Gayle Forman

Jestli zůstanu 01. Jestli zůstanu

7.09

Všichni si myslí, že se to stalo kvůli sněhu. A nejspíš je to pravda.

Toho rána jsem se probudila a na trávníku před domem ležela tenká bílá vrstva, sotva třícentimetrová. V téhle části Oregonu znamená slabý sněhový poprašek pozdvižení a jediný sněhový pluh v okrese má plné ruce práce, aby stačil uklidit všechny ulice. Z oblohy padá mokrá voda – padá, padá a padá – nemrzne!

Sněhu je dost, aby zavřeli školu. Když v mamčině rádiu ohlásí zprávu, můj mladší bráška Teddy spustí válečný pokřik: „Jupí, sněhové prázdniny! Tati, jdeme stavět sněhuláka!“

Taťka se usměje a napěchuje dýmku. Kouřit začal nedávno, patří to ke stylu 50. let ? la seriál, který teď vyznává. Nosí i motýlky. Nejsem si úplně jistá, jestli se mu to prostě líbí, nebo jestli si tak ze sebe dělá legraci. Jestli tím dává na srozuměnou, že býval punkerem, ale teď je učitelem angličtiny na střední škole, nebo jestli skutečnost, že se stal učitelem, způsobila návrat k jeho pravé minulosti. Ale vůni tabáku mám ráda. Je sladká a kouřová a připomíná mi zimu a kamna, ve kterých se topí dřívím.

„Můžeš provést hrdinský pokus,“ říká taťka Teddymu. „Ale sníh se sotva udrží. Možná bys měl uvažovat o sněhové amébě.“

Taťka je šťastný člověk. Sotva napadnou dva centimetry sněhu, zavřou se školy v celém okrese, včetně té mé a té, kde učí táta, takže to znamená, že i on má nečekaný den volna. Mamka, která pracuje v cestovní kanceláři ve městě, vypne rádio a nalije si druhý šálek kávy.

„Tak když se dnes všichni ulejváte, já do práce taky nepůjdu. To by prostě nebylo spravedlivé.“ Zvedne sluchátko a zavolá do kanceláře. Když si vyřídí volno, podívá se po nás: „Mám udělat snídani?“

Taťka a já se rozřehtáme. Mamka vždycky připravuje nanejvýš vločky a topinky. Rodinným kuchařem je táta.

Dělá, že nás neslyší, a sáhne do skříňky pro krabici palačinek v prášku. „Ale no tak. Přece to nemůže být tak těžké. Chce někdo palačinky?“

„Já! Já!“ huláká Teddy. „Dáš do nich čokoládové pecičky?“

„Jistě, proč ne?“ prohodí mamka.

„Hurá!“ Teddy nadšeně mává rukama.

„Na to, že je tak brzy ráno, máš nějak moc elánu!“ zpražím ho a obrátím se k mamce. „Teddy by nejspíš neměl pít tolik kávy.“

„Vždyť dostává bez kofeinu!“ vypálí mamka. „Je prostě zbujný od přírody.“

„Ale mně bez kofeinu nedávej!“ říkám.

„To by bylo týrání dětí,“ poznamená taťka. Mamka mi podává kouřící šálek a noviny.

„Je tam pěkná fotka tvého kluka,“ řekne.

„Fakt? Fotka?“

„No jo. Víc jsme z něj od léta neviděli,“ řekne mamka a podívá se na mě úkosem a se zdviženým obočím, což je její způsob, jak nahlédnout druhému do duše.

„Já vím,“ řeknu a pak si bezděčně povzdechnu. Shooting Star, Adamova skupina, je na vzestupu, což je skvělé – většinou.

„Všechna sláva, polní tráva,“ prohodí taťka, ale usmívá se. Adama má rád. Dokonce je na něj pyšný.

Procházím noviny k rubrice kulturních akcí. Je tu malá zmínka o Shooting Star a ještě menší fotografie čtveřice a vedle rozsáhlý článek o Bikini a velký snímek hlavní zpěvačky skupiny: punkrockové hvězdy Brooke Vega. Ve zmínce o Shooting Star stojí, že vystoupí při zahájení národního turné Bikini na koncertu v Portlandu. Ani slovo o tom, co mi připadá mnohem důležitější – že Shooting Star včera vystupovali jako hvězdy večera v klubu v Seattlu a podle textovky, kterou mi Adam o půlnoci poslal, bylo vyprodáno.

