Christine Flynn

Vánoční dárek

Lucas si namlouvá, že k tomu, aby nabídl manželství své sekretářce, ho vedou čistě rozumové důvody: chce jí pomoci vyřešit nesnadnou životní situaci. Sarah čeká miminko a její snoubenec ji proradně opustil.

PRVNÍ KAPITOLA

Chladný prosincový déšť rozmazával výhled na vánoční osvětlení za oknem kanceláře Lucase Hardinga. Lucas právě cosi přezíravě vyškrtl v poznámkách na stole, a pak pero odložil. Večírek Obchodní komory městečka Grand Springsu bude touhle dobou už v plném proudu, ale vždyť ty svátky můžou oslavit i bez něj.

Odstrčil křeslo od stolu, promnul si ztuhlý krk a zvolna zvedl svou rozložitou postavu do plné výšky jednoho metru a devadesáti centimetrů. Člověk se nedopracuje pozice viceprezidenta a regionálního managera velké propagační agentury, aniž by věděl, že dobré vztahy s obchodními partnery jsou životní nutností takového povolání. Jenže o letošních Vánocích nemá na žádné společenské akce chuť. Poslední dobou se totiž zdá, že kdykoli jeho sekretářka odpoví, že se její šéf zúčastní nějaké společenské události sám, hostitelka neví nic lepšího, než mu zavolat, aby mu nějakou partnerku dohodila. Pravda, večírek, který před půl hodinou začal, nepatří zrovna k večeřím, jež vyžadují stejný počet zúčastněných mužů a žen. Ale on stejně nemá na nic takového náladu, a tak se rozhodl i tuhle akci vynechat.

Popadl jednu ze zpráv, kterou potřeboval okopírovat, zamířil ke dveřím kanceláře a v duchu si přál,

aby už svátky skončily. Obvykle ho energie téhle roční doby nabíjela činorodostí. Dokonce se těšíval na velká rodinná setkání v domě svých rodičů v San Diegu, zvlášť rád se vídal se svými malými neteřemi a synovci a s oblibou pozoroval, jak jsou nadšení ze všeho, co se děje. Vadilo mu jedině to, jak si ho bratři dobírají, kdy už si nějaké děti pořídí sám. Loni ho nechali trochu vydechnout, protože to byly jeho první Vánoce od rozvodu, ale letos se na něj určitě zase chystají.

Před dvěma dny se mu matka mezi řečí zmínila, že jeho nejmladší sestra si na svátky přivede kamarádku, která má „skvělou povahu, a že by si s ní určitě výborně rozuměl”.

Včera matce zavolal a vymluvil se, že je zavalený prací a nemůže přijet.

Otevřel dveře, zadíval se na zprávu a zběžně ji prolistoval. Poslední, co v tuhle chvíli potřebuje, je, aby se jeho rodina - nebo starousedlíci z Grand Springsu - pokoušeli najít mu nějakou ženu. Vždyť si ji, sakra, dokáže najít sám. Představoval si nějakou příjemnou, zajímavou ženu, která nečeká citové závazky jen proto, že spolu tráví trochu času.

„Neměl byste už vyrazit na večírek, pane Hardingu?”

Dospěl k závěru, že taková žena stejně neexistuje, zamračil se a vzhlédl. „Sarah,” zamumlal, když uviděl svou sekretářku, jak odkládá sluchátko s mikrofonem od telefonu a vypíná počítač. Jako obvykle měla dlouhé černé vlasy sčesané a vzadu sepnuté. Úpravné brýle s neznatelnými kovovými obroučkami rámovaly její úžasně modré oči. Oči byly vůbec jednou z prvních věcí, jakých si na ní člověk všiml. Tedy kromě toho, že má naprosto neuvěřitelné nohy, lákavě plné rty a ve tváři vypadá jako anděl.

Navíc jí je jen dvacet tři, takže si vedle ní ve svých třiceti šesti letech připadal trošku postarší.

„Netušil jsem, že jste ještě tady.”

Pohled za puntičkářsky vyhlížejícími brýlemi ho sjel od uvolněné kravaty až k hodinkám. „Večírek začal už skoro před dvěma hodinami.”

„Rozhodl jsem se, že tam nepůjdu. Zrušila jste moji letenku do San Diega?”

„Zrušila. Stejně jako vypůjčení auta.” Jemné oblouky jejího obočí se tázavě zvedly. „Přejete si, abych vaší matce poslala květiny?”

„Květiny?”

„Aby věděla, že na ni myslíte, i když na Vánoce doma nejste. Určitě je zklamaná, že nepřijedete.”

„Asi ano,” zabručel, i když jako oddaný syn se přeci jen cítil trochu provinile za to, co udělal. „Květiny jsou dobrý nápad.”

„Kdysi jste se zmiňoval, že má ráda rudé růže. Mám jí poslat kytici nebo je chcete nechat svázat s jinými květinami?”

Zaváhal a do ticha k nim dolehlo vrčení vysavače z chodby. „Čemu byste dala přednost?”

„Vázané kytici. Když bude chtít, může ji dát na stůl při slavnostní večeři na Štědrý den. Bude připomínat, že jste s nimi alespoň v duchu.”

To by se jeho matce líbilo. „Dobře, tak to tak prosím, zařiďte.”

Tohle se mu na Sarah líbilo. Starala se o to, aby působil ohleduplně, připomínala mu, že musí být pozorný. Byla jeho sekretářkou od té chvíle, co sem před dvěma lety přišel ze San Diega, a on si za tu dobu zvykl spoléhat se na ni ve všem, ať už šlo o organizování jeho jednání nebo o to, aby pamatoval na narozeniny svých klientů či rodiny. Rodina dobře věděla, co má práce, a odpustili by mu, kdyby zapomněl na drobné pozornosti, které mu právě ona připomínala. Ale po profesionální stránce si musí udržovat určitou image. Sarah byla dar z nebe a výborně mu s tím pomáhala.

Dokonce mu našla byt, který si tu koupil, a vyřídila za něj většinu práce s jeho vybavováním.

Sledoval ji, jak na žlutý papírek píše poslat paní H. květiny a lepí ho na stolní kalendář, aby to zařídila hned zítra ráno. Neměl ponětí, kde se v tak mladé ženě vzal všechen ten styl a zralost. Zato dobře věděl, že je to ta nejlepší sekretářka, co kdy měl.

„Proč tu ještě jste?” vyptával se a jedním okem nenápadně mrknul na obrazovku jejího počítače, aby zjistil, co ji tady tak dlouho zdrželo.

„Je už skoro konec roku. Práce je víc než dost.”

„Pokud nemáme nějaký problém, o kterém nevím, neumím si představit nic, proč byste neměla být doma na večeři. Přepisování může počkat,” ujistil ji a kývl hlavou k diktafonu, ze kterého přepisovala nějaký text. „Jděte domů, Sarah. Vždyť už je po osmé.”

„Žádné problémy nemáme,” ujistila ho a s úsměvem přerovnala polici naprosto dokonale srovnaných šanonů. „Jen bych raději zůstala v práci, než šla domů… jestli vám to ovšem nevadí.”

Úsměv ji prozradil. Chyběla v něm její obvyklá činorodost, jiskra, která obvykle působila, že se člověk musel taky usmát, když jí pohlédl do očí. Ze Sarah vyzařovalo zvláštní kouzlo, které nedokázala skrýt ani její profesionalita. Ale posledních pár týdnů jako by ji ta zář opustila a dobrá nálada byla víc nucená než přirozená.

Lucas položil zprávu na stůl, pevně stiskl rty a vrazil ruce do kapes. O jejím osobním životě toho mnoho netušil, ale věděl, že je zasnoubená se studentem práv z Denveru a že to tak bylo, už když se oni dva poprvé setkali. Když se vezme v úvahu, že má přítele tak daleko a všechny ty sváteční oslavy jsou v plném proudu, je docela dobře možné, že i na ni svátky doléhají. Nedovedl si představit jiný důvod, proč by se žena jako ona zavírala v kanceláři.

Připustil si, že by se na té party měl přeci jen ukázat, a zároveň se zamyslel nad způsobem, jak pomoci jim oběma.

„Víte co. Pokud se vám opravdu nechce domů a opravdu chcete pracovat, pojďte se mnou k Randolphovi.” Randolph byla restaurace, kde se celá dnešní oslava konala. „I když se mi tam sebevíc nechce, je to dobré pro firmu. Bude tam spousta našich klientů. Neuškodí vám, když se s nimi trochu seznámíte,” dodal. „Mluvíváte s nimi po telefonu. Nikdy není od věci, když si člověk může ke jménu přiřadit i obličej.”

První, co Sarah udělala, bylo, že pohlédla na svou úzkou šedou sukni z vlny, ke které měla černý svetr a punčocháče.

„Je to oblečení do kanceláře,” podotkl, neboť byl poměrně dobře obeznámen s pochody ženské mysli. „Sluší vám to.”

Zadívala na něj napůl rozpačitě, napůl radostně. „Jen mě napadlo, že nevypadám zrovna moc slavnostně.”

„Jen se usmějte,” zamumlal a shrnul si vyrolované rukávy. „A nikdo si toho nevšimne.”

Otočil se, aby si vzal kabát, a Sarah si při pohledu na jeho široká záda povzdechla. Lucas Harding je velký muž. Vysoký, hezký a především mužný. Působil nesmírně autoritativně, což u žen vzbuzovalo poddajnost a u mužů všechno od obdivu až po očividnou závist. Respektovala ho natolik, že ji ani nenapadlo namítnout, že by raději zůstala tam, kde je.

V tuhle chvíli má život vzhůru nohama a poslední místo, kam by se jí chtělo jít, je večírek. Je sama. Je těhotná. A nemá tu živou duši, které by se mohla svěřit a která by ji nekárala, nekritizovala nebo ji nechtěla přemluvit k něčemu, co sama nechce.

Jako kdyby ji řídil automat, vypnula počítač a zakryla klávesnici. Nebude teď o své situaci přemýšlet a nebude myslet ani na ten všudypřítomný pocit lehké paniky, který ji poslední dobou pronásleduje. Jestliže si Lucas myslí, že by na ten večírek měla jít, tak nasadí úsměv a nějak to snese. Měla Lucase ráda. Byl skvělý šéf. A výborný učitel. Navíc měl taky dobré srdce. Jen za poslední měsíc zaplatil za vymalování dětského domova a osobně tam pomáhal namontovat izolující okna na zimu. Taky zadarmo navrhl upoutávku pro útulek opuštěných zvířat.

Vzhledem k tomu, že její snoubenec - bývalý snoubenec, připomněla si spěšně - se projevil jako ještě větší mizera než její příživnický otec, Lucas je v tuhle chvíli zřejmě jediným mužem na světě, kterému opravdu věří.

Atmosféra restaurace u Randolpha působila obvykle poklidně elegantně, všude samý křišťál, tlumené světlo svíček, sněhobílé prostírání. Přinejmenším to tak bylo při jediné příležitostí, kdy ji Sarah navštívila - ten večer, kdy ji Scott Thomson požádal o ruku. Ulevilo se jí, že dnešní noc je ta důvěrná atmosféra ta tam. Nenáročná verze „Rolniček” podmalovávala ruch konverzace a smíchu. Světlo svíček nahradil rozzářený vánoční stromeček u baru. Jedinou důvěrnou věcí byla tlačenice, která nastala poté, co si v šatně odložili promočené kabáty, a Lucas jí začal razit cestu hlučným davem.

Nikdy předtím s Lucasem nikde nebyla, ale musela si přiznat, že jeho společnost je pro ni dnes večer určitou útěchou. Postupem času se začala cítit v roli jeho sekretářky bezpečně, nabyla jistoty, kterou už nikde jinde v životě necítila. S ním vždycky věděla, co říct, jak se chovat, co se od ní čeká. Dobře věděla, co k její práci patří, a tak se vlídně usmála, když k němu kdosi přikročil, začal si s ním třást rukou a vzápětí jí byl představen. S mnoha jejich klienty se už znala a navíc v Grand Springsu vyrostla, takže další jména jí byla přinejmenším povědomá. Lucas tu žil sotva dva roky, a přece se zdálo, že tu zná prakticky každého. Nebo přinejmenším každý na večírku věděl, že přišel. Navíc jí nemohlo uniknout, že i ti, které neznal, k němu vzhlédli, když je míjel. Někteří mu pokývli, jiní se usmáli a další si ho měřili s otevřenou zvědavostí.

Způsobuje to jeho nenucené, sebejisté vystupování, napadlo ji, když pozorovala, jak opětuje pozdrav atraktivní blondýny, když si o půl hodiny později razili cestu od baru. A jeho podmanivý úsměv. Sama byla svědkem toho, jaký je jeho plný a zničující účinek. Když přijel do Grand Springsu poprvé, procházel zrovna hrozným rozvodem, takže si uměla představit, že nemá zrovna moc důvodů ke štěstí. Nikdy předtím o tom nijak neuvažovala, ale předpokládala, že se tenkrát nejspíš cítil asi podobně mizerně jako ona sama, i když se třeba v tuhle chvíli usmívá. Připadala si prázdná. Poražená. Vyprahlá. Jen si v jeho případě nedovedla představit, že by se bál.

„Jste si opravdu jistá, že si dáte jen tonik?” zjišťoval, když si proklestil cestu k sloupu, o který se opírala. „Vím, že jsem říkal, že je to pracovní záležitost, ale už je po pracovní době. A jsme na večírku.”

„Děkuju,” odpověděla a vzala si od něj, co jí nabízel. Nesmírně ráda by si dala sklenku šampaňského. Ale dítěti by to moc dobře neudělalo. A na dítě musí teď myslet především. „Takhle mi to vyhovuje. Našel jste prezidenta banky? Vím, že jste s ním chtěl hovořit.”

„Spíš chci, aby nám zadal zakázku,” opravil ji. „Ale ne. Minul jsem se s ním. Někdo říkal, že už odešel, a venku příliš prší, než abych ho tam někde sháněl.”

„Prší víc, než kdy jsme sem přišli?”

„Nepochybně. Možná tu budeme muset zůstat, než to trošku přejde.”

Usmála se ještě o něco rozhodněji, jako by si dodávala odvahy, aby vydržela delší zdržení, než si naplánovala. Opravdu si přál, aby se konečně uvolnila, aby vypnula a jen se bavila. Pochyboval, že by si toho někdo jiný všiml, ale pod strojeným klidem vypadala očividně… ztracená.

Nebo možná jen trochu unavená, řekl si. Poslední dobou působila dost vyčerpaně, jako by její noci byly stejně bezesné jako ty jeho.

Zamračil se, když si uvědomil, že mu myšlenky zabloudily tak osobním směrem. Vůbec se mu nelíbila představa, že by mohli být natolik naladění na stejnou vlnu, a tak se raději pořádně napil skotské.

Příjemně ho to pálilo v krku a pozvedl sklenku směrem k ní.

„Hlavu vzhůru,” zašeptal. „Míří sem AI Brinkmeier.”

„Brinkmeierovo pekařství?”

„Přesně tak. Jak se jmenuje jeho žena?”

„Roberta,” zamumlala. Jméno si vybavila z poznámek, které si vedla o klientech a měla je uložené v diáři.

„Nedovedu říct, jestli je s ním. Ale on má na hlavě skřítkovský klobouk.”

Sarah se musela ovládnout, aby nezírala s otevřenou pusou, a pak se nedala do smíchu.

Energický vypasený mužíček se nejdřív vrhl na Lucasovu ruku, pořádně mu s ní zapumpoval, a pak totéž předvedl i s její rukou. Rolnička na konci zeleného klobouku se mu při tom pohupovala mezi huňatým hnědým obočím.

„Ahoj, Lucasi. Ahoj, Sarah. Rád vás oba vidím. Poslouchejte,” pokračoval překotně svým obvyklým bodrým tónem, „neviděli jste tu někde Julii Harrisonovou?”

„Julii Harrisonovou?” opakoval Lucas po něm.

„Učí naše kluky na zdejší základní škole. Je to blondýna, menší než vy,” pokračoval a kývl směrem k Sarah, „a je teď poměrně při těle. Čeká dítě, víte.” Přejel si rukou po vlastním kulatém břichu. „Moje žena ji hledá. Povídala, že se jí zdálo, že ji něco rozrušilo a že prý snad mířila ke dveřím. Venku je pěkně hnusné počasí, a tak se chce ujistit, že se domů dostane v pořádku.”

„Nikoho takového jsem neviděl.” Lucas pohlédl na Sarah. „Vy ano?”

Sarah zakroutila hlavou tak vehementně, až v odlescích světla zazářily její malé stříbrné náušnice. Ale než stačila nabídnout pomoc při hledání dotyčné ženy, vmáčkla se mezi ně a pekaře drobná brunetka ve vínově červeném svetru.

„Aha, Ale. Tady jsi. Nemůžu uvěřit, co je tu lidí,” zamumlala a jednou rukou si rovnala popruh kabelky, zatímco v druhé držela sklenici červeného vína. „Ahoj,” dodala a usmála se na Lucase a Sarah. „Jsem Alova žena. Už se vás ptal na Julii?”

„Ptal,” ujistil ji AI. „Myslím, že nemá cenu ptát se dalších lidí. Nejspíš už stejně odešla. Dej jí chvíli času, aby se stačila dostat domů, a pak jí zavolej.”

„To taky udělám. Přísahám, že když jsem otevřela dveře, abych vykoukla na parkoviště, vítr foukal déšť dovnitř. Tolik vody jsem naposledy viděla, když tu před pár lety vypadl proud. To byla tehdy úplná noční můra.”

Roberta zdůraznila svá poslední slova pozvednutím sklenky. Jenže v tu chvíli do ní strčila loktem rozesmátá žena, která stála vedle ní - vyrazila jí skleničku z ruky a červené víno se vylilo Sarah na sukni.

Lucasovi se zdálo, že sprška vína zasáhla i jeho kalhoty. Ale Sarah dopadla mnohem hůř. Na okamžik jen zírala na temnou oválnou skvrnu nad okrajem své světle šedé sukně, zatímco žena naproti ní si zděšeně zakryla ústa rukou. Pak ale Sarah s naprostým klidem, který nemohl než obdivovat, potlačila zmatek.

„To je v pořádku,” začala ujišťovat zaraženou ženu. „Opravdu,” dodala, když se k ní Roberta s omluvami a ubrouskem v ruce vrhla. „Dá se to vyprat. Jen na to musím dát trochu sody dřív, než to zaschne.”

„Tady.” Lucas vzal od Roberty ubrousek a podal jí ho společně se svým. „Zachraňte, co se dá, než se to vsákne. Víte, kde tu jsou toalety?”

Postřehla v jeho oříškově hnědých očích omluvu, když si od něj ty ubrousky brala. „Ano. A děkuju,” zamumlala a omluvila se, zatímco kolem nich se začal vést hovor o lavinách bahna, které zablokovaly silnice při poslední bouřce.

Každý měl hned nějakou historku o bouřce, která před pár lety uvrhla celé město do naprostého zmatku. Sarah si tu noc sama pamatovala víc než dobře. Byla tehdy na svatbě své kamarádky, když vtom zhasla světla a kamarádka využila příležitosti a poslala toho troubu, co si ho měla brát, k vodě. Když Sarah mířila k baru, aby si obstarala nějakou sodovku, a pak se prodírala k dámským toaletám, nemohla než si přát, aby i její problémy měly tak jednoduché řešení. Jenže od zmatku v jejím životě se rozhodně nedá tak snadno utéct. Ať už se rozhodne udělat cokoli, ať už půjde kamkoliv, s následky svého rozhodnutí bude žít až do konce svých dní.

Ale ona před ničím utíkat nebude. Jen opustí Grand Springs.

V tuhle chvíli ovšem nehodlala uvažovat o tom, jak zoufale by si přála zůstat. Právě teď, nakazovala si, zatímco si jen matně uvědomovala, jak ledový déšť hnaný větrem prudce naráží na velké skleněné okno, které právě míjela, právě teď se bude snažit dostat to víno ze sukně. Je to ta jediná věc, kterou může v tuhle chvíli udělat.

To. A udržet se zpříma.

Nic ji nevarovalo. Nikdo na ni nezavolal, ať nechodí dál. Přes hlasitý hovor a hudbu nebylo slyšet žádný zvuk. Okno před ní se prostě najednou roztříštilo, kousky bezpečnostního skla se rozlétly do místnosti, jako když se rozprskne sněhová koule.

Dovnitř vtrhl ledový chlad a vítr s deštěm. Dvě ženy před ní vykřikly a přikrčily se. Nebo ten pronikavý výkřik zazněl od skupinky za ní. Uprostřed pohybu se přikrčila i Sarah, snažila se udržet si rovnováhu, ale podlaha už byla kluzká a podrážky jejích kožených bot bez podpatku jí neposkytovaly žádnou oporu.

Přistála na zemi tak tvrdě, až jí zacvakaly zuby.

„Přineste něco na zakrytí toho okna!”

„Je tu někdo zraněný?”

„Opatrně, paní,” nabádal ji udýchaný hlas kousek od ní. „Jste v pořádku?”

Najednou se kolem ní shromáždil úplný les nohou v kalhotách a chránil ji před deštěm bičujícím okno. Ve výhledu se jí objevily ruce, které se po ní natahovaly, když se konečně posadila a přitiskla si dlaň na břicho. Nevěděla, kdo se to ptal. A bylo jí to jedno. Ve chvíli, kdy dopadla na podlahu, jí břichem projela bolest ostrá jako žiletka.

„Můžete vstát?”

„S kým tu jste, má milá?”

„Je tu se mnou.”

