer?” chtěla vědět, když se podívala z okna, ale neurčitě šedivá obloha jí vůbec nepomohla.

Sam se zasmál. „Už je večer.” Donesl tác, který držel v rukou, k posteli a opatrně jí ho položil na klín.

Bonnie si nebyla jistá, jestli se jí ulevilo, nebo je zklamaná. Na jedné straně příliš mnoho času neztratila. Na druhé straně však má před sebou ještě četou noc, kterou musí přetrpět. Možná jí trochu í jídla pomůže, usoudila, když ucítila, jak se do její celkové nevolnosti vmísily slabé záchvěvy hladu.

Poslední týden toho příliš nesnědla. Třeba tohle je důvod, proč je jí tak slabo. Měla by něco sníst, aby nabrala sílu. „Cos mi přinesl?” vyzvídala.

„Trochu slepičího vývaru s nudlema a tousty. A trochu čaje.”

„Asi jsem už úplně přečajovaná,” pronesla Bonnie, zvedla lžíci ke rtům a pomalu usrkávala polévku. „Moc dobrá,” usmála se. „Děkuju.”

„To jsem rád.” Sam postával u její postele.

„Jak ti to dneska šlo?” zeptala se.

„Skvěle,” odpověděl. „Zašrouboval jsem uvolněný šroubky, zapakoval nějaký starý šaty a knihy do krabic pro Armádu spásy a ještě nějaký další krámy. Diana mě poprosila, jestli bych jí nevy tapetoval koupelnu.”

„A uděláš to?”

„Jo, asi jo. Aspoň to zkusím. Příští týden zůstane pár dní v Ne” Yorku a dá mi klíče, prý uvidí, jak to zvládnu.”

„To ti neuškodí,” řekla Bonnie, polkla další lžíci polévky, ukousla si malé sousto z toustu a vychutnávala ostružinový džem, kterým byla topinka tlustě namazaná.

Zazvonil telefon.

„To bude tvůj táta,” prohodila Bonnie, když Sam zvedl sluchátko a podával jí ho, aniž do něj promluvil. „Haló?” ozvala se Bonnie

a sledovala, jak Sam rozpačitě přešlápl z nohy na nohu. „Haló?” zopakovala, když se nikdo nehlásil. Ozvalo se zvláštní cvaknutí a pak telefon oněměl. „Asi omyl.” Bonnie podala sluchátko Samovi a ten ho položil do vidlice. „Co budeš dělat dneska večer?” zeptala se, když se stále neměl k odchodu.

„Ještě ani nevím,” prohodil Sam. „Možná se tady zastaví Haze.”

„Haze?”

„Jestli ti to nevadí.”

„Nevím…,” začala Bonnie, když telefon znovu zazvonil. Ostražitě na něj pohlédla.

„Já to vezmu,” nabídl se Sam a štěknul do sluchátka úsečné haló. Už mě neštvi, mělo to zavrčení naznačit. „Jé, ahoj, táti,” pokračoval zaraženě. „Jak je na Floridě? Jo, je tady. Počkej.” Předal telefon Bonnie. „Nechám tě tu samotnou,” zašeptal a vycouval z pokoje.

Bonnie se přinutila, aby jí hlas zněl aspoň trochu bezstarostně. „Rode? Ahoj. Jaký byl let?”

Dobrý, řekl jí. Na začátku se vyskytly nějaké turbulence, ale pak už to byla klidná plavba, ujistil ji a zasmál se své smíšené metafoře. Zeptal se, jak se cítí, a ona zalhala, že mnohem lip a že je podle všeho z nejhoršího venku.

Nabádal ji, ať nic nepřehání a ať se nepřepíná. Pověděla mu totéž. Pak ji ubezpečil, že ji miluje. Ona na to, že ho miluje víc. Potom se rozloučili. Bonnie zavěsila, dojedla polévku i toust a usnula.

Ve snu si nesla nahoru po schodech tác s jídlem do ložnice. Když se přiblížila k vršku schodiště, ucítila cosi známého a zároveň nesnesitelného. Ten odporně nasládlý odér z velké spousty květin poznala okamžitě. Došla až nahoru a pokračovala po chodbě do svého pokoje, zatímco k ní odkudsi z přijatelné vzdálenosti pronikala rocková muzika.

Sam byl v koupelně a tapetoval stěny. Poznala ty tapety ihned tmavý potisk, s nímž vyrůstala. S tím depresivním množstvím kytek, které hrozily, že se odloupnou ze zdí a pohřbí ji zaživa.

„Co to děláš?” udeřila na něj. „Okamžitě tu tapetu strhni.” „To nemůžu,” prohlásil klidně Sam. „Tuhle si přála.” A ukázal na postel.

Bonnie pomaličku sledovala pohledem jeho prsty až k posteli. O polštáře se opírala Elsa Langerová, a jak se k ní Bonnie blížila, upřeně se na ni dívala. Ale čím blíž byla Bonnie k lůžku, tím nezřetelnější byly Elsiny rysy.

Rozmazávaly se a pak se proměnily

v nicotu. Když Bonnie konečně došla k posteli, Elsa neměla vůbec žádný obličej, jako kdyby ta žena bez tváře na Dalího li grafu obživla.

Nebo zemřela? přemítala Bonnie a leknutím se probudila. Srd jí bušilo. Rocková hudba ji obléhala a naplňovala prostor kolem Samovo stereo, došlo jí, a ten zvuk jí dodával jistotu. Pohled k oknu a všimla si, že je úplněk. Možná že příčinou všech t zvláštních snů, které se jí teď zdály, je měsíc. Alespoň zase nech ve spaní, pomyslela si, když si vzpomněla, že naposledy, kdy se j tohle stalo, byla asi v Laurenině věku. Matka ji našla, jak sp u hlavních dveří a v ruce drží sbalený kufřík. Bylo to těsně p tom, co je otec opustil, upamatovala se.

Bonnie zaslechla pohyb, cizí hlasy, čísi smích na chodbě a hudb teď zněla mnohem hlasitěji. „Same!” zvolala. „Same, jsi to ty? Co to děje?”

„Nejsem Sam,” odtušil nějaký hlas a vzápětí do pokoje někd vstoupil. Byl vysoký, štíhlý a svalnaté paže měl natažené pře sebou. Haze, uvědomila si Bonnie, a dech se jí zarazil v hrdle, kd; si všimla, že se mu v rukou svíjí had. „Jak je vám, paní učitelko? Postoupil pár kroků k ní.

„Kde je Sam?” zeptala se Bonnie.

„Dává venku kouř.”

Bonnie zaslechla smích. „Co se to tady děje?”

„Sam si jenom pozval pár lidí,” vysvětloval Haze a natáhl ha jako by to byl kus provazu. „Měl jsem dojem, že vám to nevadí Jsme moc hodný chlapečkové a holčičky.”

„Není mi dobře,” řekla Bonnie. „Bohužel, musíte jít pryč.”

Haze přistoupil k nohám postele, držel hada za ocas a líně s houpal sem a tam.

„Opatrně,” radila mu Bonnie. „Nesnáší, když spadne.”

„Vážně?” zeptal se Haze a máchal hadem sem a tam jako kyv dlem.

„Prosím tě, běž pryč,” požádala ho Bonnie a snažila se, aby vyznělo pevně a rozhodně. „Není mi dobře.”

„Co to máte s vlasama?” zeptal se Haze a šel blíž.

Bonnie zavřela oči. Prosím, ať je tohle jen další sen, modlila se.

„Hazi?” zavolala nějaká dívka z chodby. „Kde seš?”

„Tady,” ozval se Haze, omotal si hada kolem krku jako šálu a vyšel z ložnice.

„Ještě se uvidíme, paní učitelko,” prohodil.

Bonnie v poklidu odkráčela do koupelny a vyzvracela se.

Telefon zazvonil těsně po třetí hodině ráno. Bonnie tápavě nahmátla sluchátko, dala si ho k uchu, zamumlala haló a čekala, až se někdo ohlásí. Nic se neozývalo. „Haló,” řekla znovu a už chtěla zavěsit, když zaslechla totéž zvláštní cvaknutí jako předtím. A pak jí opět telefon u ucha oněměl.

Hrozívám nebezpečí, křičela na ni Joan do sluchátka. Tobě a Amandé. Bonnie okamžitě vyskočila z postele a běžela chodbou do Amandina pokoje.

Otevřela dveře a vrhla se k její posteli. Uklidnila se teprve, když viděla, jak dcerka spí pohodlně na zádech mezi růžovým medvídkem a žabákem Kermitem.

Políbila Amandu na čelo a pokoušela se vrátit svůj dech do normálu. Co se to s ní děje? Chová se jako šílená. Copak vůbec nedokáže ovládat své emoce?

Dům byl tichý. Všichni odešli. Pokud tady ovšem někdo předtím byl, napadlo Bonnie, která už nedokázala rozeznat, co je skutečnost a co ne. Možná že se jí celá ta nepříjemná epizoda s Hazem taky jen zdála. ]á celý život jen sním, vybavila se jí slova staré písničky od Everly Brothers.

Šla se podívat na Lauren a našla ji, jak leží natažená napříč postelí a pokrývku má shrnutou ke kolenům. Bonnie ji přetáhla Lauren přes ramena a pak po špičkách odešla z pokoje.

Potom zašla k Samovi a viděla, že leží úplně oblečený na gauči, světlo úplňku mu ozařuje tvář a zdůrazňuje tak podobu s jeho matkou, které si nikdy dřív nevšimla. Bonnie se obrátila a chtěla odejít z místnosti, když bosou nohou zavadila o něco na zemi. Zašustilo to a otřelo se jí to o nohu. Kousek papíru, napadlo ji, když to sebrala. Ne, žádný papír, uvědomila si. Fotografie. Obrázek Amandy, vyfotografovaný v hračkářství Toys ‘R Us o loňských Vánocích, vedle něj na podlaze ležel stříbrný rámeček.

Bonnie sebrala rámeček a už ho chtěla položit na psací stůl, když náhle strnula. Měsíční světlo vrhalo na kryt terária zvláštní stíny. Bonnie zírala dovnitř a pak se pomalu roztřásla. Terárium bylo prázdné. Had byl pryč.

„Jdete brzy,” pronesla Hyacintha Johnsonová místo pozdravu, když Bonnie vešla v pondělí následujícího rána do ordinace doktora Greenspoona.

„Opravdu?” Bonnie se podívala na hodinky a předstírala pře

kvapení. Ve skutečnosti čekala v autě na konci ulice už přes hodinu, protože z domu odjela hned potom, co Amandu ráno vyzvedli a Sam s Lauren vyrazili do školy. Nechtěla doma strávit ani o minutu víc, než musela. Jen Bůh ví, co tam na ni může Čekat za každým rohem.

Jakmile uviděla Abnerkovo prázdné terárium, okamžitě probudila Sama a společně prohledávali dům, ale neúspěšně. Sam hned v neděli ráno volal Haze a ptal se, jestli mu kamarád jeho drahocenný majetek tajně nesebral. Ale Haze tvrdil, že o Abnerkově zmizení vůbec nemá ponětí, i když připustil, že možná špatně umístil kryt, když dával hada zpátky do terária. Prý byl totiž pořádně zfetovaný.

Bonnie se Samem opětovně prohledali celý dům odshora až dolů, každý kout, každý šatník, skříň i parapet. Nic. „Zalezl by někam k teplu,” upozornil ji Sam, tudíž prohlédli a pak znovu v pravidelných intervalech ve dne i v noci kontrolovali kotelnu a bojler, ale po Abnerkovi nebylo ani stopy.

Bonnie se posadila v čekárně doktorovy ordinace a všimla si, že Hyacintha Johnsonová i Erica McBainová mají na sobě kombinaci bílé s černou. Copak se o svém oblečení radí a plánují ho na několik dní dopředu? uvažovala, zatímco sebrala z konferenčního stolku nějaký časopis a zběžně prohlížela články o nejnovějších skandálech týkajících se královské rodiny a Michaela Jacksona, ale nedokázala soustředit myšlenky na nic jiného než na zmizelého hada. Vzpomněla si, že jednou četla o člověku, který objevil hada v záchodě, když šel v noci do koupelny. Otevřel dveře, rozsvítil a vtom ho uviděl sunul se z mísy jako periskop. „Prosím, nedopusť, aby se tohle stalo mně,” modlila se nahlas. „To už bych nevydržela.” „Promiňte, říkala jste něco?” zeptala se Erica McBainová. „Jen

jsem mluvila sama se sebou,” odpověděla Bonnie. Nedělají tohleto blázni? dumala.

„To dělám pořád,” pronesla Erica, jako by ji chtěla uklidnit. Když selhaly opakované pokusy najít ztraceného hroznýše královského, zavolala Bonnie deratizátory, instalatéra, Spolek na ochranu zvířat, a dokonce do zoo. Nikdo nemohl nic udělat. Pokud se had dostal ven, řekli jí, dřív nebo později ho patrně někdo uvidí a zavolá policii. Jestli se mu nějak podařilo dostat do potrubí v domě, může trvat dny, týdny, ba i roky, než vyleze, pokud vůbec někdy vyleze.

„Pitoměj Haze,” mumlal Sam, kterým to očividně otřáslo. „Varoval jsem ho, aby nechal Abnera na pokoji.”

S tím Hazem má pravdu, pomyslela si Bonnie. „Určitě se objeví,” chlácholila Sama. „Najdeme ho.”

„Brzo dostane hlad,” strachoval se Sam. „A když má hlad, může bejt i zlej.”

Od té chvíle Bonnie vůbec nespala. Bála se doslova vlastního stínu. Včera v noci byla vzhůru a při sebemenším záchvěvu měsíčního světla pronikajícího do ložnice přes závěsy sebou trhla, neustále kontrolovala Amandu i Lauren a uklidňovala Sama, který dal do Abnerkova terária dvě malé bflé krysy v naději, že přilákají hada dovnitř.

„Nedala byste si kávu?” nabídla jí Hyacintha Johnsonová. „Zrovna jsem uvařila čerstvou.”

„Ne, děkuju.” Bonnie si pomyslela, že to poslední, co ještě potřebuje, je dávka kofeinu. Na druhé straně si ovšem musí uchovat sílu. Nesmí se úplně dehydrovat. Jedinou výživou, co za celé ráno měla, byla sklenka pomerančového džusu.

„Vlastně bych si možná trochu kávy dala, jestli vás to neobtěžuje.” „Ale vůbec ne. Jak ji chcete?” „Černou, děkuju.”

„Prosím,” řekla Hyacintha o chvilku později, když na stolek stavěla jemný porcelánový šálek a talířek s růžovými kvítky.

Bonnie jí opětovně poděkovala, zvedla hrneček s horkou kávou k ústům a cítila, jak jí pára plní nosní dírky a vstřebává se jí do pórů. Odjakživa měla ráda vůni čerstvé kávy.

Vzpomněla si, jak chodívala v dětství s matkou do obchodu a dychtivě Čekávala, až matka nasype kávová zrna, která si vybrala, do mlýnku. Mezitímco se zrnka mlela na aromatický prášek, Bonnie zhluboka vdechovala jejich vůni, která jí vířila kolem hlavy jako drobné mžení, až jí nakonec ulpěla na pokožce jako drahý parfém. V následujících letech už návštěvy obchodu nebyly tak časté, postupně řídly, až přestaly úplně. Matka nakonec všechny potraviny nakupovala telefonicky ze své postele. Dny čerstvě umleté kávy byly pryč.

Dveře do ordinace dr. Greenspoona se otevřely a vyšla z nich atraktivní starší žena, doktor hned za ní. Žena, asi šedesátíletá, měla na sobě elegantní hnědý kalhotový kostým od Armaniho a blonďaté vlasy měla vzadu sepnuté do módního spirálovitého pletence. Jakmile ji Bonnie uviděla, cítila se ve svých neforemných šatech přírodní barvy, které na ní visely jako stan, ošuntěle. O kolik asi za těch posledních pár týdnů zhubla? přemýšlela a připadalo jí, že o dost. „Objednejte mi paní Kingovou na několik sezení dopředu,” na

řídil dr. Greenspoon sekretářkám, pak vzal ženiny ruce do svých. „Přestaňte se tolik trápit a příští týden na shledanou.” Podíval se na Bonnie. „Klidně počkejte u mě v ordinaci,” vybídl ji, „budu tam hned.”

Bonnie mlčky vešla do místnosti a posadila se na jednu z vínových pohovek. Na stejné místo jako minule. Má to nějaký význam? Jestlipak si toho milý pan doktor všimne?

Očima bloudila po koutech pokoje, pohledem přejížděla po rostlinách v květináčích a snažila se jím proniknout přes žaluzie. Hledá hady, došlo jí. Cítila se trapně a byla zvědavá, jestli se toho návyku vůbec někdy zbaví. Možná by jí dr. Greenspoon dokázal pomoct.

„Promiňte, že jsem vás nechal čekat,” omlouval se doktor o pár minut později, když za sebou zavřel dveře a zaujal místo na protější pohovce. V šedém bavlněném obleku a modré rozhalence vypadal jako ze škatulky. „Jak se vám daří?”

„Dobře,” odpověděla automaticky Bonnie.

„Vidím, že máte jinak vlasy.”

„Vidím, že umíte skvěle používat eufemismy.” Doktor se zasmál.

„Líbí se vám to?” zeptala se Bonnie, která si uvědomovala, i zkouší, i když si nebyla jistá z čeho.

„Záleží na tom, jestli se to líbí vám,” opáčil.

„Ptala jsem se vás první.”

„Má to jisté možnosti.”

„A to?”

Opět se zasmál, byl to příjemný, nenucený zvuk, sám se sebou spokojený. „Že vám dorostou v něco slušivějšího,” odpověděl.

Tentokrát to byla Bonnie, kdo se rozesmál. „Děkuju za upřímnost.”

„Měla jste důvod nechat se ostříhat?” zeptal se.

„Musí k tomu nějaký být?”

„Obvykle bývá.”

Bonnie pokrčila rameny. „Vypadaly zplihle, jako bez života,” začala, ale pak se zarazila, protože to slovo přivolalo představu Elsy Langerové. Bylo dost zvláštní, že zemřela krátce nato, co Bonnie zjistila, že žije. „Necítím se tak docela ve své kůži,” pokračovala. „Proto jsem se rozhodla, že za vámi zase zajdu.”

„Jak vám můžu podle vás pomoct?”

„Ani nevím. Ale někdo něco udělat musí. Nejspíš už dál nevydržím to, jak mi je.”

„A jak vám přesně je?”

„Mizerně,” řekla Bonnie prostě. „Pořád je mi špatně, zvracím, všechno mě bolí…”

„Byla jste u lékaře?”

„Jsem u vás.”

„Myslím u praktického lékaře.”

„Vím, co jste tím myslel.”

„Vím, že to víte.” Usmála se. „Ne, nebyla.”

„Pročpak?”

„Protože tohle jsou evidentně psychosomatické příznaky.”

„Vážně? Jak jste na to přišla?”

„Pane doktore,” pronesla Bonnie, „když jsem tu byla minule, sám jste mi to řekl. Jsem žena, která trpí. Mám dojem, že jste to takhle přesně vyjádřil, a i když to jen nerada přiznávám, měl jste pravdu. V poslední době se v mém životě přihodila spousta věcí, většinou nepříjemných. Jsem ve velkým průseru, pane doktore, omluvte tu neslušnost, a nějak se z toho nemůžu dostat. Tahle chřipka, nebo co to je, je jenom tělesná reakce na všechnen ten

stres.”

””„To je jistě možné,” prohodil dr. Greenspoon. „Přesto si myslím, že byste měla jít na vyšetření. Jak dlouho se už takhle cítíte?”

„S přestávkami asi tak deset dní,” řekla Bonnie.

„Deset dní je příliš dlouho. Musíte jít k lékaři, aby se vyloučila možnost infekce nebo mnohem vážnější nemoci…”

„Vždyť nemám horečku,” pronesla Bonnie netrpělivě. „Co ten doktor se mnou udělá kromě toho, že mi poradí, abych pila hodně tekutin a zůstala v posteli?”

„Proč to nezjistíte sama?”

„Protože nemám čas ani energii na to, abych podstoupila spoustu zbytečných vyšetření. Zvlášť když vím, že všechny ty příznaky existují jen v mé hlavě.”

„Jak to víte?”

„Protože nejsem nikdy nemocná.”

„Totéž jste tvrdila, když jste tady byla naposledy. Považujete nemoc za známku slabosti?”

„Cože? Ne. Ovšem že ne. Já jen nemám čas na stonání.”

„A jiní lidé ano?”

„To netvrdím.”

„Chcete říct, že považujete nemoc za něco, co se dá ovládat?”

„Podle vás nedá?”

„Podle mě to je různé,” pokračoval doktor. „Některé věci jsou

otázkou vítězství ducha nad hmotou a samozřejmě nehodlám popírat, že přístup člověka hraje roli v jeho dobrém zdravotním stavu. Ale to ještě neznamená, že správný přístup ochrání před rakovinou nebo naopak mizerný postoj s sebou přináší jistou smrt. Mému tchánovi je čtyřiaosmdesát. Co si pamatuju, stěžuje si neustále na záda, na krk a artritidu. Už dvacet let je přesvědčený, že umírá, že se už nedožije příštích narozenin, dalšího nového roku nebo léta. Má ten nejhorší přístup, jaký jsem kdy zažil, a víte, co vám povím? Bude žít věčně, ještě dlouho potom, co to my ostatní s tím naším bezmezným optimismem a šťastnými náturami dávno zabalíme.

Lidi můžou onemocnět, Bonnie. Existují věci, které nemůžeme ovlivnit. Jako společnost to jen neradi přijímáme. Máme z toho pocit nejistoty. Takže následkem toho máme spoustu vážně nemocných Udí, kteří se cítí provinile, protože se domnívají, že kdyby měli jen o trochu pozitivnější přístup, tak by neonemocnělí, ale to je nesmysl. Podle mého názoru je to jen další příklad, jak společnost obviňuje oběť. Myslíme si, že pokud se někomu něco stane, je to jeho vina, takže nám se to přihodit nemůže.

Lidské tělo může selhat. Je náchylné ke všem možným infekcím a virům a naše odolnost závisí na určitém množství různých faktorů, včetně stravy, cvičení, celkové kondice a stresu. Ale většinou je dobré zdraví důsledkem kvalitních genů. A navíc pořádné dávky obyčejného štěstí.” Usmál se. „Pochopitelně že pro to, jak se cítíte, může existovat daleko jednodušší vysvětlení.” „A to?”

„Je možné, abyste byla těhotná?” „Prosím?”

„Jestli je možné, abyste byla těhotná?” opakoval, přestože oba věděli, že ho dobře slyšela hned poprvé.

„Ne,” ohradila se posměšně Bonnie. „To vůbec nepřipadá v úvahu. Beru pilulky.” Neříkala mu to už, když tady byla minule?

„Prášky taky nejsou stoprocentně spolehlivé. Není možné, že jste si je vzhledem k tomu, co se v poslední krátké době všechno přihodilo, zapomněla den dva vzít?”

„Ne, to není možné. Beru je každý den bez vynechání. Nikdy jsem nezapomněla.”

„Zdá se, že jste si tím velice jistá.”

„Jsem si tím jistá. Už dávno jsem se rozhodla, že chci jen jedno dítě. Dávám si velký pozor, aby nedošlo k nějaké nepředvídané události.”

„To je moc zajímavé. Proč to?” Teď neplač

„Co proč?”

„Proč jste se rozhodla, že chcete jedináčka?”

„Nemyslíte si, že svět je už tak dost přelidněný?”

„Jen kvůli tomu?”

„Podle vás to není dostatečný důvod?”

„Je to úplně správný důvod. Ale je to váš důvod?”

„Nerozumím vám.”

„Když tak trváte na tom, že chcete jen jedno dítě, zajímalo by mě, proč jste si nenechala podvázat vejcovody.”

Ta poznámka Bonnie zaskočila. Na čele jí vyrazila tenká stružka potu. „Nefandím zbytečným chirurgickým zákrokům,” prohlásila.

„Mohla by tu být i jiná příčina?”

„Jako například?”

„To mi musíte říct vy. Pokud se správně pamatuju, máte bratra.” Bonnie se přistihla, že zadržuje dech a čeká, až bude dr. Greenspoon pokračovat.

„Staršího, nebo mladšího?” zeptal se.

„Mladšího, o šest let.”

„To je dlouhá doba.”

„Matka mezitím několikrát potratila.”

„Chápu. Takže váš bratr pro ni zřejmě hodně znamenaL”

„To ano.”

„A co to udělalo s vámi?”

„Co to udělalo se mnou?” opakovala otupěle. „Už si ani nevzpomínám. Je to tak dávno. Byla jsem ještě dítě.”

„Dítě, kterému se šest let matka plně věnovala. Dovedu si představit, že to musel být pořádný šok, když se o tu péči muselo s někým dělit.”

„Chcete naznačit, že jsem na bratra žárlila?” zeptala se Bonnie. Skutečně se uchýlil k tomu nejstaršímu z psychiatrických klišé?

„Soudím, že by to bylo jen přirozené.”

„Byla jsem šťastná, že jsem měla bratra, pane doktore. Nick byl to nejrozkošnější miminko na světě.”

„Tak proč tolik trváte na tom, že chcete jen jedno dítě?”

„Manžel má už dvě děti z prvního manželství,” připomněla mu. „Kromě toho některým Údem vyhovuje mít jedináčka. V hloubi duše vědí, že v srdci nemají víc místa než pro jedno, ^dí, že by nedokázaU milovat obě děti stejně, že jedno by nakonec přišlo zkrátka.”

„A vy to takhle cítíte?”

„Copak jsem to právě nevysvětUla?”

„Ne. Řekla jste někteří lidé.”

Bonnie se kousla do spodního rtu. „Jen jsem se tak vyjádřila.” „Povídejte mi o

své rodině.” Dr. Greenspoon se opřel o pohovku a rozepnul si sako.

„Jsem vdaná pět let,” začala Bonnie a trochu se uvolnila, když přešli na schůdnější terén. „Mám dceru Amandu.” „O vaší původní rodině,” opravil ji. „O rodičích.” Bonnie okamžitě ztuhla. Odkašlala si, opřela se, naklonila se dopředu, překřížila si nohy, pak je narovnala a zatahala se za vlasy. „Matka je mrtvá,” pronesla tak tichým hlasem, že se k ní dr. Greenspoon musel opět naklonit, aby ji slyšel. „Otec bydlí v Eastonu.”

„Kdy vám matka zemřela?” vyptával se dr. Greenspoon. „Budou to skoro čtyři roky. Zemřela pár měsíců předtím, než se narodila Amanda.”

„Muselo to pro vás být těžké, když jste přišla o matku a právě jste se jí sama stala.” Bonnie pokrčila rameny. „Byla to náhlá smrt?” Bonnie mlčela.

„Je to těžká otázka, Bonnie?” zeptal se dr. Greenspoon a svraštil obočí ke kořeni nosu.

„Byla dlouho nemocná,” odpověděla Bonnie po další vleklé pauze. „Přesto zemřela náhle.” „Nečekala jste, že zemře?”

„Pořád byla nemocná,” pronesla Bonnie netrpělivě. „Měla alergie, migrény, slabé srdce. Narodila se s nějakou srdeční vadou, takže nemohla dělat spoustu věcí.”

„Trávila hodně času po doktorech?” zeptal se dr. Greenspoon. „To ano,” přiznala Bonnie znepokojeně. „Kam tím míříte?” „Nezdá se vám divné, že ačkoliv vaše matka měla všechny tyhle fyzické obtíže, vy přesto popíráte dokonce i jen možnost, že byste onemocněla? Že pořád chodila k doktorovi, a vás přesto ani nenapadne zajít si na vyšetření?”

Bonnie se na pohovce zavrtěla a pravou nohou zuřivě podupávala na podlahu. Pokrčila rameny a mlčela. Proč sem chodila? Kvůli němu je jí teď ještě hůř.

„Jak zemřela?” otázal se Walter Greenspoon.

„Lékař tvrdil, že to byla mrtvice.”

„Vy s tím nesouhlasíte?”

„Podle mě to tak jednoduché nebylo.” Teď neplaC

„Jak to?”

„Nerada bych se o tom teď bavila.”

„Jak si přejete,” řekl doktor nevzrušeně. „A co váš otec?”

„Co s ním má být?”

„Je zdravý?”

„Zdá se, že ano.”

„Máte dobré vztahy?”

„Ne.”

„Můžete mi říct proč?”

„Otec od matky dávno odešel. Od té doby jsem ho moc často nevídala.”

„A vy mu to přirozeně zazlíváte.”

„Matka to velice těžce nesla.”

„A od té doby byla nemocná?”

„Ne. To začalo už dřív. Říkala jsem vám, že měla slabé srdce. Ale když ji opustil, zhoršilo se to. O tom není pochyb.”

„A váš bratr? Žil u otce, nebo zůstal s vámi a s matkou?”

„Zůstal s námi,” zasmála se Bonnie. „Je to ironie, když se nad tím zamyslíte, protože teď bydlí s otcem a s jeho ženou, manželkou číslo tři, když se to spočítá, a všichni žijí v domě mé matky. Šťastní jako blechy.”

„Zato vy mi moc šťastná nepřipadáte.”

Bonnie se znovu zasmála, tentokrát hlasitěji. „Je to vážně legrační, jak se věci někdy zvrtnou, nezdá se vám, pane doktore?”

„Někdy.”

„Heleďte, proč o tom všem mluvíme? Tady s tím to vůbec nesouvisí.”

„Jak často vídáte otce?” zeptal se dr. Greespoon, jako kdyby nic neřekla.

„Před několika týdny jsem u něho byla,” odpověděla Bonnie, i když jí bylo jasné, že tohle není přesná odpověď na otázku, kterou jí doktor položil.

„Ještě než vám začalo být špatně?”

„Ano.”

„A kdy jste ho naposledy viděla předtím?” pokračoval, jako by nechtěl, aby se z toho jen tak snadno vykroutila.

„Předtím jsem ho naposledy viděla na matčině pohřbu.”

Doktor Greenspoon se nad její odpovědí na okamžik zamyslel. „Obviňujete otce z matčiny smrti?”

Bonnie se poškrábala ze strany na nose, popotáhla si konečky vlasů a začala se na pohovce kolébat dopředu a dozadu. „Poslyšte,

co se mi to tady snažíte namluvit? Chcete mi snad tvrdit, že moje dlouho

potlačované pocity nepřátelství vůči mé jak jste to nazval původní rodině že tyhle tak dlouho zadržované emoce jsou příčinou mých nynějších potíží?”

„A vy máte dlouho potlačované pocity nepřátelství?” zeptal se.

„Podle mě nemusí být člověk génius, aby na tohle uměl odpovědět, viďte, pane doktore?”

„Mluvila jste někdy o svých pocitech s otcem?”

„Ne. Kvůli čemu?”

„Kvůli sobě.”

„Co by se tím vyřešilo? On se nezmění.”

„Nedělala byste to pro něho.”

„Máte dojem, že kdybych si s ním promluvila, tak se mi najednou uleví? Tohle se mi pokoušíte namluvit?”

„Mohlo by to být osvobozující. Ale především není důležité, co si myslím já, ale co si myslíte vy.”

Bonnie se přestala kolébat a zůstala sedět. „V tom případě jsem si mohla ušetřit spoustu peněz, kdybych šla na vyšetření k našemu doktorovi místo k vám.”

„Nejspíš ano. Vy máte rodinného lékaře?”

„Ne,” přiznala Bonnie. Amanda chodila k pediatrovi a Rod zase na roční prohlídky, ale ona neměla nikoho.

„Mohl bych vám někoho doporučit?”

„Na co? Vždyť si stejně myslíte, že moje problémy fyzické nejsou.”

„Domnívám se, že se tady jedná o dvě naprosto odlišné věci,” prohlásil. „Jednu z nich můžeme celkem snadno objasnit, když zajdete k lékaři. Ta druhá bude vyžadovat víc času.”

„Chci jenom, aby mi už bylo lip,” pronesla Bonnie se slzami na krajíčku. Dráždilo ji, že si připadá tak bezmocná, tak neschopná.

Dr. Greenspoon šel k psacímu stolu a stiskl tlačítko interkomu. „Hyacintho, mohla byste zavolat Paulu Klineovi?” Podíval se opět na Bonnie. „Ordinaci má hned za rohem a dluží mi laskavost. Je moc milý. Určitě se vám bude líbit.” Za okamžik se na jeho stole ozval bzučák. „Doktor Kline na jedničce.”

„Paule,” oslovil ho dr. Greenspoon bez otálení. „Potřeboval bych, aby ses mi na někoho ihned podíval.”

„Zhluboka se nadechněte. To je ono. A teď vydechněte. Správně. A znovu.”