„Dnes večer půjdeš?“ zeptá se taťka.

„Ráda bych. Jestli kvůli sněhu nezavřou úplně všechno.“

„Vážně se blíží vichřice!“ říká taťka a ukazuje na jedinou vločku snášející se k zemi.

„Mám mít také zkoušku s nějakým pianistou z fakulty, kterého schrastila profesorka Christieová.“ Tato starší dáma, někdejší učitelka

hudby na akademii, s níž spolupracuji posledních několik let, pořád vyhlíží oběti, se kterými bych mohla hrát. „Musíš se snažit, abys všem těm nafoukancům v Juilliardu ukázala, jak má vypadat hraní!“ říká.

Na Juilliard jsem se zatím nedostala, ale moje konkurzní vystoupení dopadlo velmi dobře. Bacha i Sostakoviče jsem zahrála jako nikdy, jako by moje prsty byly pokračováním strun a smyčce. Když jsem skončila, srdce mi tlouklo a nohy se mi třásly, jak jsem je pevně tiskla k sobě. Vtom jeden posuzovatel tiše zatleskal, což se myslím zase tak často nestává. Když jsem se šinula ven, tentýž člověk mi řekl, že „dívku z oregonského venkova už jsme tu dlouho neměli“. Profesorka Christieová mi vyložila, že to znamená zaručené přijetí. Nebyla jsem si jistá, jestli je to pravda. A ani jsem si nebyla stoprocentně jistá, jestli chci, aby to byla pravda. Stejně jako raketový vzestup Shooting Star, také moje přijetí na Juilliard – pokud k němu dojde – přinese jisté potíže, přesněji řečeno ještě přidá na potížích, které už se v posledních měsících objevily.

„Musím si nalít další šálek. Dá si ještě někdo?“ ptá se mamka a postává u mne se starodávnou kávovou konvicí.

Cítím bohatou vůni pražené francouzské kávy, kterou máme všichni v oblibě. Už jen ta vůně mě dokáže postavit na nohy. „Půjdu zpátky do postele. Stejně mám cello ve škole, takže nemůžu ani cvičit.“

„Cože, ty nebudeš cvičit? Celých čtyřiadvacet hodin? Lámeš mi srdce,“ říká mamka. Za ta léta sice přišla vážné hudbě na chuť – „je to, jako když se člověk učí vychutnávat zrající sýr“ – ale ne vždycky je nadšenou nedobrovolnou posluchačkou mého nekonečného cvičení.

Zaslechnu shora rachot. Teddy udeřil do bicích. Patřívaly taťkovi. V době, kdy pracoval v obchodě s deskami a byl bubeníkem v místní maloměstské skupině.

Taťka se nad tím rámusem usměje a já při pohledu na něj ucítím známé hlodání. Vím, že je to hloupé, ale odjakživa mne napadalo, jestli taťka není zklamaný, že jsem se nestala rockerkou. Měla jsem to v úmyslu. Pak jsem ve třetí třídě zavadila v hudebně o violoncello – připadalo mi jako člověk. Vypadá, že když na ně zahrajete, poví vám svá tajemství. A tak jsem začala hrát. Už je to skoro deset let a ještě jsem nepřestala.

„Tolik tedy k tvému plánu jít si lehnout,“ překřikuje mamka Teddyho rámusení.

„Třeba už sníh taje,“ prohodí taťka a zabafá z dýmky. Jdu k zadním dveřím a vyhlížím ven. Mezi oblaky proniká kousek slunce a slyším syčení tajícího sněhu. Zavřu dveře a jdu zpátky.

„Myslím, že udělali zbytečná opatření,“ říkám.

„Možná. Ale školu už znovu otevřít nemůžou. Je rozhodnuto. A stejně jsem už volala do práce o den volna,“ říká mamka.