Zmatkem k ní dolehl Lucasův hluboký, rozhodný hlas. Za okamžik později se k ní sklonil a jeho široká ramena jí zakryla výhled na všechno kromě něj.

„Nemáte něco zlomeného?” Širokou rukou jí přejel od stehna, přes koleno až ke kotníku. Jeho dotek byl jistý, pečlivý a naprosto neosobní. Když viděl, jak si drží ruku na břiše, jemně jí prohmatal křehké zápěstí. „Můžete se hýbat?”

„Ano. Ano,” opakovala a ulevilo se jí, že konečně popadla dech.

„Tak se mě chytněte. Zvednu vás.”

Nic ji nebolelo. Tedy ne nijak příliš. Bolest v břiše ustoupila, a pak zmizela docela. Pokud něco cítila, tak to byl znepokojivě hřejivý pocit tam, kde jí přejel rukou po noze - a kde ji svalnatou paží objal, aby jí pomohl vstát.

Pevný. Silný. Velký. To byly její dojmy, které se mísily s úzkostí a rozpaky, když ji zvedal ze země. Pevně ji držel a vedl ji davem, který se kolem nich shromáždil. Matně si uvědomovala, že jinou ženu odvádějí kolem rozzářeného vánočního stromečku, a doléhalo k ní pokřikování hostů a číšníků, když se přes rozbité okno zatahovaly silné závěsy a přisunovaly se k nim stoly, aby do místnosti nepronikal chlad a déšť.

Především si ale uvědomovala, jak ji rozpaluje dlouhé pevné tělo, které se jí dotýkalo od ramene až po stehno.

Ty dojmy by ji měly zneklidnit víc než co jiného. Vždyť je to Lucas. Její šéf. Neměla by vůbec uvažovat o tom, jak pevné má svaly nebo jak je příjemné, když ji takhle pevně svírá. Ale až příliš se bála, co ten pád mohl způsobit jejímu nenarozenému dítěti, než aby si dělala starosti s tím, co má nebo nemá dělat.

Došli k židlím rozmístěným u stěny.

„Posaďte se tady,” vybídl ji a pomalu ji pustil. V hezkých rysech měl vepsané obavy, když se usadil vedle ní. „Jste v pořádku?”

Při těch slovech se k ní natáhl, prsty jí jemně přejel po spánku a odhrnul jí z tváře uvolněný pramen vlasů. Ten dotek byl jemný, ochranitelský - a mnohem důvěrnější, než měl v plánu.

Jakmile si uvědomil, co dělá, odtáhl se od ní, sevřel ruku v pěst a spustil ji dolů.

Rozhostilo se rozpačité ticho.

„Děkuju. Že jste mi pomohl,” dodala spěšně a pronikavě si uvědomovala jeho přítomnost. To, co udělal, ji zmátlo, a tak se snažila přejít na něco neosobního. „Někdo do okna něco hodil?”

„Ani bych neřekl. To udělal vítr.”

„Je všechno v pořádku? Všechno to sklo…”

„Bylo to bezpečností sklo. Spíš se jen vysype, ne-roztříští se. Ale vy jste mi neodpověděla, Sarah. Není vám nic?”

Držela se za břicho. Lucas si všiml, jak se chytila za břicho, jakmile si sedla. Za posledních pár minut si vůbec všiml pár zajímavých věcí. Třeba jak se k němu dokonale hodí. Nebo jak dráždivý byl její lehký parfém, když ji měl blízko. Jak jemná je na dotek její pleť. Snažil se ničeho takového si nevšímat - a už vůbec nevnímat ten žár, který se mu rozlil po těle, když se k němu přitisklo její štíhlé, vláčné tělo.

„Já… nejsem si jistá.”

„Chcete odvézt na pohotovost?”

Sarah rozhodně nebyla žádná padavka. Nikdy si nestěžovala. Když jiní zaměstnanci odcházeli domů s tím, že je bolí hlava, nebo kancelář zasáhla každoroční epidemie chřipky, ona vždycky zůstala a držela se. Ale teď byla bledá jako stěna, úzkostná a buď si dělala starosti, nebo ji něco bolelo.

„Prosím vás o to,” ozvala se právě ve chvíli, kdy se rozhodl, že ji tam odveze, ať chce nebo ne.

DRUHÁ KAPITOLA

Lucas se opřel o zeď přeplněné čekárny na pohotovosti a roztržitě poslouchal reportéra v televizi, která byla zavěšená u stropu. Během těch dvou hodin, co uplynuly od chvíle, kdy Sarah přivezl do nemocnice Vanderbilt Memoriál, ruch kolem něj rostl úměrně s tím, jak bouřka nabývala na síle. Podle reportéra došlo k nehodám na třech velkých křižovatkách, někde padly na silnici stromy nebo je zaplavila voda a část města byla v tuhle chvíli bez elektrického proudu. Navíc rtuť teploměru nepřestávala klesat a za chvíli zmrzne všechen ten déšť na led.

Před pár minutami zaslechl, že jeden z lékařů sem přivezl se zraněním dokonce i svou vlastní ženu.

Lucas zahlédl sestru, která si Sarah odvedla, když sem dorazili. Odlepil se od zdi a vydal se k ní. Kabát měl ležérně přehozený přes rameno a kravatu uvolněnou. Když před lety zasáhla Grand Springs ničivá bouřka, ještě tu nepracoval, ale slyšel toho o ní už víc než dost - a mnohé z těch historek zaslechl, právě když čekal na zprávy o své sekretářce. Z útržku hovorů, které zaznamenal, pochopil, že bouřka zuřící venku k ní nemá v síle příliš daleko.

Nepouštěl z dohledu statnou šedovlasou sestřičku, v přeplněné chodbě se protlačil kolem dvou policistů a obešel ženu, která horečnatě mávala na jednoho ze

zdravotníků. Sarah mu řekla, že nemusí čekat, ale jemu bylo jasné, že bude potřebovat, aby ji někdo odvezl domů. Navíc by nemělo smysl, aby v tak deštivou noc volala nějaké známé, když on už je přímo tady.

„Jak je na tom Sarah Lewisová?” vyhrkl otázku, když se konečně propracoval až přímo za sestřičku.

Žena se prudce otočila, její hnědé oči se mu zabodly do hrudníku, a až pak se zvedly k jeho tváři. Poznala v něm muže, který byl s její pacientkou, a tak se roztržitě usmála. „Je v úplném pořádku. A dítě taky,” ujistila ho spěšně a mávla na kolegyni, že u ní bude za minutku. „Byla spíš jen otřesená. Lékař u ní nepředpokládá žádné komplikace, ale kdyby dostala křeče nebo začala krvácet, zavolejte nám. A teď mě prosím omluvte,” uzavřela hovor a odběhla pomoci s lehátkem, které právě projíždělo létacími dveřmi.

Dítě?

„Lucasi?”

Při zvuku svého jména se otočil a zmatek měl stále ještě jasně vepsaný ve tváři. Za ním stála Sarah, v jedné ruce křečovitě svírala kabát a v druhé držela několik papírů.

Dovedl poznat, kdy může být neomalený. Dobře poznal, kdy situace vyžaduje takt a diplomacii. Jenom nechápal, proč ho ta schopnost opustila právě teď. „Vy jste těhotná?”

Bledé tváře se jí zbarvily do broskvova. „Jsem. Ale termín mám až v létě,” uklidňovala ho spěšně, jako by jakékoli zdržení mohlo zmírnit danou situaci. „Budu v práci ještě několik měsíců. Alespoň do května,” ujišťovala ho a na hlase jí bylo znát, že se stydí, že se o tom nezmínila dřív. Nebo ji možná uvedlo do rozpaků, že se o tom vůbec zmiňuje. „Takže si nemusíte dělat starosti s hledáním někoho nového. Tedy ne že byste si s tím musel dělat starosti vy sám.” Znělo to nesmírně úpěnlivě a výraz měla zcela vážný. „Než budu muset odejít, zaškolím vám novou sekretářku, slibuju.”

Ale bylo úplně zbytečné, že místo o svém dítěti začala překotně mluvit o práci. Lucas si uvědomoval jedině to, že ona odchází.

„Váš snoubenec nenastoupí u té zdejší advokátní kanceláře?”

Zrozpačitěla.

„Ne,” zašeptala nakonec a hlas se jí zlomil. „A Scott už taky není můj snoubenec.”

Za zády se jim ozvalo zaskřípění kol doprovázené naléhavými výkřiky a sestra s dalšími zdravotníky se kolem nich prohnala s lehátkem. Aby ji nezajeli, popadl ji za ruku a strhl ji k sobě ke zdi.

Cítil, jak se jí svaly napjaly, když si k sobě úžeji přitiskla kabát.

„Nechci z Grand Springsu odejít,” pokračovala a nejistě si ho měřila pohledem. „Mám svou práci ráda. Opravdu. Ale nemám žádnou lepší možnost. Jestli chcete, můžu začít s hledáním náhrady za sebe hned teď. Tak si můžete…”

„Sarah.”

„…být jistý, že ta osoba bude… “

„Sarah,” opakoval a neuniklo mu, jak se jí lehce chvěje hlas. Zoufale se snažila, aby to znělo, jako že má všechno pod kontrolou, ale nedařilo se jí to. Poznal hranou statečnost, když se s ní setkal. A taky strach. Moc dobře viděl, jak je vyděšená a křehká -a že hrozně potřebuje obejmout.

Natáhl se k ní a vzal jí z ruky kabát, aby se ubránil pokoušení vzít ji do náruče. „S prací si teď nedělejte starosti,” trval na svém a přinutil se zaměřit se na praktické stránky. „Promluvíme si o tom později. Teď odtud chci vypadnout.”

„Samozřejmě. Moc mě to mrzí, Lucasi, opravdu jste na mě nemusel čekat.”

„O tom jsme už mluvili. A já jsem počkal, tak na to už zapomeňte, ano?”

„Ano,” souhlasila a dovolila mu, aby jí pomohl s těžkým černým kabátem. „Mám auto ještě pořád zaparkované před kanceláří. Je mi hloupé, že se se mnou zase musíte táhnout přes celé město.”

„Ale já nic takového dělat nehodlám. Přece vás pak nevysadím u auta a nenechám vás tam jen tak stát,” vysvětloval jí a úplně ho zmátlo, že si o něm snad něco takového myslela. „Je skoro půlnoc, ve vaší části města vypadl proud a některé silnice jsou neprůjezdné. Můj byt je odtud necelou míli. A pak je tu ten váš pád.” Vzal ji kolem ramen, otočil ji a oblékl jí kabát. Pak ruce rychle spustil, aby jí ho ještě nakonec nezačal zapínat. „Sestra mi sice říkala, že jste v pořádku, ale neměla byste být sama pro případ, že byste začala krvácet. Můžete zůstat u mě.”

Tón měl rozhodný a jeho výraz byl zaujatý. Sarah tu kombinaci znala víc než dobře. Přesně takový byl, když schvaloval reklamní návrhy, souhlasil, zamítal a doporučoval bez jediného zaváhání nebo pochybnosti. Vždycky respektovala způsob, jakým tak suverénně shromažďoval fakta, určoval ohniska problémů, a pak se vrhal do práce, aby napravil všechno, co je zapotřebí. Dokonce se snažila jeho věcný přístup napodobovat. Ovšem v osobních záležitostech se s jeho rozhodností dosud nesetkala.

Kdyby to byl někdo jiný, trvala by na tom, že jí nic není, a zavolala by si taxík a naivně předpokládala, že v takovou noc nějaký sežene. Ale když ji zanechal u lítacích dveří s tím, ať tu počká, než přijede s autem ke vchodu, uvědomila si, že se nezmohla ani na ten nejmenší odpor.

Kdykoli jindy by ji ten nedostatek rozhodnosti zarazil. Ale teď, s Lucasem ji to vůbec netrápilo. Za poslední měsíc se toho na ni navalilo mnoho, teď ještě poznala strach, zda nepřijde o dítě, které jí tak zamotalo život, a tak bylo najednou ohromně příjemné nemuset se dnes večer potýkat s rozhodnutími sama.

Bylo opravdu okouzlující, jak bezpečně si připadala, když se pro ni vrátil, aby ji odvedl, když ji chránil vlastním tělem před nejprudšími poryvy větru a rychle jí pomáhal nastoupit do auta.

„Na sto procent jsem si myslel, že proud nepůjde,” uvedl ji Lucas do kuchyně svého prostorného bytu a s bouchnutím zavřel dveře do garáže, aby k nim nepronikal studený vzduch. „Pro případ, že přeci jen vypadne, raději rozdělám oheň. Běžte dál a chovejte se jako doma.”

Oheň jí připadal jako dar z nebe. Boty měla promáčené z přebíhání k autu, a i když jí na pohotovosti dali deku, stejně si myslela, že zmrzne, když čekala na lékaře a ležela na vyšetřovacím stole oblečená jen do kratinké nemocniční košile, kterou si musela obléct.

Nebyla v jeho bytě od té chvíle, co se sem před rokem a půl nastěhoval. Ale když jí odebral kabát a ona vešla do obývacího pokoje, připadalo jí to tady stejně známé jako její vlastní nepoměrně skromnější byt. Vybírala stoličky ke kuchyňskému pultu tak, aby ladily k starožitnému jídelnímu stolu a židlím z borovice, které stály pod bronzovým lustrem. A těžké svícny, které zdobily krbovou římsu, našla taky sama v jednom starožitnictví.

Vlastně sem vybírala valnou většinu věcí. Nebo přinejmenším zúžila Lucasův výběr na to, o čem byli ona i bytový architekt přesvědčení, že bude ladit s kusy, které jim už odkýval. Musela se řídit jenom tím, že si přál, aby jeho domov byl pohodlný, aniž by byl příliš strojený, rafinovaný, ale ne chladný. Teď ho zdobily bohaté tóny vínově červené, podtržené krémovou a navíc se tu za dne nabízel kouzelný výhled na majestátní hory a borovice. V takovém domově by sama ráda žila, kdyby si ovšem mohla takový luxus dovolit.

Moc ji bavilo, když to tady zařizovala.

„Pověsil jste si obrázek, který vám poslala sestra,” podotkla, když si Lucas klekl k masivnímu krbu. „Pěkně se sem hodí.”

Zaslechla škrtnutí sirky a ohnivý jazyk plamene suše zapraskal. Lucas zakryl krb kovovou mříží, zvedl se a pohlédl na rodinný portrét, který visel mezi skvrnitým fíkusem a křeslem ušákem. Terry, jeho prostřední sestra, mu tu fotografii poslala k minulým narozeninám. Ještě volala Sarah, aby se zeptala, jakou barvu by měl mít podklad a rámeček, protože konverzace s bratrem jí o vzhledu jeho bytu napověděla jen málo. Zdálo se, že z něj nemůže dostat jiný komentář kromě toho, že se mu líbí, co pro něj jeho sekretářka a bytový architekt vybrali.

Sarah si uvědomila, jak moc jí bude práce pro něj chybět.

„Děkuju,” zamumlal a zachmuřil se, když viděl, jak pevně se objala pažemi. „Je vám něco? Sestra říkala, že když budete mít křeče, měli bychom -”

„Ne, ne,” ujistila ho opakovaně a nebyla si úplně jistá, jestli ji jeho otevřenost uvedla do rozpaků nebo na ni udělala dojem. „Všechno je… v pořádku.”

„Jste si jistá? Klidně vás nějak dopravím zpátky, pokud si myslíte, že je to třeba.”

„Jsem si jistá. Opravdu.”

Pohled mu sklouzl k jejím zkříženým pažím.

„Je mi jen trochu zima.”

Nedovedla poznat, jestli tomu uvěřil nebo ne. Když ji odváděl k pohovce, tvářil se stále pochybovačně.

„U ohně vám bude tepleji. Měla byste si odpočinout,” oznámil jí a podal jí temně červenou žinylkovou pokrývku přehozenou přes ušák. „Připravím vám něco teplého k pití. Když tu posledně byla Meg, nechala mi krabičku bylinkového čaje,” poznamenal a měl na mysli svou nejmladší sestru. „Můžete mít buď to, nebo kávu.”

Kofein je to poslední, co v tuhle chvíli potřebuje. Navíc taky slyšela, že není dobrý pro dítě. A se spaním měla i bez toho dost velké potíže.

„Čaj by byl výborný.”

Byla by ještě dodala, že si ho může připravit sama, ale on už si sundával kravatu a byl na cestě do kuchyně. Zcela automaticky položil kravatu i sako přes opěradlo jedné ze židlí u jídelního stolu a rozepnul si knoflíček u sněhobílé košile.

Byl to zřejmě jeho pravidelný rituál, který prováděl každý večer, když dorazil domů z kanceláře. Nic neobvyklého nebo výjimečného. Ale pro ni bylo neuvěřitelně úžasné sledovat ho, jak společně s formálním oblečením odkládá i to nepopsatelné napětí, které jej obvykle provází. Už předtím ho viděla s uvolněnou kravatou a vyhrnutými rukávy, ale vždycky to bylo jen v kanceláři, a když byl zabraný do práce. Tady ji najednou vpustil do svého soukromého světa.

A v tuhle chvíli jí ten svět připadal překvapivě poklidný. Úplně ji okouzlil, a tak se bez odporu usadila na roh světle žluté kožené pohovky, schovala si prochladlé nohy pod deku a pozorovala, jak oheň září víc a víc.

Když jí konečně podal hrnek s čajem a podotkl, že má být opatrná, protože je ještě horký, uvědomila si, jak uvolněně se poprvé po mnoha týdnech cítí. Poděkovala, vzala si od něj čaj a pozorovala ho, jak se usazuje do ušáku naproti ní.

„Vy si nic nedáte?” zeptala se. „Nemám na nic chuť.”

„Neměl jste na mě čekat.”

„Jste těhotná,” pronesl nenuceně. „A ten pád vás pořádně vylekal. Určitě nepřijdu o svou pověst šovinisty jen proto, že jsem vám přinesl čaj.”

Sevřela pevněji těžký hrnek a pohlédla mu do veselých očí. „Jestli vy jste šovinista, tak ten sexistický chytrák, co jste ho vyhodil z návrhářského oddělení, byl stoprocentní zastánce rovnosti.”

„Na pohovoru se takový nezdál,” poznamenal a skopl si z nohy draze vypadající promočený mokasín. „Vy jste si toho taky hned nevšimla.”

„Tak,” pokračoval a zul si i druhou botu, „v kolikátém jste měsíci?”

Málem uhnula pohledem. „Ve třetím,” odpověděla a najednou jí připadalo lepší dívat se na páru stoupající z čaje, než do jeho oříškově hnědých očí, které si ji pozorně prohlížely.

„Říkal jsem si, že s vámi něco není v pořádku, Sarah. Ale nikdy jste ani v nejmenším nenaznačila, že by se mohlo jednat o něco takového.”

Váhavě pokrčila rameny. „Snažila jsem se, aby nebylo znát, že se něco děje. Od chvíle, co jste sem přišel, jsem vždycky obdivovala, jak se dokážete soustředit na práci,” přiznala a narážela na to, jak se nenechal zlomit, ani když se mu před pár lety zhroutil osobní život. „Snažila jsem se o totéž. Chci říct, zaměřit se jen na práci. Takže jestli bylo tak očividné, že něco není v pořádku, nejspíš to nemám ještě dost nacvičené.”

„Copak nemáte nárok chovat se jako člověk?”

„Samozřejmě že ano. Jde o to, že třeba moje matka se při každém problému vždycky úplně sesypala. Každý věděl, kdy má nějaké trable.” A že to bylo během jejího dětství a dospívání víc než často. „Mám ji moc ráda, ale nechci být jako ona.”

„To taky nejste,” ujistil ji rázně. „Pochybuju, že si toho ještě někdo všiml. A mě byste si v žádném ohledu za vzor brát neměla.” Cítil se podivně zahanbeně, že v něm vůbec nějaký vzor viděla. Zadíval se na ni, jak roztržitě přejíždí prstem po okraji šálku. „Jste ještě příliš mladá, než abyste se zavalila prací. Stejně to není nic jiného než berlička, aby člověk neviděl, co se děje v jeho životě.”

Když prudce zvedla hlavu a zadívala se na něj, černé vlasy se jí v záři ohně zaleskly takřka do modra. Do tváře jí padl uvolněný pramen vlasů.

„Já vím,” přiznala tiše.

Tak o tohle se snažila. Nemyslet na to, jak nezvratně se její život změnil. Lucas to chápal víc než dobře.

Mrzelo ho, že ji muselo něco takového potkat. Předklonil se, opřel si lokty o kolena a sepjal ruce.

„Podívejte, je mi jasné, že jste o tom nechtěla nikomu říkat, ale teď už to vím, takže jestli si chcete popovídat, rád si to vyslechnu.” Omluvně se usmál. „Musela jste snášet moje nálady, když jsem se rozváděl. Takže vám to vlastně i dlužím.”

Sarah u Lucase odjakživa cítila určitý odstup, určitý chlad, který člověk ne vždy postřehl, protože se choval tak rozhodně a měl své kouzlo. Ale ten chlad tu byl a chránil ho před tím, aby byl někomu příliš blízký. Nebo snad před tím, aby se někdo dostal příliš blízko k němu. Když se na ni ale teď tiše díval, tak ostražitost najednou zmizela. Pokud z jeho strany něco cítila, byla to ochota udělat to, co řekl. Vyslechnout ji.

„Svěřila jste se někomu s tím, co se děje?” zeptal se mírně.

Pomalu zavrtěla hlavou, přátelství, které jí nabízel, ji chtě nechtě přitahovalo.

„Vím, že mi kamarádi řeknou, že jsem blázen, když to dítě nedám k adopci nebo nepůjdu na potrat, a matka mi začne přednášet o tom, jak si zničím život. Zkrátka bylo snazší nikomu nic neříkat.”