Bonnie opět zhluboka nasála vzduch a pak pomalu vydechovala. A doktor ji zase pochválil, jak pěkně dýchá. A ona znovu pocítila

zvláštní vděčnost.

„A naposledy,” nařídil jí dr. Kline, zatímco manipuloval stetoskopem pod modrým bavlněným hábitem, který si podle instrukcí sestry oblékla. Kov ji studil na kůži. „Kdy jste naposledy byla na prohlídce, paní Wheelerová?”

„Nevzpomínám si,” pronesla Bonnie. „Už je to dlouho.” „A váš celkový zdravotní stav?”

„V pořádku. Nikdy nejsem nemocná,” upozornila ho, ale vyznělo to méně přesvědčivě než podobná předchozí prohlášení. „Máte gynekologa?”

„K jedné gynekoložce jsem chodila, když jsem byla těhotná,” řekla Bonnie, přestože ve skutečnosti tu ženu využila pouze v posledních třech měsících, a to ještě na Dianino naléhám. „Nejsem nemocná,” sdělila tehdy Dianě. „Jsem těhotná.”

„Nejsem těhotná, že ne?” zeptala se nyní Bonnie a ta otázka, kterou neměla v úmyslu položit, ji překvapila. „Totiž nemůžu být přece těhotná. To není možné.”

„Kdy jste měla poslední menstruaci?” otázal se dr. Kline. „Jsou to tři týdny. A beru antikoncepci. A nikdy ji nezapomenu

užívat.”

„Tak to nejspíš těhotná nebudete,” ujistil ji dr. Kline. „Ještě je trochu předčasné, abyste měla ranní nevolnost, zvláště s tak vážnými příznaky. Ale provedeme krevní zkoušky a vezmeme si vzorek moči. To nám pomůže objasnit, proč se cítíte tak zle. Otočte se sem,” požádal ji, když jí odtáhl dolní víčko a posvítil jí úzkým paprskem

do levého oka.

Walter Greenspoon měl pravdu dr. Kline byl milý člověk, nepříliš vysoký a mírně obtloustlý ale měl přirozený Šarm a důstojnost. Bylo mu asi čtyřicet, měl prořídlé hnědé vlasy a laskavé oříškové oči. Ruce měl malé, jemné a prsty překvapivě dlouhé. Když se jí dotýkal, dělal to pokaždé něžně, jako kdyby si uvědomoval, že je křehká, ale zároveň pevně, jako by ji chtěl přesvědčit o své

vlastní síle.

Ordinace v Chestnutu jen pět minut chůze od dr. Greenspoona, byla v přízemí dvoupatrové honosné budovy z nahnědlého pískovce, kterou adaptovali na malou polikliniku. Starobylé nádherné dřevěné trámy se mísily s nejmodernější technologií a vybavením. Stěny lemovaly vestavěné police na knihy, plné objemných lékařských svazků. Naproti oknu visela na zdi tradiční tabule s písmeny obklopená množstvím působivých diplomů. Absolvent Harvardovy lékařské fakulty, člen Kolegia lékařů a chirurgů a ještě pár dalších, ale na to, aby je četla, byla příliš unavená. Na velkém neuspořádaném psacím stole dr. Klinea se vyjímaly fotografie jeho rodiny. Tři synové a hezká tmavovlasá žena, snímky mapovaly jejich růst od miminek až po teenagery, zatímco manželka vypadala po celou dobu pozoruhodně stejně až na nějakých těch pár kilo, které přibrala nebo shodila. Zdravotní sestra doktora Klinea s melírovanými vlasy a okouzlujícím úsměvem, asi tak v Bonniině věku, stála diskrétně na druhém konci místnosti, vypadala záhadně jako socha od Dwayna Hansona a nehnutě sledovala, co se děje.

„Jak jste na tom se zrakem?” zeptal se dr. Kline a prohlížel jí druhé oko.

„Dobře.”

Podal jí oválek z černé umělé hmoty, přikázal jí, aby si ho přiložila k pravému oku a přečetla třetí řádku z tabulky na zdi. Udělala to. Pak ji požádal, aby si kryt dala na druhé oko a přečetla čtvrtý řádek. Ten také zvládla. „Výborně,” pochválil ji, pak ji jemně zatáhl za ušní lalůček a vyšetřil jí vnitřek ucha dalším instrumentem. „Nebolí vás uši?”

„Ne. Proč? Vidíte tam něco?”

„Trochu mazu. Můžeme ho snadno odstranit.” Přešel k druhému uchu. „Závratě?”

„Občas.”

„A stěžovala jste si na nevolnost.”

„Tu mám pořád.”

„Zvracíte?”

„Dost často. Co to znamená?”

„Může to být infekce ve středním uchu.”

„Co to znamená?” zeptala se opět.

„Infekce středního ucha se projevuje různými způsoby. Většinou může narušit rovnováhu, a to má za následek závratě, nevolnost a celkovou únavu.”

„A co se s tím dá dělat?”

„Bohužel, mnoho ne. Je to virového původu, takže antibiotika nepomůžou. Člověk to musí v podstatě přečkat.”

„Takže s tím nic dělat nemůžete,” konstatovala Bonnie, jako kdyby to už stejně věděla.

„To jsem neřekl,” prohlásil, položil jí ruce na krk a promačkával jí

uzliny. „Vždyť jste tvrdil, že to musím přečkat.” „Měl jsem na mysli infekci ve středním uchu. Ještě si nejsem jistý, s čím máme co do činění. Otevřte ústa a řekněte Á.”

Bonnie otevřela pusu. Dr. Kline tam strčil špachtli a stlačil jí kořen jazyka.

„Á,” udělala a okamžitě se jí zvedl žaludek.

„Jste v pořádku?” Dr. Kline vyndal nástroj a odhodil ho do odpadkového koše hned vedle sebe. „Vy jste lékař. Tak mi to povězte.”

„Takže,” začal, „nemáte teplotu, nejste nastydlá, oči máte dobré, plíce jsou čisté, krk je v pořádku, nosní dutiny průchodné a uzliny, alespoň na krku, zvětšené nemáte. Ještě se podíváme na uzliny v tříslech. „Položte se, prosím.” Bonnie se natáhla na vyšetřovací stůl. Lékařovy ruce jí okamžitě začaly prohmatávat břicho a třísla. V těch místech ji to zabolelo a ona sebou škubla.

„Bolelo to?” zeptal se. „Trochu.”

„Tady máte zduřelé uzliny,” pronesl, když ji ohmatával v tříslech. „Dobře, můžete se posadit.” Podal jí malou nádobku. „Teď se do toho vyčurejte,” vybídl ji. „Debbie vám ukáže, kam máte jít, a až se vrátíte, vezmeme vám krev.” „A co potom?”

„Pak si počkáme den dva na výsledky a podle toho se zařídíme. Mezitím vám předepíšu nějaká antibiotika a ta musíte začít okamžitě brát.” „Myslela jsem, že antibiotika mi nepomůžou.” „Nepomůžou, jestli je to viróza. Pokud ne, mohlo by se vám už zítra ulevit. V každém případě to stojí za pokus. Jste alergická na penicilin?”

„Pokud vím tak ne.”

Naškrábal něco na kus papíru „Tak. Zkusíme tyhle. Vemte si hned dvě, potom jednu po šesti hodinách. Můžete je brát i po jídle i před ním, to je jedno. Jestli vám

během pár dní nebude lip, budeme vědět, že to, co vám způsobuje tenhle stav, je virového původu. Ale doufejme, že zaberou. V každém případě vám zavo

lám, jakmile přijdou výsledky. Když se vám do pátku neozvu, zavolejte mi. A teď se jděte vyčurat.”

Bonnie udělala, co jí nařídil, vymočila se do malé nádobky a pak se vrátila do ordinace, kde jí doktor odebral krev. Naplnil čtyři zkumavky. „Tolik krve,” prohodila a přitom ji překvapilo, jak je její krev v malých lahvičkách tmavá.

„Děláte zkoušky na AIDS?”

„Měl bych?”

„To se běžně nedělá?”

„Ne, to ne.” Oči se mu zúžily a upřeně se zadívaly do jejích. „Měl bych vám udělat test na AIDS, paní Wheelerová?”

Nastala dlouhá pauza. „Nevím,” odpověděla Bonnie. Co ji to napadlo?

„Píchala jste si do žíly v posledních deseti letech nějaké drogy?”

„Ne, ovšemže ne.”

„Prodělala jste transfuzi krve?”

„Ne.”

„Provozovala jste nějaké vysoce riskantní sexuální hrátky?”

Bonnie si představila, jak leží připoutaná k posteli a nohy má semknuté kolem mužových ramen. „Co tím myslíte?” vykoktala.

„Anální styk, střídání partnerů nebo sex s někým, kdo je nakažený,” odříkal se zneklidňující nenuceností. „Žijete v monogamním vztahu, paní Wheelerová?”

„Manželovi jsem nikdy nevěrná nebyla,” odpověděla Bonnie.

„A váš muž?”

„To nevím,” přiznala po chvilce. Panebože, co to tady povídá?

„Tak co kdybychom ten test udělali? Takhle si aspoň nemusíte dělat starosti.” Dr. Kline ji pohladil po ruce a pak jí stiskl chvějící se prsty.

Bonnie přikývla a sledovala, jak jí ještě jednou odebral krev ze žíly do poslední zkumavky. Jak jen mohla doktorovi říct, že si není jistá, zda žije, nebo nežije v monogamním vztahu? Copak skutečně věří, že má Rod s někým poměr? To manželovi tak málo důvěřuje? Pokud ano, proč tolik trvala na tom, aby s Mariou odjel? Proč tak dychtivě čeká na jeho návrat? Stává se z ní jedna z těch žen, které odjakživa jaksi litovala, taková, co stojí při svém muži, af ji sebevíc pokořuje? Taková, co své frustrace a zklamání skrývá hluboko, až z toho doslova onemocní?

Jako její matka.

Bonnie poděkovala doktoru Klineovi za čas, který jí věnoval, oblékla se, pak vyhledala nejbližší lékárnu, vyzvedla si lék, našla vodní fontánku a hned spolkla dvě pilulky, jak jí doktor nařídil.

Pořád hodná holka, pomyslela si smutně, když se vrátila k autu, nastoupila a bez hnutí seděla za volantem.

Kam teď? lámala si hlavu, protože s návratem domů nijak nespěchala. Mohla by jet do školy, napadlo ji, ale co z toho? Na dnešek už za ní zařídili suplování a kromě toho půlka dne byla pryč. Mohla by jít na nákupy, ale ani na to neměla náladu. Ani se jí nechtělo procházet, číst, cvičit nebo jít do kina, obyčejné libůstky, které ještě před několika krátkými týdny považovala za samozřejmé.

Snad ta antibiotika zaberou. Třeba jí už od zítřka bude lip. Nebo možná nezaberou. Možná nebude účinkovat nic, protože se nic neděje. Alespoň v jejím těle ne. Patrně se nebude cítit lip, dokud dokud co? Dokud se nevyrovná se svými dlouho potlačovanými pocity nepřátelství vůči své původní rodiné?

Dej mi s tím pokoj, říkala si, když startovala vůz a vyjela od chodníku. Tolik psychiatrických blábolu, tolik žvástů. Dvě sta dolarů za radu, kterou by jí dal jakýkoliv student prvního ročníku psychologie jen z čiré radosti, že může sám sebe poslouchat. Takové vyhazování peněz. Co dobrého by asi vzešlo z toho, kdyby si to s otcem vyřfkala? Nikdy by to nepochopil. Ani by ji neposlouchal.

Neděláte to pro něho, upozornil ji dr. Greenspoon.

„Neudělám to vůbec,” pronesla Bonnie nahlas, šlápla na plyn a pustila rádio na nejvyšší hlasitost, aby jí Rolling Stones odbourali veškeré zbytky myšlení.

Téměř o hodinu později zastavila před domem v Maple Road číslo 422 v Eastonu. „A co ted?” zeptala se svého odrazu ve zpětném zrcátku. „Co tady chceš? Proti svému přesvědčení sem jedeš takovou dálku a čeho tím podle tebe dosáhneš? Omluví se otec? To si přeješ? Vysvětlí ti to? A ty mu budeš akorát tak věřit. Proč jsi tady?” otázala se znovu.

Jsi tady, abys vzala život do svých rukou, odpověděl neslyšně její odraz, když

Bonnie otevřela dvířka, a nohy se jí roztřásly, jakmile se dotkly země. Jsi tady, abys získala zpátky svou budoucnost, a jediný způsob, jak toho dosáhnout, spočívá v tom, že se musíš vyrovnat s vlastní minulostí.

Joanina smrt ji uvrhla do jakési nejistoty a opět ji dovedla k její rodině, na kterou chtěla zapomenout. Nyní stáli před ní, blokovali jí cestu a nechtěli dovolit, aby její život pokračoval dál. Stačilo, aby se jim postavila tváří v tvář, řekla, co má na srdci, a odešla. A pak se s nimi nemusí už nikdy setkat. Je to jednoduché, povzbuzovala se, když klopýtala po cestičce a pokoušela se utřídit všechny věci, které

jim chtěla povědět, ale myšlenky se jí rozprchly, jakmile se dotkla kliky.

Dveře se otevřely a před ní stál Steve Lonergan, oblečený do tmavomodrých kalhot a modročervené kostkované košile, široký obličej postrádal jakýkoliv výraz a v očích se mu neodráželo ani překvapení, ani zvědavost. Ustoupil stranou, aby mohla vejít. Bonnie beze slova překročila práh a pak slyšela, jak se za ní zavřely dveře, jako když se zabouchnou vězeňská vrata.

„Kdo je to, Steve?” Z kuchyně vešla do předsíně Adeline Lonerganová. Přes jasně žluté šaty měla staromódní zástěru. „Ach,” vyklouzlo jí, jakmile spatřila Bonnie, a zastavila se. „Jeminkote, Bonnie. Skoro jsem tě nepoznala. Co sis to provedla s vlasy?”

„Promiň, Adeline, ale nevadilo by ti, kdybych zůstala s tátou chvilku o samotě? Prosím tě,” požádala ji Bonnie, kterou na okamžik oslepila bělost stěn.

„Mezi námi není nic, co by Adeline nemohla slyšet,” pronesl otec vzdorovitě a zkřížil ruce přes hrudník jako Mr. Proper, napadlo Bonnie, která se snažila zredukovat ho do zvládnutelné velikosti.

„To je v pořádku, Steve. Mám stejně práci. Promluv si s dcerou. Budu v kuchyni, když budeš něco potřebovat.”

Otec i dcera mlčeli.

„Nechcete vy dva jít do obýváku?” navrhla Adeline. „Podle mě to tam bude pohodlnější. Dá si někdo z vás něco k pih?” pokračovala, když se nikdo nepohnul. Steve Lonergan zavrtěl hlavou a pomalu kráčel do obývacího pokoje.

„Nic si nedám, děkuju,” přidala se k němu Bonnie a šla za ním. Proč sem chodila? Čeho chtěla dosáhnout? Co má proboha říkat?

„Prý ses setkala s bratrem,” prohodil otec a postavil se uprostřed pokoje čelem k ní.

Bonnie se odvrátila a předstírala, že si prohlíží interiér, ale její mozek nedokázal vstřebat tolik bílé se žlutou, a proto se neochotně podívala na otce.

„Ano, nečekaně se u nás zastavil.” A bez pozvání, dodala málem, ale neudělala to.

„Připravil jednu z těch svých skvělých omáček ke Špagetám, vid?”

„Myslím, že použil slovo výtečná.” „To je jedno, ale jsou vynikající.”

„Ano, to jsou,” souhlasila Bonnie. Až na to, že mi je od té doby zle, dodala v duchu.

„Moje vnučka prý vypadá úplně jako panenka.”

„To ano.”

„Její fotku s sebou asi nemáš,” podotkl otec a pak se podíval z okna, jako by vůbec nepromluvil.

Bonnie zaváhala, protože se jí příčilo podělit se s otcem i o to málo ze svého dítěte. „Vlastně mám pár snímků v kabelce,” slitovala se, zalovila v tašce, vytáhla malé červené kožené pouzdro a podala ho otci. Ihned si ho vzal, z přední kapsy u košile vyndal brýle na čtení a nasadil si je na nos. „Ta fotka vlevo je, když jí byly čtyři měsíce,” vysvětlovala Bonnie. „Ta vpravo je z loňska. Od té doby se dost změnila. Má delší vlasy a hubenější obličej.”

„Je podobná své matce,” poznamenal Steve Lonergan.

Bonnie chvatně vrátila fotografie do kabelky a spustila ruce podél těla. „Jenže každý říká, že je podobná spíš Rodovi.”

„A jak se má tvůj muž?”

„Dobře. Teď je zrovna na Floridě na nějaké konferenci.”

„Nechal tě tady, abys mu dohlídla na děti, viď?”

Bonnie se podívala na podlahu. Její hnědé boty se nořily do vysokého světle zeleného koberce. Jako do pohyblivého písku, připadalo jí a uvažovala, jak dlouho ještě udrží hlavu nad zemí. „Nepřišla jsem, abychom se bavili o Rodovi,” podotkla.

„Proč jsi přišla?”

„Ani nevím,” přiznala po chvilce. „Je tu pár věcí, které si musíme vyříkat.”

„Tak je řekni,” nařídil jí otec.

„To není tak snadné.”

„Na přípravu jsi měla přes tři roky.”

Bonnie se zhluboka nadechla, zkusila promluvit, ale nemohla.

„Co tady děláš, Bonnie?” otázal se otec prostě.

„Co tady děláš fy?” opáčila vztekle Bonnie, která ho tím chytila za slovo.

„Jakým právem bydlíš v tomhle domě? Jak ses sem opovážil vrátit?! Jak se odvažuješ vysmívat se matčině památce?!” Bonnie ucouvla, ohromená prudkostí svého výbuchu.

„Tohle podle tebe dělám?”

„Podle mě tady nemáš co dělat. Nenáviděls tenhle dům. Nemohl ses dočkat, až odsud odejdeš.”

„Odjakživa jsem to tady měl rád,” opravil ji, „i když jsem nesnášel ty zatracený kytičkový tapety, to přiznávám. Ale pak když jsme se s matkou dohodli na rozvodu…”

„Odešel jsi. Nedals jí jinou možnost.”

„Víš, ona nikdy tenhle barák v lásce neměla. Musel jsem ji přemlouvat, aby se sem přestěhovala. Dávala přednost městu. Ale dala do rozvodové smlouvy podmínku, že dům připadne jí, zřejmě aby mě ještě víc naštvala.”

„Patrně spíš proto, aby rodina neutrpěla víc, než bylo nutné,” poznamenala Bonnie. „Možná jí připadalo, že už jsme si užili dost změn.”

„Snad. Asi se to už nikdy nedozvíme.” Steve Lonergan se odmlčel, polkl a pohlédl k oknu. „V každém případě potom, co zemřela a odkázala dům Nickovi, požádal mě, jestli bych neměl zájem ho od něj koupit. Potřeboval hotovost víc než veliký dům. S Adeline jsme se rozhodli, že mu vypomůžeme.”

„Našemu Nickovi se vždycky někdo snaží pomoct.” Bonnie udiveně zavrtěla hlavou.

„Třeba není tak silný jako ty, Bonnie.”

„A pokorným bude patřit svět,” pronesla Bonnie, když si všimla, že na konferenčním stolku leží stále ještě bible.

„Na koho se to vlastně zlobíš, Bonnie?” otázal se otec. „Co tím myslíš?”

„Já nejsem ten, kdo umřel a nechal dům tvému bratrovi,” připomněl jí otec. Bonnie začala přecházet mezi pohovkou a křeslem. „Jestli se mi pokoušíš naznačit, že tou osobou, na kterou jsem skutečně naštvaná, je matka, tak se pěkně pleteš. Já vím, na koho se zlobím. Stojí totiž přímo přede mnou.” „Proč se zlobíš?”

„Proč?” papouškovala Bonnie posměšně. „Proč?” opakoval.

„Proč asi?” ječela Bonnie. „Opustil jsi rodinu!” „Odešel jsem z nesnesitelné situace.”

„Nesnesitelné pro koho? Nebyla to matka, kdo se coural večer co večer někde po podnicích.” „Ne, tvá matka byla každý večer doma v posteli.” „Byla nemocná.”

„Byla ksakru pořád nemocná.” „Ty jí dáváš vinu?”

„Ne. Jen říkám, že jsem takhle dál žít nemohl.” Přejel si rukou po temeni.

„Nechci se vymlouvat, Bonnie. Vím, že jsem z toho zbaběle utekl. Ale kdyby ses alespoň pokusila na chvilku pochopit, jaké to bylo pro mě. Byl jsem stále ještě relativně mladý. Byly tu věci, které jsem chtěl dělat. Matka nikdy nikam nechtěla chodit. Nechtěla dělat

nic. Neměla zájem se s někým přátelit, cestovat nebo se dokonce milovat.”

„Bylo jí zle,” stála na svém Bonnie.

„Jenže mně taky,” odsekl otec. „Bylo mi zle z toho, jak tady žijeme, z pocitu, že můj život už skončil, že musím každou noc spát vedle někoho, kdo ihned ucukne, kdykoliv se ho dotknu. Bonnie, tys byla ještě malá, ani bys tomu nerozuměla. Ale teď jsi dospělá. Doufal jsem, že bys mohla mít trochu soucitu.”

„Kde byl tvůj soucit?”

„Snažil jsem se, Bonnie. Celá léta jsem to zkoušel.”

„Pak jsi od nás odešel. A ona už nebyla jako dřív, potom cos nás opustil.”

„Zůstala úplně stejná a ty to víš.”

„Odešel jsi a nikdy ses nevrátil.”

„Ona to tak chtěla.”

„Nevěděla, co chce. Byla nemocná…”

„Dusil jsem se. Nemohl jsem dýchat. Ta její nemoc nás nakazila všecky.”

„Takže jsi tady nechal dvě děti, aby se o ni staraly?”

„Nevěděl jsem, co mám dělat.”

„Mohls nás vzít s sebou!” zakřičela Bonnie, ohromená slovy, která vyšla z jejich úst. Rozplakala se a zhroutila se na pohovku. „Měls nás vzít s sebou,” vzlykala.

Dlouhou dobu nikdo nepromluvil. Po několika minutách Bonnie ucítila, že je otec u ní a ruku má na jejím rameni.

„Nech toho,” vyhrkla a ruku mu setřásla. „Už je pozdě.”

„Proč je pozdě?”

„Protože už nejsem malá holčička.”

„Vždycky budeš moje malá holčička,” odpověděl.

„Nemáš vůbec tušení,” pokračovala, aniž se na něj podívala, „nemáš vůbec ponětí, co jsem se naplakala, jak jsem se noc co noc modlila, aby ses pro nás vrátil.

Jednou v noci jsem dokonce chodila ve spánku, sbalila si kufřík a čekala na tebe dole v hale. Jenže nenašels mě ty. Nebyls to ty, kdo mě probudil.”

„Tolik mě to mrzí, Bonnie. Pokoušel jsem se k tobě tolikrát dostat. To přece víš.”

„Ano, vždycky se ti moc dobře dařilo představovat mě svým novým manželkám.”

„Dalas jasně najevo, na čí straně stojíš a že se mnou nechceš mít nic společného.”

„Prokristapána, vždyť jsem byla ještě dítě. Cos čekal?”

„Čekal jsem, že vyrosteš.”

„Tys nás opustil. Opustil jsi mě.” Celým tělem jí zalomcoval další příval slz.

„Je mi to moc líto,” omlouval se otec. „Kdybych ti tak mohl něco říct nebo pro tebe něco udělat.” Nakonec zmlkl. Šel k oknu a zadíval se na ulici.

„Jsi šťastný?” zeptala se Bonnie s očima upřenýma na jeho záda. „Jsi s Adeline šťastný?”

„Je to báječná ženská,” pronesl otec a otočil se tváří k Bonnie. „Jsem velmi šťastný.”

„A Nick? Myslíš, že se vážně polepšil?”

„Myslím, že určitě. Co kdybys mu dala šanci?”

„Nevěřím mu.”

„Je to tvůj bratr.”

„Matce zlomil srdce.”

„On její smrt nezavinil,” poznamenal otec.

Bonnie polkla, otřela si netrpělivě slzy z očí a mlčela. „Měla bych jít.” Vstala, šla do haly a vytušila, že otec jde za ní.

„Je všechno v pořádku?” zeptala se Adeline, která právě vyšla z kuchyně a v jedné ruce držela velikou vařečku.

„V naprostém pořádku,” ubezpečil ji manžel a podíval se na Bonnie, aby to potvrdila. Bonnie přikývla a oči jí zabloudily ke schodům.

„Nechceš se podívat, jak jsme předělali ložnice?” zeptala se Adeline.

Bonnie už položila levou nohu na schod a levou ruku na zeď. Cosi ji táhlo nahoru po schodišti a vábilo ji k sobě. Co to dělá? pomyslela si, když pomalu stoupala na každý stupeň a sledovala, jak bílé stěny krvácejí, tmavnou a pak se pokrývají květinami, jejichž odér jí zavířil hlavou a způsobil jí závrať. Neblázni, napomínala se, když se podívala k ložnici nahoře. Jsou to jenom jablečné koláče v troubě. Žádný zápach tady není. Ani žádné kytky.

Stejně jako nikdo nečeká nahoře v ložnici, říkala si Bonnie, když došla na odpočívadlo, přešla chodbu a otevřela dveře do místnosti, která kdysi bývala matčinou ložnicí.

Uprostřed pokoje seděla žena, obličej v šeru.

„Všechno jsme předělali, jak vidíš,” ozvala se odkudsi zblízka Adeline. „Mysleli jsme si, že modrá se pro ložnici hodí, a já si odjakživa potrpím na zrcadla.”

„Mohla bych zůstat na chvilku sama?” požádala ji Bonnie s očima upřenýma na přízračnou postavu uprostřed lůžka.

„Jistě,” souhlasila Adeline a její rozpaky způsobily, že to slovo zůstalo viset ve vzduchu. „Budeme dole.”

Bonnie slyšela, jak se za ní zavřely dveře. Teprve pak se postava na lůžku vynořila z přítmí a přivolala Bonnie k sobě.

„Pojď blíž, ať na tebe vidím,” pronesla ta žena překvapivě silným hlasem. Bonnie se pomalu vlekla k posteli. Zachytila přitom svůj obraz v zrcadle, sahajícím od stropu až k podlaze za pelestí postele ze světlého dřeva, a spatřila, jak se odrazil v menším zrcadle nad toaletkou u protější zdi. Až na to, že místo ženy v beztvaré hazuce přírodní barvy uviděla jedenáctiletou dívku oblečenou do sněhobílých bavlněných šatů, která měla hnědé polodlouhé vlasy svázané do ohonu lesklou růžovou stuhou.

„Jak ti dneska je?” zeptala se dívka ženy v posteli a opatrně se k ní

přiblížila.

Přes ženin obličej se převalily stíny jako vlny. „Bohužel, nijak zvlášť.”

„Donesla jsem ti snídani.” Děvče zvedlo těžký umělohmotný tác, aby si ho žena mohla prohlédnout.

„Nemůžu nic jíst.”

„Aspoň to zkus. Sama jsem ji připravila. Dvě vajíčka akorát tak, jak je máš ráda.”

„Žádná vajíčka jíst nemůžu.”

„Tak aspoň pomerančový džus.”

Dítě natáhlo ruku se sklenicí k posteli.

„Jsi hodná holka,” prohlásila žena, opřela se o polštáře a sklenice džusu v dívčině ruce si nevšímala.

Děvče přistoupilo blíž a přiložilo sklenku k ženiným rtům. „Máš špatný den?” zeptalo se.

„Bohužel ano.”

„Bolí tě hlava?”

„Migréna,” upřesnila žena, přitiskla ruce na spánky a zavřela oči.

Vlny se převalily přes tvář a pak zmizely. Odnesly s sebou veškeré známky života a nechaly tam pouze bledou rozmazanou odulou masku, jejíž utrpení bylo patrné dokonce i ve spánku. Kdesi ve vší té bolesti se ztrácela krásná žena, kterou si děvče rádo před

stavovalo, žena s zářivýma modrýma očima a širokým veselým úsměvem.

Dívka postavila podnos na noční stolek vedle lůžka, položila drobné ruce na ženin obličej, shrnula jí husté hnědé vlasy z čela a jemně jí masírovala pokožku kolem vysedlých lícních kostí.

„Ne tak silně,” upozornila ji žena a dítě uvolnilo tlak v prstech. „To je lepší. Tady,” poručila a ukázala na místo kolem mírně ohrnutého nosu. „Kvůli těm dutinám jsem byla půlku noci vzhůru. Táta se asi moc nevyspal.” Otevřela oči.

„Kde je? Už odešel? Kolik je hodin?”

„Jedenáct pryč,” řeklo děvče. „Prý má nějakou práci.”

„V sobotu?”

Dívka pokračovala v masáži a mlčela.

„Sel někam s nějakou svou ženskou,” pronesla matka.

„Říkal, že má práci.”

„Pěkná práce, jestli se tomu dá tak říkat.” Dítě se odtáhlo.

„Ne, nepřestávej. Je to příjemné. Máš šikovné prsty. Mamince to dělá moc dobře.”

„Opravdu? Pomohla jsem ti?”

Najednou se celým domem rozlehla hlasitá rána. Bonnie se prudce otočila a její dospělá podoba se střetla s dítětem v zrcadle. „Co to bylo?” slyšela, jak dole zavolal její otec.

„To nic, Steve,” zaslechla křiknout Adeline. „Spadla mi mísa. Nic se neděje.”

„Co je to za rámus?” otázala se žena v posteli, když se Bonnie vrátila do těla jedenáctileté dívky.

„Nick si zase hraje na policajty a zloděje,” odpovědělo děvče.

„Pif paf!” zahalekal Nick a pak vtrhl do pokoje. Na prsou měl připnutou velikou plechovou placku a hrozivě na ně mával pistolí. „Pif paf! Je po vás!”

„Nicku, buď zticha,” žádala ho dívka. „Mamince je dneska špatně.”

„Pif paf,” opakoval a vůbec si napomenutí nevšímal.

„Zastřelil jsem vás. Umřely jste.”

„Zastřelils mě,” souhlasila žena v posteli, v hlase náznak smíchu.

„Jsem mrtvá.” Zavřela oči a hlava jí klesla na pravé rameno.

Nick se hlasitě rozesmál a vyběhl z pokoje, jeho jedenáctiletá sestra za ním. Bonnie se ze své pozice u nohou postele dívala, jak utíkají.

„Pojď blíž,” vyzvala ji opět žena na lůžku.

Bonnie narovnala ramena, přistoupila k posteli a přejela prsty po blankytné prošívané pokrývce. Její povrch v tom okamžiku zarostl květinami jako plevelem. Bonnie civěla do zrcadla a sledovala, jak se v něm formuje další postava, tentokrát vyšší než ta předchozí, s plnějšími boky a vyvinutějšími ňadry. Odraz se zkřivil, rozšířil, pak zúžil a všelijak se prohýbal a kroutil jako v zrcadlové síni.

„Otec nás opustil,” pronesla z postele matka, obličej znetvořený hněvem.

„Vrátí se,” ujišťovala ji pubertami dívka.

„Ne, nevrátí.”

„Jen potřeboval trochu času pro sebe, brzy bude zase doma.”

„Ne, nevrátí se. Je s ní.”

„S ní?”

„S tou ženskou, co se s ní scházel.”

„Nezůstane u ní.”

„Nevrátí se.”

Bonnie se dívala, jak dívce vhrkly do očí slzy. Slyšela, jak děvče říká:

„Postarám se o tebe, mami.”

„V pátek mám být u doktora Blenda. Jak se tam dostanu?”

„Odvezu tě.”

„Bojím se,” vykřikla žena a dívka se k ní rozběhla. „Srdce mi tak prudce buší, že mám strach, abych nedostala infarkt.”

„Co mám dělat?”

„Podej mi prášky. Mám je hned vedle postele.”

Dívčiny ruce s námahou otevřely lahvičku s červenožlutými kapslemi. Dvě vysypala do dlaně a dala je ženě do úst. Sledovala, jak je lehce spolkla bez vody. „Je ti lip?”

Žena zavrtěla hlavou.

„Co mám dělat?”

„Nic. Jsi hodná.” Setřela si pot z čela hřbety prstů a rozhlédla se po ztemnělém pokoji. „Kde je Nicholas?”

„Schovává se před sousedy,” řekla dívka, i když se bála, že tím matku rozruší, ale nedokázala lhát. „Dal paní Gradowské pouta a pak spláchl klíče do záchoda. Pan Gradowski musel zavolat zámečníka, aby jí je sundal. Strašně se vzteká.” Matka, jako obvykle pobavená Nickovými rošťárnami, se rozesmála. Zdálo se, že nikdy neprovedl nic Špatného. Dívka zavrtěla udiveně i vyděšeně hlavou a pak zmizela z dohledu.