„To je pravda. Ale mohli bychom využít nečekaného dobrodiní a něco podniknout. Třeba zajet na návštěvu k Henrymu a Willow.“ Ti dva jsou dávní kamarádi mých rodičů z dob muzicírování. Když se jim narodilo dítě, také se rozhodli začít se chovat jako dospělí. Bydlí na rozlehlé staré farmě. Henry pracuje na počítači v domácí kanceláři, kterou zřídili ze stodoly, a Willow je zaměstnaná v nedaleké nemocnici. Mají miminko, holčičku. To je také pravý důvod, proč k nim naši chtějí jet. Teddymu bylo nedávno osm a mně je sedmnáct a už dávno kolem sebe nešíříme onu vůni zkyslého mléka, ze které jsou dospělí celí pryč.

„Cestou zpátky bychom se mohli zastavit v BookBarn,“ říká mamka, jako by mě chtěla nalákat. BookBarn je obrovský starý zaprášený antikvariát. Vzadu mají stoh desek s vážnou hudbou, jednu po pětadvaceti centech, které podle všeho kupuji jen já. Mám jich hromadu pod postelí. Sbírka vážné hudby není nic, čím by se člověk nějak zvlášť chlubil.

Ukázala jsem je Adamovi, ale teprve když jsme spolu byli už pět měsíců. Čekala jsem, že se dá do smíchu. Je to takový moderní kluk v úzkých džínách, teniskách a vytahaném triku a s tetováním. Není typ, který by se dal dohromady s někým jako já. Proto jsem si také myslela, že jsem mu pro smích, a schovávala jsem se před ním, když jsem si před dvěma lety ve školním studiu všimla, že se na mě dívá. Ale nesmál se, a jak se ukázalo, má pod postelí zaprášenou sbírku punkrockových desek.

„Můžeme se také zastavit na svačinu u babičky s dědou,“ navrhuje taťka a už sahá po telefonu. „Vrátíme se dost brzy, aby ses beze spěchu dostala do Portlandu,“ dodává a vytáčí číslo.

„Jedu s vámi,“ říkám. Není to lákadlem antikvariátu nebo tím, že je Adam na turné a moje nejlepší kamarádka Kim má plné ruce práce s ročenkou. Nejde ani o to, že mám cello ve škole nebo že můžu zůstat doma a dívat se na televizi nebo spát. Já opravdu raději jedu s našimi. To je další věc, kterou na sebe člověk moc neprozrazuje, ale Adam chápe i tohle.

„Teddy,“ volá taťka. „Oblékni se. Jedeme za dobrodružstvím!“

Teddy zakončí sólo na bicí zachřestěním činelů. Za chvíli vtrhne do kuchyně oblečený, jako kdyby si navlékal jednotlivé kusy cestou z příkrého dřevěného schodiště našeho viktoriánského domu. „Je léto a škola končí…“ prozpěvuje si.

„Alice Cooper?“ zeptá se taťka. „Cožpak nemáme žádnou úroveň?

Zpívej aspoň něco od Ramones!“

„Škola je navždy pryč,“ pokračuje Teddy přes taťkovy protesty.

„Optimisto!“ prohodím.

Mamka se směje a pokládá na kuchyňský stůl podnos s lehce připálenými palačinkami. „No tak, jezte, rodino!“

16.47

Mamka mě jednou propašovala do kasina. Jeli jsme na prázdniny k jezeru Crater Lake a zastavili jsme na oblíbeném místě v indiánské rezervaci, abychom se najedli. Mamka se rozhodla, že se bude chvíli věnovat hazardu, a já jsem šla s ní. Taťka zůstal s Teddym, který podřimoval v kočárku. Mamka se usadila za karetní stolek. Krupiér se podíval na mě a pak na mamku, která mu oplatila jeho lehce podezřívavý výraz pohledem tak ostrým, že by rozřízl diamant, a vzápětí se usmála zářivěji nad všechny drahé kameny. Krupiér se zaraženě usmál a neřekl ani slovo. Pozorovala jsem mamku při hře jako zhypnotizovaná. Zdálo se, že jsme pryč tak patnáct minut. Taťka s Teddym se vydali nás hledat a oba reptali. Ukázalo se, že jsme tam seděly déle než hodinu.

Tak to chodí i na jednotce intenzívní péče. Taky tu nevíte, která část dne právě je ani kolik času uběhlo. Není tu přirozené světlo. A neustále tu zní zvuková kulisa, jen místo elektronického pípání automatů a uklidňujícího řinčení čtvrťáků je to hučení a šum všech možných lékařských přístrojů, nekonečné chrčení nemocničního rozhlasu a nepřetržitý hovor sester.