„A co váš otec?”

„S ním si starosti dělat nemusím,” odpověděla a alespoň tentokrát byla vděčná, že si k tomu všemu nemusí poradit ještě s dalším rodičem. „Už před lety opustil matku, mou sestru a mě. Ani netuším, kde je mu konec.”

Za oknem se proháněl vítr. Z bubnování na skle bylo zřejmé, že déšť přešel spíš v kroupy. V krbu před ní praskal oheň, jak plameny olizovaly pryskyřici na polenech. Pokoj na ni působil útulně a důvěrně, ale nejvíc ze všeho ji uklidňovala Lucasova přítomnost.

„A co on… jak se jmenoval? Scott?”

„Ten to ví.”

Napila se voňavého čaje. Od Lucase bylo moc milé, že jí ten čaj uvařil, i když milé právě nepatřilo ke slovům, která by si s ním dříve spojovala. Pak ovšem vzala v úvahu jeho zamračený výraz, který zahlédla před tím, než se znovu vrátila ke zkoumání obsahu svého hrnku, a rozhodla se, že ho s ním prozatím ani nadále spojovat nebude.

„Proč mám dojem, že se na vás vykašlal?”

„Protože to tak je,” pronesla s prostotou, která ani v nejmenším nenaznačovala, jak zničující to pro ni bylo. „Už nějakou dobu před tím, než jsem mu o tom těhotenství řekla, jsem měla pocit, že se něco děje. Měsíc před naším rozchodem mi sotva kdy zavolal, když mi psal, byl vždycky hrozně neurčitý ohledně toho, kdy se zase uvidíme.”

„Když jsem mu to oznámila,” pokračovala a naštvalo ji, jak se jí hlas zadrhl, „konečně přiznal, že ještě není na trvalý vztah připravený. Řekl, že ještě musí zkusit další vztahy, než se usadí.”

„Myslel si, že na něj budete čekat?”

„Ne.” Vůbec o ni nestál. „Už v té době chodil s jinou.”

Nadechla se a pomalu vydechla. Musí se držet holých faktů. Je to tak snazší. Bezpečnější. „Řekl, že mi dá peníze na potrat. Vrátila jsem mu prstýnek a ujistila ho, že od něj nic nečekám ani nic nechci. A že pokud jde o dítě a o mě, tak jako by neexistoval.”

Lucas se na chvilku odmlčel. Jen se jí díval do tváře, ruce měl dál sepjaté a nebylo možné poznat, co se mu honí hlavou.

„Víte, co budete dělat?” zeptal se nakonec.

„Nechám si ho. Vždycky jsem si děti přála,” řekla mu, a když mu ten sen, o který se zřídka s kým podělila, prozrazovala, hlas měla zastřený. „To dítě rozhodně nemůže za to, že teď není ta nejvhodnější doba. Jen bych si přála, abych znala nějakou možnost, jak zůstat v Grand Springs a udržet si své místo. Ale nemyslím si, že to dítě dokážu vychovávat úplně sama.”

Zavrtěla hlavou a zastrčila pramen vlasů zpátky na místo, jako by si najednou uvědomila, jaké jsou následky jejího rozhodnutí. „Mamka bude hrozně zklamaná, že jsem takhle otěhotněla, a moje sestra… Moje sestra,” opakovala a cítila, jak se jí žaludek svírá úzkostí. „Cammy je jenom šestnáct a já bych měla být ta zodpovědnější starší sestra. Dávám jí opravdu moc hezký příklad.”

„Možná byste se teď spíš měla soustředit na sebe a na dítě.” Lucasův hlas zněl soucitně, ale zaznívalo v něm i podivné znepokojení. „Kam byste chtěla odejít?”

Začala si hrát s vytaženou nití na dece, zhluboka se nadechla a pak pomalu vydechla. Bylo pro něj typické, že se soustředí na praktické věci. „Do Salt Lake City. Matka se znovu vdala a před pár lety se tam odstěhovala. Najdu si byt blízko jejich domu,” vysvětlovala mu a snažila se nebrat na vědomí tupou bolest, která ji pálila na prsou. „Určitě se mi nepodaří najít práci, dokud se dítě nenarodí, ale odtud odejdu nejdřív tak měsíc před porodem. Tak budu mít dost času, abych zacvičila sekretářku, která nastoupí místo mě.“

„Nejdřív se zkusím zeptat na osobním, jestli bychom nenašli někoho mezi současnými zaměstnanci,” dodala spěšně a snažila se překonat, jak se jí sevřelo hrdlo. „Pokud nenajdu nikoho, kdo by se vám hodil, tak to zkusím s agenturami.” Zajíkla se a sklonila hlavu. Cítila se zrazená. Opuštěná. Pomyšlení na to, že se bude muset vzdát bezpečí práce, kterou má ráda, jen zvyšovalo bolest, kterou jí její bývalý snoubenec způsobil. Její místo u Lucase bylo jedinou věcí, o které věděla, že se na ni může spolehnout. „Ať už se stane cokoli,” slibovala a zároveň jí bylo líto, že je příliš bezmocná, než aby té změně mohla zabránit, „než odejdu, tak se postarám, aby ta nová osoba věděla, jak má všechno dělat, abyste byl spokojený.”

Po tváři jí sjela jediná průzračná slza. Lucas ji zahlédl, i když záměrně sklonila hlavu, aby ji před ním skryla. Vzhledem k jejím problémům nemohl ani uvěřit, že si dělá tak velké starosti, aby mu způsobila co nejméně obtíží. A taky nemohl uvěřit, jak ho najednou znepokojilo pomyšlení, že ji nebude mít ve své kanceláři, aby se starala o jeho život.

Přál si, aby ho tak zneklidňovaly jen její slzy, a tak si raději sáhl do zadní kapsy kalhot a vytáhl kapesník, zvykl si na tuhle úžasnou a schopnou mladou ženu myslet jako na svou kancelářskou manželku, jak tomu říkali jejich kolegové a pomyšlení, že si najednou bude muset zvykat na nějakou jinou sekretářku, mu bylo příjemné asi jako schůzky naslepo, kterým se tak usilovně vyhýbal.

„Tu máte,” zamumlal, a když jí kapesník nabízel, zaskočilo ho, jak rád by jí ty slzy osušil sám.

„Děkuju,” zašeptala a vzala si od něj netknutý bílý kapesník. „Nejsem si jistá, proč to vůbec dělám.”

„Proč se mnou mluvíte?”

„Kdepak. Mluvit s vámi je snadné. Myslím tohle.” Otřela si tvář a pokusila se o úsměv, ale zoufale se jí to nepovedlo. „Ne že by to k něčemu bylo.”

„Zřejmě ne. Ale je to pochopitelné. Byli jste spolu se Scottem dlouhou dobu. Jsem si jistý, že ho určitě postrádáte.”

„Postrádám to, co jsem si myslela, že mám,” přiznala. Popotáhla, znovu si osušila tvář a zmuchlala kapesník do kuličky. „Milovala jsem muže, za kterého jsem ho měla, ne muže, který se z něj nakonec vyklubal. A on mě nemiloval vůbec.”

„Vy myslíte, že něco takového existuje.”

Když zvedla hlavu, v jasně modrých očích se jí zračil zmatek.

„Vy myslíte, že něco takového jako láska existuje,” dodal. „Jenže nic takového není. Žádná láska, kterou lidé s takovým úsilím hledají, není,” oznamoval jí tak nenuceně, jako by jí říkal, že není žádný Ježíšek. „Láska je jen slovo, které lidé používají, aby jiné city vypadaly ušlechtileji. Závislost. Touha,” vysvětloval pohrdavě. „Jenže všechno to souvisí s tím, co kdo od toho druhého chce. Jakmile pochopíte, že je to jen taková pohádka, budete lépe připravená, až se ve vašem životě objeví nějaký další muž.”

Nepatrně se zamračila. Když tak sklonila hlavu a tiše ho pozorovala, vypadala velmi nevinně, velmi zranitelně. Ale taky velmi rozhodně. „Žádné příště už nebude.”

„To z vás jenom mluví ublíženost.”

„To vy jste mi přece navrhoval, že bych se měla trochu zatvrdit,” připomněla mu. Nikdy si neuvědomila, že je cynický. Ale předpokládala, že to o něm hodně vysvětluje. Proč se na všechny vztahy dívá tak věcně a proč o žádný ani nestojí. A přece nemohla popřít výhody - a možná i pravdu - které s sebou jeho způsob myšlení nesl. „A máte pravdu.”

„Klidně se s vámi vsadím, že se tak snadno nevzdáte. Jste ještě mladá,” podotkl tiše. „Jakmile bolest přejde, budete znova toužit po tom, co jste chtěla od vztahu se Scottem.”

„Jediné, co jsem chtěla, byla jistota,” zamumlala, když všechny své sny zúžila na jedinou věc, kterou postrádala už od deseti let. „Chtěla jsem ji ode dne, kdy nás můj otec opustil.”

Lucas strnul. Nikdy ho nenapadalo, že by mohla hledat něco tak základního. Byla tak mladá, že spíš čekal, že její sny se budou týkat šťastného života až do smrti a všech ostatních věcí, které lidé čekají, než je čas a realita připraví o iluze.

Ale stíny kolem jejích očí mu prozradily, že pro ni už jsou tyhle iluze mrtvé. Zároveň s tím zapomněl i na opatrnost. Natáhl se k ní, vzal ji za bradu, a když chtěla uhnout, otočil si její tvář k sobě. Cítil, že má pleť jemnou jako samet.

„Chtít něco takového přece není nic špatného, Sarah.”

Myslel si, že skloní hlavu, aby se mu nemusela dívat do očí. Pak ho napadlo, že určitě alespoň uhne očima. Ale ona jen pevněji sevřela hrnek s čajem a jemu blesklo hlavou, jestli si vůbec uvědomuje, jak snadno snáší jeho dotek a proč mu připadalo tak nutné nabídnout jí tohle ujištění.

Sklouzl pohledem na její přitažlivé rty. Nenápadná rtěnka, kterou obvykle nosila, se jí už setřela, a rty teď měly světle ruměnou barvu.

Napadlo ho, jak by asi chutnaly, jaké by to bylo cítit je pod svými, a při tom pomyšlení celý ztuhl.

„Je pozdě,” napětí mu bylo poznat i na hlase a při tom tónu na něj ospale zamžikala. „Když je člověk unavený, všechno se zdá hned horší.”

Natáhl se a vzal jí vychladlý čaj z ruky.

„Pokoj pro hosty je plný vybavení na lyže a vánočních dárků. Takže si vezmete můj pokoj a já se vyspím tady na pohovce.”

„Nechci vás připravit o vaši postel,” namítla potichu. Jeho dotyk jí podivně chyběl, když se tak náhle odtáhl.

Má pravdu. Únava ji zřejmě připravila o zdravý rozum. Vždyť vlastně doufala, že ji vezme do náručí. Připadala si s ním předtím tak bezpečná. Tak… chráněná. Ale tohle je přeci Lucas. Její šéf. Muž, kterému musí ráno pohlédnout do tváře a se kterým bude ještě měsíce pracovat. I bez toho, že jeho dotek považovala za něco víc než jen laskavost, se dnešní večer ztrapnila už víc než dost.

TŘETÍ KAPITOLA

Poslední myšlenka, která Sarah napadla těsně předtím, než upadla do neklidného spánku, byla, že Lucasova bývala žena musela být úplný blázen, že ho nechala jít. Její první myšlenka po ránu se týkala toho, jak příjemný na ni byl - a taky že bude zvracet.

Vyspala se nejlépe za několik posledních týdnů, ale před hormony ji nemohlo zachránit nic. Odhodila teplou deku a vyrazila do koupelny. Přísahala by, že některé ženy těch devět měsíců prožijí, aniž by měly jakékoli větší potíže než oteklé kotníky. Jenže jí je zřejmě souzeno vítat každé ráno s pocitem, že strávila noc na lodi uprostřed rozbouřeného moře.

O pět minut později se v Lucasově zrcadle podívala na svou pošedlou tvář, opláchla si obličej a vyčistila si zuby kartáčkem, který jí včera večer věnoval.

Potřebovala by něco do žaludku. Něco jednoduchého a suchého, co nebude mít žádnou vůni, která by u ní vyvolala další záchvat nevolnosti. Taky potřebuje na oblečení něco jiného než bílé tričko, které jí dal na spaní. Její sukně a černé punčocháče pořád ještě visely přehozené přes skleněné dveře od sprchy. Včera večer si je přeprala a ještě pořád byly vlhké.

Lucasův těžký modrý župan byl pověšený za dveřmi. Zadoufala, že mu nebude vadit, když si ho půjčí,

oblékla si ho a odhrnula si z tváře dlouhé černé vlasy. Digitální budík na nočním stolku ukazoval dvanáct hodin. Na svých hodinkách viděla, že je něco před sedmou ráno. Během noci zřejmě vypadl proud, a pak zase o něco později naskočil.

Když už se teď cítila o něco lépe, uvědomila si, jaká je v bytě zima. Zřejmě dodávku proudu obnovili teprve před chvílí. Vždyť tu skoro mrzne.

Když otevřela dveře, krátká chodba byla potemnělá, ale přece Lucase zahlédla, jak stojí před velkou televizí v obývacím pokoji. Na sobě měl šedé tepláky a obnošené šedé tričko, ve kterém měl neuvěřitelně široká ramena. Všechnu pozornost upíral na ranní zprávy.

Zastavila se vedle pohovky, jen pár kroků od něj. „Dobré ráno,” zamumlala.

Dálkovým ovládáním vypnul zvuk, ještě než se k ní otočil. Nepatrné strniště vousů stínující jeho ostře řezané rysy a mohutná postava jen zdůrazňovaly, jak mužně vypadá. Rychlým takřka dravčím pohledem ji sjel od hlavy až k patě, odložil dálkové ovládání na konferenční stolek a vydal se k ní.

Jak stála bosá, zaryla prsty na nohou do měkkého koberce a přitáhla si župan úžeji k tělu. Byla si jistá, že to jen další vlna hormonů způsobila, že se jí sevřelo srdce, když mu pohlédla do očí.

„Doufám, že vám to nevadí,” zašeptala. Naštěstí jí ještě nebylo úplně dobře, a tak ji důvěrnost celé situace zneklidňovala méně, než kdyby byla ve své obvyklé formě. „Myslím ten župan. Moje věci ještě neuschly.”

„Vůbec ne.” Nepokrytě se jí zadíval do tváře, a pak se zaměřil na její bledé rty. „Klidně si je můžete hodit do sušičky. Ale není žádný spěch.” Vzal ji kolem ramen, otočil ji a nasměroval ji do kuchyně. „Potrvá ještě několik hodin, než se odtud budeme moct hnout. Záplavy v nižších částech města pro nás nejsou problém, ale silnice jsou uzavřené, dokud teplota nestoupne a nezačne tát. Jen se podívejte sama.”

Jeho uklidňující dotek náhle zmizel, když ji nečekaně pustil, aby ukázal na okno v obývacím pokoji. Pak zamířil za snídaňový pult a roztáhl těžké světlé závěsy. Za ojíněným sklem se mísilo bledé světlo rána s mlhavě šedým leskem ledu, který pokrýval jehličnaté keře i větve osiky venku za oknem.

Déšť přešel v ledovou bouři.

„Co si dáte? Suchý toast nebo krekry?”

Roztřeseně si projela rukou vlasy, a pak se po něm ohlédla. Díval se na ni a jednu ruku měl položenou na dvířkách dubové skříňky.

„To se ukáže,” pokračoval, než se ho stačila zeptat, jak ví, co potřebuje. „Nejspíš si dáte raději čaj než kávu. Nemám pravdu?”

„Jak to víte?”

„Zažil jsem, jaké byly během těhotenství obě mé sestry. Meg si s sebou nosila krekry všude, kam se hnula, a Terry… no,” odmlčel se, jako by se bál, že zmínka o čemkoli konkrétnějším by mohla způsobit, že Sarah bude muset vyrazit zpátky do koupelny, „řekněme, že nikdo v domě si nemohl dát k snídani nic jiného než studené vločky. Jinak jí bylo okamžitě na nic.” Váhavě se na ni zadíval. „Vadilo by vám, kdybych si uvařil kávu?”

„Ne. Samozřejmě že ne,” ujistila ho Sarah, protože mu rozhodně nehodlala odpírat jeho ranní životabudič. „Jen si ji udělejte.”

Vzal ji za slovo a naplnil skleněnou konvici vodou, odměřil si dávku kávy a nabral i hrníček vody na její čaj. Nikdy by si nepomyslela, že bude v kuchyni vypadat stejně přirozeně jako v zasedací místnosti jejich správní rady. Ale nebylo pochybností, že se o sebe umí postarat i v záležitostech běžného života.

„Tak co to bude?” zeptal se znovu, když položil na pult bochník chleba a vytáhl si pro sebe z ledničky máslo a marmeládu. „Krekry nebo toast.”

„Toast,” vybrala si, protože ho připravoval i pro sebe. „Můžu s něčím pomoct?”

„Není s čím. Klidně se posaďte a odpočiňte si, než vám bude líp.”

Myslela si, jak z něj bude dnes ráno nervózní. A taky že ano, trošku. Ale jeho jako by vůbec neuvádělo do rozpaků, že tu s ním je, má na sobě jeho oblečení a vypadá pěkně mizerně. Poslechla, co jí radil, usadila se na jednu z vysokých židlí u snídaňového pultu s deskou z bezových kachlíků a zachumlala se do županu.

Když už mu nevadí bavit se s ní o jejím těhotenství, napadlo ji, že by mohla jeho znalostí i využít.

„Trvala ta ranní nevolnost u vašich sester hodně dlouho?”

„Ani bych neřekl. Jen prvních pár měsíců, ale už je to nějakou dobu, co jsme naposledy měli dítě v rodině. Meginu nejmladšímu dítěti jsou teď tři.”

„Čtyři. Joey měl v říjnu narozeniny,” připomněla mu a měla na mysli nejmladšího syna jeho nejstarší sestry. Věděla, že Meg má tři syny. Terry má dvě dcery. Lucasovi dva bratři mají tři dcery a mezi nimi jednoho chlapce. Ona sama neměla jiné příbuzné než matku, sestru a teď nevlastního otce, a tak podobně velkým soudržným rodinám trochu záviděla. „Poslal jste mu obrázkovou knížku s dinosaury, vzpomínáte si?”

„Už mu jsou čtyři?”, opakoval, jako by ho vůbec nepřekvapovalo, že je obeznámená s takovými podrobnostmi. „Nemůžu uvěřit, že je mu tolik. Letos mi ty děti budou chybět,” zabručel si pro sebe a podal jí krabičku s bylinkovým čajem své sestry. „Jsou na svátcích to nejlepší.”

„To mi připomíná,” pokračoval, „protože nejedu domů, bude potřeba poslat všechny vánoční dárky poštou. Postaráte se o to?”

„Jistě.” Při té žádosti nedala najevo nejmenší překvapení. Podobné věci pro něj zařizovala skoro pořád. „Zařídím to, jakmile budu zpátky v kanceláři.”

Otočil se k ní zády. Sledovala ho, jak otevírá dveře mikrovlnky, jak se mu pod tričkem napínají svaly na zádech i na rukou. Když včera večer upadla, zvedl ji ze země jako pírko. Na mysl jí přišlo slovo energický. A ochranitelský. Jeho tělo bylo pevné a silné, dotek sebejistý, klidný. I když ji zaplavily rozpaky a strach o dítě, uvědomovala si, jak nesmírně je… Lucas… přitažlivý.

Ale přemýšlet o něm tímhle způsobem není ani rozumné, ani opatrné.

„Má to jen jeden háček.” Postavil před ni modrý keramický hrnek s horkým čajem. „Dárky pro děti nejsou zabalené.”

„Cože? Ach tak,” zamumlala a odtrhla pohled od jeho silné, hezky tvarované ruky. V panenkách oříškově hnědých očích měl malé zelené skvrnky. Zvláštní, že si toho nikdy dřív nevšimla. „To nevadí. Jestli máte papír, klidně je teď zabalím.”

„Mám papír, mašle i jmenovky. Okamžik, hned je přinesu.”

Vzal toasty, které právě vyskočily z toastovače, jeden jí podal a vložil do přístroje dva další chleby. Svůj si silně namazal máslem a marmeládou a snědl ho po cestě do vedlejšího pokoje.

Uzobla rožek svého toastu, a právě když se chystala začít s dalším, šustění papíru ji přimnělo, aby se na židli otočila. Lucas byl zpátky, v obou rukou nesl velké pytle a pod paží měl několik rolí barevného papíru.

Odsunul mosaznou mísu na ovoce, která byla plná pošty, a složil svůj náklad na jídelní stůl naproti ní. „Ještě pár kousků,” prohodil a za okamžik se vrátil s dvěma velkými bílými taškami z hračkářství.

Zmateně se skrz celofán dívala na přední světla jasně žlutého nákladního auta s korbou, které mělo černá kola velikosti podšálku. „Jak jste chtěl všechno tohle vzít s sebou do letadla?”

„Obvykle to jen naskládám do krabice a vezu to jako zavazadlo.”

„Vždycky toho kupujete tolik?”

Pokrčil širokými rameny a zamířil zpátky k toastovači, aby si namazal máslem zbytek své snídaně. „Mohl bych jim dát jenom peníze. Ale nebyla by to taková zábava. Ani pro ně ani pro mě.”

Vzala si čaj, pomalu slezla z vysoké židle a nahlédla do tašky, která ležela vedle náklaďáku. Pohled jí opětovala módní panenka s nachovými očními stíny oblečená do výstředního růžového lamé.