„Pořád ještě tě nevidím,” oslovila postava na lůžku Bonnie. „Musíš jít blíž.” Bonnie šla pomalu k posteli. Ale někdo jí stál přímo v cestě,

nějaká mladá žena, kterou důvěrně znala, uvědomila si, když vklouzla do jejích bot, zaujala její ostražitou pozici a její dech se Bonnie zarazil v hrudi.

„Budu se vdávat,” prohlásila a pak vyčkávala. „Mami, slyšelas, co ti povídám? Říkám, že se s Rodem vezmeme.” „Slyšela jsem tě. Gratuluju.” „Nezdá se, že by tě to potěšilo.”

Matka se kousla do spodního rtu. „Takže ty mě taky opouštíš,” pronesla.

„Ne, ovšemže ne. Nikdo tě neopouští.” „Odstěhuješ se?” „Budu se vdávat.” „Kdo se o mě bude starat?”

„Doktor Monson tvrdí, že na tom nejsi tak zle, abys to nedokázala sama.”

„K Monsonovi už nechodím.” „Můžeš si sehnat hospodyni.” „Nechci v domě žádné cizí lidi.”

„Něco vymyslíme. Prosím tě, mami, chtěla bych, aby ses z toho radovala kvůli mně.”

Žena na lůžku odvrátila hlavu a rozplakala se. „Neplač, mami. Teď ne. Teď máš být šťastná,” chlácholila ji Bonnie, její hlas se odrážel sem a tam mezi oběma zrcadly a rezonoval v tichu pokoje. „Nemůžeš být jednou kvůli mně šťastná?”

„Sedni si, Bonnie,” nařídila jí matka a Bonnie cítila, jak se jí břicho vzdouvá nenarozeným dítětem. Nervózně se usadila na kraji kytičkované pokrývky. „Musíme si promluvit.” „Měla bys odpočívat, mami. Doktor Bigelow říkal, že…” „Doktor Bigelow neví vůbec nic. Copak ses za celé ty roky nepoučila?”

„Řekl mi, žes překonala záchvat mrtvice a že to bylo horší než minule…”

„Chci mluvit o své poslední vůli.”

„Prosím tě, mami, můžeme o tom mluvit, až ti bude lip?”

„Chci, abys to pochopila.”

„Co mám pochopit?”

„Proč jsem udělala to, co jsem udělala.”

„O čem to mluvíš?”

„Odkázala jsem dům Nickovi.”

„Mami, nechci se o tom teď bavit.”

„Potřebuje něco, aby se usadil.”

„Uzdravíš se. Promluvíme si o tom, až budeš silnější.”

„Není tak silný jako ty,” matka použila dceřiných slov. „Proto má pořád problémy. Musíš mu pomoct.”

„Nick už je velký, mami. Postará se o sebe sám.”

„Je nevinný, nikoho se zabít nepokusil. Ty to víš. Uvidíš, že ho zprostí obvinění. Stejně jako minule. Nepůjde do vězení. Celé to bylo strašlivé nedorozumění.”

„Mami, přestaň se kvůli němu trápit. To ti nedělá vůbec dobře.”

„Byl odjakživa takové číslo,” řekla matka téměř pyšně. „Ne jako ty. Vždycky jsem se mohla spolehnout, že všecko uděláš správně. Ty jsi moje hodná holka.” Pousmání jí zacukalo koutky úst, ale po mrtvici měla větší část obličeje nepohyblivou, a tak úsměv nedokázala udržet. „Ale že mě uměl těmi skopičinami rozesmát. Pořád střílel z pistole. Pif paf,” vykládala matka a usmívala se alespoň očima, když nemohla ústy. „Chápeš to, viď, Bonnie?” opakovala matka. „Ty už máš dům i manžela a dítě na cestě. Nick nemá nic. Potřebuje něco, aby se usadil.”

„Dělej, co chceš, mami,” slyšela Bonnie vlastní slova. „Mně je ten barák úplně lhostejný. Vůbec mi na něm nezáleží.”

„Lhala jsi, vid?” zeptala se nyní postava na posteli, natáhla se, aby uchopila Bonnie za ruku a donutila ji vrátit se zpátky do obrazu v zrcadle. „Nikdy jsi nedovedla lhát.”

Bonnie se snažila uhnout, ale ruka byla příliš rychlá, příliš silná. Cítila, jak je neúprosně přitahována k postavě na lůžku. „Ne,” bránila se. „Prosím tě, nech mě být.”

„Koukni se na mě,” nařídila žena. Bonnie si zakryla oči. „Ne. Ne.”

„Podívej se na mě,” poručila jí žena znovu a kostnatými prsty jí páčila ruce pryč z obličeje.

Bonnie spustila paže podél těla. Otevřela oči a zpříma pohlédla na ženu v posteli, zatímco se všechny stíny minulosti rozplynuly.

Matka na ni upřeně zírala, husté hnědé vlasy měla stažené dozadu a sepnuté starožitnou stříbrnou sponou, oči měla hluboké a ledové jako arktický oceán, bledá pokožka jí pevně obepínala vysedlé lícní kosti a jemný ohrnutý nos vyčníval nad nepřesvědčivým úsměvem. „Vypadáš unaveně,” podotkla matka, a přitom si zapínala horní knoflík bílého prošívaného županu.

„Necítím se moc dobře,” pověděla jí Bonnie.

„Bylas u doktora?”

„Ano.” Odmlčela se a polkla. „Napadlo mě, že bys mi mohla pomoct.”

„Já? Jak?”

„To nevím.”

„Proč jsi přišla?”

„Chtěla jsem tě vidět.”

„Jak bych ti podle tebe mohla pomoct?”

„Nevím,” odpověděla Bonnie upřímně a hledala na stěnách odpověď, žádnou však nenašla. „Vědělas, že Nick prodal dům tátovi, hned jak jsi umřela?”

„Potřeboval peníze na právníky.”

„Vždyť jsi mu je dala ty.”

„Dům byl pro něj moc veliký. A kromě toho zbožňoval cestování. Pamatuješ, jak se po vysoké sebral a sám cestoval po celé zemi…”

„Přestaň ho už omlouvat.”

„Je to můj syn.”

„Já jsem tvá dcera!”

Matka nepromluvila. Bonnie se přistihla, že hledí do zrcadla, tváří v tvář nekonečným kopiím matky a dcery, které se vlnily k ní. Generace matek a dcer, napadlo ji, blízkých si podobně jako jejich vlastní odraz v zrcadle a stejně tak vzdálených.

„Neuvědomila jsem si, že ten dům pro tebe tolik znamená,” pravila matka.

„Nejde o ten dům,” křičela Bonnie. „Na tom mi nezáleží.”

„Pak to nechápu.”

„Záleží mi na tobě. Tebe mám ráda.”

„Já tebe taky,” pronesla matka klidně.

„Ne,” odporovala Bonnie. „V srdci ti zbylo místo jen pro jedno dítě a to dítě byl Nick.”

„To je směšné, Bonnie. Vždycky jsem tě měla ráda.”

„Ne. Bylas na mě odkázaná. Spoléhala ses na mě. Byla jsem hodná, pamatuješ? Já byla ta poslušná holčička. Ten dobráček, jak jsi mi říkávala. Na mně jsi byla závislá. Ale Nicka jsi milovala.”

„To je nesmysl, Bonnie,” protestovala matka a hněv stahoval každé slovo jako pružné obinadlo. „Očekávám od tebe víc.”

„Vždycky jsi ode mě očekávala víc,” odpověděla Bonnie. „A já to pokaždé splnila.

Viď? Že jsem vždycky udělala, co jsem měla? A taky ještě něco navíc.” Matka mlčela.

„Celý život jsem ti chtěla dělat radost. Snažila se tě potěšit. Chtěla jsem, aby ti bylo lip. Když jsem byla malá, často jsem si myslela, že jsi nemocná možná proto, že jsem něco provedla, a namlouvala jsem si, že když budu poslušná holčička a nebudu

tě zlobit, že se uzdravíš. Dokonce i když jsem byla starší a rozumově chápala, že tvoje potíže nemají se mnou nic společného, přesto jsem se pořád domnívala, že tě dokážu uzdravit. Smlouvala jsem s Bohem. Slibovala mu všecko možné, jestli tě uzdraví a rozveselí. A když táta odešel, cítila jsem ještě větší zodpovědnost. Dřela jsem ještě víc. Vařila jsem, uklízela dům a ve škole dostávala jedničky. Když Nick začal vyvádět, dělala jsem všechny povinnosti i za něho. Ale ať jsem se snažila sebevíc, hodně a dlouho se modlila a byla jsem strašně poslušná, stejně ses neuzdravila. Nikdy jsi nevycházela z domu, jedině když jsi šla k doktorovi. Uvědomuješ si, že ses na mě ani jednou nepřišla podívat, když jsem hrála ve školním představení? Že ses nikdy nesetkala ani s jedním mým učitelem? Žes mi ani nepřišla na promoci?” „Byla jsem nemocná!”

„Pořád jsi byla nemocná!” „A ty mi to vyčítáš?!”

„Ne!” zvolala Bonnie a hned nato: „Ano! Ano, vyčítám.” Vydala ze sebe hluboký zmučený vzlyk. „Co to bylo za život pro dítě? Nesměli jsme si vodit domů kamarády. Mohli jsme mluvit jen šeptem. Nemohli jsme si pouštět nahlas rádio, mít zvířata, nebo se dokonce prát. Museli jsme dávat pozor na všechno, co řekneme nebo uděláme, aby tě to náhodou nerozčililo a nepřitížilo se ti. Doktoři tě přemlouvali, abys vstala z postele a chodila ven. Říkali ti, že můžeš vést normální život, že nejsi tak postižená, abys musela být upoutaná na lůžko…”

„Doktoři,” vyštěkla posměšně matka. „K čemu tady jsou?” „No, to bys měla vědět ty. Mělas jich až dost. Pokaždé, když ti řekli něco, cos nechtěla slyšet, hned jsi je změnila. Vždycky jsi našla nějakého nového, co naslouchal těm tvým litaniím o bolestech a potížích, nějakého dalšího, co ti předepisoval ještě víc léků. Nenapadlo tě někdy, že to taky mohla být kombinace těch prášků, cos brala, která ti pomohla k mrtvici?”

„To je nesmysl. Víš stejně dobře jako já, že jsem měla nemocné srdce…”

„Srdeční šelest. Miliony lidí mají šelest na srdci. Vedou plnohodnotný, produktivní život.”

„Měla jsem alergie, měla jsem migrény.” „Mělas manžela a dvě děti, které tě potřebovaly.” „Snažila jsem se ze všech sil.”

„Vůbec ses nesnažila!” Bonnie zavřela oči a cítila, jak se s ní točí celý pokoj.

„Vykašlala ses na nás dávno předtím, než to udělal táta.” i 217

Joy Fieldingová Nastalo ticho.

„Nebyl to dům, na čem mi záleželo,” pronesla konečně Bonnie, která skládala své myšlenky do slov a snažila se porozumět tomu všemu, co cítila. „Rozumově jsem chápala, proč jsi odkázala dům Nickovi. To ano. Jenomže jsem se kvůli tomu cítila odstrčená. A znovu tolik opuštěná.”

Bonnie vstala, šla k toaletnímu stolku a zadívala se na matku přes vrstvy skla.

„Když jsem zjistila, že jsem těhotná, nemohla jsem se dočkat, až ti to povím. Těch pár měsíců bylo příšerných. Nicka zatkli. Tys prodělala mrtvici. A já se domnívala, že tě ta novina zachrání.” Bonnie se zasmála. „Po všech těch letech, po tom všem, co se stalo, jsem si pořád myslela, že mám tu moc tě uzdravit. A když ne já, tak určitě moje dítě. Moje děťátko by tě z toho dostalo, dodalo by ti súu, kterou jsi potřebovala, vůli k životu, touhu vidět jeho první úsměv i první krůčky. Přesvědčovala jsem se, že budeš k mému dítěti jiná, než jsi byla ke mně, že budeš dokonalá babička, která plete svetry a peče jablečné koláče.” Váhavě si představila Adeline dole v kuchyni. „Ale tys nedokázala udělat ani tohle, vid?” Bonnie chvatně pokračovala. „Muselas umřít dřív, než se Amanda narodila. Ani jsi mi nedopřála to potěšení, abych ti ukázala svoje dítě.”

„Myslíš, že jsem to udělala schválně?” zeptala se matka. „Je mi jedno, jestli jsi to udělala schválně,” odsekla Bonnie. „Mně jen vadí, žes tady nikdy nebyla. Ani pro tátu, ani pro Nicka, ani pro Amandu a už vůbec ne pro mě.”

Matka si založila ruce na prsou a zadívala se do klína: „Co se s tebou stalo, Bonnie?” ptala se hořce. „Vždycky jsi byla tak hodná holka.”

„Nebyla jsem žádná hodná holka!” zaječela Bonnie a viděla, jak se zrcadla roztřásla, prudce vibrovala kolem jednotlivých obrazů úzkostlivého děvčete v bílých šatech, ustarané puberfačky, znepokojené mladé ženy kolem dvaceti, nervózní nastávající nevěsty, rozrušené budoucí matky sledovala je, jak se

krčí strachem a zakrývají si uši. „Víš, kolikrát jsem si přála, abys umřela?!” vykřikla Bonnie. „Máš vůbec ponětí, kolikrát jsem si přála, aby ti prostě selhalo srdce?” dožadovala se odpovědi Bonnie a přitom cítila, jak jí vlastní srdce tím doznáním puklo a rozpoltilo se. „Víš to, že kdykoliv jsem se modlila, aby se ti ulevilo, zrovna tak jsem se modlila, abys usnula a už se nikdy neprobudila? Panebože, nejsem vůbec hodná holka.” Bonnie položila hlavu matce do klína a rozvzlykala se.

Po několika minutách ucítila na temeni matčinu ruku a její prsty ji hladily po krku. „Miluju tě,” šeptala matka a hlas jí při tom slábl.

„Já tebe víc,” tiše naříkala Bonnie.

„To nic,” pronášel nějaký hlas. „To nic, Bonnie. Všecko bude zase v pořádku.” Bonnie pomalu zvedla hlavu a uviděla, že vedle ní stojí Adeline a hladí ji po šíji. Bonnie se podívala na postel a pod prsty ucítila blankytnou přikrývku. Lůžko bylo prázdné. Matka zmizela.

„Slyšeli jsme tě s tatínkem plakat,” vysvětlila Adeline. „Měli jsme starost.”

„Omlouvám se,” řekla Bonnie, zatímco si utírala slzy. „Nechtěla jsem vás znepokojovat.”

„Ne, neomlouvej se. Máš právo být smutná. Je dobré se vyplakat.” Bonnie přikývla a přinutila se vstát. „Měla bych jít.”

„A musíš?” zeptala se Adeline. „Právě volal Nick. Řekla jsem mu, že jsi tady. Prý bude doma za pár minut.”

„Nemůžu čekat. Musím se vrátit.”

„Byli bychom s tatínkem rádi, kdybys zůstala na večeři. Mohla bys zavolat domů, pozvat celou rodinu. Moc by nás to potěšilo…”

„Děkuju, ale nejde to,” vyhrkla Bonnie. „Rod je pryč a mně není dobře.”

„Tak snad někdy jindy.”

„Snad,” opakovala Bonnie a naposledy se rozhlédla po pokoji, než za sebou zanechala duchy a stíny minulostí.

Když dorazila domů, už na ni čekal.

„Joshi,” oslovila ho Bonnie, příjemně překvapená, když vystoupila z vozu a viděla ho, jak stojí na příjezdové cestě, a bojovala s touhou vběhnout mu do náruče.

„Auto, jak vidím, už zase funguje,” poznamenal.

Podívala se na hodinky, protože ji uvádělo do značných rozpaků, že ho tak ráda vidí, a doufala, že jí to na obličeji není znát. „Co tady děláš?” zeptala se, když zjistila, že je skoro pět hodin.

„Slyšel jsem ve škole, že prý jsi ještě nemocná, a napadlo mě, že se tady zastavím, podívám se, jak ti je, a přinesu ti trochu slepičí polévky.” Zvedl velkou láhev s čirou tekutinou.

Bonnie si zaraženě uhladila krátké vlasy, otevřela dveře, ostražitě přejela pohledem po podlaze a teprve pak ho gestem vybídla, aby vstoupil dovnitř.

„Haló!” zavolala, pak šla rovnou do kuchyně, vzala nádobu z Joshových rukou a postavila ji na pult. „Je tady někdo? Lauren! Amando!” Bonnie se rázně vrátila do haly a znova se podívala na hodinky. „Same?” Pohled jí sjel obezřetně k zemi. Abnerku! vyslovila bezhlesně. Kde všichni vězí? „Jsou u Diany,” ozval se Josh odkudsi za ní. Bonnie se prudce obrátila. Až příliš rychle. Hlava se jí pořád točila. „Prosím?”

Josh jí ukázal kus bílého papíru. „Nechali vzkaz v kuchyni na stole. Tady.” Podával jí útržek. Bonnie se pro něj natáhla, ztratila rovnováhu a zapotácela se. V příštím okamžiku se octla v Joshově náruči a pokoj se jí kolem hlavy roztančil.

„Donesu ti trochu vody,” nabídl se Josh, zavedl Bonnie zpátky do kuchyně a usadil ji na židli. Běžel ke dřezu, natočil jí sklenici vody, a přitom ji ani na chvíli nespouštěl z očí.

„Nedělali jsme tohle už jednou?” zeptala se Bonnie. Josh se usmál a přiložil jí sklenku k ústům. „Jsi v pořádku? Nemám zavolat doktora?”

Bonnie se pořádné napila. „Dopoledne jsem u něj byla. Dal mi prášky.” „Nemáš teď užívat?”

Bonnie se podívala na hodinky, ale nedokázala určit, která ručička je velká a která malá. Rozmazávaly se a proplétaly, ztracené někde mezi číslicemi, které jí vůbec nic neříkaly. „Až za hodinu,” řekla mu, když si vzpomněla, že před pár

minutami bylo skoro pět hodin. Upila ještě trochu vody. „Bude mi zas dobře. Asi toho na mě bylo dneska moc.” Uvědomila si, že je vyčerpaná, a zoufale toužila po posteli. Co toho najezdila. Co se navzpomínala. Postavit se tváří v tvář původní rodině není zrovna procházka po pláži, usoudila, když si představila Roda na Horidě a zároveň dumala, co jeho děti dělají u Diany.

„Co je na tom vzkazu?” zeptala se Bonnie.

„Bonnie,” četl Josh. „Jsme u Diany kvůli tapetování koupelny. Amandaje s nátna. Přijdeme do šesti. Podpisy: Sam a Lauren.” Vrátil papír na stůl. „Můžu ti ohřát tu polívku?”

Bonnie se usmála. „Díky. Zní to lákavě.”

V příštím okamžiku stál u linky, vylil obsah láhve do hrnce, a jak se polévka hřála, zvolna ji míchal.

„Je to vynikající,” chválila ho Bonnie o chvíli později, když

vychutnávala pomalu zklidňující tekutinu, která jí nedráždivě klouzala hrdlem.

„Maminčin tajný recept.”

„Vážně?”

„Ne. Máma byla špatná kuchařka. A já jsem mizerný lhář. Koupil jsem to v malém lahůdkářství ve Wellesley.”

„Já jsem taky špatná lhářka,” podotkla Bonnie, šťastná, že je tady s ní. „Za tu polívku děkuju. Bylo od tebe moc milé, že sis na mě vzpomněl.”

Usmál se. „To nestojí za řeč.”

„Asi bych si měla lehnout, než se všichni vrátí,” řekla, když polkla poslední lžíci.

Josh jí pomohl dojít do obývacího pokoje a díval se, jak se ukládá na pohovku.

„V kolik přijede manžel domů?”

Bonnie si přitáhla kolena k hrudi, zabořila hlavu do měkkého zeleného polštáře a zavřela oči. „Tenhle týden je pryč. Na nějaké konferenci v Miami.”

„Ví, že je ti takhle zle?”

„Brzy se vrátí domů.” Bonnie zvedla bradu jen natolik, aby se mohla zpod nepatrně zvednutých řas dívat, aniž musela otvírat oči. Spatřila, jak se Josh uvelebil na křesle naproti pohovce. „Nemusíš tu zůstávat. Já to zvládnu.”

„Myslím, že bych měl počkat, až někdo přijde domů. Podle mě bys neměla být sama,” prohlásil a jeho tón naznačoval, že další protesty jsou zbytečné.

Děkuju, řekla Bonnie, i když jenom v duchu, a začala se pomalu propadat do spánku.

„Mami!” zavřeštěla Amanda a rozběhla se k ní, jakmile Bonnie otevřela oči.

„Tapetovali jsme. Bylo to boží.”

Bonnie se posadila na pohovce, nohy spustila na zem a Amanda jí okamžitě skočila na klín. „Vidím, žes měla moc práce.” Bonnie setřela z dívčiny tváře trochu bílého lepidla.

„Byla to legrace. Sam povídal, že mám talent.” Amanda se zahihňala.

„To že řekl?”

Amanda pyšně přikývla. „Co je to talent?”

Bonnie se rozesmála, právě když do pokoje vešli Sam a Lauren. Oba měli na sobě módní vyšisované, roztrhané džíny a stará trička, vlasy měli stažené za ušima a celé zaprášené. Dokonce i náušnice

v Samově nose byla postříkaná bílou barvou. „Čije to auto venku?” zeptal se Sam.

„To je moje,” poznamenal Josh Freeman, který zrovna vešel do pokoje.

Kde byl? uvažovala Bonnie a pak přemítala, proč tady vůbec je. Opravdu sem přišel jen proto, aby se přesvědčil, že je v pořádku?

„Dobrý večer, pane učiteli,” oslovil ho Sam. „Co tady děláte?”

„Motám se kolem plotny,” přišla pohotová odpověď. „Napadlo mě, že vám udělám něco k večeři,” vysvětloval. „Bonnie by se na to zřejmě necítila, a tak jsem nachystal vynikajicí párky v rohlíku.”

„Párky v rohlíku?” Amanda radostně zatleskala.

„A zapékané fazole,” dodal Josh s mrknutím.

„Tos nemusel dělat,” řekla mu Bonnie.

„Neměla by sis vzít ten prášek?” zeptal se.

„Jaký prášek?” chtěla vědět Lauren.

„Bonnie byla u doktora,” vysvětloval Josh. „Předepsal jí nějaká antibiotika. Skočím pro ně.” Odešel do kuchyně dřív, než se Bonnie zmohla na protest.

„Co říkal doktor?” otázala se Lauren.

„Nic moc. Prý to může být infekce ve středním uchu.” Pokrčila rameny. „Nebo taky nemusí.”

„U Diany jsme se převlíkali,” ozvala se Amanda.

„Vlezla Dianě do šatny,” pronesla rozpačitě Lauren. „Snažila jsem se jí to zarazit.”

„Diana má moc hezký věci,” podotkla Amanda.

„Ano,” souhlasila Bonnie. „Ale podle mě by tě asi nepochválila, že si s nimi hraješ. Doufám, žes všechno dala přesně tam, kam to patří.”

Amanda roztomile sešpulila pusinku, že přímo volala po polibku.

„Pomohla jsem jí,” řekla Lauren. Zazvonil telefon.

„Chceš, abych to vzal?” zavolal Josh Freeman z kuchyně.

„Prosím tě.” Bonnie si pomyslela, že to bude asi Rod, a dumala, co ho napadne, až uslyší u nich v telefonu cizí mužský hlas.

„Kdo je kruci Josh Freeman?” vyptával se Rod o chvilku později, když si Bonnie vzala sluchátko z Joshových rukou a sedla si v kuchyni na židli, kterou jí Josh přisunul.

„Samův učitel na výtvarku,” zašeptala Bonnie. „Pamatuješ? Byl na Joanině pohřbu.”

„Co dělá u nás?”

„Zastavil se tady, aby se poptal, jak mi je. Jak to probíhá v Miami?” zeptala se, aby změnila téma, protože si nebyla opravdu jistá tím, co tady Josh Freeman dělá.

„Je to tu skvělé. Všechno jde ještě lip, než jsme doufali. Účastníci tady šílí po Marie. Zpracovala je tak, že jí zobou z ruky.”

Josh k ní natáhl dlaň. Na jeho dlouhé a solidní čáře života spočívala osamělá bflá tableta. Bonnie si pilulku vzala, strčila ji do pusy a zapila sklenicí vody, kterou Josh držel v druhé ruce.

„Jak se ti daří?” zeptal se Rod, jako by ho to dodatečně napadlo.

„Skoro stejně. Byla jsem u doktora. Předepsal mi antibiotika.”

„U jakého doktora?”

„U doktora Klinea.”

„Kdo je to?”

„Doporučila mi ho Diana,” lhala Bonnie, protože to bylo snadnější než mu vykládat o návštěvě u dr. Greenspoona. Ne že by to chtěla tajit. Bylo to jen příliš složité, aby mu to vyprávěla po telefonu.

„Už jste našli toho hada?”

Bonnie automaticky sjela pohledem k nohám. „Ještě ne.”

„No tak se kvůli němu netrap. Podle mě je už kdovíkde.”

Bonnie přikývla a dívala se přitom na Sama, který přišel do místnosti a vyndal si z lednice limonádu.

„Bonnie, jsi tam?”

„Ano, promiň. Pokusím se tím netrápit.”

„Tak jo, poslyš, musím letět. Maria domluvila důležité jednání s jedním šéfem té společnosti na sedmou a musím si ještě projít nějaké poznámky. Brnknu ti zítra. Chybíš mi,” dodal, než zavěsil.

„Zítra,” opakovala Bonnie a položila sluchátko do vidlice, zatímco Josh Freeman přinesl na stůl plný talíř párků v rohlíku.

„Večeře je hotová,” oznámil, když se Sam, Lauren a Amanda dychtivě shromáždili u stolu. „Hotdogy pro všechny.” Podíval se na Bonnie. „Pro tebe slepičí polévka.” Telefon zazvonil přesně ve dvě dvacet tři ráno. Bonnie se vymrštila a rozčileně před sebou zašermovala rukama, jako by se předtím zvukem chtěla ochránit. Pár vteřin jí trvalo, než pochopila, co se děje, a dalších několik sekund, aby našla telefon a dala si ho k uchu. „Haló?” řekla udýchaně do mluvítka.

Nic.

„Haló? Tak sakra, kdo volá?”

Pořád nic, pak podivné cvaknutí a opět nic.

„Haló? Kdo je to? Je tam někdo?”

Jedinou odpovědí jí byl oznamovací tón. Bonnie praštila sluchátkem do vidlice a rozplakala se. Po několika dnech zrovna tak dobře spala, nebudila ji ani nevolnost, ani ošklivé sny, ani náhlé bodavé bolesti, a teď se jí spánek narušil. Třeba jí nakonec přece jen pomohla ta antibiotika, napadlo ji, když si utírala slzy. Vstala z postele, rozsvítila a zkontrolovala podlahu, parapet a závěsy.

Vyšla na chodbu. Mohla by rovnou udělat svůj noční okruh, rozhodla se. Když nakoukla do přítmí Samova pokoje, pohledem přejela po podlahových lištách a pak

po osvětleném teráriu se dvěma obětními krysami stočenými do klubíčka na dně posypaném pískem. Hadí a teď ještě krysy. Nemůžu uvěřit, že tohle je můj život, pomyslela si Bonnie, když pokračovala dál po chodbě, zastavila se před Amandinými otevřenými dveřmi a zmocnila se jí úzkost

Copak Amandu neupozornila, aby dveře do svého pokoje zavírala, dokud nenajdou Abnerka? „Pamatuj si, že je musíš zase zavřít, když budeš potřebovat jít v noci na záchod,” varovala ji. A teď byly úplně dokořán.

Co se dá dělat? přemítala Bonnie, když vešla k dceři do ložnice a očima se snažila proniknout tmu. Amanda je ještě dítě, ani ne čtyřleté. Nemůže se od ní čekat, že si bude dělat ze všeho hlavu. Od toho tady jsou matky.

Když si její oči přivykly na tmu, pomalu přistoupila k Amandině posteli, a jak naslouchala dceřině pravidelnému dechu, opřela se rukou o velikého plyšového klokana. Opatrně rozsvítila lampičku v podobě velkého Ptáka Žluťáka vedle postýlky. Dítě se pohnulo, ale oči neotevřelo. Bonnie se spěšně rozhlédla kolem. Byli tam medvědi, byli tam psi, byly tam žáby. Žádní hadi, zjistila s úlevou, zhasla a vrátila se na chodbu.

Lauren měla dveře zavřené. Bonnie je mírně pootevřela, nakoukla dovnitř, a když zaslechla Laurenino lehké pochrupávání, zase je zavřela. Pak se vrátila k sobě do pokoje a vlezla si do postele, kde bděla až do rána.

Příští odpoledne zavolal Josh Freeman. „Mám přestávku,” řekl jí. „Jen volám, jak se ti vede.”

„Nevolals mi v noci?” zeptala se okamžitě Bonnie.

„V noci? Kdy? Myslíš potom, co jsem odešel?”

„Myslím tuhle noc přesně ve dvě hodiny třiadvacet minut.”

„Proč bych tě proboha volal skoro v půl třetí ráno?”

„Promiň,” omlouvala se Bonnie. „Nějak mi to nemyslí. Tos určitě nemohl být ty.”

„Někdo ti volal v půl třetí ráno? Co říkal?”

„Vůbec nic. Jenom pár minut čekal, pak zavěsil.”

„Volalas policii?”

„Na co? Nejspíš to je nějaký cvok.”

„Stejně by bylo správné policii informovat,” radil jí. Bonnie přikývla, ale nepromluvila.

„Jak se cítíš?”

„Dneska si připadám silnější,” referovala Bonnie z postele. „Zdá se, že antibiotika trochu zabrala.”

„Nechceš ještě slepičí polévku?”

„Myslím, žes mi jí donesl dost na celý týden.”

„A co kdybych ti dělal společnost?”

„Proč?” vyhrkla, až je oba tou otázkou překvapila.

„Proč?” opakoval.

Zaváhala. „Nejdřív ses se mnou nechtěl vůbec bavit,” připomněla mu jemně, zatímco si říkala, jak ráda by ho viděla. „Teď mi přineseš slepičí polívku a vaříš mým dětem večeři. Co se děje?”

Nastala dlouhá odmlka. „Líbíš se mi,” odpověděl prostě. „A měl jsem dojem, že potřebuješ přítele. Já teda určitě.”

Ozval se zvonek.

„Někdo zvoní,” řekla mu a byla ráda, že to vyrušení přišlo včas. „Jdu se podívat, kdo to je.”

„Ještě ti zavolám, jestli ti to nevadí.”

„Ano,” souhlasila. „Nevadí mi to.”

Když Bonnie šlápla na poslední schod, zvonek zazněl znovu. Přitáhla si župan pevně k tělu. „Moment,” zavolala. Nohy se jí tou náhlou námahou roztřásly. „Kdo je to?”

„Všemi zbožňovaný kriminálník,” přišla odpověď.

Bonnie si opřela čelo o tvrdé dřevo vchodových dveří. Kdy ztratila kontrolu nad svým životem? přemítala. „Co chceš, Nicku?”

„Chci tě vidět.”

„Není mi zrovna dobře.”

„To jsem slyšel. Pusť mě dovnitř. Chci s tebou mluvit.” Bonnie se zhluboka nadechla a pak otevřela dveře.

„Prokrista, co sis to provedla s vlasama?” zeptal se Nick. Špinavé blond vlasy měl pečlivě zastřižené a sčesané z Čela. Po matce zdědil

jemný nos, uvědomila si Bonnie, když ustoupila, aby mohl vejít dovnitř.

„Nevolals mi dneska v noci?” „Dneska v noci? Ne. Měl jsem ti volat?” „Někdo mi

volal ve dvě dvacet tři ráno,” oznámila mu cestou do kuchyně, kde vyndala z lednice nádobu se slepičí polévkou, nalila trochu do hrnce a zapnula sporák.

„Nedáš si polévku?” „Podle tebe jsem tě v noci volal? Ne, nechci žádnou polívku.” „Už jsi to udělal jednou,” připomněla mu. „Jenom kvůli tomu, žes Adeline řekla, ať ti určitě zavolám, že je to důležité.” „Takže jsi to nebyl ty, kdo mi v noci volal,” konstatovala. „Ne, nebyl.” Odtáhl židli a posadil se.

„Nechceš mi o tom povědět?”