Nejsem si úplně jistá, jak dlouho už tu jsem. Sestra s melodickým hlasem, ta, kterou mám ráda, před chvílí řekla, že jde domů. „Vrátím se zítra, ale chci tě tu vidět, zlatíčko!“ Nejdřív mi to přišlo divné.

Nechce, abych šla domů nebo aby mě přestěhovali na jiné oddělení? Pak mi došlo, že si přeje, aby mne zastihla na tomto pokoji, to znamená naživu.

Lékaři chodí kolem, nadzvedávají mi oční víčka a mávají baterkou. Jsou neomalení a uspěchaní, jako by jim oční víčka nestála za jemné zacházení. Člověk si uvědomí, jak málo se v životě vzájemně dotýkáme očních víček. Rodiče možná zvednou dítěti víčko, aby vyjmuli z oka smítko, přítel vás políbí před spaním na víčka a dotek jeho rtů je lehounký jako dotek motýla. Oční víčka ale nejsou jako lokty nebo kolena či ramena součástí těla, která by byla zvyklá na hrubší zacházení.

U mé postele stojí psycholožka. Pročítá moje údaje a mluví s jednou ze sester, která běžně sedí za velkým stolem uprostřed místnosti. Je udivující, jak tu člověka pozorují. Když vám nemávají kolem očí baterkou nebo nečtou údaje, které chrlí počítač u postele, pak sledují vaše životní funkce na centrálním monitoru. Jakmile něco trochu neklape, jeden z monitorů začne pípat. Alarm je tu slyšet skoro pořád. Zprvu jsem se pokaždé lekla, ale teď už vím, že v polovině případů alarm hlásí poruchu na přístrojích, ne na lidech.

Psycholožka vypadá unaveně, jako by neměla nic proti tomu vklouznout do jedné z připravených postelí. Nejsem jediná její pacientka. Pendluje mezi pacienty a jejich příbuznými celé odpoledne. Představuje most mezi lékaři a ostatními lidmi a člověk vidí, jak je obtížné balancovat mezi těmito dvěma světy.

Přečte si moje údaje, promluví se sestrami a odchází dolů k mým příbuzným, kteří přestali mluvit tlumeně a zabývají se každý svou činností. Babička plete. Děda předstírá, že spí. Teta Diane luští sudoku. Bratranci se střídají u game-boye, zvuk je ztišený.

Kim je pryč. Když se vrátila z kaple, našla svou matku naprosto zhroucenou a zahanbeně ji vyvedla z místnosti. Myslím si, že kdyby ji tam nechala, udělala by líp. Když ji ostatní uklidňovali, měli alespoň co dělat, cítili se nějak užiteční. Teď se vrátili k nekonečnému čekání.

Když vejde psycholožka, všichni vstanou z místa, jako by vzdávali hold královské koruně. Žena se zpola usmívá, jak už jsem u ní dnes viděla několikrát. Myslím, že je to její znamení, že je všechno v

pořádku nebo že se nic nezměnilo a ona je tu jen proto, aby sdělila nejnovější zprávy, ne aby odpálila bombu.

„Mia je pořád v bezvědomí, ale její životní funkce se zlepšují,“ říká shromážděným příbuzným, kteří se přestali věnovat rozptylujícím činnostem. „Teď jsou u ní respirační terapeuti. Provádějí testy, aby zjistili, zda jsou její plíce funkční a jestli ji mohou odpojit od ventilátoru.“

„To jsou dobré zprávy, ne?“ ptá se teta Diane. „Když dokáže sama dýchat, tak se brzy probudí, že ano?“

Psycholožka vlídně přikyvuje. „Jestli dokáže dýchat sama, je to krok kupředu. Znamenalo by to, že její plíce se hojí a vnitřní zranění se stabilizují. Otazníkem stále zůstávají zhmožděniny mozku.“

„Proč?“ přeruší ji sestřenice Heather.

„Nevíme, kdy se začne probírat sama, a neznáme rozsah poškození mozku. Těchto prvních čtyřiadvacet hodin je nejkritičtějších a Mia dostává nejlepší možnou péči.“

„Můžeme ji vidět?“ ptá se děda.