Vždyť je to lhář. Vykládal jí, jak nesnáší nakupování, a že se kvůli tomu letos obrací na ni, aby vybrala dárky pro jeho matku, otce a sestry, jejichž jména si letos vytáhl, protože tak se obstarávaly dárky pro dospělé členy rodiny. Když se mu nabídla, že nakoupí dárky i pro děti, řekl jí, ať si s nimi neláme hlavu, takže si myslela, že je pro něj obstarává nějaký jiný člen rodiny. Zřejmě se mýlila. Nakupování dárků pro neteře a synovce ho očividně bavilo.

Představa, jak rázný muž jako on zápasí v hračkářství s rozhodnutím, jakou panenku vybrat, jí připadala naprosto nepřístojná. A jeho poznámka o tom, že děti jsou na Vánocích to nejlepší, ji zaskočila zrovna tak. Ale vždyť ona si vlastně nikdy nedovolila přemýšlet o něm jinak než jako o svém šéfovi. Věděla, že si je se svou rodinou velmi blízký, podobně jako věděla, jaké restaurace mu vyhovují, jakou má rád kávu a že se ve stresu cítí jako ryba ve vodě. Vždyť s ním pracovala. Trávili spolu každý den celé hodiny. Ale když objevila, že má slabost pro děti, najednou jí to o něm říkalo mnohem víc, než co se dozvěděla během všech těch hodin, co spolu strávili v kanceláři.

Opíral se o pult vedle dřezu, pozoroval ji a dojídal svůj poslední toast, když vtom se jejich pohledy setkaly.

„Asi vám budou letos chybět, nemám pravdu?”

„Celá moje rodina mi bude chybět. A pochopitelně budu postrádat i máminu kuchyni,” připustil a překřížil si nohy. „Na Štědrý den vždycky připraví skvělou večeři. Dušenou rybu se zeleninou a kukuřičný chleba. A co vy? Co vy děláte o Vánocích?”

Na té otázce nic zvláštního nebylo. Ale opatrný pohled, jakým si ji prohlížel, ji trochu zarazil. Jako by ji nějak posuzoval, měřil a vážil, co řekne a co udělá.

Nakonec si ale pomyslela, že ji tak sleduje, jen aby se ujistil, že mu tady znovu nezezelená nevolností. Zadívala se na svůj hrnek.

„Nevím, co budu dělat. Myslela jsem, že je strávím se Scottem a jeho rodinou,” přiznala a přála si, aby mohla na celé svátky někam zalézt - a znovu vystrčit nos až někdy na jaře. „Moje sestra, matka a její manžel včera odjeli na návštěvu k příbuzným do Chicaga.”

Zdálo se, že ani ona ani Lucas teď oficiálně nemají co dělat. Byla si jistá, že si to uvědomuje i on. Ovšem to poslední, co si přála, bylo uvést ho do rozpaků tím, že by se ho zeptala, jestli nechce strávit ten den s ní. Raději se snažila najít nějaké další téma, na které by se ho mohla zeptat. „Po čem se vám bude u dětí nejvíc stýskat?”

Zachmuřil se. „Ani nevím,” zamumlal a zamyslel se. „Nikdy jsem o tom neuvažoval. Asi to jejich nadšení. Vždycky začnou trochu zlobit, protože máma je rozmazlí všemi těmi sušenkami a péčí, ale zase kvůli Ježíškovi se snaží moc to nepřehánět. Tedy kromě Matta a Jeffreyho,” dodal a měl na mysli své dva synovce ve věku deset a jedenáct let. „Ti předstírají, že se moc netěší, protože správný chlapík přece musí zůstat vždycky nad věcí. Ale ještě pořád v sobě mají tu dětskou nevinnost.”

Neubránila se úsměvu, když se znovu obrátila k jeho balíčkům.

„Měl byste mít vlastní děti.” Tuhle Lucasovu stránku nikdy předtím nepoznala. Ale líbila se jí. Hodně. „Určitě byste je hrozně rozmazloval, ale myslím, že jinak to s nimi výborně umíte.”

Lucas chvíli neříkal nic. Jen Sarah pozoroval přes okraj svého hrníčku, jak se probírá hromadou dárků, při jejichž nakupování se, jak sám připustil, nechal trochu unést.

V jeho silném froté županu se celá takřka ztrácela, rukávy jí byly tak dlouhé, že jí málem nebyly vidět ruce. Nikdy ji takhle neviděl, bez make-upu, bez pečlivě učesaných vlasů. V práci je vždycky měla nějak svázané a upravené. Teď jí padaly kolem ramen jako záplava ebenově černého hedvábí, které jen volá po dotyku - před očima se mu vyrojily představy, které se předtím vůbec neobjevovaly v nepravděpodobném nápadu, který se mu vylíhl v hlavě toho dne nad ránem.

„Vždycky jsem si děti přál,” přiznal, i když obvykle jen nerad říkal, na čem mu nejvíc záleží. Ale věděl, že musí vyložit karty na stůl dřív, než ji požádá, aby odkryla ty svoje. „Jenže moje bývalá žena na děti prostě změnila názor.”

Prudce zvedla hlavu a ve tváři se jí zračila účast. „Proto byl váš rozvod tak…?“

„Hořký?” doplnil ji, když náhle zaváhala. „To je v pořádku, Sarah. Vždyť jste mi přepojovala hovory od mého právníka. A taky pár od mé bývalé ženy. Vím, že je vám jasné, že se nejednalo o přátelský rozchod.” Pozvedl svůj hrnek, jako by se za to všechno omlouval a děkoval jí za taktnost. Nikdy v žádné kanceláři nezaslechl, že by se jeho rozvod jakkoli probíral, což znamenalo, že se nikomu ani slovem nezmínila, jakým citovým kolotočem si procházel, když přebíral vedení firemních aktivit v této oblasti. Byl jí za její mlčenlivost vděčnější víc, než dal kdy najevo.

„Jak už jsem řekl včera večer,” pokračoval, „musela jste snášet ten největší nápor mých špatných dnů, když jsem sem poprvé přišel. A co se týká Carol… její rozhodnutí, že nechce děti, bylo jedním z důvodů, proč jsme se rozvedli, ale takhle se to zvrtlo jen proto, že v našem manželství toho bylo víc v nepořádku než v pořádku.”

„To je mi líto.” Tohle mu chtěla říct už dlouho. Nebo mu alespoň povědět, jak ji mrzí, že toho musel vydržet tolik. Jenže to bylo příliš osobní téma, než aby se o něm mohla zmínit přímo. „Opravdu,” ujišťovala ho a dojalo ji, že jí důvěřuje natolik, aby se jí s tím svěřil.

„Je to už stará historie,” zabručel a myslel to vážně. Postavil hrnek na stůl a z hromady hraček vytáhl jednu videohru, kterou koupil pro Matta. „Ale děkuju. Je těžké udržet si nějaký vztah, když ti dva lidé mají naprosto rozdílné plány. Všechno to dostoupilo vrcholu, když mi nabídli povýšení na místo sem do Grand Springsu.”

Sarah se roztržitě natáhla po roli zeleného papíru s obrázky malých červených bubeníků. „Nechtěla se sem odstěhovat?”

„Ne.” Chtěl, aby věděla, co se stalo. Carol sice jejich manželství ukončila, ale on sám taky nebyl bez viny. A chtěl, aby Sarah věděla i tohle. „Příliš mě zaměstnávala práce na postupu ve firmě, než abych si všiml, že její zájmy nabraly jiný směr než ty moje. Vždycky jsem si myslel, že pracujeme na tom, abychom si jednoho dne mohli založit rodinu. Takový byl plán ode dne, co jsme se vzali,” dodal a nemilosrdně si připomněl, jak rozzlobený a zrazený si připadal, když zjistil, že o tenhle cíl ztratila zájem roky předtím, než se vůbec obtěžovala mu to říct.

„Každopádně,” pokračoval tichým hlasem, „když se ta možnost postupu objevila, připadalo mi to ideální, protože Grand Springs je výborné místo na vychovávání dětí. Věděla, že se to přeložení blíží, ale počkala, dokud jsem to nevzal, a pak mi oznámila, Se se nikam stěhovat nehodlá. Její přátelé i rodina byli v La Jolle, a tam taky chtěla zůstat. A pokud jde o děti, došla k závěru, že pro mateřství není ten správný typ.”

Jinými slovy, uvědomil si a nedokázal se při tom vyhnout pomyšlení, které si tak dlouho nechtěl připustit, vůbec jí na jejich plánech nezáleželo a vlastně ho ani nechtěla, ani nepotřebovala. Už jeden druhému nestačíme, oznámila mu, jako by nebyli nic jiného než šaty, které jsou najednou příliš malé nebo vyšly z módy nebo se už zkrátka nelíbí.

„Záleželo jí jedině na tom, aby dostala dům, jeho vybavení a taky naše úspory, aby mohla začít podnikat s jednou svojí kamarádkou.” Pevně stiskl rty. „Soudce došel k závěru, že ty peníze potřebuje, aby si mohla vydělávat na živobytí. Navíc já jsem měl dobře placenou práci, takže dostala takřka všechno, co jsme měli.”

Člověk by musel být blázen, aby něco takového ještě kdy riskoval.

Ta myšlenka se mu vybavila bez jakékoli hořkosti. Taková byla skutečnost, drahá lekce, která mu dala za vyučenou a kterou v žádném případě nehodlal zapomenout. Rozvod ho přišel na pěkné peníze. Ale nakonec se stejně ukázalo, že přesun do Grand Springsu mu to úplně vynahradil. Jeho nové místo vyžadovalo tolik úsilí, že mu nezůstal žádný čas, aby mohl přemýšlet o tom, jak moc by si přál mít to, co ztratil.

Nebo spíš to, co si myslel, že ztratil, připomněl si a vybavilo se mu, co Sarah řekla včera večer. Nijak nelitoval, že ztratil Carol. Když se nakonec rozešli, byla mu už úplně cizí. Spíš litoval, že ztratil sen, o kterém se domníval, že je společný. Domov. Děti. Společná léta. Naštěstí mu práce pohltila většinu času a ten zbytek věnoval tomu, aby si vybudoval pevnou pozici ve zdejší podnikatelské komunitě.

Při tom všem mu Sarah neúnavně pomáhala, mírnila ho, když to šlo, odpovídala na jeho nekonečné otázky a hlídala všechny jeho schůzky, večeře a termíny.

„Vypadá to, že jste o rodinu opravdu stál, Lucasi.”

„Taky že ano.”

„A práce vám ji nahradí?”

Ne, napadlo ho, když se šustěním rozbalila jednu roli papíru a zvedla k němu oči. Nenahradí. A možná by ani nemusela.

V tuhle chvíli ale jen poznamenal: „To nevím.”

Otočil se, aby ze zásuvky v kuchyni přinesl nůžky a izolepu, a v duchu si říkal, že ten nápad, který mu bleskl hlavou dnes ráno v nějakou nekřesťanskou hodinu, je úplně šílený. Ten nejšílenější, co kdy měl. Ale zároveň je i praktický, má svou nepopiratelnou logiku, pro kterou ho nemohl okamžitě zavrhnout.

„Řekněte mi,” zeptal se tiše, když pro ni stříhal kousek pásky, zatímco ona zručně balila hru, „myslíte si, že jste praktický člověk?”

„Praktický?” opakovala a vzala si proužek izolepy, který jí podával.

„Víte, jak to myslím, rozumný. Realistický.” Když zahnula papír i na druhé straně krabice, podal jí další kousek pásky. „Vždycky jste mi připadala taková vyrovnaná. Jen mě tak napadlo, jestli se tak vidíte i vy sama.”

„Nejspíš ano. Nikdy jsem neměla na žádné výstřednosti peníze ani čas.” Lehce se zachmuřila, když dárek konečně dobalila. „A teď už na nic takového teprve nebudu mít čas ani prostředky,” zašeptala. „Ne když budu mít dítě.”

V každé ruce zvedla jednu cívku mašlí. „Kterou chcete?” zeptala se a alespoň na chvíli si nechtěla dělat starosti se směrem, jakým se její život začal náhle ubírat. „Červenou nebo zelenou?”

„Červenou. Poslouchejte.” Hlas mu zazněl nečekaně vážně a ještě zdůraznil jeho hluboký tón. „Přemýšlel jsem o všem, co jste včera večer řekla… o tom, že musíte odejít.”

Vypadá to, že nemá nárok na oddych. Při zmínce o stěhování se jí žaludek znovu sevřel.

„Opravdu odtud nechci odejít. Vždyť jsem vám to už říkala. Ale nevidím žádnou možnost, jak tu zůstat.”

„Protože si chcete nechat to dítě.”

„Ano,” zašeptala a soustředila se na stuhu, kterou si omotala kolem konce prstu. „Opravdu nevidím možnost, jak oboje spojit.”

„Jste pro mě v kanceláři jako moje pravá ruka. Uvědomujete si to?”

„Prosím, nemluvte o tom, Lucasi. Už tak se cítím dost bídně. Řekla jsem přece, že vám najdu -”

„Nechci, abyste se cítila bídně. A nezapomněl jsem, co jste mi řekla,” namítl, vzal jí z ruky stuhu a položil ji na stůl. „Jen vám říkám, že jinou sekretářku nechci.” Když na něj teď konečně upřela všechnu pozornost, dlouze se na ni zadíval a pečlivě vážil slova. „Protože vy nechcete odejít a já nechci jinou sekretářku, napadl mě způsob, jak si můžeme vzájemně vypomoct.”

Pochybovačně si založila ruce na prsou a čekala, co úžasného vymyslel. „Jak?”

„Vezmu si vás.”

Sarah cítila, jak celá strnula.

„Je to naprosto logické řešení,” trval na svém a vůbec si nevšiml, že ona přestala dýchat. „Když si vás vezmu, můžete tu zůstat, nechat si své dítě i práci, jak si přejete, a já si vás nechám jako svou sekretářku, což si zase přeju já.”

Konečně popadla dech. „Lucasi…”

„Jen mě vyslechni, Sarah. Ano?”

„Dobře,” zašeptala a usadila se na židli, kterou pro ni vytáhl.

„Jsou tu i další výhody,” pokračoval a odstrčil další židli, aby na ni lépe viděl. Stejně jako včera večer se předklonil a lokty si opřel o kolena. Jenže na rozdíl od včerejška byla jeho kolena jen pár centimetrů od jejích, oříškově hnědé oči se na ni nehnutě upíraly a on mluvil o tom, že se stane jeho ženou.

„Rozhodně nemám v plánu uzavřít ještě někdy opravdové manželství,” prohlásil rozhodně. „Cílem našeho svazku by bylo, abych já mohl být otcem. A ty abys zabezpečila sebe i své dítě. Když se s někým rozdělíš o zodpovědnost za dítě, budeš to mít mnohem jednodušší. Nebo snad ne?”

Ochromená, napadlo ji. Připadá si úplně ochromená.

Přikývla.

„Pokud jde o právní stránku věci,” pokračoval a hezké rysy měl napjaté, když vyjmenovával jednotlivé body, „požadoval bych od tebe, jen abys podepsala předmanželskou smlouvu, že v případě rozvodu máš nárok pouze na podíl toho, co bude získáno po vstupu do manželství. Všechno, co jsme získali předtím, zůstává naším osobním vlastnictvím. Nechám to ještě prověřit svým právníkem, ale nemyslím, že to dítě budu muset adoptovat. V době, kdy se narodí, už budeme manželé, takže na rodném listě bude mít mé jméno.” Zamračil se a pozorně se na ni zadíval. „Žádné další právní náležitosti mě už nenapadají. Co tebe?”

Nebyla si jistá, že ji napadá vůbec něco. Zvláštní, v tuhle chvíli jí dávala smysl jen ta jeho žádost o předmanželskou smlouvu. Když vzala v úvahu, čím si v předcházejícím manželství prošel, rozhodně mu nemohla mít za zlé, že se chce chránit. Zato všechno ostatní jí připadalo naprosto neuvěřitelné. „Ne, já… Ne,” opakovala a uvědomila si, že jí splašeně tluče srdce.

„Jo, a ještě je tu jedna výhoda pro mě.” Suše se usmál a ve tváři se mu objevily dolíčky. „Když budeš moje žena, nebudu si už muset hledat žádné partnerky na společenské události. S klienty to umíš výborně.”

Nejspíš by mu měla poděkovat. Jenže vůbec nemohla uvěřit svým uším, natož tomu, co jí nabízí. Dává jí příležitost zůstat ve městě, které miluje, a udržet si práci, kterou zbožňuje, místo toho, aby se poražená musela vrátit ke své rodině. Nabízí jí pomoc při výchově dítěte.

Na tom návrhu ovšem není vůbec nic romantického. Ani náznak nějakého citu na jeho straně. Pokud jde o lásku, je absolutní cynik a v žádném případě to všechno nelze považovat za nic jiného než za účelovou a praktickou nabídku, kterou celý ten nápad také ve skutečnosti je. A přece se na její rty dokázal podívat takovým způsobem, že se jí zrychlil dech a celá zneklidněla.

To jsou určitě jenom nervy, ujistila se a rukou si ochranářsky přejela po břiše. Její dítě na tom vůbec nebude špatně, když bude mít Lucase Hardinga za otce.

„Nevím, co na to říct.”

Pohledem sklouzl na její ruku.

Očividně si pomyslel, že se jí znovu dělá špatně, protože jí posunul hrnek s čajem na dosah ruky.

„Nemusíš mi odpovídat hned teď. Jen o tom přemýšlej, a pak mi dej vědět, jak ses rozhodla.”

ČTVRTÁ KAPITOLA

Jen o tom přemýšlej, řekl jí Lucas. Jako by snad dokázala přemýšlet ještě o něčem jiném.

Sarah pohlédla směrem k Lucasově kanceláři, pak si uhladila pečlivě upravené vlasy, smetla zrnko papírového prachu z námořnicky modrého kostýmu a se složkami v ruce zamířila k jeho zavřeným dveřím. O tři kroky dál se prudce obrátila a vydala se zpátky ke stolu, aby vzala ještě poštu, na kterou předtím zapomněla.

Obvykle takhle roztržitá nebývala. Dokonce i včera ráno poté, co ji zaskočil svým poněkud nečekaným návrhem, zvládla dobalit dárky, a pak ještě pokračovat v na první pohled naprosto normální debatě o tom, jak se nastěhuje do jeho pokoje pro hosty a z pracovny v bytě se udělá dětský pokoj.

Jeho neuvěřitelně nenucené způsoby ji uklidňovaly a v tomhle stavu setrvala až do odpoledne, kdy ji vyložil u jejího zaparkovaného auta. Silnice byly místy pořád ještě zledovatělé a ležely na nich větve stromů, které zlomil vítr nebo těžký sníh, a tak ji ve svém voze doprovázel až k jejímu bytu, aby se přesvědčil, že bezpečně dorazila domů. Jenže od té chvíle se zmítala mezi tím, zda má jeho návrh přijmout nebo odmítnout, a taky dumala nad tím, jestli on sám nezačne pochybovat o vlastním zdravém rozumu, až se nad tím pořádně zamyslí.

Potýkala se s pořádným zmatkem a úzkostí, když se konečně zhluboka nadechla, zaklepala na dveře jeho kanceláře a zaslechla jeho dále. Když přijela o půl hodiny později do práce, seděl už ve své kanceláři a navíc zrovna ještě telefonoval. Ale posledních pět minut už světélko na jeho telefonu nesvítilo.

Stál za pracovním stolem a v tmavě šedém obleku s vínovou kravatou vypadal jako ztělesnění soustředění a rozhodnosti. Jednu ruku měl položenou zezadu na krku a hlavu skláněl nad nějakým návrhem. V protisvětle mu v tmavých vlasech zářilo pár stříbrných nitek.

Když ji uviděl, spustil ruku dolů a pozorně se na ni zadíval. „Dobré ráno.”

„Dobré ráno,” odpověděla a zamířila k přihrádce na dopisy na rohu jeho stolu, jako to dělala každé ráno. „Omlouvám se, že jsem přišla pozdě. Silnice jsou na některých místech ještě špatně sjízdné. Taky dorazila jenom polovina obtahů pro kampaň Mlékárenské asociace. Už jsem volala na výtvarné oddělení, aby sem ten zbytek donesli.”

„A co kopie?” zeptal se a mávl rukou, aby se vůbec neomlouvala. Polovina lidí v kanceláři dnes dorazila později než obvykle. A to byli ještě ti vytrvalci. Jako oni. Ta druhá polovina byla nejspíš ještě někde na cestě nebo se sem nezvládla dostat vůbec.

„Už je tady. Jen se to zdrželo v grafickém oddělení.”

„Tak je trochu popožeň, ano? Pořád ještě platí, že mám mít v jedenáct jednání s těmi prodejci aut z Grand Springsu?”

„Nikdo nevolal, aby to zrušil. Ještě to ověřím. Také tu je schůzka v devět se správcem budovy ohledně obnovení pronájmu prostor.”

„Jeho nebo mojí kanceláře?”

„Jeho,” odpověděla. Mluvila o kanceláři o dvě patra níž.

„Děkuji.” „Ještě něco?”

„Myslím, že to je všechno.” Jeho hnědé oči pomalu přejížděly přes nepatrné tmavé kruhy pod jejíma očima, a pak sklouzly na tmavě modrý kostým, který jen zdůrazňoval, jak štíhlou má postavu. „Jak se dnes ráno cítíš?”

Jak na vodě. Nervózní. „Docela dobře.”