Bonnie pokrčila rameny. „Není co povídat. Někdo telefonoval a pak zavěsil. A pohádky je konec.” „Rod je prý na Floridě,” promluvil Nick po chvíli. „Co má tohle znamenat?” „Nic. Říká se tomu konverzace.”

„Myslela jsem, že tím chceš naznačit, že to mohl být Rod.” „To mě ani nenapadlo. Proč? Podle tebe to mohl být on?” „Pochopitelně že ne,” odpověděla rychle Bonnie. Myslela si to? „Heleď,” začal Nick, „jen jsem zaskočil, abych se zeptal, jak se ti daří. Adeline mi řekla, že ses včera stavovala u nás. Doufal jsem, že tam ještě budeš, až se vrátím z práce, ale Adeline říkala, žes musela odejít, protože ti nebylo dobře.”

„Co ti ještě ta vzácná Adeline vyžvanila?” „Že jste si s tátou pěkně popovídali.” „To říkal táta?” „Znáš tátu. Ten…”

„.. .toho moc nenamluví,” dokončila Bonnie bratrovu větu. „Ale vím, že ta tvoje návštěva mu udělala dobře, Bonnie. Bylo mu to znát na obličeji. Jako by z něj spadl nějaký stín.”

Polévka začala vřít. Bonnie odstavila hrnec ze sporáku a nalila si horkou polévku do misky. „Opravdu si nedáš taky?” „Dám si pivo, jestli nějaké máš.” Bonnie pokývla směrem k lednici. „Posluž si.” V příštím okamžiku seděli naproti sobě u stolu v kuchyni, Bonnie polykala polévku a Nick pivo. Koho by to napadlo, uvažovala Bonnie, udivená neutuchající schopností mozku přijímat překvapení.

„Jak pokračuje vyšetřování vraždy?” zeptal se najednou Nick.

Ta otázka Bonnie překvapila a ruka se jí začala třást, až jí polévka ze lžíce vystříkla na stůl. „Cože?”

„Opatrně,” upozornil ji. „Je to horké.” Popadl ubrousek z kuchyňského pultu a loužičku utřel. „Ptal jsem se, jestli je něco nového ve vyšetřování.”

„Proč se na to ptáš?”

Nick pokrčil rameny. „Dlouho jsem už o tom v novinách nečetl. Jen jsem zvědavý, jestli ses něco nedozvěděla.”

„Co například?”

„Například jestli je už policie na stopě Joanina vraha?”

„Vím toho tolik co ty,” prohodila Bonnie, zadívala se mu do očí a snažila se za nimi číst jeho myšlenky.

Nick zvedl láhev s pivem k ústům, zaklonil hlavu a nasával těžkou hnědou tekutinu do těla, jako by vdechoval kouř z cigarety. „Není nic lepšího než vychlazená sklenice piva,” podotkl.

„A ty ses něco dozvěděl?” vyptávala se Bonnie.

„Já?” Zasmál se. „Jak bych mohl?”

„Napadlo mě, že tě třeba policie znovu vyslýchala.”

„Pořád si myslíš, že jsem Joan zabil?”

„Udělals to?”

„Ne.” Znovu si lokl piva. „Mám alibi, pamatuješ?”

„Nejsem si jistá, jestli se náš táta dá posuzovat jako nezaujatý svědek.”

„Spletla ses v něm už dřív.” Nastalo ticho.

„Možná se mýlíš i ve mně,” pokračoval Nick.

„Pochybuju,” prohlásila Bonnie umíněně, spolkla zbytek polévky, a jak nesla misku do dřezu, pod nohama se jí lehce zhoupla podlaha. „Vražda ti zas tak úplně cizí není, viď? zeptala se. „Nebo pořád trváš na tom, že tě falešně obvinili?”

„Seděl jsem v autě, když Scott Dunphy tu vraždu plánoval,” připomněl jí a Bonnie se okamžitě před očima roztančily staré novinové výstřižky. Výstřižky z Joanina alba, uvědomila si a dech jí uvízl v hrdle.

„Stáli kousek od tebe,” odporovala. „Jak to, žes neslyšel, o čem mluví?”

„Měl jsem zavřené okénko.”

„Takže tys vůbec nic neslyšel a ani netušil, proč ten tvůj pochybný společník předává úplně cizímu člověku deset tisíc dolarů v hotovosti. Tohle se mi vážně snažíš namluvit?”

„Je to daleko složitější, než si dokážeš představit.” „Skutečně?”

Na chvilku se odmlčel. „Joan jsem nezabil,” prohlásil nakonec. Bonnie přikývla,

ale nepromluvila. Proč taky? Uviděla, jak se místnost náhle naklonila a strop se svezl k podlaze. Opřela se o kuchyňský pult, pokoušela se zaostřit zrak na veliký javor venku za oknem a sledovala, jak se jeho větve pohupují v mírném vánku. Přenesla pohled na Chagallovu litografii na zdi, všimla si, že kráva namalovaná vzhůru nohama padá ze střechy domu, a zároveň ucítila, jak se jí podlomila kolena. Zahlédla Amandinu kresbu, na které byly postavičky se čtvercovými hlavami, a měla nejasný pocit, jako by se z její hlavy taky stávala krabice. Co se to s ní děje? Měla by si teď vzít další prášek? Pokusila se podívat na náramkové hodinky, ale vzdala to, když se čísla nedala rozeznat, a místo toho se koukla na digitální hodiny nad sporákem, ale ty se také rozmazávaly a číslice se komíhaly sem a tam. V autě mám digitální hodiny.

Vzpomněla si, jak tohle řekla policii a pak se celému tomu nesmyslu začala smát. Proč ji někdo neupozornil, že se to ještě zhorší?

„Bonnie,” oslovil ji Nick a jeho hlas se k ní pomalu vlekl, jako by byl politý hustým sirupem. „Co se stalo? Jsi v pořádku?”

Udělala krok a zmocnila se jí panika, protože pod nohama vůbec necítila podlahu.

„Pomoz mi!” vykřikla, když místnost zmizela ve tmě, a ona cítila, že padá střemhlav do propastí.

Když Bonnie otevřela oči, ležela v posteli a Nick seděl v křesle naproti ní. „Co se stalo?” zeptala se, zvolna se nadzvedla a opřela se o pelest.

„Omdlela jsi,” oznámil jí, pak přistoupil blíž a opatrně se posadil do nohou postele.

Bonnie se rozhlédla a zjistila, že venku je ještě světlo. „Jak je to dlouho?”

„Moc ne, asi tak hodina.”

„Děti…?”

„Sam a Lauren přišli domů ze školy a hned zase odešli. Že prý tapetují u Diany koupelnu. Amanda se ještě nevrátila.”

„Ne. Kamarádka ji pozvala k nim. Přivezou ji asi v půl šesté.

Měla bych vstát a začít dělat večeři.” Zhluboka se nadechla. Hlavu měla nápadně těžkou, krk ji sotva unesl. Co se s ní děje? Copak se její zdravotní stav zase zhoršil? Cítila se daleko hůř než kdy jindy.

„Zůstaň hezky ležet. Dětem jsem už řekl, že si objednáme pizzu, až se vrátí domů.”

„Tohle je k smíchu,” reptala Bonnie. „Přece nemůžu zůstat navěky v posteli.”

„Kdo říká navěky?” otázal se Nick, „Nejsi přece naše matka, Bonnie. Pro pár dní se svět nezboří.”

Bonnie se pokusila usmát, ale rty se jí roztřásly a pak zkroutily, takže toho pokusu zanechala. „Odkdy je z tebe tak hodný kluk?” zeptala se.

„Když jsi spala, někdo tě volal,” poznamenal Nick a její otázku ignoroval. „Že se jmenuje Josh Freeman. Že prý je tvůj přítel.”

Bonnie přikývla. „Učí u nás na škole. Včera se tady zastavil a donesl mi slepičí polévku.”

„No,” začal Nick a poplácal ji po chodidlech, „nezdá se, že bys měla nedostatek mužských, co se o tebe starají.”

Až na vlastního manžela, pomyslela si Bonnie.

„Až na tvého manžela,” pronesl Nick.

A jako na zavolanou zazvonil telefon a byl to Rod. „Pořád ještě ležíš?” zeptal se nevěřícně.

„Nějak se toho bacila nemůžu zbavit”

„Co říkal doktor?”

„Zítra by mi měl zavolat výsledky vyšetření,” sdělila mu Bonnie a zároveň věděla, že tohle není odpověď na otázku, kterou jí Rod položil, ale pomyslela si, že tahle bude taky stačit. Dívala se, jak Nick začal neklidně přecházet mezi postelí a oknem.

„Jak se daří dětem?”

„Celkem dobře. Lauren je v pořádku. Zatím nikdo další neonemocněl.” Díkybohu, dodala v duchu Bonnie.

„Kdy přijede domů?” chtěl vědět Nick.

„Cože?” podivil se Rod. „Kdo to byl? Zas ten učitel?”

„To je Nick,” informovala ho Bonnie.

„Nick?! Co tam sakra dělá?”

„Starám se o sestru,” odpověděl nakvašeně Nick, když sebral telefon Bonnie z ruky. „Ačkoliv bys to měl dělat ty.”

„Nicku,” protestovala Bonnie, ale její odpor vyzněl chabě a musela si přiznat, že jí nešel od srdce.

„Co se to tam krucinál děje?” dožadoval se Rod odpovědi tak hlasitě, že ho Bonnie slyšela.

„Tvé ženě je zle. Před hodinou omdlela a bylo jen dobře, že jsem tady byl a chytil ji, když padala.”

„Ona omdlela?”

„Kdy přijedeš?” zeptal se opět Nick.

„Podle plánu mám přiletět v sobotu dopoledne.”

„Tak ten plán změň,” doporučil mu Nick.

Zdálo se, že se všichni zarazili, aby nabrali dech. „Dej mi ještě Bonnie,” slyšela Roda, ale to už jí Nick podával sluchátko.

„Rode…”

„Bonnie, co se to tam zatraceně děje?”

„Není mi dobře, Rode.”

„Chceš, abych tu cestu přerušil a přijel dřív, že je to tak?” Jeho hlas žadonil o jednoduché „ne”.

Bonnie zavřela oči, polkla a k dásním jí přilnula vyčpělá pachuť krve. „Ano,” souhlasila.

Následovalo trapné ticho. „Tak dobře,” souhlasil Rod. „Zjistím, jestli seženu letenku někdy na zítra.”

Bonnie se rozplakala. „Nezlob se, Rode. Nevím, co se to se mnou děje. Nevím, co mám dělat. Bojím se.”

„Neboj se, zlato.” Rod se snažil, aby mu hlas zněl účastně. „Určitě to bude jen ošklivá chřipka. Až přiletím domů, bude ti patrně mnohem lip.”

„Taky doufám.”

„Tak jo, hele, budu radši končit, abych si mohl zařídit ten odlet Uvidíme se zítra, brouku. Buď klidná. Zkus se trochu vyspat. A zbav se toho svého bratříčka. Dokud se neobjevil, tak ti bylo lip.”

Bonnie vrátila sluchátko do Nickovy natažené ruky, sledovala, jak ho položil do vidlice, a poprvé si všimla, jak se mu rýsují svaly na pažích. Ve vězení měl hodně času na trénink, pomyslela si a snažila se nevnímat tíhu Rodových slov.

Dokud se neobjevil, tak ti bylo lip.

Domnívala jsem se, že když se vyrovnám s minulostí, můj stav se zlepší, uvažovala Bonnie a svezla se pod pokrývku a na polštář. „Zítra se vrátí domů,” slyšela samu sebe hlesnout, než tvrdě usnula.

Když opět otevřela oči, byla tma. Leknutím se posadila a uvnitř těla jí vybuchovaly stovky malých horkých pum, které jí zmáčely kůži potem.

„Bonnie?” ozval se z temnoty čísi hlas.

Bonnie vyjekla, namáhavě se pokoušela kleknout si na posteli,

zamotávala se do teplé pokrývky a nedokázala rozeznat, jestli bdí, nebo spí.

„To nic. To jsem já, Nick,” pokračoval hlas, tentokrát blíž u ní. Bonnie spatřila postavu, která se rýsovala v přítmí, dlouhé světlé vlasy, svalnaté paže a překvapivě ženský nos ve středu tak výrazně mužského obličeje. „Kolik je hodin?” zeptala se. Jak často tuhle otázku v poslední době pokládala? Co na tom záleží? Záleželo na tom vůbec někdy?

„Deset pryč,” odpověděl. „Už deset pryč? Kde je Amanda?” „Spí.”

„Sam a Lauren…? „U sebe v pokoji.” „Co tady ještě děláš?” „Hlídám, jak ti je.”

„Já to nechápu,” pronesla. „Co se tak najednou staráš?” „Vždycky jsem se staral,” opáčil. Ozvalo se nesmělé zaklepání na dveře ložnice. „Ano?” hlesla Bonnie.

Do pokoje se vplížil Sam, jako by pro něj byla místnost příliš nízká, hlavu měl skloněnou, ramena svěšená a pohledem ve tmě pátral po Bonnie. „Zaslechl jsem hlasy, tak mě napadlo podívat se, jak na tom seš,” vysvětloval. „Jak se ti daří?” „Bývalo mi lip.” „Ty prášky nezabíraj?”

Bonnie si začala třít Čelo. Nemohla si vzpomenout, kdy je naposledy brala. „Asi bych si teď někdy měla jeden vzít,” řekla. „Kde je máš?” zeptal se Nick. „V kuchyni.”

„Skočím pro ně,” nabídl se Sam a už byl pryč. „Zvláštní kluk,” poznamenal Nick.

„To tys byl taky,” připomněla Bonnie bratrovi. „Pořád sis hrál na policajty a zločince. Až na to, že tehdy jsi byl vždycky ten kladný. Co se stalo, Nicku? Proč sis to prohodil?”

„Stávají se různé věci,” podotkl Nick. „Lidi se mění.” Nick si odhrnul vlasy z čela, na tváři se mu usadil podivný výraz a díval se na ni tak pronikavě, že to ani tma nedokázala skrýt. Uvědomila si, že se bojí.

Co tady dělá? Proč přišel? Proč se jí vrátil do života a právě teď? Co měl

společného s Joan? A s její smrtí? Zavraždil ji? Hodlal zabít taky svou sestru? Proto se jí vetřel znovu do života? Proto tady

dneska v noci je? Bylo jí tak špatně, že jí to bylo skoro jedno. Jen to udělej rychle, modlila se, ať už to mám za sebou. Cokoliv bylo lepší než to, jak se cítila v posledních několika týdnech.

Ale jenom neubližuj mé dcerušce, žadonila v duchu, když se Nick odvrátil. Ta myšlenka přinutila Bonnie být ve střehu. Musí zůstat silná, umiňovala si. Nesmí dovolit, aby se něco stalo její holčičce.

„Přinesl jsem ti trochu polívky,” ozval se Sam, který opatrně vešel do místnosti a z hrnku v jeho rukou stoupala pára. Došel k boční straně postele, položil jí prášek do natažené dlaně a pak jí podal polévku. „Opatrně, je to horký. Dal jsem ji do mikrovlnky.”

Bonnie si vsunula pilulku dozadu na jazyk, pofoukala polévku a pak polkla. Tabletka jí nemotorně proklouzávala hrdlem jako kulička Rtivoli. Znovu usrkla polévku, ucítila, že si spálila špičku jazyka, ale přesto ji spolkla. „Jak to vypadá s koupelnou u Diany?” zeptala se.

„Skvěle,” prohlásil Sam pyšně. „Určitě se jí bude líbit.”

„To jistě.” Bonnie znovu upila trochu polévky.

„O víkendu se vrátí. Tak uvidíme.” Sam přešlápl z nohy na nohu. „Jsem dost utahanej,” prohodil. „Nevadí, když půjdu spát?”

„Vůbec ne,” odpověděla Bonnie.

„Já se vyprovodím sám,” podotkl Nick.

Sam se usmál a nahrbeně odcházel ke dveřím, ale pak se zastavil. „Doufám, že ti zítra bude lip.”

„Já taky.” Bonnie obrátila pozornost k Nickovi. „Určitě máš ještě nějaké povinnosti,” začala.

„Vůbec žádné. Vlastně jsem uvažoval, že tady přespím.”

„Cože? Ne, neblázni. To přece nejde.”

„Proč ne? Budu spát přímo tady v křesle. Aspoň tu budu, kdybys něco potřebovala.”

„Nebudu potřebovat nic.”

„Nikam nepůjdu,” prohlásil Nick. Nejdřív to skučení slyšela ve snu.

Stála uprostřed školní jídelny s umělohmotným podnosem v ruce a čekala, až na ni přijde řada u výdejního pultu s jídlem. „Postupte si,” vybídl jí čísi hlas a Bonnie pokročila dopředu, zatímco z ventilace u jejích nohou vycházelo pronikavé syčení a olizovalo jí holé nohy.

„Porouchalo se potrubí?” zeptala se Roda, který měl na sobě uniformu školníka. 232

Teď neplač

„Nechceš se na to podívat?” navrhl jí a otevřel čtvercový větrák ve zdi dole u země. Kvílení okamžitě nabralo na intenzitě. Někdo je uvězněný uvnitř, uvědomila si Bonnie, jakmile přistoupila blíž.

„Dej pozor na hady,” varoval ji Rod, když se Bonnie začala plazit dlouhým tunelem.

„Je tam někdo?” zvolala, hlas se jí odrážel od stěn tunelu a pleskal ji do tváře jako ostrý vítr.

„Mami?” volal slabý hlásek. „Mami, pomoz mi. Pomoc.”

„Amando?” vydechla Bonnie a po všech čtyřech lezla za zvukem. Ale čím blíž se dostávala, tím víc se tunel prodlužoval a vzdálenost mezi nimi vzrůstala. Špína ze zdí tunelu začala padat Bonnie na hlavu, až hrozilo nebezpečí, že ji pohřbí zaživa.

„Mami!” zakřičela Amanda znovu a hlas se jí zlomil do dobře známého skučení.

„Amando!” vykřikla Bonnie, celá zbrocená potem, a divoce kolem sebe šátrala v okolní tmě.

Rukou se dotkla chladného vzduchu reality a probudila se. Pot jí stékal z čela až na krk. Panebože, pomyslela si, když se posadila na posteli a v křesle naproti rozeznala siluetu spícího bratra. Zase další noční můra do její sbírky. A potom zaslechla kvílení a pochopila, že je skutečné, že si ho její podvědomí začlenilo do snu, ale samo ho nevytvořilo. „Amando!” zašeptala horečně, vyskočila z postele a letěla po chodbě do dceřina pokojíku, zatímco nářek s každým jejím zoufalým krokem zesiloval. Bonnie doběhla k Amandině ložnici s dechem zaraženým jako nafouklý balon uvnitř hrudníku a vtom si všimla, že dveře pokoje jsou dokořán. Zatímco se v duchu modlila a z plic jí postupně unikal dech v krátkých bolestivých křečích, vešla do místnosti a rozsvítila lustr.

Amanda seděla v postýlce přitisknutá těsně k pelesti, s rukama na otevřených ústech, slzy jí tekly proudem po tvářičkách, oči vytřeštěné, přikrývky na zemi, plyšová zvířátka kolem ní, růžová panda vedle hlavy, u pasu několik černých a bílých medvídků

a u nohou živý had.

Bonnie se nad tím téměř surrealistickým výjevem zatajil dech.

Had byl ovinutý kolem Amandina holého kotníku a jako zhypnotizovaný se sunul k ní. „Mami!” naříkala Amanda tiše, když Bonnie znehybněla ve dveřích. „Škrtí mi nohu, mami. Ať toho

nechá.”

Panebože, pomyslela si Bonnie, zapotácela se a zatočila se jí hlava. Chce se jí omdlít, uvědomila si, ale ne, ne, nesmí omdlít.

Neomdlí. Musí zachránit dcerku. Na ničem jiném nezáleží. Její dítě jí je dražší než samotný život. Nesmí dovolit, aby se jí něco stalo. Udělá cokoliv, aby ji ochránila.

V příštím okamžiku cítila, jak opouští vlastní tělo, vyvléká se z něho podobně jako se had zbavuje kůže, nadlehčuje se a letí vzduchem k Amandině lůžku, zbavená veškerých myšlenek, jen jako zvíře poháněné instinktem a adrenalinem. Bonnie se vrhla na hada, jednou rukou ho chytila za hlavu a druhou za pevné prstence jeho ocasu. Had ztuhl a ztěžkl jí v rukou, jako kdyby se zmocnila železné tyče. Nato se začal kroutit, hlava se natahovala po její dlani, dlouhé tělo se v jejím sevření vzpínalo a zmítalo snad všemi směry najednou. Její ruka se pokoušela uvolnit hadovo tělo omotané kolem dcerčiny nohy, ale bylo to, jako by plaz měl svoje vlastní prsty, které rytmicky tepaly do jejích. Je tak silný, pomyslela si a ztrácela jistotu, že ho ještě udrží.

Zaslechla nějaké zvuky, vlastní výkřiky, došlo jí, jak se pokoušela sundat hada z Amandina kotníku. Už to bude, říkala si, když prsty podebírala hadovu hedvábnou kůži. Už ho skoro má.

Prudce zatáhla, zaslechla puknutí, jako když se uvolňuje zátka, vtom byl had z Amandy pryč a svíjel se Bonnie v rukou. Je tak těžký, říkala si, tak strašně těžký. Věděla, že už ho dál neudrží, ale vzápětí zaslechla hlasy a otočila se, právě když se ve dveřích objevil Nick s hněvivým pohledem, paže měl natažené a v rukou svíral pistoli namířenou přímo na její hlavu.

Vyjekla a přestala zápolit s hadem, rozevřela dlaně a plaz dopadl na zem.

S žuchnutím sebou plácl na koberec, vztekle se zavlnil a chystal se zaútočit

„Nestřílej!” zařval Sam, odstrčil Nicka, vřítil se do pokojíku a vrhnul se na rozdrážděného hroznýše královského. Bonnie zůstala stát a pohled upírala na bratra, který stále ještě svíral zbraň. Je to ta samá, kterou zabil Joan? přemítala. Zastřelí teď i ji?

Koutkem oka viděla, jak sebou Sam škubl bolestí, když se zvedal ze země, zatímco had pořád ještě kladl značný odpor. Sam, ještě celý roztřesený a udýchaný, věnoval Nickovi jediný letmý pohled a odnesl hada z místnosti

Bonnie vyčkala, dokud neuslyší, jak kryt terária zapadl na místo, pak klesla na kolena a propukla v pláč.

„Mami!” zakřičela Amanda a vyskočila z postele rovnou do matčiny náruče.

„Nestalo se ti nic, miláčku?” zeptala se Bonnie, líbala Amandu na

tvářičky, hladila ji po vlasech a třela podlitinu, která jí už vytvářela spirálu kolem kotníku jako spálenina od provazu.

„Co se to tady děje?” ozval se ode dveří hlas. Bonnie se otočila a viděla Lauren, jak postává za Nickem, jehož pistole nebyla nikde v dohledu. Je možné, že si to všechno jen představovala?

„Našli jsme hada,” řekla Amanda.

Bonnie uslyšela smích a uvědomila si, že pochází od ní. „To teda jo,” utrousila.

„On je tady?” Lauren couvla a ostražitě se podívala k nohám.

„Má ho Sam.”

Lauren střelila pohledem po Nickovi. „Co tady ještě děláš?” zeptala se, zjevně zmatená tím, co se tady odehrává.

„Celkem nic,” opáčil Nick a zasmál se. Přistoupil k Bonnie a pomohl jí vstát.

„Jsi v pořádku?”

„Doufám,” odpověděla a vyvinula se mu z rukou. „Ale Sam je možná pokousaný.”

„Kousl ho už několikrát,” poznamenala Lauren. „Kousnutí pálí, ale není jedovatý.”

Bonnie vzala dceru do náručí, ale v rukou pořád cítila tíhu hadova vzdorujícího těla. Zbyla jí vůbec nějaká síla? uvažovala.

„To byl teda zážitek,” promluvil Nick. „S tebou si není radno zahrávat.”

Bonnie upřeně hleděla na bratra. Vysvětli mi to, říkaly její oči. Opětoval její pohled. Až potom, odpovídaly jeho.

„Chceš nás zabít?” zeptala se Bonnie bratra, když se ostatní konečně uložili ke spánku. Had byl v teráriu a krysy pryč.

„Tohle si myslíš?” otázal se Nick. „Že jsem tady proto, abych tě zabil?”

„Už ani nevím, co si mám myslet,” podotkla Bonnie upřímně a každý sval v jejím těle volal po odpočinku.

„Nejsem tady proto, abych ti ublížil, Bonnie.”

„Proč teda?”

„Myslel jsem si, že tě ochráním,” řekl po chvilce.

„Nenapadlo mě, že odsouzení zločinci můžou nosit zbraně.”

„To taky nesmějí.”

Bonnie klesla do nohou své postele. Jaký mělo smysl pouštět se s bratrem do hovoru? Skutečně věřila, že jí něco poví? „Myslíš, že bychom měli Sama donutit, aby zašel do nemocnice?” zeptala se místo toho.

„Prý mu stačí pár silnějších tablet tylenolu, aby přečkal noc, a ráno si prý kvůli těm kousnutím skočí k doktorovi, pokud to bude třeba.”

Bonnie přikývla. Pomohla Samovi pořádně vymýt pokousané místo a dívala se, jak si na to namazal speciální antiseptickou mastičku. O tom, že viděl u Nicka pistoli, se ani nezmínil. Možná si to celé jen představovala.

Uložila Amandu k Lauren do pokoje. Amanda se ihned uvelebila v ohbí Laureniny paže, kolem pasu měla Laureninu druhou ruku, a jak usínaly, bylo slyšet jejich tichý zdvojený dech.

„Je to ta pistole, kterou jsi zastřelil Joan?” zeptala se Bonnie Nicka, když si najednou všimla, že má hlaveň pistole zastrčenou za pasem cižínsů.

„Zbraň, kterou zastřelili Joan, byla osmatřicítka,” poznamenal suše Nick. „Tohle je magnum, ráže 357.”

„A to mě má uklidnit?” zeptala se Bonnie a zároveň zjistila, že se jí opravdu ulevilo.

„Tobě bych nikdy neublížil, Bonnie. Vg to?” „Co se děje, Nicku?” naléhala. Mlčel.

„Heleď,” začala. „Jsem nemocná, jsem unavená, mám dojem, že mě manžel podvádí. Strávila jsem půlku noci tím, že jsem se prala s hadem. Nevím, kolik toho ještě vydržím. Ale začíná se mi to vymykat z ruky, Nicku. Můj život začíná ztrácet smysl. A jestli mi co nejdřív nezačneš odpovídat na otázky, tak mě budeš muset rovnou zabít, protože jinak zvednu telefon, zavolám policii a řeknu jim, že můj bratr kriminálník je u mě v ložnici a má magnum ráže 357 zastrčené za pasem.”

„Podle mě to nebude potřeba.”

„Jestli se nechceš bavit se mnou, tak to budeš muset asi vysvětlit policajtům,” trvala na svém.

„Bonnie,” pronesl její bratr pokojně a šel k ní. „Já jsem policajt.” Kapitola 28

Když se Rod vrátil domů, byl Nick už pryč.

„Jak se ti daří, miláčku?” zeptal se Rod, když dole u dveří vřele přivinul Bonnie do náručí, pak ustoupil a dlouze si ji prohlížel. „Vypadáš příšerně,” prohlásil.

Bonnie vztáhla ruku k vlasům a pokoušela se stáhnout si pramínky ofiny do čela. Do očí jí vhrkly slzy. Téměř hodinu strávila v koupelně, aby se mohla před Rodem ukázat, až přijede. Osprchovala se a udělala si na vlasech speciální kúru, která slibovala, že oživí zničené konečky, pak si opatrně vyčistila zuby a dávala pozor, aby si kartáčkem nepoškrábala dásně, ale stejně jí krvácely. Dokonce si udělala mejkap ve snaze zamaskovat propadlé tváře světle růžovým zdravíčkem, na řídnoucí řasy si nanesla maskáro a suché rty si zvlhčila narůžovělým leskem. A poprvé za posledních pár dnů se oblékla, když vyměnila propocený župan za pěkné šaty s květinovým vzorem. A přesto jí stejně řekne, že vypadá příšerně. No, zřejmě po tom silikonovém zázraku, jakým je Maria Brenzelleová, manžel zapomněl, jak vypadá doopravdická ženská, zvlášť když jí není dobře. Skutečné ženské nejezdí do Miami, aby se handrkovaly s potentáty od televize, pomyslela si a podívala se nahoru na schody. Zůstávají v Bostonu a rvou se s hady.

„Co děti?” Rod šel do kuchyně a začal se probírat poštou.

Bonnie ho následovala. „V pořádku.” Podívala se na hodinky. Byla buď jedna a

deset minut, nebo dvě a pět minut. Nedokázala zjistit, co platí. Tak nebo tak, děti byly stejně ve škole.

„Mluvilas už s doktorem?” zeptal se Rod.

„Ráno jsem mu volala, ale výsledky ještě nedošly. V laboratoři mají asi hodně práce.”

„Co je to vlastně za doktora?”

„Doktor Kline,” prohodila Bonnie. „Už jsem ti to říkala. Diana mi ho doporučila.”

„Měl jsem dojem, že ten její se jmenuje Gizmondi.”

„Vážně?”

„Copak si nevzpomínáš? Jednou večer o něm pořád básnila. Pamatuju si to jen proto, že měl tak divné jméno.”

„Třeba ho změnila,” zmohla se Bonnie na chabý odpor. Nebyla ve stavu, aby Rodoví vykládala popravdě, kdo ji za dr. Klinem poslal. Ještě ne. Jakmile jí bude lip, poví mu o svých sezeních s doktorem Greenspoonem, rozumovala, ale zároveň přemýšlela, kdy to bude. Neřekl jí dr. Kline, že infekce ve středním uchu se táhnou i celé měsíce?

„Vypadáš, jako bys několik dní nespala,” podotkl Rod.

Měl vždycky sklon k tomu, aby vyjadřoval to, co je jasné na první pohled? „Našli jsme hada,” sdělila mu.

„Opravdu? Kde?”

„U Amandy v pokoji,” pokračovala Bonnie, ale odmítala po

drobnéji rozvádět další věc, kterou si nechávala pro sebe. Měls tady jednoduše být, pomyslela si a do hlavy se jí okamžitě vloudila představa bratra. Není divu, že nespala. Klesla na kuchyňskou Židli a prohlížela si manžela podobně jako on poštu, zatímco v duchu probírala události předchozího večera a opakovala si každý detail ze svého střetnutí s bratrem, což prováděla prakticky neustále od doby, co Nick dopoledne odešel.

„Bonnie,” stále ho slyšela, „já jsem policajt.”

Zmatek se mísil se zvědavostí. „Jak to myslíš? Co to povídáš?”

„Myslím tím, že si pořád hraju na policajty a zloděje, Bonnie, pořád chytám lumpy.”

„Já to nechápu. Zločinec jsi ty. Tys byl ve vězení.”

„Ano, byl jsem tam.”

„Jak to že dovolí, aby se z odsouzených zločinců stávali policejní důstojníci?” Popadl ji vztek a hrozilo, že vybuchne. Tohle už vážně přehnal. Pokud to je pravda, není divu, že je společnost v takovém srabu.

„Protože to, že jsem šel sedět, byla nezbytná součást plánu,” vysvětloval jí.

„Dotažení pečlivě připravené akce, jak chytit Scotta Dunphyho, překazit mu jeho machinace a uvěznit ho.”

Bonnie se posměšně uchechtla, zavrtěla hlavou a hned dostala závrať. „Pokoušíš se mi namluvit, že jsi tajný policajt? To se mi vážně snažíš nakukat?”

„Říká se tomu supertajný, když mám být přesný,” prohlásil Nick, „a ano, to se ti skutečně pokouším vysvětlit.” Odmlčel se, jako by sám se sebou diskutoval, zda má, nebo nemá pokračovat. „Neměl bych ti vůbec nic prozrazovat. Riskuju tím, Bonnie. Ale věřím ti.”

„Ty mi věříš,” opakovala otupěle Bonnie. Nick přikývl.

„Takže já ti mám prostě věřit?” opáčila. „Mám ti věřit, že celé ty roky jsi vedl něco jako dvojí život, kamarádil ses s lidmi jako Scott Dunphy a dostal ses do jejich spoUcu jen proto, abys měl dost důkazů a mohl je zavřít?”

„Je to moje práce, Bonnie.”

„Předstírat něco jiného.”

„Někdy je všechno jinak, než se zdá.”

„To už jsem kdysi slyšela.” Zhluboka se nadechla a pokoušela se srovnat si myšlenky do nějakého logického sledu. „Ty machinace s pozemky…”

„… patřily k plánu.”

„Ale neobvinili tě a propustili.”