Psycholožka přikyvuje. „Proto jsem tady. Myslím, že Mie krátká návštěva prospěje. Jen jednoho nebo dvou lidí.“

„Půjdeme my,“ říká babička a vykračuje kupředu. Děda vedle ní.

„Ano, přesně to jsem si myslela,“ říká psycholožka. „Vrátíme se brzy,“ říká zbylým členům rodiny.

Všichni tři kráčejí beze slova chodbou. Ve výtahu se psycholožka snaží připravit moje prarodiče na pohled, který je čeká, a vysvětluje jim rozsah mých vnějších zranění, která vypadají ošklivě, ale jsou léčitelná. Mnohem větší starosti nám dělají vnitřní zranění, říká.

Jedná s mými prarodiči jako s dětmi. Ale jsou silnější, než vypadají. Děda byl zdravotníkem v Koreji. A babička odjakživa zachraňuje potřebné: ptáčka s polámanými křídly, nemocného bobra, srnce, kterého porazilo auto. Srnec putoval do útulku pro lesní zvěř, ale je to legrační, protože babička srny nemá moc ráda; okusují jí zahrádku. „Zatracení žrouti,“ říká jim. „Výborní žrouti“ jim říká děda, když griluje srnčí steaky. Ale toho srnce babička nedokázala nechat trpět, a tak ho zachránila. Tak trochu se domnívám, že ho považovala za jednoho z těch svých andělů.

Přesto, když procházejí automatickými dvoukřídlými dveřmi na jednotku intenzívní péče, oba se zarazí, jako by narazili na neviditelnou bariéru. Babička bere dědu za ruku a já se snažím vzpomenout si, jestli jsem je někdy viděla takhle se držet. Babička přejíždí pohledem postele a hledá mne, ale sotva psycholožka stačí zběžně ukázat, kde jsem, děda mne uvidí a rázuje ke mně.

„Ahoj, holčičko,“ říká. Takhle mě neoslovil už celou věčnost, naposledy když jsem byla mladší než Teddy. Babička jde pomalu ke mně a trochu lapá po dechu. Možná pro ni ta poraněná zvířata nebyla zase tak dobrou přípravou.

Psycholožka přisune k nohám postele dvě židle. „Mio, je tu tvůj děda s babičkou.“ Ukazuje jim, aby se posadili. „Nechám vás o samotě.“

„Slyší nás?“ ptá se babička. „Bude rozumět, co jí říkáme?“

„Po pravdě řečeno nevím,“ odpovídá psycholožka. „Ale pokud k ní budete mluvit konejšivě, pak bude vaše přítomnost uklidňující.“ Pak na ně přísně pohlédne, jako by jim sdělovala, že mi nesmějí říkat nic, co by mne rozrušilo. Vím, že upozornit je na takové věci patří k její práci a že je zaneprázdněná spoustou dalších věcí a nemůže se pořád chovat ohleduplně, ale v tom okamžiku ji nenávidím.

Když odejde, děda s babičkou sedí chvíli beze slova. Pak začne babička brebentit o orchidejích, které pěstuje ve skleníku. Všimnu si, že se převlékla ze zahradnického oděvu do čistých manšestráků a svetru. Někdo se musel zastavit u nich doma a přivézt jí čisté věci. Děda sedí velmi tiše a chvějí se mu ruce. Není moc upovídaný, takže teď pro něj musí být těžké, když se mnou má na povel klábosit.

Přichází další sestra. Má tmavé vlasy a tmavé oči zjasněné spoustou třpytivého očního make-upu. Má akrylové nehty s obtisky srdíček. Musí jí dát práci, aby uchovala nehty v tak bezvadném stavu. Má můj obdiv.

Není mou ošetřovatelkou, ale přesto přichází k dědovi a k babičce.

„Vůbec nepochybujte o tom, jestli vás vaše vnučka slyší,“ říká jim.