Uštěpačně se ušklíbl a pochybnosti mu vyryly vrásky po obou stranách jeho krásně tvarovaných úst. „Sarah,” začal rázně. „Jsi skoro tak bledá jako včera ráno. Aspoň se posaď.”

„Ne. Opravdu, nic mi není,” trvala na svém. Byla příliš neklidná, než aby si mohla sednout, raději dávala přednost přecházení po místnosti. Střelila pohledem po otevřených dveřích, a pak ztišila hlas pro případ, že by někdo vešel do vedlejší kanceláře a zaslechl, o čem mluví. „Nevolnost bývá nejhorší těsně po tom, co vstanu. Touhle dobou už je pryč.”

Zřejmě se rozhodl vzít ji za slovo. Raději se už nezmiňoval, že taky působí trochu napjatě. Místo toho přešel ke dveřím, zavřel je s rozhodným klapnutím, vrátil se zpátky ke stolu a nenuceně se o něj opřel.

Obě ruce si položil do klína, dlouhé nohy si pohodlně natáhl a překřížil. Vypadal naprosto a takřka nemožně klidně a uvolněně. „Přemýšlela jsi o tom, co jsem ti navrhl?”

Možná by nebylo tak úplně od věci přeci jen se posadit. „Ano,” zašeptala a klesla do jednoho z křesel naproti němu. „Přemýšlela.” Pak zvedla hlavu a zpříma mu pohlédla do očí. „Co ty?” Bylo zvláštní mu tykat, ale vždyť jí koneckonců nabídl sňatek.

Nepatrně nad tou otázkou zvedl jedno obočí. „Já. Samozřejmě že jsem o tom přemýšlel. Vždyť to byl přece můj nápad.”

„To ale neznamená, že jsi ho rozmyslel do všech podrobností.”

„Zvažoval jsem ty nejdůležitější stránky. Tvoje potřeby. Svoje potřeby.”

„Co třeba drby tady v kanceláři?”

Naprosto nevzrušeně pokrčil rameny. „Lidi o tom budou mluvit. V tom jim nemůžeme zabránit. Ale nejspíš dojdou k závěru, že jsme se dali dohromady, když ses rozešla se svým snoubencem. Možná i předtím. Nikdo neví, že jsi těhotná. Není to na tobě ještě ani vidět, takže nikdo nemůže mít podezření,” zdůraznil a neosobním pohledem ji zhodnotil od lehce zakulacených prsou až po ruce, které měla složené v klíně. „Až to začne být vidět, všichni si budou myslet, že to dítě je moje.”

Málem jí vyrazilo dech, když si představila, jak důvěrně blízko by si museli být, aby byla taková věc možná. Byl nesmírně náročný v práci, a tak si představovala, že stejně náročný by byl i jako milenec. Ale určitě by byl i velkorysý. Když chtěl, dokázal být tak trpělivý. Ohleduplný. Vlídný. Vždyť jeho vlídnost už pocítila i sama, a také jeho sílu.

Vzpomínka na to, jak pevné jeho tělo bylo, když ji po tom pádu zvedal ze země, jí nedopřávala klidu. Musela zase vstát. Ani v nejmenším neudělal nic, co by naznačovalo, že jí nabízí fyzický vztah. Jednal s ní pouze jako s přítelkyní.

„Starosti mi dělá jediná věc,” připustil, když začala rázovat po kanceláři, „a to, jak se ti zamlouvá představa, že se mnou budeš bydlet.”

Vůbec ne, pomyslela si a nedovedla si představit, že jemu samotnému ta představa nějak příliš vyhovuje. Jenže celá jejich dohoda je založená na výměnném obchodu. Jemu jde o to udržet si sekretářku a pořídit si syna nebo dceru. Ona zase usiluje o to, aby svému dítěti zajistila takovou budoucnost, jakou by mu sama nikdy nedokázala poskytnout.

Její mateřská stránka, která se snažila překřičet romantika v ní, byla za tu příležitost vděčná. „Jsem si jistá, že oba se budeme muset trochu přizpůsobit.”

Naklonil hlavu a na rtech mu pohrával odzbrojující úsměv. „Znamená to, že můj návrh přijímáš?”

Srdce se jí rozbušilo o poznání rychleji, když sklouzl ze stolu a přešel k ní. Stál nad ní vysoký a silný a čekal, zatímco ona jen tiše polkla a snažila se najít hlas.

„Ano, přijímám,” zašeptala a v tu chvíli se rozdrnčel telefon. „A děkuju.”

Zdálo se jí, že zaváhal. Ale než se stačila rozhodnout, jestli svého rozhodnutí nezačal litovat, napřáhl k ní ruku. „Nemáš za co. Získám tím zrovna tak jako ty. Zavolám Andymu,” dodal ještě. Andy byl jeho spoluhráč raketbalu, který byl shodou okolností také soudce. „Nebo by sis přála něco většího než jen obřad u něj na úřadě? Já už jsem velkou svatbu zažil, ale možná že bys…”

„Ne. Ne,” opakovala a raději se tou myšlenkou ani nezabývala. I když je od něj moc milé, že na ni v tomhle ohledu vůbec myslel. „Raději ať je to prosté.”

Alespoň se snažil nedat najevo, jak se mu ulevilo. „Dobře. Takže mu zavolám. O podrobnostech se domluvíme dnes odpoledne.”

Přišlo jí zvláštní přijmout jeho návrh potřesením ruky. Ale vždyť přece nejsou milenci. Jsou jenom přátelé. A nic víc taky nikdy nebudou, připomněla si, když ji jeho silná ruka pustila. Taky se musí vrátit zpátky k práci. On má za dvě minuty jednání a ona musí zvednout telefon.

Navenek všechno vypadalo jako obvykle. Byla za to opravdu vděčná. Jenže obvyklost každodenní rutiny jen zakrývala zmatenou směsici očekávání, představ a úlevy, která nahradila hroznou úzkost, se kterou žila. Před třiceti šesti hodinami ještě žila ve stavu potlačované paniky, zdaleka si nebyla jistá, jak to všechno zvládne, a vůbec ji děsilo pomyšlení, jaká budoucnost ji čeká. A teď se bude vdávat.

„Tak, Sarah. Konečně jsme se setkali.” Jeho Ctihodnost Andrew McNeely opustil své místo za masivním stolem z třešňového dřeva a po cestě si oblékal černý talár. Zpod hustého světlého obočí si ji měřily živé hnědé oči, když k ní natahoval ruku. „Pořád jsem Lucasovi říkal, kdyby vás snad chtěl někdy pustit, že si vás s radostí hned vezmu k sobě. A pokaždé, když jsem se ho zeptal, jestli ho už nemáte dost, tak mě usadil, ať se starám o sebe. Netušil jsem, že má na vás i takový nárok.” Vřele se na ni usmíval a jeho stisk byl pevný a přátelský. „Víte, že si vás bere jen proto, abych mu vás nemohl odloudit?”

Lucas, který stál vedle ní, se na svého přítele podivně podíval a raději ji vzal za ruku sám. „Nevšímej si ho,” prohodil a propletl její prsty se svými, jako by to pro něj nebylo nic výjimečného. „Nikdy neuměl prohrávat se ctí.”

„To je pravda. Ale tentokrát velkoryse ustoupím.” Pohlédl na svého kamaráda s opravdovou radostí a poklepal mu na rameno. „Ale tohle ti řeknu. Je to zřejmě ta jediná žena, která tě kdy dokázala usměrnit. Už bylo načase, aby sis ji vzal.”

Sarah sledovala, jak soudce na Lucase souhlasně pokývl okamžik před tím, než je uvedl doprostřed velké místnosti, kde stála křesla potažená červenou kůží, a stěny lemovaly police plné právnických knih vázaných v kůži. Mluvila se soudcem párkrát po telefonu, většinou, když volal, aby si s Lucasem sjednal oběd nebo domluvil hru. Ale neměla ani tušení, že by někdy mezi nimi byla předmětem hovoru. Obzvlášť ji překvapilo, když zjistila, že Lucas toho o ní zřejmě řekl soudci tolik, že měl dojem, že je mezi nimi nějaký důvěrný vztah. V tuhle chvíli ale nejvíc záleželo na tom, že Lucas se s přítelem očividně nepodělil o podrobnosti jejich dohody. Pokud lidé uvěří, že dítě, které v sobě nosí, je jeho, uvěří i tomu, že je jejich manželství opravdové.

Cítila, jak jí Lucas takřka neznatelně stiskl ruku. Byla si jistá, že to neznamenalo nic jiného než tichou žádost, aby tu hru hrála s ním. Přitiskla se k němu trochu blíž.

„Vím, že jsi ty i tvoji úředníci přišli v sobotu, abyste dohnali resty,” protahoval Lucas pomalu, aniž by si všímal kamarádova dobromyslného popichování. „Nechci tě připravit o víc času, než je nutné. Takže co kdybychom začali?”

„Klidně. Žádný problém. My workholici musíme držet spolu. A já tvoji netrpělivost chápu,” prohodil Andy nakonec a šibalsky na něj mrknul. „Jen zazvoním na úředníky. Požádal jsem je, aby vám šli za svědky. Máš povolení?”

„Tady je.”

Lucas pustil její ruku a vytáhl z náprsní kapsy tmavého obleku úzkou bílou obálku. Navzdory obvyklé nevýkonnosti, která provází každý konec roku, kdy už nikdo nemá náladu na práci, se jim podařilo získat povolení k sňatku a zajít také k jeho právníkovi, kde Sarah podepsala předmanželskou smlouvu, kterou Lucasův právník připravil. Všechno to bylo velmi rychlé. Velmi v obchodním duchu. A naprosto a docela bez jakýchkoli citů.

Její svatba.

To pomyšlení jí přišlo skoro neskutečné, ale právě v ten okamžik se otevřely dveře soudcovy kanceláře.

Dovnitř vešla mohutná šedovlasá matrona, která působila neúprosně výkonným dojmem, a za ní vstoupil svědomitě vyhlížející mladík, který si zrovna čistil brýle v kovových obroučkách. Jejich svědci. Žádná rodina. Žádní přátelé. Jenom dva cizinci, kteří nebudou obřad zdržovat naprosto pochopitelnými otázkami typu Proč jsi nám neřekla, že spolu chodíte? a Není to všechno hrozně náhlé?

Nebude žádná hudba, žádné květiny, žádný nazdobený dort. Žádná velká oslava se svatební hostinou a tancováním. I když ji kdysi představa, jak pluje kostelní uličkou k oltáři v načechraném oblaku bílého saténu, neuvěřitelně vzrušovala, nehodlala předstírat, že tahle svatba je něco víc než formalita.

Proto na sobě měla jednoduché úzké šaty do půli lýtek ze švestkově modrého žerzeje. Koupila si je včera odpoledne po cestě z práce. Takže byly náhodou nové. Také si vzala maminčiny staré perlové náušnice, v černé kožené lodičce měla jednu penci a od kamarádky Trishy si půjčila perlovou sponu do vlasů.

Možná je to manželství jenom formální, ale tohle je její svatba. A navíc právě začala.

Andy se před ně postavil, a jak bylo jeho povinností, přednesl jim, že manželství je vážná zodpovědnost, kterou by člověk na sebe neměl brát bez rozmyšlení. Během svého projevu se usmíval a střídavě se díval na ni i na pohledného muže, který ji držel za ruku. Nebyla si jistá, kolik toho z Andyho projevu zaznamenala. Spíš si uvědomovala, jak se na ni Lucas podíval, když ucítil, že se chvěje, a jak jí pevněji stiskl ruku. Jako by ji chtěl uklidnit, palcem jí pomalu přejížděl po dlani. V jeho pohledu četla tichou prosbu, aby to ještě chvíli vydržela, a pak už bude ten obřad za nimi.

Slyšela ho, jak říká: „Ano.”

„A vy, Sarah Elizabeth Lewisová, berete si tohoto muže za manžela dobrovolně? Budete ho milovat a ctít v dobrém i zlém, v chudobě i v dobách hojnosti, v nemoci i ve zdraví, dokud vás smrt nerozdělí?”

„Ano,” slíbila a rozhodla se, že bude o jejich dohodě uvažovat stejně prakticky jako Lucas.

Andy pohlédl na Lucase. „Máte snubní prstýnky?”

Už otvírala pusu, aby řekla, že žádné nebudou. Poslední dny byly tak plné shonu, že na prsteny vůbec nepřišla řeč.

„Ano,” zamumlal Lucas a sáhl do kapsy svého obleku. „Mám jeden.”

„Tak jej navlékněte nevěstě na prst a opakujte po mně,” vyzval ho Andy. „Tímto prstenem si tě beru.”

Prsten byl elegantně jednoduchý. Nebyl na něm žádný kámen, žádný ornament ani zdobení. Byl to jen široký třpytivý kroužek z platiny, který v jasném světle vypadal jako stříbrný satén. Přesně něco takového by si vybrala sama, kdyby se jí zeptal, co si přeje. Ale než stačila domyslet, že jí Lucas koupil prsten a že navíc ještě odhadl její vkus, zaslechla jeho hluboký hlas a vzápětí jí Lucas prsten pomalu navlékl.

Věděla, že to je jenom obřad, ale vůbec to neznělo jako slova muže, který se včera ujišťoval, že správně chápe právní ujednání, jež jasně stanovilo, jak dokonale hodlá v jejich vztahu bránit své zájmy. A už vůbec nevypadal jako muž, který nemyslí vážně všechno, co v tuhle chvíli říká.

Musel tu otázku v jejích očích zahlédnout, ale už se zase obrátil zpět ke svému příteli.

„Říkali jste, že to chcete rychlé a krátké,” připomněl jim Andy. Papíry zašustily, když se k nim zase sklonil. „Z moci úřadu svěřeného mi státem Colorado vás tímto prohlašuji mužem a ženou. Lucasi,” vybídl ho a zdálo se, že přemáhá úsměv, který by před úředníky mohl poskvrnit jeho důstojnost,” můžeš políbit nevěstu.”

Sarah na tuhle část obřadu dočista zapomněla. A Lucas jí rozhodně nedopřál čas, aby se nad ním teď zamyslela. Nijak s polibkem nezaváhal, dal jí ruku kolem krku a palcem jí zvedl bradu.

Věděla, že dělá jenom to, co od něj jeho kamarád i svědci čekají. Působilo by divně, kdyby zaváhala. A tak k němu o krok popošla, stejně jako on se usmála a cítila, jak se jí zrychlil tep, když k ní sklonil hlavu.

Jeho rty byly teplé a pevné a taky mnohem jemnější, než by si kdy pomyslela. Na tváři ucítila jeho dech, svěží mátu promísenou s nenápadnou vůní jeho kolínské. Srdce v ní poskočilo a málem přestala dýchat. Za okamžik ji celou sežehl plamen.

Když o pár chvil později zvedl hlavu, těžce se o něj opírala. Vůbec si nepamatovala, že ho objala. A už vůbec netušila, co v její tváři zahlédl. Ale ať už to bylo cokoli, oči se mu při tom nepatrně zachmuřily a palcem jí pomalu přejel po koutku úst.

„Tak vám oběma blahopřeju.”

Když k nim Andyho slova dolehla, Lucas ruku spustil a Sarah rychle uhnula pohledem. Pochybovala, že kdokoli z těch tří lidí, co jim potřásali rukama, měl ponětí, že ten polibek byl jen takové divadlo určené právě pro ně. Lucas ale věděl, že ji zaskočil. Pohled, kterým se na ni díval, když děkovala Andyho úředníkům za jejich čas, byl plný zvědavosti i obezřetnosti.

Když odcházeli z Andyho kanceláře a o pár minut později ze soudního dvora, musela si připustit, že určitou opatrnost rozhodně pociťuje i ona sama.

PÁTÁ KAPITOLA

Olověná obloha hrozila, že každou chvíli začne sněžit. Sarah kráčela za Lucasem k místu, kde na hlavní třídě zaparkoval auto. I když silnice byly v některých částech města stále neprůjezdné, chodníky se jen hemžily svátečními nakupujícími, kteří měli plné ruce tašek a balíčků ve veselých papírech. Výkladní skříně byly pomalované radostnými zimními sceneriemi a lampy v ulicích zdobily blýskavé zvonky.

Ale Sarah se soustředila jen na Lucase, který šel vedle ní a ruce měl vražené hluboko do kapes.

„Není ti nic,” zeptal se jí nakonec.

„Vůbec ne.” Slabě se usmála a doufala, že jí na hlase nepoznal, jak je nervózní. „Jen jsi mě zaskočil. S tím prstenem,” vysvětlovala. „Vůbec jsem to nečekala.” Palcem pomalu přejela po širokém kroužku, ale Lucasovu zkoumavému pohledu ten pohyb naštěstí zůstal skrytý. „Omlouvám se, že jsem pro tebe žádný neměla. Nikdy jsme nemluvili o tom, jak daleko zajdeme, abychom… zachovali zdání.”

Pohledem sklouzl na její rty a zadíval se na ně tak dlouze, že jí to nebezpečně zrychlilo tep. Pak jí ale klidně pohlédl do očí. „Myslel jsem, že musíme zajít co možná nejdál, aby to působilo opravdově.”

„Jistěže. Já jen…”

„Musel jsem tě políbit, Sarah.”

Srdce se v ní málem zastavilo.

„Já si to uvědomuju. Já jen… Nebyla jsem… Mluvila jsem přece o snubním prstýnku,” ukončila to nakonec chabě.

Ale o tom, co udělal, rozhodně přemýšlela. A ještě ji to nepřešlo. Už z toho pomyšlení se jí podlamovala kolena. Kdyby se někdy rozhodl začít to brát vážně a dal do toho polibku celé srdce, účinek by byl naprosto zničující. Jenže jeho srdce, připomněla si, s ní nemá nic společného.

„Měl jsem ho pro tebe, protože mě napadlo, že bys o něj mohla stát. Zvlášť až začne být vidět, že jsi těhotná.” Chladný vítr mu čechral vlasy, a když promluvil, od úst mu šla pára. „Je na tobě, jestli ho budeš nosit.”

Zastavili u jeho luxusního černého vozu a Sarah se znovu zadívala na svůj prsteníček. Ten prsten pro ni představoval jeho ohleduplnost. Pro něj však zřejmě neznamenal vůbec nic.

„Podívej,” pokračoval, když si všiml, kolik je hodin. „Musím se ještě vrátit do kanceláře. Všichni už budou pryč, takže konečně budu mít dost klidu, abych pokročil s výroční zprávou. Je mi jasné, že si chceš ještě dobalit u sebe v bytě,” dodal, jako by chtěl zdůraznit, že není jediný, kdo má na dnešní odpoledne nějaké plány. „Ale jestli chceš, mohli bychom si nejdřív zajít na oběd.”

Při té nabídce zvedla hlavu a v očích se jí objevil za-hořklý výraz úlevy a pochopení. Navrhl to jen ze zdvořilého pocitu povinnosti. O tom nepochybovala ani v nejmenším. A nijak jí nevadilo nechat ho z téhle povinnosti vyklouznout.

„Vždyť se mnou na oběd jít nechceš, Lucasi. Vím, jak jsi vždycky duchem nepřítomný, když chceš něco dodělat,” vysvětlovala spěšně, když viděla, jak se zachmuřil. „Celou tu dobu v restauraci bys jen litoval, že nemůžeš pracovat.”

„Celou dobu určitě ne,” zabručel, ale nemohl popřít, že má pravdu.

„Tak tedy většinu. Vždyť tě znám. A moc dobře vím, jak ti záleží na tom, abys tu zprávu dokončil. Co kdybych ti vybrala nějaký sendvič v lahůdkách? Chceš, abych se s tebou vrátila a pomohla ti?”

Stála od něho jen kousek a napjatě očekávala jeho odpověď. Vítr ji rozcuchal a pramen vlasů jí padl do čela, tváře jí zrůžověly chladem a Lucas si v tu chvíli uvědomil, v jakém je pokušení dokončit to, co u soudce v kanceláři sotva jen začalo. Tušil, že její rty budou vláčně měkké. Když jí zvedal hlavu, byl připravený na hebkost její pokožky. Jenom nečekal, jaký záchvěv spalující touhy ho zaplaví, až uslyší její nepatrné zasténání.

Opřela se o něj. Netušil, jestli proto aby si udržela rovnováhu, nebo aby si ho přitáhla blíž. Zato naprosto jasně věděl, že k jeho dotyku není netečná.

To pomyšlení bylo neuvěřitelně svůdné, neuvěřitelně nebezpečné. I když do těch dnešních slibů nevkládal i své srdce, bral závazek k ní i jejímu dítěti velmi vážně. Sex by jejich vztah jenom zkomplikoval a on ho rozhodně nehodlal komplikovat víc, než už v tuhle chvíli je.

„Nebyla by tam pro tebe žádná práce, dokud neprojdu zprávy všech oddělení. To mi bude trvat několik hodin. Budeš mít tou dobou už sbaleno?”

„Určitě. Jen potřebuju víc prázdných krabic. Myslela jsem, že bych se stavila v obchodě, jestli nějaké nemají.”

„Neprodávají tu někde vánoční stromky?” Zmateně sklonila hlavu na stranu, a on tak zahlédl místečko na krku, kde se jí dotkl.

Měla tak jemnou pleť, vybavilo se mu a sevřel v kapse ruce v pěst. Tak neuvěřitelně, takřka nemožně hebkou pleť.

„Když jsem se u tebe včera večer stavoval pro věci, všiml jsem si, že žádný nemáš. Já si taky žádný nepořídil, protože jsem plánoval strávit Vánoce jinde. Napadlo mě, že bychom si nějaký měli obstarat.”