„Zvorali jsme to. Někdo moc pospíchal. Neměli jsme dost důkazů k usvědčení. Museli jsme začít znovu.”

„A to druhé obvinění? Příprava vraždy?”

„Tentokrát jsme ho dostali.”

„Ale tys šel do vězení.”

„Musel jsem chránit svoje utajení.”

„Nevěřím ti.”

„Je to pravda.”

„Ty jsi policajt?!” vykoktala Bonnie pochybovačně a přitom se mu bála uvěřit, ještě víc však nevěřit mu. „Ale jak to, že jsme to nevěděli? Jaks to mohl před rodinou tajit?”

„Neměl jsem na vybranou. Bylo to kvůli vašemu bezpečí zrovna jako kvůli mému.”

„Chceš říct, že celé ty roky, cos údajně trávil touláním po Státech…,” začala.

„Jsem byl na výcviku u Federálního úřadu pro vyšetřování,” dokončil za ni větu. Kupodivu mu byla vděčná, že nepoužil zkratky FBI.

„A tys to nemohl nikomu prozradit, dokonce ani vlastní matce, dokonce ani když umírala?”

„Nevěděl jsem, že umírá.”

„Nechals ji umřít s vědomím, že…”

„Nevěděl jsem, že umírá,” opakoval a hlas se mu zlomil, málem se vytratil.

„Krucinál, umírala skoro celý svůj život.” Vztáhl ruku k hlavě a nedbale si shrnul vlasy z čela. „Ale ona neumřela kvůli mně, Bonnie. Tohle musíš vědět. Musíš vědět, že kvůli mně neumřela.”

Bonnie sklonila hlavu. „Vím to,” zašeptala dlouhé odmlce. „Asi jsem to věděla vždycky.” Odvrátila se a pak se znovu podívala na Nicka. „Bylo prostě snadnější obviňovat z její smrti tebe než přijmout skutečnost, že byla do sebe zahleděný hypochondr, co zneužívá předepsané léky, a že její tělo to už nemohlo dál vydržet.” Zhluboka se nadechla a pomalu vydechovala. „Je to směšné,” dodala.

„Odjakživa jsem byla mizerná lhářka. Ale sobě jsem celou dobu lhala úplně nejvíc.”

A najednou se drželi v náručí a navzájem si plakali na rameni. „Nebreč,” utěšoval ji, ale sám plakal. „Už je to dobrý. Všechno se

spraví.”

„Táta ví, jak to s tebou je?” zeptala se, když jí uschly slzy.

„Teď už ano,” řekl Nick.

„A kapitán Mahoney? Věděl to celou dobu?”

„Ne, ze začátku ne. Byl jsem podezřelý jako všichni ostatní.”

„Ale teď to ví.”

„Ano. Jenže je fakt, že čím míň lidí to ví, tím je to pro mě bezpečnější. Je to naprosto jednoduché.”

„Nic z toho není jednoduché.”

Chvíli čekal a upíral na ni svůj nejvážnější pohled. „Prosím tě, Rodovi o tom nic neříkej.”

Bonnie složila ruce do klína a masírovala si bolavá zápěstí. Poslední člověk, který jí poskytl tuhle radu, byla Joan, a vida, co se jí stalo. „Ale je to můj manžel.”

„Znamená to, že mu důvěřuješ?” přišla okamžitá námitka.

Bonnie pár vteřin mlčela. „Je nějaký důvod, proč bych neměla?”

„Jeho bývalá žena byla zavražděna,” připomněl jí Nick zbytečně. „Tvůj muž má naději, že z její smrti dost získá, stejně jako by měl prospěch z tvé. Víme, že Joan o tebe měla strach. Víme, že věděla něco, co vědět neměla.”

„Jak to myslíš?” zeptala se Bonnie. „Co o tom víš? Co to povídáš? Co s tím máš do činění ty? Cos měl společného s Joan?”

„Pár týdnů před smrtí mě volala,” vysvětloval Nick. „Nebo spíš tátu. Nevěděla, že jsem se vrátil domů. Řekla tátovi, že má o tebe starost, ale nechtěla prozradit proč, jenom že tě máme pořád hlídat. Táta nevěděl, co si o tom má myslet. Prý mu připadalo, že je opilá, ale když někdo tak zničehonic zavolá… Tak jsem jí brnknul, navštívil ji a zkoušel jsem zjistit, co se vlastně děje. Ale nedokázal jsem ji donutit, aby mi toho prozradila víc. Jediná věc byla jistá

opravdu si dělala vážné starosti. Zašel jsem za Rodem do studia, pokoušel se ho oťuknout, předstíral jsem, že mám nějaký přihlouplý nápad na seriál. Několik strašlivých minut jsem si fakticky myslel, že se mu ten nápad zalíbil. V každém případě byl jako obvykle hrozně přátelský. Nezdálo se, že by bylo něco v nepořádku. Začínal jsem si myslet, že z Joan mluví pití, ale hned nato jsem se dozvěděl, že je mrtvá. A tys byla hlavní podezřelá z její vraždy.”

„Já ji nezabila.”

„To vím taky.”

„Ale tys mě sledoval.”

„Abych tě chránil.”

„Takže byls to ty, koho jsem tehdy dopoledne viděla na Školním hřišti.” Bonnie si představila, jak její bratr vystoupil ze stínu okolních stromů.

„Máš dobré oči. Musel jsem odtamtud hezky rychle vypadnout.”

„A taky jsi byl na návštěvě u Elsy Langerové?”

Přikývl. „Když jsi řekla, žes za ní byla, napadlo mě, že by neškodilo si ji prověřit. Bohužel to dost dobře nešlo.”

„Takže co z toho plyne?”

Nastala dlouhá pauza. „Existuje pouze jediná osoba, která měla jak motiv, tak příležitost, neměla alibi a postrádala osmatřidtku.”

„Chceš naznačit, že je to podle tebe Rod?”

Nick se podíval na zem. „Chci jen říct, že je to reálná možnost.”

Bonnie energicky zavrtěla hlavou, i přes závrať, kterou to vyvolalo. „Nevěřím tomu. Žiju s tím člověkem přes pět let. Nemůžu uvěřit, že by dokázal někoho zabít.”

„Ty tomu nechceš uvěřit,” poznamenal bratr.

„Ty si skutečně myslíš, že Rod zavraždil svou bývalou manželku a že se patrně chystá zabít mě i naši dceru?” Ta slova klesla Bonnie do žaludeční krajiny jako kameny do vody.

„Kdo by ještě vydělal na tvé smrti?”

Nikdo, musela Bonnie přiznat, přestože to odmítla udělat nahlas. „Ale jak tady můžu zůstat, když tomu uvěřím? Jak s ním mám dál

žít?”

„Nemusíš,” radil jí Nick. „Vezmi Amandu a odstěhujte se pryč.”

„Kam bychom šly?”

„Můžeš se dočasně přestěhovat k tátovi.”

Bonnie zavrtěla hlavou. „To nejde. Rod je můj manžel. Je to Amandin otec. Odmítám věřit, že má něco společného s Joaninou smrtí. Není možné, že by provedl něco, čím by ublížil Amandě

nebo mně.”

„Doufám, že máš pravdu. Ale donutil bych Roda, aby zrušil pojistky, co má na tebe s Amandou, jen pro každý případ. A pokud odmítne, tak to z něj dostanu.” Zatím bych donutil Roda, aby zrušil ty pojistky, co má na tebe s Amandou, opakovala si Bonnie v duchu a ta slova s každým výdechem pomalu nabírala rychlost, až se začala neovladatelně řítit vpřed a bolestivě jí bušila do spodiny lebeční.

„Co se děje?” zeptal se právě teď Rod, rozběhl se k Bonnie a klekl si na zem před židli. „Zbělela jsi jako sníh.”

„Chci, abys zrušil pojistky, které máš na mě a na Amandu,” prohlásila Bonnie a dívala se přímo před sebe, protože se bála podívat na něj.

„Cože?”

„Chci, abys zrušil…”

„Já tě slyšel,” přerušil ji, postavil se a udělal pár kroků do středu

místnosti. „Teda já nechápu, jak tě tohle tak najednou mohlo napadnout.”

„To není jen tak najednou,” pronesla Bonnie. „Už na to myslím několik týdnů. Celá ta záležitost mi vadí a chci, abys ty pojistky zrušil.” A co když odmítne? přemítala. Co bude dělat? Dokáže opravdu vzít dcerku, sbalit si věci a odstěhovat se?

„Považuj to za vyřízené,” promluvil Rod.

„Cože?”

„Řekl jsem, abys to považovala za vyřízené.”

„Ty to uděláš?”

Rod pokrčil rameny. „Vlastně jsem sám uvažoval o tom, že je zruším. Platím za ty zatracený pojistky šílený poplatky a zatím to nemá vůbec žádný smysl, protože ty peníze bychom mohli využít jinak.” Odmlčel se a slabě se usmál. „Máš v úmyslu se uzdravit, viď?”

Bonnie se usmála, pak se rozesmála a potom rozplakala. Jak mohla pochybovat? pomyslela si. Bylo to všechno kvůli té hloupé infekci ve středním uchu.

Zamlžovala jí mozek a nedovolovala jí vidět věci jasně.

Rod se okamžitě octl u ní. „Bonnie, co je to? Co se děje? Promluvme si, miláčku. Pověz mi, co se stalo?”

Bonnie se zhroutila Rodovi do náruče a vzlykala mu na rameni. „Jsem tak unavená,” naříkala. „Jsem tak příšerně utahaná.”

Rod ji objal, jemně ji zvedl na nohy a vedl ji ke schodům. „Pojď, odvedu tě do postele.”

„Nechci do postele,” ohradila se Bonnie a přitom nenáviděla ten kňouravý tón ve svém hlase. „Právě ses vrátil domů. Vyprávěj mi o své cestě.”

„Povím ti to potom. Chci se totiž na chvilku stavit ve studiu.”

„Ty jdeš pryč?”

„Jenom na chvilku. Vrátím se, než se probudíš, to slibuju. A pak budeme mít celý víkend pro sebe a já tě unudím k pláči báchorkami o svých pozoruhodných výkonech na Floridě.” Došli až nahoru. „A chci si promluvit s doktorem Klinem, až bude volat, protože všeho moc škodí. Jestli ti nedokáže pomoct, budeme si muset najít někoho jiného, kdo tě uzdraví.” Rod odvedl Bonnie do ložnice a začal jí rozepínat předek šatů.

„Polib mě, Rode,” prosila ho tiše Bonnie a tváře měla zmáčané a kluzké od slz. Políbil ji ze strany na ústa, pak na každé oční víčko a znovu se přesunul k její puse. Ucítila jeho rty na svých, měkké jako smotek

vaty, napadlo ji, když jí stahoval z ramen šaty. Slyšela, jak dopadly na zem, a jeho ruce jí začaly rozepínat podprsenku. Má ještě sílu se s ním pomilovat? přemítala a zajímalo ji, jestli to měl v úmyslu, když ji posadil na postel.

Zvedl jí nohy, položil ji na polštář a přikryl až k ramenům. Milování evidentně v úmyslu neměl. „Hezky spi, brouku,” zašeptal, šel k závěsům, zatáhl je, a tak obnovil v pokoji tmu, které Bonnie v poslední době tak uvykla. Viděla, jak jeho stín vyklouzl z pokoje, a pak zavřela oči.

Když se probudila, byly téměř čtyři. Rozhlédla se po prázdném pokoji. Kde jsou ostatní? Pak si vzpomněla Sam a Lauren dokončují práci u Diany, Amanda je ve školce, Rod ve studiu. Pořád ještě? divila se. Copak neslíbil, že se vrátí dřív, než se probudí? „Rode?” zvolala, pak odhrnula přikrývku a vystrčila nohy z postele. „Rode, jsi doma?” Nikdo neodpovídal.

Zazvonil telefon. Zvedla ho dřív, než zařinčel znovu. „To je paní Wheelerová?” zeptal se jakýsi hlas. „Ano,” přitakala Bonnie. „Předám vám doktora Klinea.”

„Jistě,” řekla Bonnie, protírala si oči ze spánku a uhladila si vlasy, jako kdyby chtěla vypadat upraveně, než se jí lékař ohlásí.

„Paní Wheelerová,” promluvil. „Mám tady výsledky vašich testů.” „Ano?” Nastala krátká pauza. „Vypadá to, že máte v krvi vysoký obsah arzeniku, paní Wheelerová. Nechápu, jak…”

„Prosím?” zeptala se Bonnie, protože si byla jistá, že ho špatně slyšela. „Co jste to říkal?”

„Vzorky krve vykazují značně vysokou hladinu arzeniku ve vašem organismu,” opakoval naoko věcným tónem. „Upřímně řečeno, nechápu to. Tak velké množství nemůže být náhoda.”

„Co mi to tady vykládáte?” zaječela Bonnie. „Jak můžu mít v krvi arzen?” Nastalo ticho. „Zkuste se uklidnit, paní Wheelerová.” „Chcete tím naznačit, že se mě někdo pokouší otrávit? To se mi snažíte namluvit?”

„Nesnažím se vám namluvit vůbec nic, paní Wheelerová. Doufal jsem, že mi k tomu povíte něco vy.”

„Nerozumím tomu,” řekla, a jak jí rozum pracoval rychleji, než stačila utvářet slova, zakoktala se. „Jak… odkud…?”

„Arzenik se dá najít ve spoustě přípravků pro domácnost,” vy

světloval jí dr. Kline. „V prostředcích na hubení hmyzu, v jedu na krysy nebo v herbicidech.”

„Copak bych nepoznala, kdyby mi někdo dával do jídla jed?” dožadovala se odpovědi. „Necítila bych to?”

„Arzen sám o sobě nemá žádnou chuť. Je docela možné, že byste to nepoznala. V každém případě si o tomhle můžeme promluvit až potom. Ale teď bych vás rád poslal do nemocnice.”

„Cože?”

„Jsem ve spojení s Bostonskou memoriální. Můžu vám zařídit příjem tam…”

„To nejde,” neoblomně trvala na svém Bonnie. „Nemůžu teď jít do nemocnice. Nemůžu tu nechat dcerku.”

„Paní Wheelerová, vy zřejmě nechápete vážnost situace. Budeme muset zahájit značně agresivní léčbu, abychom ten jed z vašeho organismu dostali ven.”

„Nemůžu jít do nemocnice. Ještě ne,” protestovala Bonnie a přitom se snažila pochopit všechno, co jí napovídal. Je to možné? Opravdu ji chce někdo otrávit?

„Nemůžu dcerku opustit. Nenechám ji tady.”

„Pokuste se to nějak zařídit. Mezitím poproste vašeho lékárníka, ať mi zavolá. Dám vám recept na silnější lék. Ta antibiotika, co berete, nejsou dost účinná, i když možná díky nim jste ještě naživu.” Odmlčel se. „A nejezte nic, co se neuvaří přímo před vašima očima.”

„Ale já už strašně dlouho nic nejedla,” prohlásila Bonnie. „Jenom čaj a slepičí

polévku.”

„Doma připravenou?”

„Ne, známý mně jí trochu donesl.” Vybavila si příjemně neuspořádaný vzhled Joshe Freemana. Měl jsem dojem, že potřebuješ přítele, řekl jí. Já teda určitě.

„Zbyla vám ještě ta polévka?”

„Nevím.”

„Pokud ano, měla byste ji dát policii na rozbor.”

Bonnie dělalo potíže sledovat rozhovor. Naznačuje snad, že ta polévka, kterou Josh přinesl, byla otrávená? „To je absurdní,” prohlásila. „Bylo mi zle dávno předtím, než mi přítel tu polévku přinesl.”

„Vzpomenete si, kdy se vám poprvé udělalo špatně?” zeptal se dr. Kline.

Bonnie horečně pátrala v paměti po prvním takovém případu. „Stalo se to v noci. Bratr byl u nás ten večer na návštěvě. Uvařil

špagety,” řekla a ta slova se valila ven, až o ně jazyk zakopával. „Ale nikomu jinému se zle neudělalo,” dodala spěšně. „A má nevlastní dcera měla podobné obtíže celý týden.”

Potom, co jí Rod udělal večeři, vzpomněla si Bonnie, tělem jí projelo zamrazení jako elektrický šok. A ten večer, co Nick uvařil tu svou výtečnou špagetovou specialitu, byl Rod doma. Bylo možné, že tam přidal trochu svého extra koření? Zadržela dech a zoufale odháněla myšlenku, která jí kroužila hlavou. Je možné, že v tom Nick s Rodem jedou společně? položila si otázku, kterou už dál nemohla odkládat. Že spolu naplánovali vraždu Joan a zrovna tak se teď chystají zavraždit i ji? Že Lauren je také v nebezpečí? Je možné, že všechno, co jí bratr včera vykládal, byla lež? Že ji opět podvedl, stejně jako klamal celý život ostatní lidi? „Musím už končit, pane doktore.”

„Paní Wheelerová, měla byste jít do nemocnice. Přinejmenším byste se měla spojit okamžitě s policií…”

Bonnie zavěsila.

To není pravda, pomyslela si a kývala se na posteli dopředu a zase dozadu, zatímco se snažila pročistit si mozek. Musí se soustředit, utřídit si myšlenky a pochopit to, co se právě dozvěděla. Někdo ji chtěl pomalu otrávit, až sem to bylo jasné. Arzenik dá se najít v mnoha běžných domácích přípravcích. Nejdřív dostala jed Lauren, buď náhodou, nebo úmyslně, aby se odvrátilo podezření, aby si Bonnie myslela, že má jenom obyčejnou chřipku. A pak onemocněla ona. A zůstala nemocná. Rod byl pořád u ní, přesvědčoval se, jestli má dost tekutin a jestli pije dost čaje. Věděl o její dlouhotrvající averzi k doktorům.

Jenže Rod byl celý týden pryč a jí nebylo o nic lip, dokonce ani když brala antibiotika, což znamenalo, že někdo v trávení pokračoval. Co z toho plyne? Je v tom nějak zapletený Josh? A pokud ano, jede v tom sám, nebo spolupracuje s Nickem? Nebo s Rodem? Třeba to jsou všichni tři dohromady.

„To je šílenství,” naříkala Bonnie. „Uvažuju jako cvok.”

A co Sam? ptala se Bonnie se vzrůstající hrůzou dál, když si uvědomila, že on byl ta stálá veličina a jediná osoba, která se nacházela pokaždé někde nablízku. Byl tak starostlivý, pořád jí vařil čaj a nosil misky s polévkou do postele.

Bylo by pro něj relativně snadné přidat jí nějakou nečekanou maličkost do jídla. Zrovna tak, jako by pro něj byla úplná hračka schovat někde hada a pak ho poštvat na její holčičku.

„Panebože,” bědovala Bonnie. „To není možné. To přece není

pravda.” Bonnie popadla sluchátko a rychle vytočila newtonskou policii. „Prosila bych kapitána Mahoneyho,” ozvala se.

„Bohužel, kapitán Mahoney není zde právě přítomen,” přišla odpověď.

„Tak mi dejte detektiva Kritzicovou.”

„Lituji, ta tady taky není. Snad by vám mohl pomoct někdo jiný.”

„Ne, zavolám později.” Bonnie upustila sluchátko na vidlici, vstala, hned se zas posadila a znovu vstala. Ztrácí čas. Musí se obléknout a odejít odsud pryč, uvědomila si, vzápětí se rozběhla do šatny, přes hlavu si natáhla modrý svetr, přes boky džíny a vyřítila se z pokoje. Nevěděla, kam jít. Nevěděla, co udělá, ale musí se dostat z domu ven, než někdo přijde.

Zastaví se ve školce, vyzvedne Amandu a odveze ji… kam? Nemůže ji vzít k tátovi tam bude Nick. Nemůže jít k Dianě tam bude Sam. Nemůže jít do školy tam bude Josh. A už vůbec nemůže zůstat tady s Rodem. Nevěděla, kam má jít.

Nevěděla, komu má věřit.

Vzpomněla si na Dianin byt v centru a zavolala jí do kanceláře. Určitě jí ho

půjčí. „Dianu Perrinovou,” vyslovila zřetelně do mluvítka.

„Paní Perrinová se vrátí do práce až v pondělí,” informovala ji Dianina sekretářka. „Jestli byste tu chtěla nechat jméno…”

Bonnie praštila sluchátkem. Na tohle čas neměla. Musí vypadnout, jet na policejní stanici a doufat, že kapitán Mahoney a detektiv Kritzicová budou už zpátky. Sice měla závratě a cítila se slabá, ale popadla kabelku, letěla po schodech dolů a už byla u vchodu, když jí došlo, že zapomněla na polévku.

Byla zastrčená vzadu v lednici a nejdřív ji ani neviděla. Už zavírala dveře ledničky, když si všimla vysoké láhve, ve které byl jen nepatrný zbytek čiré tekutiny. Uchopila ji do ruky. Byla studená a klouzala jí v dlani. Vyběhla s ní ven a málem ji upustila, když šátrala v kabelce po klíčích. Našla je, ale vzápětí bezmocně přihlížela, jak jí vypadly z ruky a dopadly na příjezdovou cestu. „To ne, prosím ne,” lamentovala, a jak je chtěla zvednout, viděla, že všechno ostatní jí vylétlo z rukou, kabelka, klíče, peněženka a skleněná láhev.

„Ne!” zaječela a sledovala, jak nádoba dopadla na cestu a roztříštila se, čirá tekutina se roztekla po chodníku a vsakovala se do země jako déšť. „Ne, to sakra ne,” bědovala, a když si klekla mezi veliké střepy skla, aby sebrala peněženku i klíče, rozplakala se.

A právě v tom okamžiku zaslechla zvuk blížícího se auta, které zpomalilo a zabočilo na jejich příjezdovou cestu. Rod se vrací,

uvědomila si. Zdržela se moc dlouho. Už se nikam nedostane.

Zavřela oči a pomalu se přinutila vstát, když slyšela, jak vůz zastavil, dveře se otevřely a pak zase zabouchly. Blížily se k ní kroky a zastavily se jen kousek od její tváře. Obklopil ji vyčpělý pach marihuany. Teprve pak oči otevřela.

Před ní stál Haze.

Přijel, aby jí vpálil kulku do prsou?

„Je Sam doma?” zeptal se bez dlouhých průtahů.

Bonnie se přistihla, že se směje na celé kolo. Haze si ji chladně prohlížel a pak o krok ustoupil.

„Je u Diany,” oznámila mu a pořád ještě se smála. „Chtěl dotapetovat tu koupelnu ještě před víkendem.”

„Podívám se po něm,” utrousil Haze, nastoupil do stařičkého tmavě modrého automobilu a vycouval z příjezdové cesty.

Bonnie na okamžik zůstala stát jako přimrazená, neschopná se hnout, a sotva dokázala dýchat. V příští vteřině se octla v autě a pak na silnici, pevně svírala volant a mířila za dcerkou do School Street, přestože pořád ještě neměla ponětí, co udělá, až tam dorazí.

„Kam teďka jedeme, mami?” vyptávala se Amanda a zavrtěla se v autosedačce. Zastavili se v dragstóru, kde Bonnie Amandě koupila sáček bramborových lupínků a požádala lékárníka, aby zavolal doktoru Klineovi. Za čtvrt hodiny dostala předepsaný lék a v žilách jí už putovaly dvě pilulky, které se pokoušely vyhnat jí jed z krve.

„Napadlo mě, že se jen tak projedeme, broučku,” odpověděla Bonnie, otočila se na zadní sedadlo a usmála se na dcerku. Zajímalo by ji, jestli ten úsměv působil tak falešně, jak ho cítila. Jak dlouho vydrží takhle jezdit? dumala. Dřív nebo později budou muset někam dojet.

„Ale já se nechci projíždět,” protestovala Amanda. „Chci domů. Koukat na Sezamovou ulici.”

„Domů ještě nemůžeme, miláčku. Musím nejdřív vyřídit nějaké věci.”

„Jaký věci?”

Bonnie se rozhodla, že zajede na policii. Ani ne za deset minut už byli v Newtonu. „Na chviličku tady zastavíme,” řekla Bonnie Amandě, když vjela na parkoviště vzadu za stanicí.

„Nechci tam jít.” Amanda složila ruce přes hrudníček a pláč měla na krajíčku.

„Prosím tě, neplač, zlatíčko. Nebude to dlouho trvat.” „Chci domů. Chci se koukat na Sezamovou ulici.” Bonnie rozepla Amandin pás a zvedla ji ze sedačky, ale Amandino tělíčko ztuhlo rozhořčením.

„No tak, zlato. Prosím tě, nech toho. Není mi dobře.” „Já chci domů.” Amanda začala kopat nohama. Bonnie odnášela kroutící se a kopající dcerku ke hlavnímu vchodu. „Nejsi hodná,” pronesla Amanda. „Jsi ošklivá.” „Musím mluvit s kapitánem Mahoneym,” oznámila Bonnie policistovi u informačního pultu v recepci, když Amanda díkybohu zmlkla. Mladý důstojník se na ni díval bez nejmenšího náznaku,

že by ji poznával. „Zrovna teď tady není. Copak potřebujete?” „A detektiv Kritzicová?” „Ta momentálně taky ne. Co máte za problém?” Bonnie postavila Amandu na zem a pak se naklonila k mladíkovi. „Někdo mě chce otrávit,” pronesla. To teda byla kolosální ztráta času, pomyslela si Bonnie, když vztekle vyjížděla z policejního parkoviště a přitom mrkla na digitální hodiny v autě. Přes čtyřicet minut pryč a kvůli čemu? Aby jí nějaký cynický uhrovitý mladíček, sotva odrostlý střední škole, kladl spoustu přihlouplých otázek a nakonec jí sdělil, že vzhledem k tomu, že údajný pokus otrávit ji se udal ve Westonu, nespadá to vlastně do jeho pravomoci. „Ale já jsem přesvědčená, že to kapitána Mahoneyho bude zajímat…,” začala, ale pak toho nechala, protože vyčerpala veškerou energii. Jaký to mělo smysl? Na noc se ubytuje někde v motelu a zavolá kapitána Mahoneyho hned ráno. Určitě teď nehodlá jet zpátky do Westonu.

„Já mám hlad,” kňourala Amanda po několika dalších minutách. „Kam teďka jedeme?” Bonnie se rozhlédla a vyděsilo ji zjištění, že jsou v Lombard Street. Zpomalila a jela po ulici krokem.

„Kde to jsme, mami?”

Dům číslo 430 v Lombard Street vypadal úplně stejně jako před víc než měsícem. Dokonce i tabule s nápisem Na prodej byla netknutá. Policie už odstranila žlutý pás kolem pozemku. Lidé tady nyní mohli beztrestně procházet. A dům byl bezpochyby vzorně uklizený. Joanina krev pečlivě setřená. Zůstal pouze její duch.

Bonnie zastavila před domem a pohledem přejela po cestičce vedoucí ke vchodu. Kdyby tenkrát na tu pěšinu nevkročila, napadlo ji nyní, tak to všechno mohlo dopadnout jinak, říkala si. Kdyby prostě Joan neposlechla. Kdyby tehdy ráno nezvedla telefon. Tolik kdyby. Změnila by něco?

„Čí je to dům, mami?” zeptala se Amanda.

Místo odpovědi Bonnie rychle vyjela od chodníku. „Ničí,” řekla potom dceři a zároveň uvažovala, jak dlouho bude trvat, než se dům prodá, teď když se v něm stala vražda, a jestli byli Palmayovi nuceni snížit původní cenu. Vrátila se na Commonwealth Avenue, odtud na Chestnut a pak zamířila do West Newton Hillu.

Dům Číslo 13 v Exeter Road vypadal rovněž úplně stejně se svým zelenobéžovým exteriérem a záhadnými vitrážemi. Žádná vnější znamení nenasvědčovala tomu, že dům je prázdný. Dokonce i tráva byla pečlivě udržovaná, jako by tady někdo stále bydlel.

Bonnie zastavila a vypnula motor. „Kde to jsme?” naléhala znovu Amanda.

Bonnie otevřela dvířka, vystoupila, rozepla pás Amandiny dětské sedačky a nesla dcerku k trávníku před Joaniným domem.

„To je kostel?” vyzvídala Amanda s očima upřenýma na okna.

„Ne, broučku. Tady dřív bydleli Sam a Lauren.”

„Jsou tady teď?”

„Ne.” Bonnie vedla Amandu po cestě k velkým dvoukřídlým dveřím ze dřeva.

„Jdeme dovnitř?”

Opravdu? Bonnie sáhla do kabelky, vytáhla klíče a strčila je do zámku. Úplně zapomněla, že má klíče od Joanina domu. Teprve když tehdy upustila ty své u nich před domem, zahlédla Joaniny, jak na ni mrkají zpod kousku rozbitého skla.

Tušila od toho okamžiku, kam má namířeno?

Dveře se lehce otevřely a Bonnie vešla dovnitř, zatímco Amanda se rozběhla do haly. Bonnie si vybavila svou první návštěvu v tomhle domě, slyšela ozvěnu Laurenina hlasu volajícího ze schodů svou matku, vzpomněla si na zmatek v dívčině obličeji, když nakoukla přes zábradlí a uviděla svého otce, ucítila její zuřivé pěsti na obličeji a chutnala krev na svých rtech.

Co tady zase pohledává?

Amanda vhopkala do obývacího pokoje. „To je divnej dům, mami,” prohlásila a poskakovala přitom z jednoho koberečku na druhý, jako kdyby to byly křídové čtverce na chodníku, až se zastavila před velikým cihlovým krbem.

„Dávej pozor, zlato,” napomenula ji Bonnie. „Ničeho se nedotýkej.”

„Co je to nedotýkej?” zeptala se Amanda. „Na nic nesahej,” vysvětlila jí Bonnie a pokračovala v chůzi přes jídelnu ve středověkém stylu do kuchyně v zadní části domu. Rychle našla špižírnu a otevřela ji.

Byla téměř prázdná. Pár krabic různých obilovin, instantní káva, krabice hrozinek, na polici trůnil dvouapůlkilový pytel cukru, ale dohromady nic víc. Žehlička, stále ještě v původní krabici, ležela na spodním fochu u bab’čku neotevřených bílých ubrousků.

Bonnie současně zavřela dveře do spíže a otevřela úklidovou komoru hned vedle. Na uvítanou na ni vypadly dva smetáky, jeden elektrický a jeden obyčejný. Bonnie je narovnala zpátky na místo, pak zavřela komoru a pokračovala dál ke dřezu jako robot, jehož každý pohyb je pečlivě naprogramován dopředu. „Můžu se napít mlíka?” žadonila Amanda. „Žádné mlíko tady nemají.” Bonnie si klekla a otevřela skříňku pod dřezem. „Nemají ho rádi?”

„Nikdo tady teď přece nebydh’, zlatíčko. Mlíko by se zkazilo.” Bonnie pohledem přejížděla po obsahu skříňky tmavozelený odpadkový koš, košík z umělé hmoty plný různých mytích hub a drátěnek, dva druhy prostředků na mytí nádobí a malá láhev Mr. Propera. „Můžu se napít vody?”

„Ne, miláčku.” Bonnie odsunula láhev Mr. Propera stranou. „Voda je taky zkažená?” „Není to náš dům,” připomněla jí Bonnie. „Tak proč tady jsme?” zeptala se Amanda logicky. Protože něco hledám, pomyslela si Bonnie, ale nahlas to neřekla, jen sledovala, jak v jejím podvědomí cupitají dvě imaginární bflé krysy. Prostředky na hubení hmyzu, jed na krysy, herbicidy, vyjmenoval dr.

Kline. Bonnie doma žádné insekticidy ani prostředky na hubení plevele neměla. Nikdy ani nepotřebovala jed na krysy. Krysy u nich nikdy nebyly, dokud k nim nepřišel bydlet Sam. Bonnie natáhla ruku dozadu do skříňky k válcovité plechovce zastrčené až v koutku.

„Chci domů,” trucovitě fňukala Amanda, plnou vahou se přitom přitiskla Bonnie na záda a narušila tak její křehkou rovnováhu. Bonnie se svalila na zem, rukou smetla krabice s mycím práškem i láhev Mr. Propera a houby se rozlétly na všechny strany.

Amanda se zahihňala. „Mamka udělala nepořádek.” Bonnie znovu nabyla rovnováhu, chvatně sesbírala houbičky a vrátila je do kontejneru, pak postavila krabice s práškem i láhev Mr. Propera na místo. Teprve potom vyndala válcovitou plechovku ze zadní Části skříňky.

Nejdřív ze všeho spatřila lebky se zkříženými hnáty. POZOR! JED! hlásala velká černá písmena tučně vytištěná nad obrázkem. SPOLEHLIVÉ HUBÍ oznamovala oranžová písmena na pozadí černých a bílých pruhů a pod tím stálo trochu menším písmem jed na krysy. Střed nálepky zabírala kresba mrtvé krysy.