„Vnímá všechno, co se kolem ní děje.“ Stojí s rukama v bok. Děda s babičkou na ni upřeně hledí a horlivě naslouchají, co jim říká. „Možná si myslíte, že lékaři nebo sestry nebo tohle všechno je to hlavní,“ říká a ukazuje na stěnu s přístroji. „Tak to není. Hlavní je tu ona. Možná

jen čeká na příležitost. Takže s ní mluvte. Povězte jí, ať si dá načas, jak potřebuje, ale hlavně ať se vrátí. Že tu na ni čekáte.“

Mamka s taťkou nikdy nenazvali mě nebo Teddyho omylem. Nebo nešťastnou náhodou. Nebo překvapením. Nebo některým z těch stupidních eufemismů. Ani jeden z nás ale nebyl plánovaný, a oni se to nikdy nesnažili skrývat.

Se mnou mamka otěhotněla hodně mladá. Ne že by byla teenager, ale pro jejich okruh známých byla mladá. Bylo jí třiadvacet a měli s taťkou rok po svatbě.

Zvláštní bylo, že taťka byl odjakživa vyznavačem motýlků, vždycky dbal na konvence trochu víc, než by si člověk představoval. Protože i když měl modré vlasy a tetování a nosil koženou bundu a pracoval v obchodě s deskami, chtěl si mamku vzít už v době, kdy jejich kamarádi holdovali opileckým známostem na jednu noc. „Přítelkyně je tak hloupé slovo,“ říkal. „Nemohl jsem ho vystát. A tak jsme se museli vzít, abych jí mohl říkat ’manželka‘.“

Pokud jde o mamku, ta pocházela z rozvrácené rodiny. Nikdy se mnou nemluvila o nepříjemných podrobnostech, ale věděla jsem, že její otec odešel dávno a že se nějakou dobu nestýkala s matkou, ačkoli v současné době jsme se s babičkou a papá Richardem, jak jsme mamčině nevlastnímu otci říkali, vídali několikrát do roka.

Takže mamka si nevzala jen taťku, ale také jeho velkou, z velké části neporušenou a relativně normální rodinu, ke které patřil. Souhlasila se svatbou, i když s taťkou v té době chodila teprve rok. Obřad samozřejmě pojali po svém. Oddávala je lesbická smírčí soudkyně a jejich kamarádi k tomu hráli Svatební pochod na elektrické kytary. Nevěsta měla na sobě šaty ? la dvacátá léta s bílými třásněmi a černé boty s ostny. Ženich byl v kůži.

Mamka otěhotněla kvůli svatbě někoho jiného. Přítelkyně jednoho taťkova známého, muzikanta, který se odstěhoval do Seattlu, přišla do jiného stavu, a tak se ti dva museli vzít. Mamka s taťkou jeli na svatbu, při hostině se trochu opili a na hotelu potom nebyli tak opatrní jako

za běžných okolností. O tři měsíce později se na těhotenském testu ukázal tenký modrý proužek.

Podle toho, jak o tom mluví, ani jeden nebyl na rodičovství nějak zvlášť připravený. Nepřipadali si dospělí. Ale o tom, že přijdu na svět, nepadlo ani slovo pochybností. Mamka byla kategoricky pro to, aby se ženy mohly svobodně rozhodnout, jestli si neplánované dítě nechají nebo ne. Na autě měla samolepku s nápisem Když mi nesvěříte rozhodnutí, jak mi můžete svěřit dítě? V jejím případě ale rozhodnutí znělo nechat si mne.

Taťka byl váhavější. Nervóznější. Ale jen do chvíle, než mne lékař vytáhl ven. Pak se můj otec rozplakal.

„Blbost,“ říkával, když mamka líčila situaci. „Nic takového jsem neudělal.“

„Takže tys nebrečel?“ zeptala se pobaveně s lehkým nádechem jízlivosti.

„Slzel jsem. Nebrečel.“ Taťka na mne zamrkal a dělal, že pláče jako malé dítě.

V okruhu přátel mých rodičů nikdo jiný dítě neměl, takže jsem byla novinkou. Vyrůstala jsem v muzikantské komunitě, s desítkami tet a strýců, kteří se ke mně chovali, jako bych byla jejich malým nalezencem, a to dokonce i poté, co jsem začala projevovat zvláštní náklonnost k vážné hudbě. Ale neměla jsem nouzi ani o péči ze strany skutečné rodiny. Děda s babičkou bydleli nedaleko a rádi si mě brávali na víkendy, takže taťka s mamkou nebyli ničím vázaní, a když měl taťka vystoupení, mohli zůstat celou noc z domu.