Sarah si uvědomila, jak bylo dnešní dopoledne plné shonu, až když náhle pocítila, jak z ní mizí napětí a pomalu se uklidňuje. Letošní rok to bylo poprvé od jejích dvanácti let, co vánoční ozdobičky nevytahovala už v době, kdy zapálila první svíčku na adventním věnci. Při všech těch změnách a nejistotě, kterou prožívala, na to zkrátka vůbec neměla chuť.

Ale teď se nálada nečekaně dostavila. Nebo ji tou vřelostí možná naplnil úsměv v Lucasových očích.

„To bychom nejspíš měli,” odpověděla a raději si namlouvala, že se u ní jen projevuje opožděná reakce na sváteční období. Nebylo by moudré začít jeho úsměvům příliš podléhat. „Aspoň malý. Nějaký vyberu.”

Úsměv mu zmizel ze rtů. „Jak malý znamená to tvé ,malý’?”

„Nevím. Řekněme necelý metr. Nebo něco přes metr?”

„Strop v bytě je tři metry vysoký. Bude tam vypadat jako zakrslík.”

Nechápavě si ho měřila. „Tak jak velký by měl být?” zeptala se nakonec a byla naprosto připravená ten úkol pro něj zařídit tak jako spoustu jiných úkolů předtím.

Přejel ji pohledem. „Větší, než dokážeš zvládnout. Zvlášť v tvém stavu.”

„Jsem těhotná, Lucasi. Ne chromá. A taky jsem silnější, než se zdám.”

Dokonale věděl, jak silné a ohebné má svaly. „Tak pojď,” zamumlal a postrčil ji směrem k autu. „Kam jedeme?” „Najít strom.”

„Myslela jsem, že se chceš vrátit zpátky do kanceláře.”

„Já jsem tu šéf. Rozhodl jsem se dát si dnes odpoledne volno.”

„Abys koupil stromeček?” zeptala se a upřímně ji překvapilo, že jí dal přednost před zprávou.

„Napadá tě snad něco, co bys dělala raději?”

Při té otázce k němu zvedla oči a zadívala se na jeho ostře řezanou tvář, plné rty a úsměv, který mu zářil v přivřených očích. No, na něco by určitě přišla. Ale možnost, že by ji vzal do náručí a poskytl jí tak bezpečí, které předtím na prchavý okamžik pocítila, je zřejmě naprosto vyloučená.

„Ne,” přiznala, protože své kouzlo mělo i to, že s ním může být. „Nic mě nenapadá.”

„Ve stánku vypadal menší.”

Sarah stála s rukama v bok a prsty měla schované ve vytahaném světle hnědém svetru. Lucase málem nebylo vidět za skoro třímetrovým monstrem, které zabralo celý roh jejich obývacího pokoje. Za velkými okny už soumrak ustoupil temnotě a vzdálené záři barevných světel v domech dole ve stráni.

Větve jen zapraskaly, když se konečně vynořil zpoza stromu. „Říkal jsem ti, že je větší, než vypadá.”

„Ten druhý, co se ti líbil, nebyl o moc menší.”

„Jen asi o půl metru,” zamumlal. „Nebudeme mít dost ozdobiček.”

„Tenhle má rozhodně lepší tvar,” bránila se. „Vždyť jsi říkal, že chceš velký stromeček.”

To je tedy pravda, připustil si Lucas v duchu a soustředil se na rozmotávání zašmodrchaných elektrických svíček. Ale to ona řekla, že jeho strom musí být dokonalý nebo alespoň tak dokonalý, jaký jen najdou - proto taky sjezdili polovinu stánků na východní straně města, než našli ten, který právě nacpal do obýváku.

Raději už ani nezdůraznil, že je to přece jejich stromeček. Zdálo se, že celé odpoledne i večer se snažila udržet konverzaci co nejpřirozenější a co nejdál od právního úkonu, kterého se zúčastnili před necelými osmi hodinami. Stejně už je po všem, takže není o čem mluvit. Navíc v žádném případě nehodlal stupňovat to neznatelné napětí, které provázelo každou vteřinu od chvíle, co opustili soud.

I teď bylo patrné, tiše doutnalo jako jiskra v popelu, neškodná, pokud ovšem zůstane skrytá. Dokud se budou oba snažit, nemusí si toho slabého neklidu všímat. A spolupráce s ní pro něj nebyla ničím novým nebo obtížným, i když v téhle oblasti spolu ještě nemají moc zkušeností.

„Nejsou to ty svíčky, co jsme právě koupili?”

Zamračil se na zacuchané dráty rozházené po podlaze a zvedl šňůru drobných bílých světel. Zastavili se u ní v bytě, naložili její věci a ozdobičky, protože on žádné neměl, a po cestě ještě nakoupili další ozdoby a světla. Taky si dali pizzu, se salámem a černými olivami, protože patří k jejím oblíbeným. Zbytky byly kdesi mezi hromadami krabic s ozdobami na konferenčním stolku.

„Nemám ponětí,” odpověděla Sarah, protože tak daleko neviděla a navíc zrovna otvírala další krabici s elektrickými svíčkami. „Proč?”

„Jsou zamotané.”

„Ukaž.”

„Nemáš brýle,” zabručel. „Já to zvládnu. Jen potřebuju lepší světlo.”

„Na to brýle nepotřebuji!,” oznámila mu, když viděla,

jak s uzlem zápasí po cestě k velké mosazné lampě. „Nosím je, jenom když pracuju na počítači.”

„Lucasi,” pokračovala trpělivě, když viděla, že si jí nevšímá. „Opravdu by bylo jednodušší, kdybys to nechal na mně. Ten uzel je malý a tvoje prsty… nejsou.”

„Jde o princip.”

„O jaký princip? Je to jen uzel, nemusíš to brát osobně.”

Zvedl hlavu. Pak se jí vyzývavě zadíval do očí a zmotanou šňůru jí podal.

Když si ji od něj brala, nezůstala za tím pohledem o nic pozadu.

O třicet vteřin později mu svíčky vrátila bez jediného uzlíku a rozhodně potlačila vítězný výraz.

Měl by ses pohnout, nařizoval si Lucas. Měl bys jít zpátky ke stromku a nevšímat si toho, jak jí oči září pobavenou shovívavostí. Měl bys zapomenout, jak se to její drobné tělo plné svůdných křivek tak dobře hodilo k tvému.

A jestli máš aspoň tolik rozumu, co ho pánbůh dopřál oslovi, tak okamžitě přestaneš myslet na ty její sladké, smyslné rty.

Když už je u toho, rovnou by taky mohl přestat dýchat. Pak se na něj usmála a on najednou věděl, že mu ani v nejmenším nesejde na tom, co by měl udělat. Zato že moc dobře ví, co udělá. Dá jí tolik času, kolik bude chtít, aby z toho sama vycouvala, ale když to neudělá, tak těm úvahám, které ho pronásledují celé odpoledne, udělá rázný konec.

Sarah cítila, jak jí šňůra vyklouzla z ruky, když si ji od ní Lucas bral - a nechal ji bez povšimnutí spadnout na zem. Nedotýkal se jí. Nedělal nic jiného, než že pozoroval, jak jí úsměv mizí ze rtů, a pak se upřeně zadíval na její ústa. A přece cítila, jak ji to k němu přitahuje tak jistě, jako kdyby ji objal a přitiskl si ji k sobě sám.

Netušila, že k němu vztáhla ruku, až pak náhle pod prsty ucítila jeho pevnou hrud a klidný tep jeho srdce. Při tom doteku mu v očích zablesklo cosi primitivního, divokého a vzrušujícího, ale hned to zmizelo, když jí položil ruku na rameno a přitáhl si ji blíž. Pár vteřin předtím, než jí zajel prsty do vlasů a sklonil k ní hlavu, se mu oči rozzářily. Obklopila ji jeho vůně, a pak pocítila na ústech jeho rty. A pak znovu. A znovu.

Každý ten dotek byl jen kratičký, dráždivý. Ne delší než ten v soudcově kanceláři. Jenže tentokrát v tom byla i pořádná dávka experimentování. Jako by chtěl vyzkoušet, jak se zachová, dřív než půjde o krok dál, a nejít ani o píď dál, než mu dovolí.

Pak se jí dotkl ještě jednou a ona náhle rozevřela ústa - cítila, jak se jí podlamují kolena, když jí jazykem pronikl mezi rty.

Úplně ztratila hlavu. Jeho sametově jemný jazyk. Omamná vůně. Síla, s jakou ji k sobě pevně přitiskl, podpíral ji a svíral. Jeho žár ji celou zaplavil, pomalu se jí rozléval po těle jako teplý med, omámil ji, připravil o rozum, o všechnu vůli. Vzpomněla si, jak ji předtím napadlo, že kdyby do toho polibku dal srdce, účinek by byl naprosto zničující. Mimo to už ale dál myslet nedokázala.

Ona to chce.

Když ta myšlenka projela Lucasovi hlavou, jako by rozfoukala z té skryté jiskry plamen a živila jeho touhu jako olej přilitý do ohně. Přimknula se k němu, dovolila mu prohloubit jejich polibek, sjet jí rukou po zádech až na boky. Chtěl jen udělat přítrž té zvědavosti, která mu celé odpoledne nedopřála klidu. Myslel si, že když ji políbí, nebude ho už zneklidňovat pomyšlení na to, jak by chutnaly její rty, jak by zareagovala.

A ona se chovala, jako by mu naprosto důvěřovala.

Přitáhl si ji ještě blíž, dal si její paže kolem krku a přitiskl se k ní celým tělem. Dostal, co chtěl. Ale najednou mu to už nestačilo. Poznal, že její sladká chuť vzbuzuje stejnou závislost jako droga, jako nějaká strašná látka, ze které člověk umírá touhou a potřebuje víc. Toužil poznat, jak plná má prsa, jaké jsou její bradavky, jaké by bylo ochutnat je. Když se jedné dotkl, zachvěla se a tlumeně zasténala, když jí rty zabloudil k uchu. Ale nejvíc ze všeho chtěl vědět, co by udělala, až by se jí dotkl na holé pleti, jak by se zajíkla, když by do ní vnikl.

Při tom pomyšlení pocítil v žilách oheň. Zaryl jí prsty do boků a přitiskl si je k sobě. Pak ale rukou náhodně přejel po jejím jemně zakulaceném břiše.

Při tom dotyku úplně strnul.

Když ho konečně zastavil hlas rozumu a zvedl hlavu, ještě pořád dýchal hodně trhaně. Touha ho úplně ovládla a zatemnila mu rozum, takže docela zapomněl, že ona v sobě nosí dítě. Ale i kdyby se při pomyšlení na její stav nevzpamatoval, stejně té touze, která se ho nečekaně zmocnila, vůbec nedůvěřoval.

Potřebuje sekretářku. Ne partnerku do postele. I když představa, že je s ní v posteli, skoro zvrátila jeho rozhodnutí. Ale ta praktická stránka jeho povahy, která byla v tuhle chvíli jediná schopná nějakého uvažování, dobře věděla, že jediná možnost jak udržet daný stav, je dát od ní ruce pryč.

„Omlouvám se, Sarah.” Bez přemýšlení jí začal uhlazovat vlasy, ale hned se vzpamatoval, a už se jí nedotkl. „To se nemělo -”

„Ne. Prosím.” O krok ustoupila a rozechvěle se pustila jeho košile a přitiskla si ruku na břicho. Svým dotekem jako by jí vypálil znamení, skoro ztratila rozum. Ale ve chvíli, kdy si uvědomil, že je těhotná, jeho sebekontrola byla zpátky na místě. „Řekněme, že jsme byli oba zvědaví, a už o tom nemusíme mluvit.”

Otočila se, zhluboka se nadechla a usilovně se snažila skrýt rozpaky. Za celý život se milovala jenom s jedním mužem a ani s mnoha muži nechodila, ale věděla, že nikdy nepocítila tak naprosté odevzdání jako teď v jeho náruči. Jako by tou nejpřirozenější věcí na světě bylo mít ho co nejblíž - dokud se nezarazil. „Dáme ty svíčky na stromek?”

Na několik dlouhých vteřin jí za zády vládlo jen těžké, znervózňující ticho. Pak naštěstí zaslechla cinkání skleněných žároviček, když zvedal šňůru svíček ze země. „Jasně,” zamumlal. „Co by ne.”

Neotočila se k němu. Místo toho se natáhla po další krabici a upřela pozornost na její otvírání. „Chceš je natáhnout sám nebo to mám udělat já?”

Skoro cítila jeho váhání a pak úlevu. „Ty je můžeš pověsit dole. Já je dám nahoru. Nechci, abys lezla na žebřík.”

Kdykoli jindy by namítla, že to naprosto s přehledem zvládne. Vždyť je teprve ve třetím měsíci. S rovnováhou zatím nemá nejmenší potíže. Ale pokoj v tuhle chvíli skoro jiskřil napětím, a tak si nezávislost nechala raději na jindy a ujistila ho, že to je výborný nápad.

Nijak mu nedávala za vinu, že se od ní tak odtáhl. Chtěla, aby byl otcem jejímu dítěti, a tím byl pro ni naprosto výjimečný. Ale i když se za posledních pár dní přesvědčila, jak je skvělý a laskavý, nedokázala si představit, že by ji chtěl, když v sobě nosí dítě jiného muže. Nedovedla si představit, že by ji doopravdy chtěl, tečka. Dal naprosto jasně najevo, že o opravdový vztah nemá zájem.

Věděla to, když do té dohody šla, a jeho podmínky přijala společně s manželským slibem.

Jenom prostě nečekala, že on z toho napětí mezi nimi bude tak nedůtklivý a ona tak neklidná. Že se oba budou tak moc snažit předstírat, že je všechno v pořádku, když je opak pravdou.

ŠESTÁ KAPITOLA

Než se Lucas pokusil vypravit se z domu, aniž by vzbudil Sarah, nikdy si neuvědomil, kolik hluku ráno nadělá. Nikdy předtím si nevšiml, jak dveře skříně vržou, jak moc jsou slyšet jeho kroky v chodbě a jak pronikavý je zvuk mlýnku na kávu. Nad tím vším se zamýšlel, když tiše míjel její zavřené dveře, a nakonec se rozhodl, že sako vlastně nepotřebuje, protože svetr je teplý dost, a že kávu si dá raději až v kanceláři. Má svou práci a teď s ní je pozadu, protože včerejší den ztratil tím, že se ženil a vybíral vánoční stromeček. Nehodlá riskovat, že ho Sarah znovu odláká od práce, kdyby ho náhodou zaslechla a vstala.

Měl na ten den už přesně naplánovaný rozvrh, ale svědomí ho přinutilo doznat alespoň sobě, že výroční zpráva není ten pravý důvod, proč odchází z domu, když slunce málem ještě ani nevyšlo. Strávil neklidnou noc, během které si toužebně uvědomoval, že Sarah spí jen za zdí jeho ložnice. To poslední, co v tuhle chvíli potřebuje, je zahlédnout ji, jak je po ránu celá rozespalá a žádoucí. V kanceláři její profesionální přístup i oblečení snadno zakryjí, jak je nenápadně smyslná. Ale tady, kde mezi nimi nic takového nestojí, takřka nedokáže vnímat něco jiného než právě tu smyslnost.

Potřebuje odstup. A ona nejspíš taky, pomyslel si.

Zvlášť poté, co si včera večer zničehonic začala stěžovat na bolest hlavy, ještě než dozdobili stromek, a s tím se zavřela u sebe v pokoji. Tak jí nechal na kuchyňském stole vzkaz, že se z kanceláře nevrátí před šestou. Pak se přinutil soustředit se na zprávu a ani si neuvědomil, že je Štědrý den - dokud po takřka jedenácti hodinách znovu nevstoupil do dveří.

Když toho rána odcházel, byl jeho byt tichý a temný jako hrobka. Když ten den večer otevřel dveře z garáže do kuchyně, přivítal ho jas světel, cinkání nádobí a melodie vánočních písní.

Bylo zvláštní vejít do vlastního domu a zjistit, že už tam někdo je. Zvláštní a trochu zneklidňující, když si uvědomil, že tohle bývalo jediné útočiště, kde dokázal uniknout stresu celého dne. Dnes večer se tu ale napětí nezbavil. A všechno to souviselo se Sarah. Hned nato ho napadlo, že ať už vaří cokoliv, voní to naprosto báječně.

Stála u sporáku, tváře měla z horka rudé a černé vlasy si stáhla dozadu červenou saténovou stuhou. V černém svetru a přiléhavých červených kalhotách vypadala štíhle a ohebně jako mladý stromek.

A taky se tvářila velmi ostražitě.

„Ahoj.” Nepatrně se usmála, ale výraz měla jinak neklidnější snad ještě víc než včera večer. „Říkal jsi, že budeš zpátky kolem šesté, tak jsem naplánovala večeři na sedmou. Myslela jsem, že si budeš chtít dopřát čas, abys sis mohl vydechnout, dát si něco k pití… nebo co jiného děláš, když obvykle přijdeš domů.” Bylo na ní znát, že ani v nejmenším netuší, jaké má obvykle zvyky, a tak ukázala lžící k obývacímu pokoji. „Rozdělala jsem oheň v krbu.”

Toho si všiml. Na druhé straně velkého pokoje vesele praskal oheň, vítal ho a vybízel, ať se v jeho teple ohřeje. Cestou přes obývák si položil aktovku na pult a také si všiml, že na stůl rozestavila červené svíčky, krbovou římsu zkrášlila chvojím a dozdobila stromeček. V záři plamenů ohně a také nespočetných elektrických svíček na stromku se pomalu sklonil k jedinému dárku, který byl pod ním nachystaný.

Byl pro něj.

Od ní.

„Kolik rumu obvykle dáváte do vaječného koňaku?”

„Ty jsi připravila vaječný koňak?” zeptal se překvapeně. Pak vstal tak prudce, až mu zapraskalo v kolenou, a zadíval se směrem ke kuchyni.

„Říkal jsi, že ho ve tvé rodině na Vánoce vždycky míváte.”

Vyšla z kuchyně, aby donesla sůl a pepř ke stolu, který už prostřela a ozdobila jmelím.

„To je pravda. Ale já sám ho mít nemusím. Raději si dám skotskou se sodou.”

Ale víc než hovor o hustém likéru, který zbytek rodiny konzumoval málem v litrech, ho zajímal dárek pod stromkem. Zvedl ze země úzkou zlatou obálku a přešel s ní k Sarah, která raději předstírala, že má spoustu práce s rovnáním dokonale složeného ubrousku.

Obvykle si s ničím takhle nepohrávala. Ale v tuhle chvíli dělala všechno pro to, aby si nemusela všimnout, co drží v ruce.

„Máš pro mě dárek.” Zvedl jí ho k očím a pomyslel si, že ona vypadá tak napjatě, jak on si připadá. „Tos neměla.”

Viděl její tvář jen ze strany, ale byl dostatečně blízko, aby viděl, jak se maličko zamračila. Ale mnohem silněji si uvědomoval její svěží parfém, který se mísil s vůní chvojí a koření. Ta kombinace v něm probudila takovou touhu, až celý strnul, a v hlavě se mu vynořily vzpomínky, jaké v něm o Vánocích vůně chvojí obvykle probouzela.

Sotva si při tom uvědomil, jak mu obrátila život vzhůru nohama. „Je mi líto. Já pro tebe nic nemám.”

„Já jsem taky nic nečekala,” odpověděla a proklouzla kolem něj. „Nemám pro tebe nic zvláštního. Je to jen něco, co jsi stejně potřeboval.”

Sklo jen zacinkalo, když rychle odnášela pryč dvě sklenky a karafu s vaječným likérem. Zvědavě si představoval, co by tak mohl potřebovat, ale vůbec nic ho nenapadalo. Pohrával si s jedním koncem červené stuhy. Široký pruh červeného saténu se podezřele podobal lesklé stuze, kterou si Sarah svázala bohaté vlasy.

„Můžu to otevřít už teď?”

Netušil přesně proč, ale zaváhala tak, až se mu zdálo, že by byla raději, kdyby ten dárek nenašel.

„To je na tobě. A mimochodem,” pokračovala věcně a otevřela jednu skříňku, „asi před hodinou volal tvůj bratr. Mike,” dodala, což byl jeho nejstarší sourozenec. Podle hlasu odhadla, že Mikea trochu překvapilo, když telefon u jeho bratra doma zvedla nějaká žena - dokud se nepředstavila jako Lucasova sekretářka. Také mu řekla, že tu pro jeho bratra zdobí strom, což byla pravda - svým způsobem. Mikeovi to vysvětlení její přítomnosti patrně nepřipadalo nijak překvapivé. To samotné jí napovědělo, že celá Lucasova rodina ví, do jaké míry se o něj stará.

„Všichni jsou v domě tvých rodičů. Pověděla jsem mu, že jsi v kanceláři, jestli ti tam chce zavolat, ale řekl, že se ozve, až dojedí večeři.”

Vytáhla vysokou sklenku, naplnila ji ledem a postavila ji na místo, kde před chvilkou stál koňak. Lucas byl na její výkonnost zvyklý. Oceňoval ji a v kanceláři ji dokonce očekával. Ale všechny její pohyby v okamžicích, než k němu vzhlédla, aby se přesvědčila, jestli dárek otevřel, byly spíš neklidné než účelné.

Něco není v pořádku. Něco víc než jen to, že stačí, aby se jeden druhého dotkli, a oheň je na střeše. Jen netušil, co to je.

„Není to nic zvláštního,” opakovala a on se znovu soustředil na obálku. Roztrhl jemný papír, aby si přečetl, co je v ní napsané. „Ale je to ta jediná věc, jaká mě napadla, kterou ty by sis asi nekoupil sám.”