Bonnie polkla, a když plechovku otočila, zmocnily se jí současně závrať, zima, ochromení a horko. Upozornění, četla. Požití je zdraví nebezpečné. Uschovejte před dětmi. Nepoužívejte v místech, kde se volně skladují potraviny.

Nepoužívejte v místech, kam se ukládají jídelní příbory a nádobí. Při požití nevyvolávejte dávení. Základní složka: arzenik.

Bonnie upustila plechovku na zem a dívala se, jak se kutálí z jejího dosahu. Amanda se za ní rozběhla a chtěla ji sebrat.

„Nesahej na to!” zaječela a dítě poděsila tak, že uskočilo a do očí mu vhrkly slzy. „To nic, andílku,” rychle ji uklidňovala Bonnie. „Je to moc nebezpečné. Nesmíš na to sahat.”

„Proč jsi na to šahala ty?” zeptala se Amanda. „To jsem neměla,” souhlasila Bonnie, natáhla se pro nádobu, uchopila ji a prsty zakryla varování. „Dej to pryč, mami!” křičela Amanda. „Polož to!” Bonnie vrátila jed dozadu do skříňky a přesvědčila se, že je všechno tak, jak to našla.

„Chci domů, mami. Nelíbí se mi tenhle dům. Chci domů.” Amanda už byla pryč z kuchyně a hned nato v hale. „Amando, počkej!” volala za ní Bonnie. „Počkej na mě!” „Chci domů,” kňourala Amanda, když ji Bonnie popadla do náručí.

„Co takhle zajít si na zmrzlinu?” „Chci domů,” trvala na svém Amanda paličatě.

„Domů ještě nemůžeme, zlatíčko,” odporovala jí Bonnie. „Copak se Abnerek zase ztratil?” zeptala se Amanda. „Protože já se ho nebojím, víš. Sam mi řekl, že byl zlej, protože měl hlad, a že zařídí, aby už hlad neměl.” „To je fajn, budíku.”

„Mám Sama ráda.” „Já taky,” pronesla Bonnie a uvědomila si, že je to pravda. Mohl

by skutečně být chladnokrevný vrah? Otevřela hlavní dveře a vyšla ven, pak za sebou zase zamkla. „A taky mám ráda Abnerka. Je boží.” „To teda je.”

Snesla Amandu dolů po schodech, a než nasedla do auta, přemýšlela, co udělá dál. Koupí Amandě kornout zmrzliny, zavolá znovu na policii a bude trvat na tom, aby ji spojili s kapitánem Mahoneym, ať je kdekoliv, a poví mu o svém objevu. Možná ž ho už něco napadne. Musí přece existovat něco, co může udělat.

„Bonnie?” oslovila ji žena, která na ni čekala u jejího auta.

Bonnie střelila pohledem po vysoké blondýně v zelené, barvopotřísněné pracovní haleně. Jak dlouho tam už stojí? „Dobrý de Caroline,” pozdravila Bonnie a postavila Amandu na zem.

„Viděla jsem, že tady zastavilo auto, a napadlo mě, že to bude vy,” vykládala Caroline. „Ale vypadáte úplně jinak a tu mal~ zatím neznám…”

„To je má dcera Amanda,” oznámila jí Bonnie a nevěděla, co má ještě dodat.

„Jsem ráda, že tě poznávám, Amando.” Caroline Gossettová si klekla a napřáhla pravici k Amandě, která ji uchopila a energicky j potřásla. „Říká ti někdo taky Mandy?”

„Strejda Nick.”

„Takže, Mandy, jsi moc hezká holčička.”

„Děkuju.”

Caroline Gossettová vstala a podívala se na Bonnie. „Jste v pořádku?”

„Bývalo mi lip,” přiznala Bonnie.

„Můžu vám nějak pomoct?” nabídla se Caroline.

„Dala bych si sklenku vody.”

„Já taky,” přiznala se Amanda. „Mamka povídala, že se nesmíme v domě napít, protože není náš.” Ukázala na Joanin dům.

„Víš co, nejenže mám doma výbornou studenou vodu,” řekla Caroline, „ale mám taky zmrzlinu a sušenky.”

„Zmrzka!” papouškovala Amanda. „Sušenky!”

„Pojďte,” zavelela Caroline a vzala Bonnie za loket. „Vypadá to, že byste si ráda někde sedla.”

„Nechcete mi povědět, co se děje?” zeptala se Caroline, když se Amanda pohodlně uvelebila ve vedlejším pokoji před televizí s miskou plnou HaagenDazovy zmrzliny s oplatkou.

„Nevím, kde začít.”

„Začněte tím sestřihem.”

Bonnie se usmála. „Poslední dobou mi není moc dobře,” začala. „Vlasy jsem už měla strašné. Myslela jsem si, že ostříhání by jim pomohlo.”

„A pomohlo?”

„Víte, že odumírající vlasy, krvácení z dásní a akutní nevolnost jsou všechno příznaky otravy arzenikem?” zeptala se Bonnie, která jen opakovala lékárníkova slova.

„Cože?” Caroline Gossettová se na pohovce v obýváku naklonila dopředu. „Chcete tím říct, že vás někdo chce otrávit?”

„Ukázalo se, že mám v krvi vysokou hladinu arzenu.”

„Já to nechápu.”

Bonnie se zvrátila do křesla, dlouze se napila a oči se jí i slzami. „Někdo se mě pokouší otrávit.”

„Proboha. Víte, kdo?”

Bonnie zavrtěla hlavou. „Zjevně někdo z mých nejbližších,” přiznala rozpačitě.

„Patrně ta samá osoba, co zabila Joan.”

„Co na to policie?”

„Prý nespadám pod jejich pravomoc.”

„Prosím?”

„To je dlouhá historie. Kapitán Mahoney tam nebyl. Musím mu zavolat později.” Caroline vstala, šla do kuchyně a vrátila se s přenosným telefonem. „Zkuste to teď.”

Bonnie vymačkala číslo newtonské policejní stanice, řekla spojovatelce, že chce mluvit buď s kapitánem Mahoneym, nebo detektivem Kritzicovou, ale bylo jí řečeno, že jsou stále ještě mimo a jestli nechce nechat vzkaz?

„Dejte jim tohle číslo,” poradila jí Caroline a Bonnie ji poslechla.

„Děkuju. Nerada vás takhle zneužívám.”

„Prokristapána, vy mě teda udivujete.” Caroline potřásla hlavou. „Někdo se vám pokouší zavraždit a vy si děláte starosti, jestli někoho neobtěžujete. Udělejte mi tu laskavost a hoďte je za hlavu. Jsem ráda, že mám společnost. Kromě toho je jasné, že nemůžete jít domů, dokud se tohle nevyřeší. Můžete tady s dcerkou dneska

přespat.”

„To nemůžu udělat.”

„Můžete a uděláte to.”

„Ale váš manžel…”

„Neřekla jsem, že budete spát s ním.”

Bonnie se usmála, skoro se jí podařilo zasmát. „Nemůžu tady zůstat navždycky.”

„Já taky neřekla navždycky.” Caroline se vtěsnala vedle Bonnie na křeslo. „Ale

pokud tě někdo z tvých blízkých chce zabít, nemůžeš přece jet domů, dokud policie nezjistí, kdo to je. Mimoto evidentně potřebuješ pár dní, aby sis odpočinula a zotavila se. Neměla bys být v nemocnici?”

„Ne,” lhala Bonnie. „Mám prášky.” Ukázala na kabelku na zemi u svých nohou.

„Tak dobře, jsme dohodnuté. Zůstaneš tady aspoň do zítřka.”

Bonnie se podívala na hodinky. „Ráda bych zavolala přítelkyni,” řekla. „Nevadilo by to?”

„Zavolej, koho chceš.”

Bonnie vyťukala Dianino číslo domů. Na první zazvonění to někdo vzal.

„Diano?” ozvala se Bonnie, která byla vděčná, že slyší její hlas.

„Bonnie, jsi to ty?!” zakřičela Diana do sluchátka. „Kde jsi?”

„Jsem u známých,” odpověděla Bonnie, poplašená kamarádSným hlasem.

„Rod sem volá každých pět minut,” pokračovala Diana. „Strašně vysiluje. Nikdy jsem ho takhle nezažila. Je úplně bez sebe. Prý jsi zmizela.”

„Nezmizela jsem.” Vybavila si manžela a představila si, jak vyštěkává do telefonu otázky, pak svého bratra i nevlastního syna, kteří postávají opodál a poslouchají. „Co tvoje koupelna?” zeptala se zničehonic.

„Co prosím?”

„Ta koupelna. Vím, že Sam se strašně nadřel, aby to dodělal, než se vrátíš.”

„Pěkná,” odpověděla Diana, zcela jasně vyvedená z míry náhlým obratem v hovoru.

„Ještě musí něco dodělat, ale vypadá to tam skvěle.”

„A jak bylo v New Yorku?”

„Docela dobře,” řekla Diana stručně. „Bonnie, co se děje? Rod tvrdí, že musel jít na pár hodin pryč, a když odcházel, prý ti bylo tak zle, žes sotva stála na nohou. Když dorazil domů, nebylas tam. Žádný vzkaz, kde jsi, nic. Zblázní se hrůzou.”

„Diano,” přerušila ji Bonnie. „Poslouchej mě. Jsem v pořádku. Teď jsem v bezpečí.”

„Ted? Co to povídáš?”

„Někdo mě chce otrávit.”

„Otrávit tebe? Bonnie, mluvíš jako pomatená.”

„Nejsem cvok. Nechala jsem si udělat krevní zkoušky. Ukázalo se, že mám v krvi vysoký obsah arzeniku.”

„Arzeniku?”

„Někdo mi přidává arzen do jídla.” Dianin hlas přešel do šepotu. „Rod?”

„Nevím,” odpověděla Bonnie po chvilce. Přímo cítila, jak Diana užasle vrtí hlavou.

„Nevěřím tomu. Nemůžu tomu uvěřit,” prohlásila Diana. A pak dodala: „Kde jsi teď?”

Bonnie se podívala na Caroline. „U přátel.” Caroline se usmála.

„Bude bezpečnější, když ti to nepovím,” řekla Bonnie, která najednou pochopila to, co jí svěřil bratr. Pokud ovšem byl bratr tím, za koho se prohlašoval.

„Bezpečnější?”

„Když nebudeš vědět, kde jsem, pak nebudeš muset nikomu lhát. Nikdo to z tebe nevymáčkne nebo nevytáhne nějakou lstí…”

„Já se nedám tak snadno napálit,” odporovala Diana. Ne jako já, napadlo Bonnie.

„Mluvilas s policajty?”

„Ještě ne.”

„Ale jseš si tím jistá? Nemohla to být třeba nešťastná náhoda?”

„Jak někdo nešťastnou náhodou může sníst arzen?” zeptala se Bonnie. Nastala krátká pauza. „Tak dobře, co mám říct Rodovi?”

„Nechci, abys mu něco říkala.”

„Bonnie, děláš si legraci? Za dvě minuty sem bude volat. To chceš, abych předstírala, že ses neozvala?”

„S Rodem si promluvím.”

„Vážně? Kdy?”

„Zavolám mu teď hned.”

„Co mu povíš?”

„Nevím. Něco si vymyslím.”

„To je šílenství, Bonnie,” prohlásila Diana. „Cítím se tak bezmocná. Přece musí existovat něco, co můžu udělat.”

Bonnie si vzpomněla na Dianin byt ve městě. Nemůže zneužívat Carolininy dobroty donekonečna. „Něco bys přece mohla,” pronesla Bonnie. „Až si promluvím s

policií, budu snad lip znát své možnosti. Aspoň doufám,” prohlásila a málem se zasmála. „Heleď, hned ráno ti brnknu.”

„Slibuješ?”

„Slibuju.”

„Protože se nehnu od telefonu, dokud se neozveš.”

„Okamžitě ti zavolám.”

„Jseš si jistá, že jsi v pořádku?”

„Nejsem si už jistá ničím,” přiznala popravdě Bonnie. Když se člověk nemůže spolehnout ani na slepičí polévku, tak potom na koho? pomyslela si. „Zavolám,” zopakovala a stiskla knoflík na přerušení hovoru, pak okamžitě vymačkala své domácí číslo.

Rod to zvedl dřív, než stihl telefon jednou zazvonit.

„Rode…”

„Bonnie, kde sakra vězíš? Jsi v pořádku? Kam jsi odešla?” drmolil a jeho slova splývala jako barvy na paletě.

„Nic mi není.”

„Kde jsi?”

„Jsem s Amandou,” prohlásila a vyhnula se tak jeho otázce. „A na noc nepřijdu domů.”

„Cože?!”

„Mrzí mě, že jsem tě donutila odjet z Floridy dřív, Rode.”

„Tebe mrzí, žes mě donutila vrátit se domů dřív? Co to povídáš?”

„Zítra si promluvíme, Rode.”

„Bonnie, počkej. Nepokládej to.”

„Zítra ti všechno vysvětlím.”

„Bonnie…”

Bonnie přerušila hovor, vrátila přístroj Caroline a uvažovala přitom, jestli bude zítra moudřejší.

Kapitola 30

Bylo téměř deset, když se Bonnie příštího rána probudila v posteli sama. Amanda, která byla u ní celou noc stočená do teplého klubíčka, byla pryč. Bonnie se rozhlédla po velkém bílém pokoji bílý koberec, bílé krajkové záclony, bílý přehoz ná postel. Podívala se do přilehlé bělostné koupelny bílé kachlíky, bílá vana, bílé ručníky. Amanda tam nebyla.

„Amando?” zvolala, když si oblékla bílý froté župan, který jí Caroline položila do nohou postele, a bosá vyšla z místnosti. „Amando?”

Pokračovala dál po široké chodbě kolem několika dveří a pátrala po nějakých zvucích, až uslyšela tlumené hlasy, které vycházely z pokoje na konci chodby. Potichu k němu přistoupila a naklonila se ke dveřím, které byly, jak zjistila, pootevřené.

„Mami!” Amanda, už oblečená, s učesanými vlásky, seděla před obrovskou televizní obrazovkou. „Caroline mi dovolila koukat na pohádky.” Ukázala na televizi, kde jedna kreslená figurka mlátila druhou přes hlavu špičatou dřevěnou holí. „A dala mi dvě misky popkornů k snídani. A kakao.”

„Dvě misky popkornů? Ty se máš.”

„Že prý musím být moc potichu, aby ses mohla vyspat.”

„Doufám, že ti to nevadí,” ozvala se Caroline, která přicházela po chodbě a vypadala ve světle fialové sportovní soupravě báječně zdravě. „Spalas tak tvrdě, že jsem tě nechtěla budit.”

„Nechápu, jak jsem mohla tak dlouho spát,” divila se Bonnie.

„Taky hned vypadáš lip,” pochválila ji Caroline. „Nedáš si něco k jídlu?”

„Nevím, jestli jsem schopná jíst tuhou stravu.”

„Ani kousek toustu? Udělám ti vynikající topinku.”

„Tak jo. To by šlo.”

„A čaj?”

„Čaje se už nejspíš nikdy nenapiju,” prohlásila Bonnie upřímně.

„Co takhle pomerančový džus?”

„Ten bych si dala radši.”

„Dobře. Za chviličku to bude hotové.” Caroline nakoukla dovnitř na Amandu. „A co ty tady, kočko? Nedáš si ještě popkorn?”

Amanda se zachichotala. „Už jsem měla dvě misky,” prohlásila pyšně.

„Vážně? Jak je to možné? Lyle většinou nikomu nedovolí, aby mu bral jeho popkorn.”

„Co říká Lyle tomu, že jsme tady?” zeptala se Bonnie, když Amanda obrátila znovu

pozornost na kreslený film. „Ale popravdé.”

„Slyšelas, co říkal včera večer. Klidně tady můžeš zůstat, jak dlouho chceš.”

„To je od něj moc hezké, ale proč by měl ve svém domě nechávat přespat cizí lidi? Vždyť mě ani nezná.”

„Znal přece Joan. Chce, stejně jako já, aby se její vrah dostal před soud.” Bonnie se podívala na podlahu a všimla si, že kroutí prsty u nohou. „Měla bych zavolat na policii.”

„Jdu ti udělat tu snídani.”

Bonnie zavolala kapitánu Mahoneymu. Přijde až kolem poledne, řekli jí. Bonnie opět nechala vzkaz a zdůraznila, že je to naléhavé. Nedal by se kapitán nějak sehnat ještě předtím? Nejspíš ne, sdělili jí, protože je dneska sobota. Možná by mohl pomoct někdo jiný.

„Co říkali?” zeptala se Caroline, když Bonnie vešla do kuchyně a posadila se ke stolu.

„Vrátí se až v poledne.”

Caroline položila před Bonnie talíř s dvěma tousty a ještě máslo, malinový džem a marmeládu. Pak nalila vysokou sklenici džusu, podala ji Bonnie a dívala se, jak pije. „Vypij to všechno,” nařídila jí. „Nesmíš se úplně dehydrovat.”

„Díky.”

„Vzala sis prášek?”

„Před chvilkou.”

Caroline se zasmála. „Už mluvím pomalu jako moje máma.”

„Musí být moc milá,” řekla Bonnie upřímně.

„Děkuju. To byla.” Caroline se odmlčela. „Tak co říkáš? Je to, nebo není nejlepší toust, cos kdy jedla?”

Bonnie si poslušně ukousla. „Zcela určitě je to ten nejlepší toust vůbec.”

„Ochutnej ten malinový džem. Sama jsem ho dělala.”

Bonnie si nandala na topinku trošku džemu. A nejezte nic, co se neuvaří přímo před vámi, slyšela vážný hlas dr. Klinea. Okamžitě položila chléb na talíř. Co ji to napadlo? Opravdu si myslí, že i Caroline Gossettová ji chce otrávit?

„Stalo se něco?”

Bonnie se zhluboka nadechla. „Ne, nic.” Energicky se zakousla do toustu, vychutnávala sladkou malinovou příchuť v puse a pak sousto polkla. Přece musí alespoň někomu důvěřovat, usoudila. „Měla bych zavolat kamarádku,” řekla a představila si, jak Diana nervózně čeká na její telefonát.

Caroline jí podala aparát. „Budu vedle.”

„Nemusíš odcházet,” vyhrkla Bonnie, která byla vděčná za společnost. Naslouchala, jak telefon vyzvání jednou, dvakrát a třikrát. „Asi ji zrovna ruším v koupelně,” podotkla neklidně a nechala ho zvonit ještě Šestkrát, než to vzdala, a pak to zkusila znovu. „Možná jsem vytočila špatné číslo,” poznamenala, i když instinktivně tušila, že ne, ale přesto to opět zkusila. „Nejspíš někam na chvilku odběhla.” Potom, co tvrdila, že se nehne od telefonu, dokud jí Bonnie nezavolá? A aniž by zapnula záznamník?

„Třeba se sprchuje,” podotkla Caroline.

„Tak to zřejmě bude,” souhlasila ochotně Bonnie a zároveň se dotkla svých nemytých vlasů. „Vlastně to vůbec není špatný nápad. Kdyby ti to nevadilo…”

„Prosím tě, jako doma.” Bonnie nejistě vstala.

„Ale nejdřív dojez ten toust a dopij ten džus,” doporučila jí Caroline. „Něco mi napovídá, že budeš potřebovat ještě hodně síly.”

Bonnie stála pod horkým proudem sprchy a viděla, jak se ztrácí v oblaku páry. Ne že by na ní zas zbylo tolik, co by ještě mohlo zmizet. Zhubla nejmíň o pět kilo, možná i o víc, a pod malými ňadry jí nebezpečně vyčnívala žebra. Nohy vypadaly jako hůlky, nad koleny nebyly o nic masitější než pod nimi. Skoro jako před pubertou.

Twiggy se vrací, napadlo Bonnie, když se dívala na své vyděšené oči a přimalované dolní řasy, na krátce zastřižené vlasy a propadlý hrudník. Možná nakonec Twiggy nebyla hubená od přírody. Třeba si přimalovávala ty přehnaně velké řasy, protože ty vlastní jí vypadaly. Možná se rozhodla pro ten chlapecký uličnický účes, když se její kdysi zářivé kadeře změnily na slámu. Možná taky prodělala otravu arzenem.

Bonnie se zasmála a šampon se jí proplazil od linie vlasů do otevřených úst. Vyplivla ho, znovu se zasmála a usilovně si masírovala hlavu energickými prsty. Já si toho chlapa spláchnu z vlasů ráda, prozpěvovala si tiše, pak se podivila,

jak to, že si proboha zpívá. Celý život se jí rozpadá, někdo se ji pokouší zabít, neví, komu má věřit, a ona si tady notuje ve sprše. Arzen jí zřejmě prosákl až do mozku.

Zdálo se jí, jako by něco zaslechla, počkala, jestli to uslyší znovu, a když si uvědomila, že někdo klepe na dveře koupelny, zavřela vodu. „Ano!” zvolala, ačkoliv uvažovala, jestli se jí to nezdálo.

„Bonnie!” ozvala se Caroline, pootevřela dveře a vpustila tak dovnitř proud chladného vzduchu. Bonnie cítila, že jí obalil tělo jako ručník. „Promiň, že tě vyrušuju, ale říkala jsem si, že za tebou hned zajdu. Právě tě volá kapitán Mahoney.”

Než se Bonnie stihla usušit a obléknout, kapitán Mahoney už byl u dveří. Pověděla mu všechno, slova se jí řinula z úst jako vřelá voda z konvice jak jí v posledních několika týdnech bylo, o své

návštěvě u lékaře, o výsledcích krevních zkoušek, o přesvědčení, že se ji někdo pokouší otrávit, a nejistotě, kdo to je. „Našla jsem pod Joaniným dřezem nějaký jed na krysy,” svěřila se mu.

„Vy jste tam byla?”

„Včera.” V jeho očích zachytila záblesk překvapení a pak netrpělivosti. Zavrtěl se na pohovce vedle ní a předstíral, že si prohlíží vysokou nahou sochu před pianinem v obývacím pokoji Caroline Gossettové. Caroline učila v suterénu Amandu, jak se dělá papírmašé. Lyle hned ráno zmizel, aby si zahrál golf.

„Dotkla jste se toho?” zeptal se a na těch slovech ulpěla rezignace jako neodbytné šimrání v krku.

„Ano.” Bonnie pochopila, aniž jí to musel říkat, že svýma neopatrnýma rukama zřejmě zničila jakoukoliv naději, že by policie mohla někde na povrchu plechovky objevit čerstvé otisky.

„Omlouvám se. Vůbec jsem neuvažovala.”

Poškrábal se ze strany na hlavě. „Každý si hraje na detektiva/’ zamumlal.

„Jako můj bratr?” zeptala se Bonnie a čekala na jeho odpověď, přesto žádnou nedostala. „Je tím, co o sobě tvrdí, pane kapitáne?”

„Váš bratr není podezřelý z vraždy Joan,” odpověděl kapitán Mahoney vyhýbavě.

„Je policejní důstojník?” naléhala dál.

„To nemůžu říct.”

„Nemůžete, nebo nechcete?”

„Váš bratr v tomhle případě nepatří mezi podezřelé,” opakoval.

Bonnie přikývla. „Takže pro mě není nebezpečné, když se s ním budu stýkat?”

„Není,” potvrdil a jí se oči zaplnily slzami vděku.

„Díky,” pronesla. „Nevěděla jsem, kam mám utéct.”

„Vypadá to, že jste si vybrala správný směr,” prohlásil a rozhlížel se po Carolinině obýváku.

„Měla jsem štěstí. Caroline je skvělá ženská.”

„Dobré přátele člověk nachází jen těžko.”

„Ach můj bože, Diana,” vyhrkla Bonnie. „Určitě už šflí strachy.” Vstala, rozběhla se do kuchyně, popadla telefon a vyťukala Dianino číslo.

Telefon začal opět vyzvánět jednou, dvakrát, třikrát. Už chtěla zavěsit a vytočit číslo znovu, když to najednou někdo vzal.

„To jsem ráda, že jsi doma,” ozvala se Bonnie, aniž čekala, až se Diana ohlásí.

„Už jsem ti volala, ale bylas nejspíš ve sprše.”

„Kdo volá?” Mužský hlas na druhém konci drátu byl všední, nevýrazný, ale nějak povědomý.

Bonnie vyrazil na horním rtu studený pot. Dech se jí zarazil v hrdle a odmítal se pohnout vpřed. „Kdo je tam?” opáčila.

„Detektiv Haver, westonská policie,” odpověděl. „Kdo volá, prosím?”

„Detektiv Haver?” opakovala Bonnie a vybavila si policistu tmavé pleti, s kterým mluvila u Amandy ve školce po tom incidentu s krví.

Vedle ní se objevil kapitán Mahoney. „Vezmu si to,” řekl a Bonnie mu předala sluchátko bez dalšího vybízení.

Sledovala, jak kapitán svraštil obočí a zamračil se. Naslouchala, jak mu hlas tiše zaskřípal, a slyšela, jak šeptá: „Ano, jistě. V kolik hodin to bylo?” Viděla, jak potřásl hlavou, a pak si přidržel sluchátko mezi uchem a krkem, když si musel sáhnout do zadní kapsy kalhot a vytáhnout blok, do kterého něco poznamenal. „Nevadí, když tam zajedu a trochu se tam porozhlídnu?” slyšela ještě, jak se ptá, než zavěsil.

„Stala se vražda,” řekl jí přímo, zatímco se zachytila kuchyňského pultu.

Bonnie stěží dokázala promluvit. „Ne,” bylo vše, co ze sebe nakonec vypravila.

„Soused právě provedl identifikaci.”

„Prosím vás, ne,” pronesla Bonnie.

„Bohužel, vaše přítelkyně je mrtvá,” odpověděl pochmurně kapitán Mahoney.

„Zastřelili ji.”

„Zastřelili Dianu,” opakovala Bonnie a odmítala uvěřit slovům, která slyšela, slovům, která pronesla.

„Jedinou ranou přímo do srdce.”

„Panebože. Panebože, ne. Chudák Diana.” Bonnie neklidně těkala očima po kuchyni a pohled jí utkvěl na uhlové kresbě matky s novorozenětem. Chtělo se jí sebrat vlastní dítě a utíkat, běžet co nejrychleji a co nejdál, jak by jen dokázala.

„Je nějaká naděje, že by to provedli lupiči? Nebo Dianin bývalý muž? Byla dvakrát vdaná, víte. Vdaná i rozvedená. Možná to byl někdo z nich nebo kdokoliv jiný, koho znala. Kolem ní nikdy nechyběli muži. Chci tím říct, že to nemá nic společného s Joan nebo se mnou, že ne? Může to být jenom strašná shoda okolností, nepříznivý zvrat osudu. Viďte, že ano?” vyptávala se Bonnie a zoufale toužila, aby to takhle bylo, přestože věděla, že to tak není.

„Soused zahlédl, jak kolem desáté dopoledne od jejího domu se

skřípěním vyrazilo auto,” vykládal kapitán Mahoney. „Znepokojilo ho to, proto přešel silnici k domu, všiml si, že jsou dveře otevřené, vešel dovnitř a našel ji ležet na koberci v obýváku.”

Bonnie se usilovně bránila představě, jak její nejbližší přítelkyně leží mrtvá na podlaze ve vlastním obýváku. To není možné, říkala si. Někde se musela stát chyba. Diana byla tak složitá osobnost, tak citově založená a komplikovaná, tak plná energie a protikladů. Není možné, aby ji někdo oloupil o tuhle sílu něčím tak jednoduchým, jako je kulka do srdce. „Viděl soused tu osobu v autě?” zeptala se Bonnie.

„Ne, ale zato na vůz se podíval důkladně.”

„Co to bylo za značku?” otázala se Bonnie, i když odpověď slyšela téměř dřív, než ji kapitán Mahoney vyslovil.

„Červený mercedes,” oznámil jí.

„Nasadili jsme několik policistů, aby hlídali dům,” prohlásil později kapitán Mahoney, přestože to musel několikrát opakovat, než konečně pochopila, co tím myslí. „Budou v neoznačeném autě na silnici o pár domů dál. Někdo bude taky venku, jen pro každý případ. A nahráváme vaše telefonáty, kdyby se pokusil s vámi spojit.”

„S námi spojit?” divila se Bonnie.

„Nikdy nevíte, co se může stát.”

„Vím, že to bratr neudělal,” trvala na svém Lauren. Seděla u jídelního stolu, paže měla neuspořádaně rozhozené na stole, hlava se jí klinkala volně na krku jako loutce, které někdo přestřihl provázky.

Seděli už takhle snad celé hodiny Bonnie, Rod, Lauren, Nick, kapitán Mahoney, detektiv Haver, těla zmožená únavou, paže a nohy uvolněné. Bonnie si vzpomněla na jinou příležitost před pár týdny, kdy se kolem stolu shromáždila podobná skupina, akorát že tehdy tu byl místo detektiva Havera Haze a místo kapitána Mahoneyho Sam. A Diana, vzpomínala Bonnie a představila si svou přítelkyni a její oči, modré jako tropický oceán.

„Sam to určitě neudělal,” zopakovala Lauren už méně důrazně.

„Samozřejmě že policie bude sledovat i dům Gleasonových,” pokračoval detektiv Haver. „Kdyby se tam náhodou ukázali.”

Vyšlo najevo, že Dianin soused měl dojem, že v autě zahlédl dva muže. Mladíky s dlouhými vlasy, tvrdil, přestože nebyl s to s jistotou určit, zda dotyční chlapci byli Sam s Hazem. Stejně to bylo jedno.

Ani Sama, ani Haze totiž od rána nikdo neviděl. Ve všech policejních svodkách byl příkaz k jejich zatčení.

„Proč by chtěl Sam Dianě ublížit?” zeptala se Lauren, ale oči měla prázdné a neoslovila nikoho konkrétního. „Byl do ní děsně zabouchnutej. Nic by jí neudělal.”

Bonnie se pokusila odblokovat zvuk Laurenina hlasu tím, že zavřela oči. Pokud se podezření policie potvrdí a Diana byla předtím, než zemřela, pohlavně zneužitá, pak se Lauren zbytečně namáhá, aby bratrovi pomohla. Pár dní potrvá, než bude hotová pitevní zpráva, ale kapitán Mahoney byl přesvědčený, že se prokáže, že Dianu zabila tatáž zbraň co Joan a že byla znásilněna buď před smrtí, nebo po

ní. „Panebože,” zanaříkala Bonnie a zakryla si ústa rukou. Všechno to zavinila ona. Nebýt jí, Diana by teď byla naživu. Copak svou přítelkyni do tohohle průšvihu nedostala? Nevolala jí snad z policejní stanice v den, kdy objevila Joaninu mrtvolu, nezatáhla ji do Newtonu, přestože s trestním právem neměla moc zkušeností? Nepozvala ji na večeři a nepředstavila Rodovu synovi? Same, tohle je Diana. Diano, tohle je Smrt. „Panebože,” zasténala a zabořila si hlavu do dlaní. Na ramenou jí spočinuly silné ruce a prsty jí masírovaly zátylek. „Zůstanu tady přes noc,” ujišťoval ji Nick a citlivě jí třel krk. „Na gauči v obýváku.”

Bonnie přikývla a podívala se na Roda s obavou, jak bude reagovat. Ale Rod mlčel. Seděl na protějším konci stolu, civěl otupěle do prázdna a zdálo se, že mu ani nedochází, že je Nick tady, že dům je plný policistů a další jsou ještě venku. Patrně je v šoku, pomyslela si Bonnie, protože si uvědomila, že neřekl skoro nic od chvíle, co se vrátila domů v doprovodu kapitána Mahoneyho. Vztek a rozhořčení se rozplynuly v hrůzu a úžas. Diana je mrtvá, sdělil mu kapitán, a jeho syn je hlavní podezřelý. Rovněž je hlavní podezřelý jak v případě matčiny smrti, tak v pokusu otrávit macechu. Rod to všechno ohromeně a mlčky vyslechl a pak se šel posadit do jídelny. Od té doby tam seděl, nemluvil, nehýbal se a sotva dýchal.

Bonnie by ráda šla k němu, objala ho a řekla mu, že se všechno spraví, ale něco ji zastavilo. Jak by mu mohla tvrdit, že se všechno zlepší, když se to taky nemusí vůbec stát? Jak by ho mohla uklidňovat, když si ještě před pár hodinami myslela, že to spáchal on sám?

„Měla bych se podívat na Amandu,” prohodila Bonnie, vstala, zapotácela se a znovu se posadila.

„Zrovna jsem tam byl,” připomněl jí Nick. „Tvrdě spí. Což bys

měla udělat taky. Pochybuju, že se dneska v noci ještě něco přihodí, a ty prášky, co bereš, jsou pěkně silný. Měla bys být v posteli. Ty taky, Rode,” podotkl a přenesl pohled na něj.