Byl to certifikát ze zdejších lázní, luxusního místa, kde se nechávali hýčkat všichni bohatí a unavení. Koupila mu tam procedury na celé dopoledne.

„Nesmí se tam používat mobily ani pagery, ani dělat nic, co souvisí s prací,” vysvětlovala a kývla hlavou k certifikátu. „Vzala jsem ti jen půlden, protože jsem si myslela, že celý den odpočinku by sis asi nedopřál. Ale pár hodin bez telefonu a všech termínů si snad dovolit můžeš a někdo ti mezitím namasíruje ten ztuhlý krk. Napadlo mě, že těch pár hodin úniku snad sneseš.”

Má pravdu. V žádném případě by si nemohl vzít celý den volna. To by zešílel. „Jak víš, že mám ztuhlý krk?”

Od chvíle, co přišel, mu poprvé pohlédla do očí. A měla v nich vepsané, že to si z ní snad dělá legraci. „Pracuju s tebou, Lucasi. Asi tak stokrát za týden se mi stane, že vejdu k tobě do kanceláře a ty si mneš krk nebo ramena. Děláš to dokonce, i když se mnou o něčem hovoříš a chodíš při tom po kanceláři. Stres se samozřejmě neprojevuje jen v tom,” oznámila mu tiše, „ale myslela jsem, že masáže ti budou příjemnější než prášky proti překyselení žaludku.”

Byla to ona, kdo pro něj měl tyhle prášky vždycky připravené v zásuvce pracovního stolu, takže nemohl popřít, že je občas potřebuje. Jen netušil, jak dalece se před ní přestal hlídat. V jeho pracovním postavení bylo věcí hrdosti i přežití maskovat jakýkoli náznak slabosti, zranitelnosti nebo stresu, a tak se vždycky snažil nedat ani před klienty, ani před zaměstnanci najevo napětí, ve kterém žije.

Před všemi zaměstnanci kromě Sarah, pomyslel si, zrovna když zazvonil telefon.

„Vezmu to,” zamumlal a nebyl si vůbec jistý, jak moc se mu zamlouvá, že ho zná tak dobře. „A děkuju ti.”

Zabýval se tou myšlenkou ještě ve chvíli, kdy si bral přenosný telefon ze snídaňového pultu.

„Nazdar, brácho. Přeju veselé Vánoce i tobě. Sarah říkala, že jsi volal.”

Lucasův hluboký hlas zněl najednou vesele. Sarah to postřehla, když ho míjela. Chtěla odejít z místnosti, aby měl své soukromí, a sama ho taky trochu potřebovala. Moc si přála udělat pro Lucase něco výjimečného, alespoň trochu mu poděkovat za to, co pro ni dělá. Postarat se, aby byl dnešní večer příjemnější než ten včerejší. Koneckonců to poslední, co by se přála, je, aby litoval, že si ji vzal. A navíc jeho bratr zavolal první. Ale za necelou minutu vlídné konverzace si uvědomila, že Lucas toho už nejspíš lituje.

Byla to náhoda, že to s tím vaječným koňakem moc nezvládla a že mu její dárek byl příjemný jako smetí v oku.

Lucas ji zavolal těsně před tím, než zahnula za roh, aby zmizela v chodbě.

„Zvedla bys prosím tě telefon v obývacím pokoji?” požádal, když rukou zakryl sluchátko. „Musím jim o tobě říct.”

Říct jim o ní? „Teď?”

„Beztak chtějí vědět, co tu děláš. Mike jim řekl, že jsi předtím zvedla telefon. No tak, Sarah. Vždyť jsi s nimi mluvila už tolikrát.”

„Ale co jim řekneš?”

Upřeně se na ni zadíval a odkryl sluchátko. „Vydrž chvilku,” řekl do sluchátka, ať už byl na druhém konci kdokoli. „Můžeš popřát šťastné a veselé svátky i mé ženě. Včera jsme se se Sarah vzali.”

Jenom tak. Bez zaváhání. Bez jakéhokoli úvodu. Naprosto zpříma a k věci.

Netušila, proč se jí najednou začaly potit dlaně, když zvedala vedlejší linku na konci stolu. Než si dala sluchátko pořádně k uchu, dolehlo k ní zmatené překřikování hlasů na druhém konci. Členové jeho rodiny zřejmě každý poslouchali na své lince.

„Lucasi, zlato,” zaslechla hlas jeho matky, „já vím, že jsi říkal, že netušíš, co by sis bez ní počal, ale nikdy mě nenapadlo, že to myslíš takhle. Ani jsme nevěděli, že spolu chodíte!”

„Ale, mami,” přemlouval ji hluboký mužský hlas. „Je to jediná žena, o které se za poslední dva roky zmínil víc než jednou. To ti přece mohlo dojít.”

„Řekni jim ,ahoj’, Sarah,” zašeptal na ni Lucas.

„Ahoj,” ozvala se a postřehla, jak si záměrně nevšímá komentáře svého bratra.

Paní Hardingová ji přivítala do rodiny jako první. Pak jí pogratulovala Lucasova sestra Meg a vzápětí se přidali jeho bratři. Za okamžik se ke slovu dostal i jeho otec, celý zmatený, jak je to všechno najednou, ale Lucasův výběr nevěsty jako by ho příliš nepřekvapil. Všichni mluvili a smáli se jeden přes druhého a vypadalo to, že jsou rádi i za Lucase podobně jako jeho kamarád soudce. Ale víc než jejich upřímná radost nad Lucasovým oznámením Sarah zarazilo, jak snadno se všichni vyrovnali s tím, koho si vybral za ženu.

„Ahoj, Lucasi,” ozval se Mike, když vystřídal na lince jeho otce, „teď už se nebudeš mít na co vymlouvat. Máma s tátou budou čekat vnouče už během příštího roku, je ti to jasné?”

„Jasně, brácho. Máš co dohánět,” dobíral si ho druhý bratr Jim. „Nejlíp kdyby to byla dvojčata. Jsi za námi dost pozadu. Měli jste v rodině někdy dvojčata, Sarah?”

Věděla, že si ji jen dobírají. A snažila se, aby jí hlas zněl vesele a oni si mysleli, že rozumí žertu. Ujistila je, že je jí líto, ale že v rodině dvojčata nikdy neměli a že by byla raději, kdyby to i v jejím případě bylo pokaždé jen jedno dítě. Ale připadala si jako podvodník. Jeho rodina očividně věří tomu, že ji Lucas miluje a že spolu jednoho dne budou mít vlastní děti.

Lehce si přejela rukou po nepatrně zakulaceném břiše a úsměv jí zmizel ze rtů. Lucas si toho ochranného pochybu všiml a suše svým bratrům nařídil, ať toho nechají, a ji vybídl, ať si ničeho z toho nevšímá. Ale na hlase mu nebylo znát, že by mu snad směr, kterým se hovor ubíral, nějak vadil. Když viděla, jak obrací oči v sloup, napadlo ji, že se s tímhle tématem a jejich dobrosrdečným popichováním možná musel potýkat už dřív. Ale z toho, jak si o chvíli později prsty projel vlasy a začal neklidně rázovat mezi ní a jídelním stolem, snadno poznala, že není vůči poznámkám svého bratra tak netečný, jak si přál, aby si ona -i oni - mysleli.

Naštěstí hovor už netrval příliš dlouho. Po dalším kole gratulací ze strany jeho nadšené rodiny následovala další přání šťastných svátků. Pak zaznělo už jen hromadné rozloučení, hlasy zmizely a s nimi pominuly i důvody k přetvářce. Sarah si uvědomila, jaké v bytě zavládlo ticho.

V tom tíživém mlčení se natáhla ke stolu a zavěsila.

Lucas vrátil sluchátko na přístroj na pultu. „Myslel jsem, že o dítěti bychom jim zatím říkat neměli.”

„Ne, kdepak,” souhlasila a založila si ruce na prsou. „Jedno překvapení za večer je víc než dost.”

„Nemělo cenu to odkládat. Tu zprávu, že jsme se vzali.”

„Ne,” zamumlala znovu. „Je lepší, když to máme za sebou.”

Zacukal mu sval ve tváři, když rozhodně přikývl. Pak zamířil ke skříňce nad ledničkou, aby si vyndal láhev skotské.

„Nejspíš zrovna dojedli večeři,” prohodila a hledala nějaké další téma, o kterém by se mohli bavit.

„Asi. Vždycky míváme dušenou rybu se zeleninou a kukuřičný chleba.”

„A jako zákusek perník. Já vím. Přesně to jsem ti uvařila.”

Překvapeně se zamračil a vzhlédl k ní, i když si zrovna naléval drink. „Jak jsi věděla, co máma vždycky připravuje?”

„Mluvil jsi o tom. Tehdy, jak jsme balili dárky pro děti,” připomněla mu, když viděla jeho zmatený výraz. „Taky ses zmiňoval o tom vaječném koňaku, který všichni popíjejí u krbu, když čekají, až bude hotová večeře. Po večeři si pak každý otevře jeden dárek.”

Pohledem přejel po její neklidné tváři, pak se zadíval na svůj otevřený dárek, který nechal na stole. Beze slova přešel ke sporáku a zvedl jednu pokličku.

Měla pocit, jako by tušil, co pod ní najde, ještě než uviděl směs zeleniny a hub. Udělala pro něj dušenou rybu se zeleninou. A perník. Pekáč se zlatavě hnědým koláčem chladl o kousek dál na rohu pultu. Vedle něj stála mísa s těstem na kukuřičný chleba.

Poklice zlehka zacinkala, když ji Lucas položil zpátky na hrnec. Myslel si, že stráví den zabydlováním, upravováním svého pokoje nebo čímkoli jiným, co dělá ve svém volném čase. Místo toho se snažila poskytnout mu to, co postrádal, protože není se svou rodinou.

„To jsi nemusela dělat, Sarah.”

Stál k ní zády, a jeho ramena v olivově zeleném svetru jako by se ještě rozšířila, když se zhluboka nadechl a vrazil si ruce do kapes khaki kalhot. Sarah se objala ještě pevněji a přála si, aby se obrátil, a zároveň se bála, že to udělá. Už podruhé jí dal najevo, že její snahy nejsou nutné.

Jako sekretářka vždycky věděla, jakou hrát má roli.

Ale vůbec si nebyla jistá, co má dělat jako jeho žena.

„Nedělala jsem to, protože bych si myslela, že musím,” ozvala se a hlas měla tichý jako tikání hodin v chodbě. „Omlouvám se, jestli jsem to přehnala, Lucasi. Je Štědrý den. Až před chvílí mi došlo, že bys ho raději strávil sám.”

Prudce se otočil. Pronikavě se na ni zadíval. „O čem to mluvíš?”

Udržela si klidný tón a snažila se odolat jeho pá-travému pohledu. „Tvého bratra opravdu překvapilo, že jsi šel do kanceláře. Říkal, že jsi mu tvrdil, jak chceš dneska pracovat doma.” Byla to tak neškodná slova, tak nevinná, a přece odhalovala tolik. „Očividně jsi mu pověděl, že se těšíš, až tu strávíš nějaký čas, protože jinak doma moc nejsi.”

Přísahala by, že mu na vteřinu zahlédla v očích provinilý výraz, ale pak si nenuceně vzal svou skotskou a vrátil se zpátky k pultu. Po cestě se trochu napil a sklenku odložil, až když od ní byl jen kousek. Takhle zblízka nevypadal provinile ani v nejmenším. Spíš ostražitě a trochu unaveně.

„Rozhodl jsem se, že bude jednodušší pracovat v kanceláři. Mám tam všechno, co ke zprávě potřebuju.”

„Prosím tě nedělej to,” požádala ho a srdce se jí sevřelo tupou bolestí. „Vím, že všechno, co ke zprávě potřebuješ, si můžeš obstarat přes počítač. Klidně jsi mohl pracovat tady na notebooku.”

„Pro mě to není snadné,” pokračovala rychle, aby mu nedala příležitost nějak se dál obhajovat. Situace je dost těžká i bez toho, že si budou budovat nějaké další zábrany. „Chápu, že bude chvíli trvat, než si na sebe zvykneme. Ale když nebudeme jeden k druhému upřímní, tak se nedostaneme nikam. Je mi líto, že jsi měl pocit, že se musíš držet pryč z domu, protože jsem tady já. Ale dokud mi neřekneš, co ti vyhovuje a co ne, tak nebudu vědět, jak dělat věci jinak.”

„Nejsem si jistý, že jsem na takovou upřímnost připravený, Sarah.”

Ta slova jí zněla jako zabouchnutí dveří. Zamrkala nad konečností té odpovědi, a pak sklopila oči.

„Jde o ten včerejší večer, že?” ozvala se a znělo to spíš jako oznámení než otázka. „Proto jsi dnes nezůstal doma.”

Pevněji sevřel svou skleničku. „Víš, tohle opravdu není dobrý nápad.”

„Je to lepší, než se tvářit, že nevidím, jak tě to znepokojuje,” namítla tvrdohlavě. „Jestli jde o to, co se stalo včera večer, tak chci, abys věděl, že chápu, že si nepřeješ, aby mezi námi byl jakýkoli fyzický vztah. Tedy nikdy jsme o tom nemluvili, ale včera večer jsi to dal víc než jasně najevo. Vím, že chceš to dítě, ne mě,” vysvětlovala spěšně, protože jeho jasné odpovědi ji připravily takřka o všechnu odvahu. „Takže se mi rozhodně nemusíš vyhýbat, abych to pochopila.”

Bylo mnohem jednodušší sledovat, jak pomalu krouží palcem po okraji křišťálové skleničky, než se dívat, jak na něj její krátké prohlášení zapůsobilo. Nikdy předtím se jí nestalo, že by roztála při pouhém dotyku. Nikdy netoužila po tom, aby ji někdo svíral v náručí. Dokáže žít bez sexu. Stejně to v podstatě není nic moc. Tedy pokud může soudit z vlastní zkušenosti. Stačilo by jí, kdyby ji občas objal, ale rozhodně mu to teď nehodlala říkat. Ne, když jeho jedinou odpovědí bylo až do téhle chvíle ticho.

Lucas se pomalu natáhl a položil sklenici na stůl. Sarah se ze všech sil snažila zůstat rozumná a klidná. A taky byla. Musí k sobě být upřímní. Ale pod vší tou odvahou vypadala tak ztraceně a opuštěně jako té noci, kdy mu řekla, že o jejím dítěti ví jen on.

Při pomyšlení, že se kvůli němu cítila tak osaměle, si připadal nízký jako had.

„Máš pravdu,” promluvil tiše, ale rozhodně. „Nezůstal jsem doma kvůli tobě.”

Rychle zamrkala a začala se otáčet pryč. Chytil ji za rameno a zastavil ji. „Ty sis o tom chtěla promluvit,” připomněl jí. „Tak si promluvíme. Znervózňuje mě, že jsi tady,” připustil, protože měla i v tomhle pravdu. „Znervózňuje mě to, jak tě chci. A taky to, že na tebe nemůžu přestat myslet. Ale ty s tím nemůžeš nic udělat.”

Nebyl si jistý, co by s tím mohl udělat on sám -kromě toho, že jí řekne, co ho dnes napadlo, když se snažil na ni nemyslet.

„Chci tvoje dítě,” pokračoval, když už o tom začala. „Ale chci celou tu zkušenost. Celou. Jen si neumím představit, jak to udělat a přitom se tě nedotknout.”

Viděl, jak polkla, a pustil její rameno. Dotýkání není bezpečné. Ne když se na něj takhle dívá těma velkýma modrýma očima a rty má překvapeně pootevřené.

Myslel si, že s ní může být, aniž by ji chtěl. Myslel si, že s ní dokáže žít pod jednou střechou a nevšímat si vůně, která po ní zůstává v místnosti, když odejde. Myslel si, že na ni může myslet jen jako na ženu, která mu organizuje a řídí život. Jenže dnešek strávil tím, že si uvědomoval, jak je pro něj nemožné žít a pracovat s ní zároveň, když se od ní musí držet dál.

„Nejsem si jistá, jestli ti rozumím,” ozvala se a bylo zřejmé, že ji jeho věcné přiznání vyvedlo z rovnováhy. „Mluvíš o cvičení pro nastávající matky?”

„To mě nenapadlo. Ale ano,” zamumlal, když o tom tak přemýšlel. „To chci taky.”

„Taky?”

Napětí ještě stouplo. „Chci cítit, jak v tobě to dítě roste, Sarah. Chci cítit, jak se hýbe, a zkusit, jestli uslyším, jak mu bije srdce.”

Nikdy by si nepomyslela, že by s ní chtěl sdílet i tohle. I teď jí to připadalo neskutečné. Při představě, jak jí pokládá ruku na břicho a má k němu přitisknuté ucho, se jí trochu zatočila hlava. Možná za to ale mohlo i vědomí, že na ni nemůže přestat myslet.

„To všechno můžeš, Lucasi.” Srdce jí poskočilo. „Můžeš dělat, cokoli chceš.”

Oči se mu nebezpečně zaleskly. „Ne, aniž bych se tě dotkl.”

„Ne,” zašeptala. „Ne, aniž by ses mě dotkl.”

Když k ní přistoupil ještě trochu blíž, napětí z něj vyzařovalo skoro ve vlnách. Zadíval se jí do očí a pak k ní vztáhl ruku. Zlehka ji pohladil, takže jí příze svetru jemně přejela přes pomalu sílící pás i přes nepatrně zakulacené bříško.

Něha toho dotyku jí skoro vyrazila dech. A když si všimla, jak vážně ji sleduje, skoro se jí podlomila kolena.

„Chtěl bych ještě něco víc,” přiznal se.

„Co?”

„Chtěl bych, aby to dítě bylo moje.”

Skoro mu řekla, že bude. Ale on neměl na mysli právní stránku věci. Uvědomila si to, když viděla, jak se mu žádostivě rozzářily oči. Sjel rukou trochu níž a vzal ji kolem pasu. Srdce se jí málem ani nestačilo rozbušit a už ji políbil.

Neřekl, že chce ji. A ani to neudělá. Ale věděla, že přesně tohle myslel. Klidně jí mohl říkat, že nechce, aby ji chtěl, a taky jí může říkat, že chce její dítě. Může jí říkat, co mu udělala a co by on chtěl udělat jí, což taky dělal, když ji začal líbat na ucho. Ale nikdy ani v nejmenším neřekne nic, co by jen naznačilo, že by ji kdy potřeboval tak, jak se ona obávala, že potřebuje jeho.

Ale o tom, jak zoufale si přeje, aby pro něj znamenala něco víc, může přemýšlet až později. Teď všechny její smysly zaměstnávaly pocity, které v ní vyvolal, když se jejich jazyky setkaly. A přemýšlet dokázala jen o tom, jak v ní pomalu sílí nezkrotná touha. Sjel rukou ještě níž a přitiskl si ji k sobě. Cítila jeho erekci. Trochu se zakolébal, zkoušel ji, představoval si. Při tom pohybu zhluboka zasténal. Ale možná ten toužebný zvuk vydala ona sama, když ji zvedl ze země a vzal ji do náručí.

Tvář měl napjatou touhou, když ji nesl chodbou a nakonec ji postavil na zem vedle postele. Pokoj byl temný až na jediný paprsek, který na ně dopadal z chodby. V tom důvěrném, uklidňujícím světle jí vytáhl stuhu z vlasů, pomalu, jako by otvíral nějaký vzácný dárek, a pustil satén na podlahu. Vzal do rukou její bohaté vlasy a znovu ji políbil.

Celá se zachvěla a úplně roztála. Byl tak nesmírně pevný, tak… tvrdý. Chtěla, aby ji držel, ale nikdy ji ani nenapadlo, že by ji mohl držet tak jako teď. Bylo to, jako by se jí nemohl nabažit, jako by se k ní nemohl dostat dost blízko.

Cítila jeho žár a ta hrubá síla ji úplně připravila o všechny smysly. Vždycky věděla, jak je dominantní, ale to, co teď dělal, jí bralo jak srdce, tak vůli. Na odpor nebylo ani pomyšlení. Vždycky věděla, že Lucasovi důvěřuje. Jen netušila, jak je ta důvěra hluboká.

Vklouzl jí rukou pod svetr a zaskočil ji, když se jí dotkl na nahé pleti. Něžně ji kousl do ucha a vyhrnul jí svetr vzadu do půli zad, rozepnul jí podprsenku a ustoupil, aby jí krajky i jemnou přízi přetáhl přes hlavu.

Když ji uviděl nahou, cosi nesrozumitelně zavrčel. Ňadra nikdy neměla příliš velká, ale tělo se jí měnilo, a teď byla větší než dřív.

Najednou se zastyděla a chtěla si zakrýt prsa rukou.

Vzal ji za paže, rysy měl napjaté touhou, a lehce jí odtáhl ruce od sebe.

Řekl jí, že je krásná. A ona se tak i cítila, když vzal její prsa do dlaní a omámil ji polibky, které jí rozséval od krku až k bradavkám.

Vznášela se. Nikdy předtím se necítila, jako by se její tělo nevznášelo na ničem jiném než záplavě pocitů, ale přesně takové měla v tuhle chvíli pocity. Lucas způsobil, že ji spalovaly tisíce plamínků. Rozdmýchal ten oheň, když se jí jeho rty přesunuly na břicho. Když jí svlékl kalhoty i kalhotky, konečně si uvědomila, že doteď ani nevěděla, o čem milování vlastně je.