Rod nepromluvil. Pořád upřeně zíral na protější zeď, jako by nikdo nepromluvil.

„Tatí?” ozvala se Lauren. Vstala ze židle, šla k otci, položila mu paže kolem krku, pevně ho objala, jako by se pokoušela vpravit do něho život, a rty se mu otřela o tvář. „Tak pojď, tatí,” zašeptala. „Pomůžu ti do schodů.”

Rod dovolil dceři, aby ho odvedla z místností. Bonnie se dívala, jak pomalu stoupají po schodišti a pevně pokládají chodidla na každý stupeň, než vstoupí na další.

„Měla bys být vlastně v nemocnici,” prohlásil Nick, když se zas otočil k sestře.

„Dokud se tohle nevyřídí, tak ne. Dokud si nebudu jistá, že tady můžu nechat Amandu.”

„Daleko se nedostanou,” poznamenal kapitán Mahoney. „Dva dlouhovlasí puberťáci v červeném mercedesu. Nebude tak těžké je najít.”

Bonnie potřásla hlavou a snažila se představit si, kde asi jsou, kanrmají namířeno a proč by zabíjeli Dianu.

Proč? ptala se sama sebe a to slovo způsobilo, že se jí zatočila hlava. Proč to všechno? Nic z toho nedávalo smysl. Sam by zrovna nebyl pro většinu lidí ideální syn měl kroužek v nose a hada v ložnici a byl uzavřený a nedůtklivý, náladový a stydlivý. Ale taky byl milý, citlivý, starostlivý a zoufale toužil, aby ho někdo miloval.

Stalo se snad právě tohle? Vedla jeho touha být milován k tomu, že si špatně vyložil Dianinu laskavost? Vyplula napovrch potlačovaná vášeň, když Diana odmítla jeho neobratné pubertální pokusy o sblížení? Znásilnil ji a pak zabil, aby ji umlčel? Byla její smrt ojedinělým činem v záchvatu zuřivostí, nebo součástí rozsáhlejšího plánu?

Nebo byl tím hlavním viníkem Haze? Bylo to jeho sperma, které objevili v Dianině těle? Tohle bude snadné, tvrdil kapitán Mahoney. Pokud byla Diana pohlavně zneužitá, vyšetřením DNA se pachatel lehce odhalí.

„Už to brzy skončí,” uklidňoval ji Nick.

Bonnie přikývla a modlila se, aby měl pravdu. Vstala, šla ke schodům a Nick hned za ní. Kapitán Mahoney a detektiv Haver zůstali u jídelního stolu. Vyprovodí se sami, až budou hotoví.

„Táta by byl rád, kdybys mu zavolala,” poznamenal Nick na chodbě. „Od té návštěvy si o tebe dělá starosti. Ví, že se děje spousta věcí, a podle mě se mu bude spát daleko lip, když ozveš.”

„Nevím, jestli to dokážu, Nicku. Nevím, jestli mám na to sílu.”

„A já bych zase obavami o tvou sílu neztrácel ani minutu,” pronesl Nick. „Jsi silná ženská, Bonnie. Když tě neoddělala ani ta příšerná dávka arzenu, tak mi nepřipadá, že by ses musela bát neškodného starce, který tě miluje.” Odmlčel se, a když znovu promluvil, hlas měl pevný. „Mrtvým už nepomůžeme, Bonnie. Ale musíme se naučit věnovat víc pozornosti těm živým.”

Rozpřáhl náruč. Bonnie do ní zvolna klesala, až se do ní složila celá jako hedvábná látka. Po chvilce zvedla hlavu a políbila ho na špičku jemného nosu. Pak se otočila a šla za manželem nahoru do ložnice.

Když Bonnie vešla do ložnice, ležel Rod na posteli a Lauren mu stahovala boty.

„Nemohla jsem ho donutit, aby se svlíkl,” vysvětlovala Lauren.

Bonnie se zadívala na Roda, který byl stočený na pokrývce do téměř fetální polohy a oči měl otevřené, i když zjevně na nic nesoustředěné. Bonnie se snažila představit si, čím vším asi prochází. Jak by asi bylo jí, kdyby jí policejní kapitán oznámil, že její dítě je psychopatický vrah, který zavinil smrt dvou lidí a přiotrávil dva další? „Jsi v pořádku?” zeptala se Bonnie své nevlastní dcery.

Lauren pokrčila rameny. „Myslíš, že Sama najdou?”

„Určitě ano.”

„Já se tak bojím,” tiše plakala Lauren. „Bojím se, že ho zastřelí.”

Bonnie šla k dívce a vzala ji do náručí. „Nikdo nikoho nezastřelí,” utěšovala ji. Střílení už bylo dost, pomyslela si. „Podle mě bychom se všichni měli trochu vyspat. Bylo toho dneska moc.”

„Budeš zase v pořádku?”

„Uzdravím se.”

Lauren se vrátila k posteli a vtiskla na otcovo čelo něžný polibek. „Ráno se uvidíme, tatí. Uvidíš, že všechno dobře dopadne.” Po špičkách došla ke dveřím a pak se zastavila. „Mám tě ráda, táti,” zašeptala a vzápětí byla pryč.

Bonnie přešla k telefonu vedle postele a její prsty se automaticky pohybovaly po číselníku. O pár vteřin později už zaslechla otcovo opatrné haló.

„Tady Bonnie,” ozvala se. „Nick říkal, že si o mě děláš starosti.”

„Jak ti je?”

„Bývalo mi lip,” odpověděla Bonnie upřímně. „A co ty?”

„Já? Jsem v pořádku.” Vypadalo to, jako by byl překvapený, že se ho na to zeptala. „Jen jsem chtěl vědět, jestli ti nic není.”

„Je mi fajn. Neboj se.”

„Rodiče si dělají starosti pořád.”

Bonnie se smutně usmála a uvědomila si, že je to pravda. „Můžu ti zavolat tak za den dva?” zeptala se. „Doufejme, že do té doby se to všechno trochu zklidní…

Můžeme si pak popovídat.”

„Ozvi se, kdykoliv budeš chtít.”

Bonnie cítila, že jí po tvářích stékají slzy. „Ty taky,” řekla.

„Mám tě rád, holčičko.”

„Dobrou noc, tatí,” zašeptala Bonnie a pak zavěsila. Potom si lehla do postele vedle manžela a čekala, až přijde spánek.

Bylo šest hodin ráno, když Bonnie si uvědomila, že někdo našlapuje po koberci směrem k ní. Přes dosud zavřená víčka jí náhle padl stín, který prořízl silnou úhlopříčkou brzké ranní slunce. Vnímala, jak se jí čísi prsty otřely o paži, jemně a lehounce jako pírko, a slyšela tichý hlas, který se jí nesl k uchu.

„Bonnie,” šeptal, „Bonnie, probuď se.”

Bonnie otevřela oči, uviděla bratrův obličej jen kousek od svého a prudce se na posteli posadila.

„To nic,” uklidňoval ji spěšně a ustoupil o pár kroků zpět. „Promiň, nechtěl jsem tě vyděsit.”

„Co se děje?” Bonnie se podívala vedle sebe. Rod ještě spal. Celou noc se ani nepohnul.

„Zrovna volala policie ze státu New York. Zastavila dva kluky v červeném mercedesu kvůli překročení rychlosti na dálnici. Vypadá to na Sama s Hazem.”

„Co se bude dít ted?” zeptala se Bonnie a pak zase pohlédla na Roda, který měl oči stále zavřené, i když si všimla, že se mu lehce napjaly paže, jako by zadržoval dech.

„Přivezou je do Newtonu. Vyslechneme je, až dorazí na stanici.”

„Jak dlouho to bude trvat?”

„Několik hodin.” Nick se posadil na lůžko a vzal její ruku do své. „Jak ti je?”

„Jenom chci, aby to už skončilo.”

„Ale pak půjdeš do nemocnice, slibuješ?”

„Jakmile budu vědět, že je Amanda v bezpečí.”

Nick natáhl ruku a pohladil Bonnie po tváři. „Ty seš teda číslo.” Usmála se. „Mám dojem, že to máme v rodině.”

„Radši půjdu,” řekl. „Chci mluvit s kapitánem Mahoneym dřív, než Sama přivezou.” Bonnie přikývla. „Zavoláš mi, jakmile se něco dozvíš?”

„Brnknu, hned jak budu moct.”

Bonnie poslouchala, jak se Nickovy kroky vzdalují po schodech dolů, a slyšela, jak se otevřely a zase zavřely vchodové dveře. Pak si položila hlavu na polštář, protože krk a ramena už dál nedokázaly nést její váhu, a pohlédla na Roda.

Oči měl otevřené.

„Slyšels to?” Hlas jí zněl netečně, jako by přicházel od někoho jiného, jako by neměl nic společného s jejím tělem.

„Chytili Sama s Hazem na dálnici ve státě New York,” opakoval monotónním a nevzrušeným tónem, jako by mluvil o cizích lidech.

Bonnie sledovala, co se mezi ní a manželem odehrává, jako kdyby se dívala na televizní program, na jedno z oněch dokumentárních dramat podle skutečné události, která se stala obrovskou módou, jelikož skutečnost v nich předstihla fikci, pokud se týče absurdity. Viděla muže a ženu, oba v pomačkaných šatech ze včerejška, s bledými a zmatenými obličeji, v rozpoložení, kde byly vzdor i porážka zastoupeny stejnou měrou. Přemýšlela, kdo jsou ti dva lidé, tak vzdálení od svých vlastních životů i od sebe navzájem, kteří odříkávají své role jako špatně obsazení herci, jež se k sobě nehodí a čtou ze scénáře, jemuž zcela neporozuměli. „Jak ti je?” zeptala se.

„A tobě?” opáčil.

„Cítím se trochu silnější. Nijak skvěle, ale lip.” Rod mlčel. Otočil se na záda a civěl do stropu.

„Chceš si o tom promluvit?” otázala se ho.

„Ne,” odpověděl. „Copak to má cenu?

„Ta cena je tvůj syn,” pronesla Bonnie.

Zvuk, který unikl z Rodových úst, byl něco mezi smíchem a pláčem. Projel vzduchem jako krumpáč skrze led.

„Třeba to Sam neudělal,” namítla Bonnie chabě, posadila se a přitáhla si kolena k hrudi. „Možná to byl Haze. Třeba do toho všeho Sama zatáhl…” Zarazila se.

Pokoušela se přesvědčovat manžela, nebo sebe? „Nemůžu uvěřit, že Sam je vrah,” pokračovala po chvilce. „V posledních týdnech jsem s ním strávila hodně času a prostě

nedokážu uvěřit, že by něco takového provedl. Je to jemný citlivý kluk, Rode. Je nešťastný a osamělý, ale není to psychopat. Nezabil by vlastní matku.

Neznásilnil by Dianu, ani by ji nezastřelil.”

Rod se převrátil na bok, zabořil tvář do polštáře, ale přesto zcela neztlumil vzlyky, které se mu draly z hrdla. Bonnie se dívala, jak se mu otřásají záda a křečovitě škubají ramena. Toužila ho zakrýt svým tělem, hřát a chránit ho jako plyšová hračka, která se dává dětem na spaní. Všechno zas bude v pořádku, chtěla mu říct stejně jako Lauren včera večer. A přesto ji něco zastavilo. Neviditelná ruka ji zadržovala na délku paže, zatlačovala ji do vlastního koutku, nedovolovala jí navázat s manželem kontakt. Co ji brzdilo? přemítala. Co jí bránilo, aby utěšila muže, kterého milovala?

„Dobře to dopadne, Rode,” uklidňovala ho, ale ta slova zněla neupřímně, dokonce i jejím vlastním uším.

Rod dál tiše plakal.

Brečí kvůli synovi, nebo kvůli sobě? uvažovala Bonnie. Možná kvůli oběma. Kvůli vztahu, který nikdy neměli; kvůli vztahu, který patrně nikdy mít nebudou. Je příliš pozdě, příliš pozdě hrát si na bezmezně milující rodiče, příliš pozdě vynahrazovat ztracené roky, příliš pozdě stmelovat svazky mezi rodičem a dítětem, které od počátku prakticky ani neexistovaly.

Nebo třeba ne, uvědomila si Bonnie, když jí myšlenky zabloudily k domovu, a pochopila, že dítě vlastně nikdy nevyroste z potřeby mít otce. Snad ani neexistuje žádné „příliš pozdě”. Snad nikdy nemůže být pozdě na to, aby se otec s dítětem sblížili.

Bonnie viděla, že se manželova ramena přestala chvět. Došla mu právě teď obludnost všeho, co se přihodilo? Že jeho syn možná zavraždil svou matku? Že možná znásilnil a zabil ženu, která se s ním chtěla spřátelit? Rod by jistě neplýtval slzami kvůli Joan, ženě, kterou pohrdal, nebo kvůli Dianě, ženě, kterou těžko snášel. Tak proč ten hořký pláč?

„Rode…”

Posadil se a setřel si hřbetem ruky slzy z obličeje. Když se k ní otočil, připadaly jí jeho oči ještě míň průhledné než předtím, jako samotné dno řeky zanesené bahnem.

„Co se děje?” zeptala se.

Zavrtěl hlavou, jako by chtěl setřást veškeré nežádoucí myšlenky, které se v ní usadily.

„Rode, prosím tě, pověz mi to.”

„Policie provede zkoušky,” pronesl, jako kdyby se účastnil úplně jiné konverzace.

„Co tím chceš říct?”

„Vzorků krve, vzorků spermatu,” pokračoval, teď už důvěrně známým monotónním hlasem. „Kvůli vyšetření DNA.”

„Ano,” souhlasila Bonnie, ačkoliv netušila, kam tím Rod míří.

„Je konec,” řekl. „Je po všem.”

„Rode, o čem to mluvíš?” Nastala dlouhá odmlka.

„Sam Dianu neznásilnil,” vysoukal ze sebe konečně Rod. „Ani Haze.”

„Cože?”

„Sperma, které najdou v Dianině těle, není Samovo,” upřesnil.

Bonnie se přistihla, jak se pomalu sune z postele a couvá ke stěně, ačkoliv sotva cítila na koberci svá chodidla. „Co to povídáš?”

„To snad tušíš,” zašeptal.

Bonnie se pár vteřin pokoušela najít svůj hlas a nakonec byla s to chraplavým šepotem zasípat: „Chceš říct, že je to tvoje sperma?”

Rod mlčel.

„Chceš říct, žes ji zabil?” Bonnie pohlédla ke dveřím a v duchu počítala, kolik kroků jí k nim zbývá.

„Ne!” prohlásil Rod pevně, jako by se náhle probral ze své letargie. „Akorát že policie si to stoprocentně myslet bude. Nemůžou se dočkat, až mě sbalí.” Zasmál se, byl to přiškrcený zvuk, který propíchl vzduch jako hřebík nafukovací balónek.

„Já to nechápu.”

„Proboha, Dianu jsem nezabil. Nikdy bych jí nedokázal ublížit.” Rodovu tvář zkřivila ničím neskrývaná bolest. „Miloval jsem ji,” prohlásil a přitom zabořil obličej do dlaní, takže jeho slova zněla přidušeně. „Miloval jsem ji,” opakoval a ta slova byla nyní jasná a chladná jako horská bystřina.

„Milovals Dianu,” pronesla Bonnie a čekala, až bude Rod pokračovat, ale on nic víc neřekl, jen na ni zíral těma neprůhlednýma, bezednýma očima. „Jak dlouho…”

„Asi rok.”

„Takže všechny ty večery, cos dělal dlouho do noci, a brzy ráno zase chodil na schůze…”

Rod přikývl, protože poznal, že slov není třeba.

„Ale vždyť jsi Dianu nesnášel,” namítla chabě Bonnie a přitom měla pocit, jako by jí podlaha pod nohama zmizela, jako by stála uprostřed nesmírné prázdnoty a bylo jenom otázkou času, než ji pohltí do svého nitra, než to málo, co z ní ještě zbylo, úplně zanikne.

„Prostě se to stalo, Bonnie.” Rod zvedl ruku do vzduchu, nechal ji pár vteřin bezúčelně volně viset a pak ji spustil k boku.

Koneckonců co by taky říkal? Že je nikdy nenapadlo, že by to mohlo zajít až takhle daleko? Že jí nikdy neměli v úmyslu ublížit?

„Nejela do New Yorku,” poznamenala Bonnie. „Byla s tebou na Floridě.” Rod přikývl.

„Stála přímo vedle tebe, když jsem ti řekla, že jsem byla u doktora Klinea a že mi ho doporučila ona.”

„Prý o něm nikdy neslyšela.”

„Proto jsi věděl, že její doktor se jmenuje Gizmondi, protože ti to pověděla.”

„Nemáš ve zvyku lhát. Mysleli jsme, že nás možná podezříváš a chceš nás nachytat.”

Bonnie sklonila hlavu a připomněla si svá mylná podezření. „Myslela jsem, že máš poměr s Mariou.”

„S Mariou?”

Rodovi se dokonce podařilo zatvářit se kvůli té poznámce uraženě. Bonnie se málem rozesmála. Všechno začíná dávat smysl, napadlo ji, zatímco spojovala

jednotlivé kousky skládačky k sobě a zasazovala je do patřičných výřezů.

„To prádlo, co jsem našla u tebe ve spodním šupleti, nebylo pro mě,” konstatovala a dočasně tak převzala zvyk Caroline Gossettové klást otázky oznamovacím způsobem. „Bylo pro Dianu.” Vybavila si bývalou přítelkyni, jak jí na bujných prsech spočívají bohaté tmavé vlasy. „Není divu, že ta podprsenka byla moc velká.” Vzpomněla si na rozhovor, který vedla s Dianou hned potom, co objevila sexy hadříky na dně Rodový zásuvky v prádelníku. Diana zřejmě okamžitě zavolala Rodovi, informovala ho o předčasném objevu jeho manželky a poslala ho domů s radou, aby byl obzvlášť milující a pozorný.

„Takže jsi s Dianou spal skoro rok,” začala Bonnie. „Pokaždé, kdy jsme byli my tři spolu, pokaždé, když jsi jí musel kvůli mně zdánlivě snášet, tak jsi vlastně musel brát za vděk mnou. Tehdy na policejní stanici, když ses tak rozčiloval, žes ji tam zastihl, ses vůbec nezlobil na ni. Byls naštvaný na mě. Protože jsem ti překazila randíčko. Nemám pravdu? Není to právě ten důvod, proč jsem nemohla zastihnout ani jednoho z vás? Není to ten důvod, proč jsi neměl na dobu Joaniny smrti alibi? Protože sis klidně šoustal s mojí nejlepší kamarádkou!”

„Bonnie…”

„Celou dobu, co mi bylo zle, jsi byl s ní,” žasla Bonnie. Byla skutečně tak pitomá? Ztělesňovala zrovna ona to politováníhodné klišé? Manželku, která se to dozví jako poslední? „Dokonce i když ses vrátil z Floridy, jsi byl u ní.”

„Letěli jsme spolu zpátky, hodil jsem ji domů a pak jel přímo k nám,” vykládal bez vyzvání a ta slova se mu řinula z úst, skoro jako by se nemohl dočkat, až jí o tom konečně bude moct vyprávět.

Třeba po tom skutečně dychtil, napadlo ji, když mu bezmocně naslouchala a toužila mu říct, aby byl zticha, ale nebyla schopná to udělat. Dělá si z ní komplice, pomyslela si znepokojeně. „Tak jsi přišel domů, ukázal ses mi na pár minut, pak jsi mě uložil do postele jako hodnou holčičku a šel sis zase hrát.”

„Děláš, jako by to bylo kdovíjak bezohledné. Ale tak to nebylo.”

„Vážně?”

„Nemysleli jsme to tak.”

„Takže tys tam byl tehdy, když Sam s Lauren přišli dotapetovat tu koupelnu,” konstatovala, přitom si představila tu scénu a zajímalo by ji, jestli by jí to připadalo zábavné, kdyby se to přihodilo někomu jinému.

„Namluvil jsem jim, že jsem přiletěl dřív a zastavil se u Diany, abych zjistil, co ti doopravdy je, jestli třeba přede mnou něco neskrýváš. Zdálo se, že to spolkli…” Zarazil se, jako by si najednou uvědomil, že by měl mít alespoň trochu slušnosti a za to přiznání se zastydět.

„A pak jsi přišel domů a zjistils, že tvá žena práskla do příslovečných bot.”

„Byl jsem zoufalý. Vůbec jsem netušil, kam ses krucinál poděla.”

„To bylo ode mě kruté,” prohlásila Bonnie.

„Takhle jsem to nemyslel…”

„Takže ses vrátil k Dianě. Asi se ti dost ulevilo, když jsem zavolala.”

„Nevěděli jsme, co se děje.”

„Tak jste se samozřejmě museli navzájem utěšovat.”

„Nezůstal jsem tam přes noc,” podotkl Rod.

„Ale pomilovali jste se.”

Chvilka ticha než potvrdil, co bylo nabíledni. „Ano.”

„A pak jsi odešel.”

„Jel jsem domů.”

„V kolik hodin?”

„Kolem půlnoci.”

„A vzápětí ses dozvěděl, že Diana je mrtvá, srdce má prostřelené

zrovna jako Joan, se vší pravděpodobností stejnou zbraní a bezpochyby i stejnou rukou. Jenže ty pochopitelně nemáš nic společného ani s jednou vraždou. To se mi pokoušíš namluvit?”

„Já je nezabil, Bonnie. Přísahám, že ne. Musíš mi věřit. Jsem z Dianiny smrti úplně zničený.”

„Ten důvod, proč jsi tak příšerně zničený, nemá vůbec nic společného s faktem, že Diana je mrtvá,” vypálila Bonnie, „ale týká se jedině toho, žes byl natolik pitomý a nechals jí v těle své sperma. Že je to tak? Ty tvé slzy se netýkaly Diany, nebo dokonce tvého syna. Ale jen a jen tebe. Pověz mi, Rode, měls vůbec někdy rád někoho jiného než sebe?”

Žalostně se na ni zadíval. „Mám rád tebe,” prohlásil a rozpřáhl náruč. Bonnie k němu pomalu přistoupila, jako by ji do jeho objetí přitahovala síla

jeho touhy. Ucítila teplo jeho paží, když se jí hadovitě ovinuly kolem těla, měkkost jeho tváří, když je přitiskl na její. Jak vždycky milovala ten pocit, že mu spočívá v náručí.

Pomalu se odtáhla a zahleděla se mu do nesmírně hlubokých hnědých očí. Až na to, že koneckonců zas tak hluboké nebyly, uvědomila si a jemně se vyvinula z jeho sevření. K jejímu zklamání byly překvapivě a nebezpečně mělké.

„Co to děláš?” zeptal se, když Bonnie došla k telefonu vedle postele a vymačkala na přístroji patřičná čísla.

„Tady je Bonnie Wheelerová,” ohlásila se. „Musím okamžitě mluvit s kapitánem Mahoneym. Ano,” řekla policistovi u aparátu a dívala se, jak se její manžel zhroutil na postel a hlavu zabořil do dlaní. „Počkám.”

„Kam táta odešel?” zeptala se Lauren, když s Amandou po boku přišly do kuchyně. Bonnie seděla u stolu a upřeně civěla na Amandinu kresbu, na které byly postavičky s hranatými hlavami. Pomalu se otočila a usmála se na obě Rodový dcery, které byly samá zrzavá a blonďatá kudrlinka a jeden obličej kopíroval druhý. Sladké jako cukr, hebké jak med, krása na pohled. To jsou holčičky, malé kočičky, odříkávala si v duchu. „Musel jet na policejní stanici.”

„Už je to dlouho,” namítla Lauren. „Neměl by už být zpátky?”

Bonnie se podívala na hodinky. Bylo skoro jedenáct dopoledne. „Policie se ho zřejmě musí zeptat na moc věcí.”

„A co Sam?”

„Jsou s Hazem na stanici.” Bonnie se znovu podívala na hodinky, ačkoliv uplynulo pouze pár sekund. Už několik hodin se neozval ani Nick, ani policisté. V této fázi jí bezpochyby prostě nemohli sdělit nic nového. Její manžel, jeho syn a synův přítel byli všichni vyslýcháni. Všichni byli informováni o svých právech. Mirandizováni, vzpomněla si na Dianin výraz. Byli přivoláni právníci. Doufejme, že se brzy něco dozví.

„Chci jít do parku,” ozvala se Amanda a hopsala nahoru a dolů, aniž hýbala nohama.

„Teď nemůžu jít do parku, zlatíčko,” pronesla Bonnie.

„Proč?”

„Půjdu s ní,” nabídla se Lauren. „Trochu čerstvýho vzduchu by mi neškodilo.”

„Já nevím,” váhala Bonnie, která nevěděla, jestli je správné, aby někam chodily, dokud policie nezavolá. „Prosím tě,” žadonila Amanda.

Bonnie se divila, proč váhá. Policisté měli všechny podezřelé z vražd na stanici. Čekala na telefonát, který jí prozradí, že se vrah doznal? Skutečně o té možnosti uvažovala? Nebyla si jistá, jestli policie někoho obviní. To tu bude skutečně držet Amandu věčně zavřenou? „Snad byste jít mohly,” souhlasila nakonec, protože Laureninu touhu po čerstvém vzduchu chápala.

„Hurá!” Tentokrát, když Amanda poskakovala nahoru a dolů, se její nožky pohybovaly s ní.

„Skočím si jenom pro tašku,” řekla Lauren, vystrnadila Amandu z kuchyně a hnala ji nahoru do schodů. Zazvonil telefon.

„Haló,” ozvala se Bonnie, která ho zvedla téměř okamžitě. „Bonnie, tady Josh. Jak se máš?” „Josh?”

„Josh Freeman?” zeptal se nejistě.

„Ano, ovšem, Joshi, omlouvám se. Čekala jsem, že to bude někdo jiný, to je všechno.” „Volám nevhod?”

„Ne.” Ve skutečnosti byla ráda, že zatelefonoval. „Byl jsem jenom zvědavý, jak se ti vede.” „Trochu lip,” prohodila. Můj manžel s nevlastním synem jsou ve městě na policejní stanici, protože jsou podezřelí nejen z vraždy Joan, ale taky mé nejlepší přítelkyně Diany, která jak se ukázalo, spala s mým mužem skoro celý tenhle rok. Jo, a zmínila jsem se už, Že mám v krvi vysoký obsah arzeniku? odříkávala Bonnie, ale jen

v duchu. O některých věcech je lepší mluvit mezi čtyřma očima.

„Napadlo mě, že bych se u tebe za chvilku stavil, jestli ti to nevadí,” pokračoval Josh, jako by jí četl myšlenky.

„Jistě,” vyhrkla Bonnie. „To by bylo fajn.”

„Co asi tak za hodinu?”

„To by šlo.”

„Tak zatím.”

Bonnie zavěsila a těšila se na Joshovu návštěvu. Přestože ho ještě včera podezřívala, že jí přinesl otrávenou slepičí polévku, došlo jí, a podívala se

znovu na telefon, protože zvažovala, jestli ho nemá zavolat a říct mu, ať k nim nechodí. „To je blbost,” promluvila nahlas. Ten, kdo se ji pokoušel otrávit, nebyl Josh. A ten, kdo zabil Dianu, určitě taky nebyl Josh. Jaký motiv by k tomu měl? Nicméně, říkala si, když sahala po telefonu, neuškodí, když bude opatrná, dokud to nebude vědět bezpečně. Zavolá bratrovi, bude ho informovat o situaci, požádá ho, ať k nim zajde zhruba ve stejnou dobu, kdy má Josh přijít.

Přístroj zařinčel, právě když ho chtěla zvednout.

„Jsme hotový,” volala Lauren a seskočila z posledních schodů. Přes rameno měla přehozenou velikou kabelu a Amanda zase taštičku na Barbie.

Bonnie zvedla sluchátko. „Haló,” řekla. Nic se neozývalo.

„Haló?” zopakovala. Pořád nic.

„Chceš, abych něco koupila, když budeme venku?” zeptala se Lauren.

„Koukni se, jestli nepotřebujeme mlíko,” prohodila Bonnie, kterou to na okamžik vyrušilo.

Lauren šla k lednici, otevřela ji a nahlédla dovnitř. „Ne, je ho tu plno.”

„Haló?” zopakovala Bonnie do mluvítka potřetí, dumala, proč už dávno nezavěsila, a právě když to chtěla udělat, zaslechla na druhém konci drátu to známé cvaknutí. Co to bylo? lámala si hlavu, protože ten zvuk odněkud znala, ale nebyla schopná určit odkud.

„Kdo je to?” otázala se Lauren a v jemných vějířkách kolem velkých oříškově hnědých očí se jí rýsovala obava.

„Kdo volá, prosím?” naléhala Bonnie. Ticho, pak další cvaknutí. A znovu. Cvak. Cvak.

Bonnie se v hrudi zastavil dech. Cítila, jak pluje po bezvětrném

moři a netrpělivě čeká na další závan, který by ji popohnal k břehu. Byla tak blízko. Stačilo jediné fouknutí.

Cvak.

A zčistajasna viděla, jak autem odbočuje na dlouhou příjezdovou cestu, zastavuje na rušném parkovišti a pak spěšně prochází vchodem nádherné, doširoka roztažené budovy. Jako ze starého Jihu, vzpomněla si, co ji napadlo, když dům uviděla poprvé, a sledovala samu sebe, jak kráčí halou k recepci, pak netrpělivě čeká a váhá přede dveřmi pokoje číslo 312.

Cvak.

Spatřila, jak se dveře otevřely, viděla stařenu, jak sedí na vozíku, nohy má jako polena, obličej pokrytý stařeckými skvrnami, oči potažené nudou, široká násilnická ústa otevřená dokořán, balancuje umělými zuby na prostořekém jazyku a pak si je zase zacvakne zpátky.

Cvak. Cvak.

„Mary?” zeptala se Bonnie obezřele. „Mary, jste to vy?”

„Možná,” opáčil hlas. „Kdo se to ptá?” Kapitola 32

O čtvrt hodiny později zastavila Bonnie na přeplněném parkovišti Melroseova psychiatrického ústavu v Sudbury, vyřítila se po venkovních schodech, proběhla halou a pak doprava k výtahům. Čekal tam už dav lidí a Bonnie se musela opřít o zeď, aby se jí podařilo nabrat dech a srovnat si myšlenky.

Co tady zase dělá? Co ji donutilo vyběhnout z domu, jakmile Lauren s Amandou odešly do parku? Nasednout do auta a šlapat na plyn až k podlaze? Pořád ještě jí nebylo dobře. Určitě by neměla riskovat život kvůli hovoru s nějakou bláznivou stařenou, která jí se vší pravděpodobností nepoví nic, co bude mít nějakou cenu. A po telefonu samozřejmě taky nic neřekla. Pořád mluvila jenom Bonnie. Proč volá? Chce jí něco svěřit? Chce s ní mluvit o Else Langerové?

Možná, přišla okamžitá odpověď na veškeré její otázky. Kdo se to ptá?

A tak se octla tady, poháněná pouze instinktem a adrenalinem, stála tady se skupinou cizích lidí, na jejichž obličejích se odrážela touha být někde jinde. A kdyby se jí někdo z nich zeptal, nebyla by

s to uvést jediný pádný důvod, proč je tady ona. Co vlastně doufala, že objeví? Ozval se zvonek, nad dveřmi jednoho z výtahů se rozsvítilo zelené světlo, dveře se pomalu rozevřely. Nastala chvatná výměna lidi se prodírali ven, druzí se tlačili dovnitř a vbrzku byl výtah plný, dveře se zavřely a Bonnie zůstala spolu s několika dalšími venku. Společně ustoupili dozadu a přešli k druhému

výtahu, téměř jako jeden muž. Jednali jako celek, pomyslela si. Doktor Greenspoon by na ně byl hrdý.

Ozval se další zvonek; další zelené světlo označilo nejbližší příjezd druhého výtahu. Tentokrát Bonnie porušila formaci, proplížila se do přední linie a začala se probíjet dovnitř hned, jakmile se dveře výtahu otevřely.

„S dovolením,” zavrčela žena středního věku, jejíž zplihlé vlasy zdůrazňovaly ochablé rysy. „Ráda bych vystoupila, jestli vám to nevadí.”

Bonnie se vtěsnala do koutku výtahu a odhodlaně se zadívala na panel s čísly vedle dveří. „Mohl by někdo zmáčknout dvojku?” požádala a předstírala, že se rozhlíží kolem, jako kdyby hlas patřil někomu jinému. Bylo jí vedro, motala se jí hlava a hrozilo, že omdlí, ale přitom byla ráda, že jich je v tom malém prostoru tolik, že ji udrží ve vzpřímené poloze. Napadlo ji, jestli by dokázala stát na vlastních nohou.

Ta myšlenka jí připadala patřičně symbolická a zasmála se tomu. Okamžitě navzdory nedostatku místa ucítila, že ti kolem ní o krok ustoupili. Když se dveře v prvním patře otevřely, ti, co zůstali, ucouvli dokonce ještě o kus dál. Bonnie zaváhala, když výtah dospěl do druhého patra. „Ale co,” zašeptala si tichounce a vyšla do chodby. Teď je tady. Takže by měla zjistit proč.

Pomalu kráčela po chodbě k Maryině pokoji a na okamžik se zastavila venku přede dveřmi.

„Pojďte dál,” zvolala Mary uvnitř. „Na co čekáte?” Bonnie otevřela dveře.

Mary seděla na vozíku u okna a dívala se na park pod sebou. „Pěkně to tady udržujou, že jo?” podotkla, ale stále ještě se neotočila.

„To ano,” souhlasila Bonnie, zatímco se rozhlížela po pokoji, a překvapilo ji, že na ni z postele po Else Langerové hledí pár jasných očí. „Dobrý den,” pozdravila tu ženu, jež byla štíhlá, tmavá a zevnějškem téměř elegantní. Bonnie se divila, co dělá v Melroseově psychiatrickém ústavu.

„Těší mě,” prohlásila žena a napřáhla ruku. „Jsem Jacqueline Kennedy Onassisová.”

„Vůbec si jí nevšímejte,” zahučela Mary od okna. „Je pěkně praštěná.” Bonnie prudce a hlasitě vdechla. Nebyla to fráze, kterou Rod používal, když mluvil o své bývalé ženě?

„Nejdřív mi sem šoupnou živou mrtvolu a teď zase cvoka.” Mary se odvrátila od okna a nasměrovala vozík směrem k Bonnie. „Co je s várna? Máte nadýmání?”

Bonnie opatrně přistoupila k Maryině vozíku a přitom si všimla, že je oblečená do čistého tmavomodře a bíle pruhovaného županu, hnědé vlasy má čerstvě obarvené a pohromadě je drží množství sponek různých velikostí. „Proč jste se chtěla se mnou sejít?” zeptala se Bonnie.

„Kdo tvrdí, že jsem se chtěla s várna setkat?”

„Vy přece. Když jste mě volala. Naznačila jste, že mi chcete něco říct.”

„Vážně?”

Bonnie cítila, jak se jí zmocňuje úzkost. Skutečně se sem hnala jen kvůli tomuhle? Kvůli zbytečnému hovoru s nemocnou stařenou? Jenže kdyby sem nejela, neseznámila by se s Jacquelinou Kennedy Onassisovou, pomyslela si a usmála se na ženu s jasnýma očima v posteli Elsy Langerové.

„Měla jsem dojem, že mi chcete něco povědět o Else Langerové,” osmělila se Bonnie.

„O kom?”

„O Else Langerové,” opakovala Bonnie.

„Teddy za to nemohl,” prohlásila zničehonic žena na posteli. „Chtěl to děvče zachránit. Ale nikdy neuměl moc dobře plavat.”

„Říkáte, že jsem vás volala?” zeptala se Mary a poklepávala se rukama po kolenou s rostoucí nervozitou.

„Není to ani dvacet minut.”

„To vám to sem dlouho netrvalo.”

„Myslela jsem, že to bude třeba důležité. Určitě vám dalo práci zjistit si moje číslo.”

„Kdepak,” pronesla Mary odmítavě. „Stačilo zeptat se sestry. Pamatovala jsem si, jak jste Else řekla, že tady necháte telefon.”

„Co si ještě pamatujete?”

„O kom?”

„O Else,” upřesnila Bonnie.

„Nebyla s ní žádná legrace,” prohlásila Mary, vyšpulila odpudivě rty a pak jimi kroutila ze strany na stranu. „Pořád v tý posteli jen tak ležela a nikdy nic neřekla. Ne že tady Jackie Onassisová by proti ní byla nějakej pokrok.”

„Christiana byla velmi nepříjemná dívka,” svěřila jim žena na posteli. „Měla jsem v úmyslu se s ní sblížit, ale nechtěla o tom ani slyšet. Chtěla svého otce jenom pro sebe.”

„Povídejte mi ještě o Else,” vybídla ji Bonnie.

Mary si začala jazykem vysunovat zubní protézu. „Není co. Jenom ležela v tý posteli den co den a jednoho dne umřela.”

„To vás muselo moc rozrušit,” poznamenala Bonnie, zatímco uvažovala, že by měla nejspíš odejít, ale cítila se strašně unavená a potřebovala pár minut, aby si odpočinula a sebrala síly.

„Abych řekla pravdu, ani jsem si toho nevšimla,” podotkla Mary, zasmála se, a dočasně tak nechala zápolení s umělým chrupem. „Teprve sestra přišla na to, že je v bezvědomí.”

„Aspoň netrpěla,” prohodila Bonnie. „Nejspíš je to tak dobře.”

„Nejspíš.” Mary otočila vozík zase k oknu. „Měla byste to říct tý holčičce. Potěší ji to.”

„Holčičce?” Bonnie šla k oknu a podívala se na ženu na vozíku.

„Její vnučce. Jak že se jmenovala?”

„Myslíte Lauren?”

„Ano, tak nějak to bylo. To byste měla vědět vy. To vy jste ji sem poprvé přivedla.”

„Cože?”

„Pořád jsem jí říkala, ať drží dietu,” oznámila jim paní Onassisová ze své postele. „Ale ona neposlechla. Nenáviděla mě. Od samého začátku.”

„Jak to myslíte poprvé?” otázala se Bonnie.

„Přivedla jste sem ty děcka, toho kluka a holku.” Mary začala opět kroutit ústy, jako kdyby koktala.

„Ano, já vím,” potvrdila Bonnie. „Ale vzala jsem je sem jenom jednou.”

„Ta holka se vrátila,” prohlásila Mary věcně.

„Cože?” Bonnie naskočila husí kůže.

„Vrátila se. Donesla Else nějakej pudink, co sama udělala. Sedla si k ní na postel a krmila ji. Ani mi nenabídla. To nebylo podle mýho moc slušný.” Mary dotčeně našpulila rty. „Chtěla jsem jen ochutnat.”

Bonnie chytila opěradlo vozíku a přinutila Mary, aby se jí podívala do očí. „Teď se pořádně zamyslete, Mary,” nařídila jí a přitom

se vší silou snažila nepropadat panice. „Za jak dlouho potom, co tady Lauren byla, upadla Elsa do bezvědomí?”

Mary vysunula protézu z pusy a zase ji zastrčila. „Hned ten večer,” pronesla. Bonnie se zapotácela a prsty zaťala do měkké gumy opěradla vozíku, aby neupadla.

„Panebože.” Co to má znamenat? Bonnie se bezmocně rozhlížela kolem. Mohla Lauren otrávit Elsu Langerovou? A pokud otrávila Elsu Langerovou…

„To není možné,” řekla Bonnie. „To není možné.”

„Stejně mi mohla dát ochutnat aspoň trochu toho pudinku,” stěžovala si Mary.

„Ale kdepak, trvala na tom že babička musí sníst všecko.”

„Nechala jsem Amandu s ní. Je sama s mojí holčičkou.” Bonnie se vrhla ke dveřím.

„Chtěla jsem se s ní spřátelit,” slyšela Bonnie křičet ženu, která si říkala Jacqueline Kennedy Onassisová, ale to už letěla po chodbě. „Mohla jsem té holce pomoct, kdyby mi to dovolila.”

Bonnie se řítila jako šílenec po silnici číslo dvacet a sledovala, jak se z Boston Post Road stala State Road West a pak State Road East už ve Westonu, kde se zase proměnila na Boston Post Road. Celá se klepala, potila, plakala a křičela. „Ne, to není možné,” opakovala neustále. „To není možné.”

Bonnie si vzpomněla, jak se Lauren nemohla dočkat, až babičku navštíví, jak byla dojatá, že stařenka vyslovila její jméno, jak se k ní laskavě chovala, jak se k ní posadila na postel a krmila ji při obědě. Mohla se tam někdy později vrátit, aby do ní vpravila jed? Ta holka byla přece celý den ve škole. Kdy by k tomu měla příležitost?

„Jednou zůstala ze školy doma,” vyslovila Bonnie nahlas, když si vybavila den, kdy Lauren nebylo dobře od žaludku a myslela si, že se jí asi vrátila chřipka. AŽ na to, že to chřipka nebyla. Byl to arzen.

Pokud ovšem byla vůbec nemocná. Pokud to jednoduše nepředstírala.

„Ne, to je nemožné,” uvažovala Bonnie nahlas. „Viděla jsem, jak jí bylo špatně. Celou dobu, co zvracela, jsem jí držela hlavu. To nemohla hrát. Bylo jí vážně zle.”

Ale pak se to zlepšilo, napadlo Bonnie. Zatímco mně bylo hůř a hůř. A ona tam pořád byla. Pořád byla u mě.

Ale proč? divila se Bonnie a přitom se skřípěním zabrzdila na červenou na rohu Boston Post Road a Buckskin Drive, netrpělivě se

rozhlížela kolem a podupávala na plynový pedál. „Proč by mě chtěla zabít?” Bonnie se v myšlenkách vrátila k tomu odpoledni, kdy s Rodem poprvé přišli do Joanina domu, aby pověděli Lauren a Samovi o smrti jejich matky. Vzpomněla si na Laurenin zuřivý výbuch, cítila bolestivé údery Laureniných bot na svých holeních, tvrdou ránu její pěsti na svých ústech. Nenávidí mě, pomyslela si tehdy Bonnie.

Ale to se přece změnilo. Přece se po několika dalších týdnech sblížily a chovaly k sobě respekt i přátelství. Pokud to také nebyla přetvářka.

Ale i když mě nenávidí, přemítala Bonnie, nenávidí mě natolik, že chce, abych umřela? A proč by chtěla zabít babičku, bezmocnou stařenu, která si stěží uvědomovala, kdo vlastně je?

A koho ještě? vrtalo Bonnie hlavou, a jakmile naskočila zelená, sešlápla plyn až k zemi a auto se bleskově řítilo přes křižovatku, jako kdyby někdo bezděčně stiskl na videu knoflík rychlého posunu pásky vpřed.

Bonnie se zoufale pokoušela vůbec nemyslet a jen se soustředit na silnici před sebou. Její úvahy byly totiž příliš bizarní, příliš šílené, spíš jako halucinace vyvolané nějakou drogou než cokoliv, co souvisí s realitou. Skutečně si myslí, že Lauren může mít něco společného s vraždou vlastní matky nebo s Dianinou smrtí?

„Ne, to je nesmysl. A ty už úplně blázníš.”

Ten den, kdy její matku zavraždili, byla Lauren ve škole. A tu noc, co zabili Dianu, byla přece doma. Opravdu?

Klidně se mohla z jedné ze dvou hodin ulít, uvědomila si Bonnie. Policie by se s ověřováním ani neobtěžovala. Kdo by podezříval čtrnáctiletou dívku z toho, že zabila vlastní matku? A klidně mohla vyklouznout z domu a zastřelit Dianu, zatímco Rod spal. Věděla, kde Diana bydlí. Byla tam ještě předtím to samé odpoledne.

Ale proč? Proč by Dianě chtěla ublížit? A jaký motiv mohla mít pro zabití své matky?

Hrozí vám nebezpečí, varovala ji Joan. TobČ a Amandě.

Byla Lauren to nebezpečí, před kterým se ji Joan snažila varovat?

„Ach můj bože.” Bonnie si vybavila ručičku své nevinné dcerky v ruce nevlastní sestry. „Ne abys ublížila mé holčičce. Neopovažuj se ublížit mému děťátku.” Odbočila vpravo do Highland Street, a jak na volné silnici zrychlila, okolní krajina se jí začala rozmazávat do zelené mlhy. „Prosím tě, neubližuj mé holčičce,” modlila se nahlas.

Jak mohla nechat svou dceru s Lauren? Copak ji Joan několikrát neupozornila, že nemá využívat její děti na hlídání? Třeba ty její poznámky vůbec nebyly opilecké bláboly žárlivé exmanželky. Možná se ji Joan snažila varovat už tenkrát.

Ale proč?

Pořád jen proč?

Nedávalo to smysl. Nebylo to možné. Lauren přece nemůže mít nic společného s matčinou nebo Dianinou smrtí, s otravou Elsy Langerové nebo její vlastní. Ano, měla přístup k matčině pistoli; ano, musela vědět, kam matka ukládá jed na krysy. Ale to nemuselo nic znamenat. Stejně na tom byl Sam. A taky Rod.

Až na to, že Sam a Rod jsou teď na policejní stanici a Lauren je s její dceruškou.

Lauren vzala Amandu do parku, ale do kterého? Ve čtvrti jich bylo několik a ony mohly jít do kteréhokoliv z nich. „Kde ksakru jste?” dožadovala se Bonnie odpovědi. „Kam jste šly?”

Projela kolem Brown Street a přitom bezděčně pohlédla k Dianinu domu, kde spatřila teď už dobře známou žlutou pásku, která uzavírala pozemek.

Místo činu. Nevstupovat. „Nepropadej panice,” nabádala samu sebe, když odbočila vpravo na South Avenue, kde zahlédla malý parčík na rohu South Avenue a Wellesley Street, a zpomalila, až jela krokem.

Na houpačkách a skluzavkách si hrálo pár dětí, které hlídalo několik znuděně vyhlížejících žen, ale Lauren mezi nimi nebyla a Amanda taky ne. Bonnie uvažovala, že zastaví a zeptá se těch žen, jestli její dítě neviděly, ale žádnou z nich neznala, a tak nechtěla zbytečně ztrácet čas. Stejně pochybovala, že by

byla schopná souvisle promluvit.

Kam ještě mohly jít? Na Blueberry Hill Road byl další parčík, ale byl hodně malý, měl jenom pár houpaček a Amanda ho moc ráda neměla. A pak u nich za školkou bylo jedno hřiště, hned vedle malé uličky, které se říkalo Abecední, kde někdo na Amandinu hlavu vylil kbelík krve. „Ach bože,” naříkala Bonnie. Přece by jí Lauren teď nic neudělala, ne tak brzy po Dianině smrti.

Bonnie rychle ujížděla po Wellesley Street a pak zahnula doleva. Přehnala se po dlouhé příjezdové cestě patřící budově školy i školky, vyskočila z auta, v té samé vteřině vytáhla klíček ze zapalování, rozběhla se malou uličkou k zadní části školy a vzápětí se v jejím zorném poli objevilo bohatě vybavené hřiště.

Nikdo tam nebyl. Bonnie se otočila. „Kde jste?” křičela. „Tak

sakra Lauren, kam jsi odvedla moji holčičku?” A pak to uviděla, pohozené na písku u paty jedné z houpaček. Vrhla se k tomu, sehnula se a zvedla sytě růžovou taštičku na Barbie. Takže tady byly. Byly a odešly. Co když se vrátily domů?

Bonnie se hnala k autu, a když couvala na silnici, málem vrazila do stromu.

„Zvolní tempo,” poručila si, a jak ostře odbočila na Winter Street, uvolnila nohu z pedálu. „Už tam skoro budeš.”

Dům se objevil za druhou zatáčkou ulice, Bonnie zabočila na jejich příjezdovou cestu a vyskočila z vozu. „Amando!” zvolala ještě dřív, než doběhla ke vchodu.

„Amando! Lauren!” Zápolila neobratně s klíčem, otevřela dveře, vklopýtala do haly a schody nahoru brala po dvou.

Krev uviděla hned, jakmile doběhla na chodbu v patře. Jen pár rudých kapiček na bíle vykachlíkované podlaze v koupelně, ale nicméně se o nich nedalo pochybovat.

„Ach můj bože.” Bonnie si zakryla rukou ústa, aby nevykřikla. „Ne, prosím, ne.” Pomalu, jako by se jí nohy bořily do cementu, kráčela ke koupelně.

A potom uslyšela nepatrné kviknutí za zavřenými dveřmi Amandiny ložnice a rozběhla se za tím zvukem. „Amando?” naříkala a hlas se jí chvěl jako osamělá slza. Natáhla ruku ke dveřím, zvolna, se zatajeným dechem je otvírala a přitom se bála zaostřit zrak.

Amanda seděla uprostřed pokoje na podlaze se zkříženýma nohama, jednu ruku na kolínku, druhou nataženou k Lauren, která se usadila vedle ní s kabelou v klíně, v jedné ruce držela Amandino zápěstí a v druhé žiletku.

„Proboha.”

„Prosím tě, nepřibližuj se,” řekla Lauren prostě.

„Spadla jsem, mami,” žalovala Amanda a zvedla ruku ze svého čerstvě odřeného kolena. „Lauren mě houpala, já upadla a mám odřený kolínko. Brečela jsem, ale Lauren mi řekla, ať přestanu, a vymyla mi ho.”

„Promiň ten nepořádek v koupelně,” omlouvala se Lauren, jako by vedly tu nejobyčejnější konverzaci na světě, jako by ani nedržela žiletku u Amandina zápěstí.

„Amando,” začala Bonnie s očima přilepenýma na dceřiny jemné žíly, „co kdybys zašla dolů a vzala si mlíčko a sušenky…”

„Teď ne, Amando,” pronesla autoritativně Lauren. Amanda se ani nepohnula.

„Lauren říká, že z nás budou doopravdický ségry. Pokrevní sestry,” zdůraznila Amanda. „Prý to nebude bolet.”

Bonnie měla dojem, že se vzduch kolem ní náhle změnil v led. Její dech si musel prorazit cestu ven. „Cože?”

„Copak ti Mary napovídala? zeptala se Lauren. „Vím, žes za ní byla. Řekla ti, že jsem se tam zastavila, že jo?” Její hlas zněl vzdáleně, jako by mluvila z jiné místnosti.

„Ano.” Bonnie udělala krok vpřed.

„Blíž bych nechodila,” upozornila ji Lauren. „Můžu znervóznět a ujede mi ruka.” Bonnie na místě ztuhla. „Neubližuj jí,” prosila. „Prosím tě, neubližuj jí.”

„Lauren povídala, že to nebude bolet, mami. Ne jako když jsem si odřela kolínko.”

„Správně, Amando.” Lauren ji lehce stiskla ruku. „Nikdy bych ti neublížila. Jsi moje malá sestřička.”

„Prosím tě,” žadonila Bonnie, „pusť jí tu ruku. Promluvíme si. Určitě na něco přijdeme.”

„Co když si nechci promluvit?”

„Tak nemusíme mluvit,” souhlasila okamžitě Bonnie. „Nemusíme říkat vůbec nic.”

„Jenom čekat, až sem přijedou policajti, abys jim všecko vyžvanila?” zeptala se Lauren.

„Policii nemám co říct.”

„Ne? To je divný. Já myslela, že je toho až dost.”

„Ne,” tvrdila Bonnie. „Nic.”

„Zabila jsem je, víš,” prohodila Lauren klidně. „Všechny jsem je zabila.” Bonnie cítila, jak jí těžkne srdce a klesá jí až do žaludku. „Zabilas svou matku?” zeptala se, i když odpověď na tu otázku už znala.

Laurenin hlas zazněl dotčeně. „Byla to její vina. Kdyby nečmuchala v mým pokoji, nikdy by nenašla to album. Kvůli tomu to všecko začalo.”

„To album bylo tvoje?”

Lauren přikývla. „Pěkně udělaný, co? Vedu si ho od toho dne, co sis vzala tátu.”

„Ale proč?”

Laureniny oči zahalil mrak a hrozil, že se z něho rozprší. „Táta mě miluje, víš. Vždycky mě miloval. Dokonce i když odešel. Dokonce i když ses snažila mi ho sebrat.”

„Lauren, zlato, nikdy jsem ti tátu vzít nechtěla.”

„Zkoušelas to,” trvala na svém Lauren. „Každej to zkoušel. Ale já jim to nedovolila.”

Bonnie se zoufale snažila vyznat se v tom, co tady poslouchala, ale zároveň ani na okamžik nespouštěla oči z dceřina útlého zápěstí. Možná když se jí podaří udržovat Lauren v hovoru dostatečně dlouho, uvolní své sevření. „Proto jsi zastřelila Dianu?”

„To se jí teda povedlo, co? Předstírat, že je tvoje kámoška. Slejzat se za tvýma zádama. Rozdávat si to s tátou. Víš, kdy jsem na to přišla?”

„Když se táta objevil u Diany?”

„Ne.” Lauren zavrtěla hlavou. „Zjistila jsem to už dávno předtím. Věděla jsem to, už když jsme tam šli se Samem poprvé a když tam s náma byla Amanda. Víš, co Amanda našla, když si prohlížela Dianin prádelník? Objevilas všelijaký sexy prádýlko, viď, Amando?”

Dítě jako zhypnotizované přikývlo, ačkoliv bylo očividně zmatené směrem, kterým se rozhovor ubíral.

„Víš, co ještě našla?” pokračovala Lauren. „Ty přiblblý šátky, stejný jako ty, cos měla přivázaný na zápěstí tu noc, kdy mi bylo špatně. Ty samý šátky, co tě s nima táta přivázal k posteli, když jste se milovali.”

„Mami, proč tě taťka přivázal k posteli?” chtěla vědět Amanda a oči měla navrch hlavy.

Bonnie sklopila hlavu k zemi a vzpomínka na tu noc jí plnila mozek jako pach hnijícího ovoce.

„Panebože, z toho mi teda bylo blbě,” pronesla Lauren. „Skoro tak blbě jako z arzenu.”

„iy sis vzala arzen?”

„Chytrý, co? Jednou jsem to viděla ve filmu. Takhle jsi mě nikdy nepodezřívala, ani když jsi přišla na to, že tě chce někdo otrávit. Samosebou jsem to musela dělat postupně. Musela jsem ti to dávat po troškách, aby si všichni mysleli, že je to chřipka.”

„A toho hada jsi dala Amandě do postele ty,” spíš konstatovala, než se zeptala Bonnie.

„Měl se jí správně omotat kolem krku a trochu ji zmáčknout, ale nevyšlo to. Stejně to nevadilo. Věděla jsem, že budu mít další příležitost. Dětem se pořád stávají všelijaký nehody. Třeba spadnou z tříkolky. Nebo z houpačky.” Zasmála se. „Navíc byla velká sranda pozorovat, jak se trápíš.”

„Proto jsi na ni vylila tu krev? Abych se trápila?”

Lauren se na Amandu usmála. „Mělas ji vidět, než ji umyli. To byl teda pohled.”

„Tys na mě vylila krev,” opakovala Amanda rozhořčeně a pokoušela se odtáhnout.

„Už tě nemám ráda.”

„No tak, Mandy,” licoměrně ji utišovala Lauren a přitom ještě víc sevřela Amandino zápěstí. „Přece se nebojíš trošky krve, že ne? Myslela jsem, že už jsi velká holka.”

„Už tě nemám ráda. Jsi zlá. Nechci být tvoje sestra.” Amanda se opět pokusila odtáhnout.

Lauren si ji rychle posadila na klín a přidržela jí žiletku u krku.

„Prosím tě, ne!” naříkala Bonnie. „Prosím tě, neubližuj jí. Nehýbej se, holčičko,” varovala kroutící se dítě.

„Je to tvoje vina, víš,” podotkla Lauren.

„Moje vina?” opakovala Bonnie.

„Tebe měli zatknout za vraždu mý matky. Pak bych se mohla nastěhovat k tátovi a časem se zbavit Amandy. Bylo by to mnohem snadnější. Taky bych pořád nemusela jezdit stopem a těma pitomýma taxíkama. Nemusela bych chtít po Hazeovi tu krev.” Zahihňala se. „Je to takovej blbec. Myslel si, že je to jenom sranda. Dokonce ti něco proved s auťákem, aby ti nenastartoval.”

Po Amandině obličeji začaly stékat slzy, z nichž jedna změnila směr, když se střetla s drobnou jizvičkou na její tváři. „Teď neplač, holčičko,” uklidňovala ji Bonnie, zatímco uvažovala, jestli existuje nějaký způsob, jak by odvrátila Laureninu pozornost, aby Amandu dostala do bezpečí.

„A co Sam?” zeptala se v úmyslu hrát o čas. „Byl do toho taky zapletený?”

„Děláš si legraci? Sam si myslí, že jsi nejsenzačnější věc na světě, hned po legu.” Vydala ze sebe zvuk, něco mezi smíchem a pláčem. „To teda musel bejt šok, když si šel pro prachy a našel Dianu mrtvou.”

Amanda se vrtěla v Laurenině pevném objetí. Žiletka se k jejímu krčku přitiskla ještě víc. Objevila se na něm kapička krve.

„Prosím tě,” žadonila Bonnie, „přece nechceš Amandě ublížit. Určitě jí nechceš nic udělat. Je to tvoje malá sestřička.”

„Žádnou sestřičku nechci,” pronesla Lauren hlasem ledovým a tvrdým jako žula náhrobního kamene. „Nikdy jsem nechtěla žádnou malou sestřičku.”

Bonnie cítila, jak jí celé tělo zmrtvělo, když jí pochopení toho, co vlastně Lauren řekla, začalo náhle prosakovat do kostí. „Co to povídáš?” zeptala se pomalu.

„To snad víš.”

Bonnie zavrtěla hlavou. „Chceš tím naznačit, žes zabila Kelly? Že její smrt nebyla nehoda?”

Lauren na ni zírala přízračnýma očima.

„Ale vždyť jsi byla sama ještě malá. Bylo ti jenom šest, když se Kelly utopila.”

„Podržet takovýmu mrněti hlavu pod vodou moc síly nevyžaduje,” prohodila Lauren věcně. „Byla jen takovej drobeček. Aspoň takhle to táta vždycky říkával, že je jen takovej drobeček.” V Laureniných očích se zablýsklo náhlým vztekem. „Všecko bylo v pořádku, dokud se nenarodila.”

Bonnie myslela na Joan, na její dlouhý a smutný pád po smrti nejmladší dcerky.

„Tvá matka věděla, že to nebyla nešťastná náhoda,” poznamenala.

Lauren přikývla. „Lhala, aby mě chránila. Dělala všecko, aby mě ochránila.”

„A tys ji zabila.”

„Nechtěla jsem ji zabít,” protestovala Lauren. „Ale nic jinýho mi nezbývalo. Potom, co objevila mý album, byla strašně podezřívavá. Pořád mě sledovala.

Zkoušela jsem se s ní domluvit. Ale když zjistila, že se ztratila ta pistole, zpanikařila a zavolala ti. Chtěla ti všechno prozradit. Zrovna jako to všecko vyzvonila jednou večer babičce, když spolu popíjely.” Vyčítavě se na Bonnie zadívala. „Je to tvoje vina, že babička umřela,” pronesla. „Tys ji prostě musela najít. Měla ses radši starat o svý.”

„Lauren…”

„A táta na mě bude teď naštvanej. Bude si myslet, že jsem zlobivá holka. A zase odejde.”

„Táta nikam neodejde, Lauren. Má tě rád. Má tě moc rád.”

„Myslíš?” zeptala se Lauren a její široké oválné oči se začaly naplňovat slzami.

„To jediný jsem celou dobu chtěla, víš. Aby mě měl rád. Chápeš to?” Nastala krátká odmlka. „Ano,” odpověděla Bonnie upřímně. „Chápu to.” Lauren si hřbetem ruky rozmazávala slzy po tvářích.

Jako malá holka, napadlo Bonnie, když se zase podívala na Amandu.

„Bonnie,” zvolal náhle čísi hlas. „Bonnie, jsi tady?”

Lauren za tím zvukem prudce otočila hlavu, a když po schodech nahoru zadupaly kroky, na chvilku uvolnila sevření kolem Amandina hrdla. V příští vteřině se jí Amanda vykroutila z náručí a letěla přes pokoj.

„Mami!”

Bonnie zahlédla, jak se Lauren zuřivě přehrabuje ve své kabele. Pistole, došlo jí, vrhla se k tašce, a chytila Lauren za ruku, právě když sahala po rukojeti zbraně.

Laurenina paže strnula, kladla odpor a odmítala se vzdát. Jako ten zatracenej had, pomyslela si Bonnie, udeřila Laureniným zápěstím o zem, slyšela, jak luplo, viděla, jak jí pistole vypadla z bezvládné ruky.

A zčistajasna se Bonnie po boku octl Josh Freeman, odkopl zbraň z dosahu a Bonnie odtáhl. „Kde ses tady k čertu vzal?” zeptala se Bonnie, která očima stále

visela na Lauren a sledovala, jak se stočila do fetální polohy.

„Dole byly dveře dokořán. Prostě jsem vešel dovnitř. Jsi v pořádku?”

„Budu,” podotkla Bonnie a zavřela oči úlevou.

Amanda se vrhla mamince do náruče a zabořila jí tvářičku do krku. „Mami, maminko!”

„Ty můj sladký andílku, není ti něco?” Bonnie se roztřesenými prsty dotkla kapky krve pod Amandinou bradou.

„Co se to s Lauren stalo, mami?”

„Je nemocná, broučku.”

„A uzdraví se?”

Bonnie políbila dcerku na tvář. „To nevím.” Odhrnula pár vlásků Amandě z čela.

„A co ty? Jak ti je?”

„Dobře.” Jemně se vyvinula z matčina objetí a opatrně přistoupila k dívce, která nehybně ležela na podlaze její ložnice. Bonnie se na to dívala se zatajeným dechem. „Teď nebreč, Lauren,” domlouvala jí Amanda. „Všechno zas bude dobrý.

Uvidíš. Nebreč, neplakej.” Pak si sedla vedle ní a hladila jí dlouhé tíziánové vlasy, dokud nepřijela policie.

Rod na ni čekal v kanceláři kapitána Mahoneyho. Okamžitě vyskočil na nohy, když ji uviděl, a židle, na níž seděl, se překotila na podlahu. „Bonnie, jsi v pořádku?”

Bonnie za sebou zavřela. „Celkem ano.”

Udělal krok směrem k ní, ale zastavil se, když viděl, jak jí celé tělo strnulo.

„A Amanda?”

„Je vyděšená a zmatená. Ale myslím, že bude v pořádku. Příští týden ji vezmu k doktoru Greenspoonovi.”

„Greenspoonovi?”

„Jsme staří známí,” odpověděla Bonnie, aniž se obtěžovala dál to rozvíjet.

„Vypadáš unaveně.”

„Byl to strašný den,” pronesl a pokusil se usmát.

„Lauren odvezli do nemocnice na pozorování,” oznámila mu Bonnie. „Měl bys tam zřejmě co nejdřív zajet.”

Rod se zatvářil vyděšeně. „Probůh, Bonnie, vůbec nevím, jestli to dokážu. Asi se s ní vůbec nebudu schopný setkat.”

„Musíš,” přikázala mu Bonnie energicky. „Je to tvá dcera a potřebuje tě.” Rod se na pár vteřin odmlčel. „Půjdeš tam se mnou?” zeptal se nakonec.

Bonnie se zadívala do manželových hlubokých hnědých očí a pátrala v nich po člověku, kterého kdysi, jak se domnívala, dobře znala. Ale vše, co viděla, byl obličej cizího hezkého muže, jehož šedé vlasy ho dělaly kupodivu mladším, dokonce i nyní, navzdory všemu, co se přihodilo. „Ne,” odpověděla prostě.

Podíval se na zem. „Tak co bude dál?” zeptal se.

„Byla bych ráda, kdyby sis do konce týdne odstěhoval svoje věci z domu,” odpověděla mu.

Souhlasně přikývl. „Jak si přeješ.”

„Budu si muset jít lehnout na den dva do nemocnice,” pokračovala. „Zařídila jsem, že Amanda bude u mého táty. Nick ji tam za chvilku odveze. Přijedu za nimi hned, jak mi doktor Kline potvrdí, že jsem v pořádku.”

„Bonnie…”

„Sam přespí u Joshe Freemana. Můžeš si s ním promluvit ráno a dohodnout se, jak se má podle tebe zařídit.”

„Kristepane, Bonnie, ty víš, že se o něj nemůžu starat…”

„Už jsem mu řekla, že budeme s Amandou rády, když zůstane s námi,” prohlásila Bonnie.

„To bude podle mě nejlepší,” rychle souhlasil Rod.

Bonnie se smutně usmála. „Ano, napadlo mě, že nebudeš proti.” Otočila se a chtěla odejít.

„Bonnie…”

Zastavila se, a zatímco vyčkávala, zadržovala dech.

„Můžu tě odvézt do nemocnice?”

Koutkem oka Bonnie zahlédla Joshe, který čekal u dveří policejní stanice. Měl jsem dojem, že potřebuješ přítele, řekl jí jednou. Já teda určitě. „Ne, děkuju,” odpověděla. „Sveze mě tam přítel.”