Lucas se svlékl taky, něžně ji položil na postel a sliboval jí, že bude opatrný. Nemohla ani uvěřit, že ho vzrušuje tak, jak bylo na první pohled zřejmé. A už vůbec nemohla uvěřit, že si kdy myslela, že by bez tohohle dokázala žít. Jenže dřív nikdy nezažila to, co se jí teď zmocňovalo s Lucasem. Když se zkoumavě dotýkal jejího těla, byla v tom něha i úcta, které jí málem vháněly slzy do očí, když viděla, s jakou vášní i obdivem si ji prohlíží. Ale v tom dotyku byla i touha, pečlivě ovládaná, jako by to bylo divoké zvíře, kterému v její přítomnosti nedůvěřuje.

Jenže přesně tuhle jeho drsnou stránku chtěla nejvíc. Jeho podstatu. Tu část, kterou jí nikdy nedovolil zahlédnout.

Zašeptala jeho jméno. On zašeptal její.

Řekla mu, jak ji připravil o všechnu rozvahu.

Lucas nedovedl přesně odhadnout chvíli, kdy se touha změnila v potřebu. Nebyl si ani jistý, co vlastně cítí k té ženě, jejíž bezděčná slova pomalu podkopávala jeho sebeovládání. Jediné, co věděl, bylo, že snaha ji chránit i ovládat se se mísí s čistým tělesným potěšením.

Sklonil se nad ní a skoro zadržel dech, když ho objala nohama. Pak do ní konečně vstoupil, zatnul zuby, aby odolal pokušení vniknout do ní co nejhloub, a jedinou jeho myšlenkou bylo, že tahle žena je jeho.

SEDMA KAPITOLA

Sarah tiše stála ve dveřích Lucasova pokoje pro hosty a snažila se představit si jej jako dětský pokoj. Předešlý den dokončila vybalování svých věcí a přidala vlastní knihy do jeho knihovny, i když od toho večera, co ji Lucas odnesl do své postele, v tomhle útulném pokoji nespala ani jedinou noc.

Při tom pomyšlení se jí po těle rozlilo příjemné teplo. Posledních šest dní bylo jako sen. A posledních šest nocí bylo jako ráj. Byl naprosto úžasný milenec. Někdy něžný. Jindy náročný. Dokud nezačala překonávat zábrany, o kterých ani netušila, že je má, nikdy ji nenapadlo, jak málo toho o mužích ví a jak málo se zná. Jenže jejich fyzická blízkost jí o to ostřeji připomínala, že pokud jde o city, panuje mezi nimi odstup, který jí Lucas nikdy nedovolí překonat.

Řekl jí, že na lásku nevěří. Pro něj to slovo bylo jen taková berlička, výmluva, zdvořilejší pojmenování pro něco sobeckého nebo sebestředného. Před necelým týdnem s ním ještě souhlasila. Nebo aspoň chtěla souhlasit. Ale věděla, že láska existuje. Cítila ji ke svému dítěti. Cítila ji k němu. Jenže když se nebude nějak chránit, nakonec si tak jenom ublíží. Mohou spolupracovat. Mohou spát v jedné posteli. Ale otevřeně ji upozornil, že o skutečné manželství nestojí - a to znamená, že jeho srdce před ní zůstane navždy zavřené.

„Kam budeš chtít dát postýlku?”

Položil jí ruku na rameno a její teplo zahnalo chlad, který se jí právě zmocnil.

„Napadlo mě, že bychom ji mohli postavit naproti oknu.”

„Dobrý nápad.” Prsty jí mimovolně masíroval krk. „Dál od průvanu.”

„Lucasi?”

„Ano?”

„Když nevěříš na lásku, tak jak ti může záležet na dítěti?”

Na okamžik ji přestal hladit, ale za pár vteřin v laskání pokračoval. „S dětmi je to jiné.”

Netušila, co ji to popadlo, ale vyklouzla jeho dotyku a otočila se k němu. Snad za tím byly obavy o dítě, její vlastní potřeba nebo jen další vlna rozbouřených hormonů. Vždyť je koneckonců těhotná a posledních pár dnů se cítila pěkně mizerně. I když mu samozřejmě nic takového nehodlala vykládat. „Můžeš mi říct v čem?”

„Prostě tak.” Náhle zpozorněl a upřeně se jí zadíval do tváře. Měl na sobě toho dne temně zelený svetr a vybledlé džíny a v tom odstínu oblečení byly jeho oči takřka neuvěřitelně zelené. „Děti jsou nevinné. Ještě se nenaučily, jak zneužívat toho, že ti na nich záleží.” Pokrčil rameny. „Moc jsem o tom nikdy nepřemýšlel, ale snad je to i tím, že víc odpouštějí. Jsou… věrnější.”

„Mají rády bez podmínek,” doplnila ho.

„Přesně tak.”

„Takže s nimi,” pokračovala a zoufale se snažila pochopit jeho logiku, „to není jako s dospělými, kteří své plány obvykle tají.”

Zamračil se tak, až mu to na čele vyrylo vrásky. Mluvila mu z duše, ale když ta slova slyšel od ní, vůbec se mu nezamlouvala. Nezamlouvalo se mu ani tohle téma. Jenže si uměl snadno představit, proč s ním začala.

„Tak nějak.” Natáhl k ní ruku, pohladil ji po vlasech a pohledem sklouzl k jejímu zakulacenému břichu. „Jestli si děláš starosti, že tvoje dítě nebudu mít rád, tak můžeš klidně přestat. Děti nás potřebují. A tohle dítě se na mě může spolehnout. Ve všem. To ti slibuju, Sarah.”

Nepochybovala, že to myslí přesně, jak říká. A ten slib měl utišit napětí, které v ní trvale narůstalo. Jenže když jí vysvětloval, jak by dítě nepodvádělo, nemanipulovalo ani nezradilo, ona jen slyšela důvody, proč jí nikdy nebude důvěřovat.

„Děkuju ti,” zašeptala a nedovedla si představit, jak by s ní někdy mohl počítat tak, jak ona pomalu začínala spoléhat na něj. Tvrdil, že si lidé pletou lásku se závislostí. Jenže i když se snažila sebevíc, nechápala, co je špatného na tom, že na sobě lidé závisí. Že spolu něco sdílí. „Vím, že ti na tom dítěti záleží, Lucasi.” Usmála se, ale ten úsměv byl smutnější, než by si bývala přála. Vždyť její dítě je ten pravý důvod, proč si ji vzal. Samozřejmě že mu na něm bude záležet. „Budeš určitě skvělý táta.”

„Stačí mi, když budu dobrý. Jsi nějak pobledlá,” poznamenal, nejen aby změnil téma, ale aby dal také najevo, že si o ni dělá starosti. „Ještě pořád ti je špatně?”

Zavrtěla hlavou a v duchu si přála, aby tak mohla setřást i zádumčivost, která ji přepadla. „Včera ráno už to netrvalo ani moc dlouho. Jenom potřebuju pohyb. Jestli tu budeš pracovat, tak se asi půjdu projít.”

Nezdálo se, že by ji chtěl nechat jít. Ale uzavřeli tichou dohodu, že jeden druhému dopřejí prostor. Ona mu teď dopřála ten jeho, když už nepokračovala v tématu, o kterém se s ní nechtěl bavit. A on jí poskytl ten její, když se jí dál nevyptával, proč jde ven. Ten systém bude fungovat, dokud ona bude chtít, a Sarah byla pevně rozhodnutá svou část smlouvy dodržet. Zkrátka mu nikdy nebude tak blízká, jak by si přála.

Teď už je stejně příliš pozdě trápit se tím, jaký jejich vztah mohl být. Musí se zkrátka podobně jako Lucas spokojit se oním ,dost blízko’.

„Nezapomeň na dnešní večírek.”

Zrovna si brala ze skříně kabát, ale při těch slovech se otočila ke dveřím, kde zůstal stát. Dnes byl Silvestr a jeden z klientů je pozval na večírek v horské chatě Mountwiev. Bude tam hodně významných místních rodin včetně Irvingových a Parkerových - což byl přesně ten důvod, proč z té akce nebyla příliš nadšená. Ty dvě rodiny spolu odjakživa soupeřily - přesněji od té doby, co jeden z prapředků jedné rodiny odloudil tomu druhému ženu. Zrovna teď neměla ani v nejmenším náladu strávit večer s lidmi, kteří k sobě dokážou být sotva zdvořilí.

„Neboj se, než vyrazíme, stačíš si ještě odpočinout.”

Nijak nepochybovala, že právě proto jí to připomněl. Ten večer je z obchodního hlediska důležitý, a tak si samozřejmě nepřeje, aby byla unavená už před půlnocí. Ale ona se postará, aby svou část smlouvy dodržela. Sám jí přece zdůrazňoval, že jednou z výhod jejich manželství je, že v ní bude mít společnici na podobné akce.

Měla by se sebou něco udělat, aby konečně přestala myslet na to, do jaké situace se dostala. Ujistila ho, že za chvilku bude zpátky, zapnula si kabát až ke krku a vyklouzla ze dveří.

Když Sarah ráno před desátou odcházela, byla obloha zatažená. Kolem poledního začalo sněžit.

Ve dvě odpoledne už třpytivé vločky pokrývaly všechno široko daleko, ale po Sarah nebylo ani stopy.

Lucasovi se zdálo, že čtyři hodiny jsou na krátkou procházku víc než dost. Ta nejdelší procházka, jakou předtím podnikla, netrvala ani dvě hodiny.

Stál u okna v obýváku a očima pročesával alej v jejich ulici. Na silnici bylo pár stop od kol automobilů, dvě rovnoběžné černé linie v bílé sněhové pokrývce, ale Sarah v dohledu nebyla.

Zachmuřil se, zhluboka se nadechl a snažil se přijít na to, kde se mohla zastavit, aby se tak zdržela. Ucítil vůni chvojí a najednou se mu v hlavě vynořila úplně jiná myšlenka. Už nikdy neucítí vůni jehličí, aniž by si vzpomněl, jak rozkošně vypadala s nakrčeným nosem a rukama v bok, když se snažila rozhodnout, jestli je lepší štíhlý stromek, který nakonec nekoupili, nebo ten košatý, který teď mají v pokoji.

A určitě taky nezapomene, co všechno pro něj tyhle Vánoce udělala.

Třeba se zastavila v obchodě, ujišťoval se v duchu a znovu se vrátil k původní otázce. Nebo navštívila kamarádku. Obojí je možné. Jen mu připadalo, že v takovém případě by zavolala, aby mu to oznámila. Taky říkala, že si potřebuje odpočinout, což znamená, že teď by měla být tady a dávat si nohy na podnožku nebo pospávat. Přál si, aby si ten večírek užila, ale jestli bude unavená, tak se jí to povede jen stěží.

Když se konečně odvrátil od okna, sněžilo venku ještě hustěji.

Je tu ještě jedna možnost, možnost, která ho naplňovala neklidem, ale zároveň byla mnohem pravděpodobnější než to, že jen ztratila pojem o čase. Věděl, že když odcházela, něco ji trápilo. Taky ji podezříval, že to nějak souvisí s ním. Jinak by se mu zmínila, oč jde. Dokázali si promluvit o všem. Tedy kromě toho, co k sobě cítí.

Měl dojem, že když se ho ptala, jestli by mohl mít kdy doopravdy rád dítě, vlastně chtěla vědět, jestli by mohl kdy milovat ji.

Teď když byla pryč, přemýšlel o tom i on sám.

Při tom přiznání si projel prsty vlasy a zadíval se na návrh reklamní kampaně, který si rozložil na jídelním stole. Přes vánoční svátky byly kanceláře firmy zavřené, takže tam mohl v klidu pracovat. Určitě by to bylo jednodušší než se vláčet s rozměrnými návrhy a šanony k sobě do bytu.

Jenže on chtěl být doma. Se svou ženou.

Jeho žena.

Chvilku trvalo, že si význam těch slov uvědomil. Na okamžik nemohl popadnout dech a úplně strnul.

Nikdy předtím o Sarah neuvažoval jako o své… ženě. Vždycky na ni myslel jen jako na… Sarah. Vždycky ji považoval za svou pravou ruku, za jedinou osobu, na kterou se může spolehnout. Myslel na ni jako na někoho, s kým je rád, s kým si rád povídá, a poslední dobou o ní přemýšlel i jako o té nejsvůdnější a nejsmyslnější ženě, co kdy poznal. Při pomyšlení, že mu vklouzne do náručí a on si ji odnese do své postele, se mu zdálo, že dny jsou strašně dlouhé a noci naprosto dokonalé. Hodili se k sobě jako milenci, kteří spolu byli odjakživa a ne pouhý týden, a když se pomilovali, ona vedle něj ležela ve tmě, povídala si s ním o plánech pro jejich dítě, o jejich obavách i nadějích.

Společně. Opravdu něco sdílejí, uvědomil si. Své dny. Své noci. Své sny.

Odsunul stranou papírové desky a vytáhl přenosný telefon, který pod nimi ležel. Měl pocit, že ví, kam Sarah šla - na jediné místo, kam mohla jít, aniž by se cítila jako na cizím území.

Nebude ale přemýšlet o tom, co jí řekne, až ji uvidí. Teď jen potřebuje vědět, že se jí nic nestalo.

Když se ozvalo hlasité zaťukání, Sarah zrovna klečela na kolenou a drhla vanu ve svém starém bytě. Před půl hodinou jí Lucas volal a oznámil jí, že je na cestě k ní. Překvapilo ji, že věděl, kde je, ale nezdálo se, že by měl zájem probírat cokoli po telefonu. Jen řekl, že si promluví, až k ní dorazí.

Stáhla si žluté gumové rukavice, přešla prázdný obývací pokoj, odemkla a ustoupila, když se dveře rozletěly.

Dovnitř vstoupil Lucas a jeho postava se jí zdála ještě mohutnější než obvykle. Působil skoro hrozivě. Na lehce stříbrných skráních i na širokých ramenou se mu zachytily vločky sněhu. V jedné ruce držel malou a nepříliš úhledně zabalenou krabici. Druhou rukou zavřel dveře, aby do bytu nepronikal mrazivý vítr. Zůstal mlčet, i když se dveře zabouchly, a zadíval se jí do tváře tak upřeně, až jí to zrychlilo puls.

Uhnula pohledem a usilovně se snažila skrýt touhu, která se stejně nikdy nenaplní. „Nevšimla jsem si, kolik je hodin, dokud jsi nezavolal,” začala a opravdu jí to bylo líto. „Ani jak venku začalo sněžit. Rozhodně mi nešlo o to, abych tě sem přilákala za sebou.” Sklonila hlavu na stranu a omluvně se usmála. „Jak jsi vůbec věděl, že jsem tady?”

Přistoupil k ní blíž a nespouštěl z ní oči, ani když odkládala rukavice na parapet. „Nejspíš instinkt. Když jsi odcházela, měl jsem dojem, že možná potřebuješ být chvíli někde, kde se cítíš víc doma než u mě.”

Upřímnost toho úsudku ji zneklidnila stejně jako jeho pravdivost. „Lucasi -”

„Nic se neděje,” uklidňoval ji, aby jí ušetřil vysvětlení, které už stejně znal dopředu. „Posledních pár týdnů se ti život převrátil vzhůru nohama.” Ztlumil hlas. „Jen jsem si o tebe dělal starosti.”

Jeho poslední slova, i když byla tak tichá, doznívala ještě hodnou chvíli. Lucas se rozhlédl po místnosti. Celý byt byl cítit dezinfekcí a citrónovou silicí a nebyl v něm už žádný nábytek. Během minulého týdne se všechny věci, které jí patřily, přestěhovaly k němu.

„Cos tu dělala?”

„Uklízela,” vysvětlila mu, ale pořád jí nešlo z hlavy, co předtím přiznal. Nečekala, že by se o ni bál. A přece nějak čekala, že ji bude znát lépe, než se zná sama. Když odcházela, ani si neuvědomovala, kam má namířeno - dokud pak najednou nestála uprostřed svého bytu a neříkala si, proč jen se nemůže spokojit s tím, co má, ale chce místo toho od Lucase víc. „Slíbila jsem své domácí, že všechno bude do desátého hotové, aby mi mohla vrátit zálohu.”

Práce jí pomáhala zahnat neodbytné myšlenky. Vždycky to tak fungovalo.

Chtěla se jim vyhnout i teď, a tak kývla směrem k jeho ruce. „Co to je?”

Sklouzl pohledem na balíček. „Tvůj vánoční dárek,” řekl a podal jí ho.

Vypadal trochu nejistě, když si ho tak ostražitě prohlížela a brala si od něj podivně lehkou asi třicet centimetrů dlouhou krabici. Červeno-zelený papír se podezřele podobal tomu, do kterého balili dárky pro jeho neteře a synovce. Rohy sice nebyly zahnuté úplně přesně, ale zato dárek převázal stuhou a dal na něj mašli.

Při pomyšlení, že tu krabici pro ni zabalil sám, se jí sevřelo srdce. Je to od něj moc milé. Jenže to je celý on, vždycky udělá něco, proč jí na něm začne záležet ještě víc.

Nedovedla si představit, co jí asi dává a proč, a tak zvědavě stáhla stužku a rozlepila papír.

Ale ani když sundala víko a nahlédla do krabice, nebylo jí moc jasné, co to je za dárek. Dívala se totiž na hromádku roztrhaného papíru.

Když k němu zvedla oči, zdálo se jí, že tón má stejně opatrný jako výraz obličeje.

„Je to předmanželská smlouva, kterou jsi podepsala,” ozval se. „Originál i kopie.”

Neměla ponětí, co mu zahlédla ve tváři, než zase sklopila oči ke změti světle modrých i bílých útržků. Sama si nebyla jistá, co přesně cítí. Určitě šok. Ale taky zmatek a úzkostnou jiskřičku naděje.

„Proč?” bylo to jediné, na co se zmohla.

„Protože bych tě raději měl jako svou ženu než jako sekretářku. Lepší by sice bylo mít tě jako oboje,” připustil. „Alespoň teď. Ale chci, abys věděla, co je pro mě důležitější.”

Zase si od ní krabici vzal, postavil ji na parapet a natáhl se po její ruce. Když na ni pohlédl, v bledém světle se jí na prsteníčku zaleskl platinový kroužek. „Chci se s tebou dělit o všechno, co mám, Sarah.” Palcem přejel přes snubní prsten a zvedl hlavu. „Vždyť všechno ostatní už stejně sdílíme.”

Jeho důvody zněly stejně rozumně jako toho rána, kdy jí zdůrazňoval, jak výhodné bude, když se vezmou. Zato výraz, který měl v očích, u něj byl naprosto neobvyklý. Působil vážně a podivně zaraženě.

„Ty chceš… opravdové manželství?”

„Ano,” zašeptal a propletl své prsty s jejími. „Chci ho hrozně moc.”

Skoro se jí udělalo slabo. Musel to vycítit, protože ji chytil v pase, přitáhl si ji k sobě a pátravě se jí zadíval do očí.

„Potřebuju tě, Sarah.” Potřeboval ji celou tu dobu.

Jen si neuvědomoval, jak moc a v kolika ohledech. Zato Andy to tušil. Stejně tak i jeho rodina. Jako by všichni věděli, co k ní cítí, mnohem dřív, než si to uvědomil on sám. „Myslím, že jsem do tebe byl zamilovaný už hodně dlouho.”

Zavrtěla hlavou a volnou ruku mu položila na srdce. Vlastní srdce se jí divoce rozbušilo. „Vždyť přece na lásku nevěříš.”

„Snad,” začal vážně, „to bylo tím, že jsem ji nikdy předtím nepoznal.”

Naděje se v ní rozhořela jasným plamenem a naplnila jí srdce nepředstavitelnou radostí.

„Lucasi,” zašeptala, ale nic víc už říct nedokázala.

„Sarah,” zašeptal.

„Taky tě miluju.”

Vážnou tvář mu rozzářil šťastný úsměv. „Opravdu?”

„Ano,” zamumlala a pohladila ho po tváři. „Miluju.” Zamilovala se do něj v tu chvíli, kdy řekl, že jí chce pomoct vychovávat její dítě. Ale ta láska vyrůstala ze vztahu, který mezi nimi byl od počátku, Ze vzájemného respektu, náklonnosti i důvěry. „Nevěřil bys, jak moc.”

Netušila, jestli si ji k sobě přitáhl on nebo se k němu přitiskla sama. Sotva zahlédla majetnický lesk v jeho očích, už ji vášnivě políbil na rty a celou ji rozpálil. Tep i dech se jí zrychlily a napadlo ji, že v tuhle chvíli by nechtěla být jinde na světě než v jeho náruči.

I on dýchal trhaně, když ji o hodnou chvíli později políbil na krk a něžně ji kousl do ucha. „Musíme na ten dnešní večírek chodit?”

„Bojím se, že ano,” povzdechla si. „Pozval nás přece klient.”

„Zruš to.”

„Už je moc pozdě.”

„Tak co kdybychom si tam pronajali pokoj a strávili tam víkend? Budou to sice trochu neobvyklé líbánky, ale chata je hezká a postačí to, než si naplánujeme něco lepšího.”

„Zas tak romantické to nebude,” varovala ho a zachvěla se, když ji kousl znovu. „Mám kamarádku, která tam pracuje na recepci, a říkala mi, že tam budou taky Irvingovi a Parkerovi.”

Usmál se a jeho dech ji zalechtal na krku. „Děláš, jako by se nenáviděli až za hrob.”

„Taky že jo. Určitě se mezi nimi něco strhne.”

Zvedl hlavu. Ve tváři se mu objevil rozkošně zlomyslný výraz, přitáhl si ji k sobě a dal si její ruce kolem krku. „V tom případě nevystrčíme nos a spolehneme se na pokojovou službu. Slibuju,” zašeptal a jeho ústa byla jen pár centimetrů od jejích rtů, „že i kdyby strhli lavinu, tak my si ničeho nevšimneme.”