Mám dojem, že když mi byly asi tak čtyři, moji rodiče si uvědomili, co to vlastně dělají – vychovávají dítě, přestože nemají haldy peněz ani „pořádné“ zaměstnání. Bydleli jsme v lacino pronajatém pěkném domě. Měla jsem oblečení (ačkoli poděděné po bratrancích a sestřenicích) a byla jsem šťastné a zdravé dítě. „Bylas takový experiment,“ říkal taťka. „Překvapivě úspěšný. Mysleli jsme si, že to musí být šťastná náhoda. Potřebovali jsme další dítě, abychom měli k dispozici větší reprezentativní vzorek.“

Snažili se čtyři roky. Mamka dvakrát otěhotněla a pokaždé o dítě přišla. Byli kvůli tomu smutní, ale na léčení neplodnosti neměli

peníze. Když mi bylo devět, dospěli k názoru, že je to tak možná lepší. Začínala jsem být samostatná. Přestali se snažit.

Jako by chtěli přesvědčit sami sebe, jak je to skvělé nebýt vázáni doma malým dítětem, koupili pro všechny tři lístky do New Yorku, kde jsme měli zůstat týden. Mělo to být hudební putování. Měli jsme v plánu Carnegie Hall a klub CBGB. Mamka ale ke svému překvapení zjistila, že je těhotná, a pak k ještě většímu úžasu zůstala těhotná první tři měsíce, a výlet jsme museli zrušit. Byla unavená, trpěla žaludečními nevolnostmi a mívala tak nerudné nálady, že taťka žertoval, že by Newyorčany zřejmě děsila. Kromě toho jsme museli šetřit, protože miminko stojí peníze.

Mně to nevadilo. Byla jsem nadšená, že budu mít sourozence. A věděla jsem, že Carnegie Hall mi nikam neuteče. Jednou se tam podívám.

8.17

Naskládáme se do auta. Máme zrezivělý Buick, který byl starý, už když jej babička dala taťkovi potom, co se narodil Teddy. Naši mi nabízejí, že mne nechají řídit, ale nechci. Taťka vklouzne za volant. Řídí rád. Celá léta tvrdošíjně odmítal řidičský průkaz s tím, že dojede všude na kole. Když ještě hrál s kapelou, jeho averze k ježdění autem působila na cestách spoustu potíží a spoluhráči byli rozladění. Mamka postupovala rázněji. Dotírala, přemlouvala a někdy na taťku i hartusila, aby si řidičák obstaral, ale on trval na tom, že dává přednost pedálům kola. „V tom případě uděláš nejlíp, když začneš dávat dohromady kolo, které nás všechny tři uveze a ochrání nás před deštěm!“ doporučovala. Taťka se tomu pokaždé smál a říkal, že o tom popřemýšlí.

Pak ale mamka čekala Teddyho a zesílila nátlak. Tak dost, řekla. Taťka pochopil, že se cosi změnilo. Přestal se dohadovat a začal pracovat na řidičském průkazu. Kromě toho si dodělal školu, aby získal kvalifikaci k učitelskému povolání. Mít jedno dítě a chovat se

jako puberťák, to myslím ještě docela šlo, ale se dvěma přišel čas začít se chovat rozumně. Čas nosit motýlka.

Dnes ráno si také jednoho uvázal a vzal si melírované sportovní sako a staromódní kožené polobotky. „Oblékl ses do sněhu, jak vidím,“ povídám mu.

„Jsem jako pošta,“ odvětí taťka a stírá sníh z auta jedním z Teddyho plastových dinosaurů povalujících se na trávníku. „Ani plískanice ani déšť ani centimetr sněhu mne nepřinutí, abych se oblékl jako dřevorubec!“

„Opatrně, moji příbuzní byli dřevorubci!“ napomíná ho mamka.

„Žádné legrácky z chudých dřevařů!“

„To by mne ani ve snu nenapadlo,“ ujišťuje ji taťka. „Jde jen o stylistický kontrast!“

Než se auto s kašláním probere k životu, taťka musí několikrát otočit klíčkem v zapalování. Jako obvykle následuje bitva o to, co budeme poslouchat. Mamka chce NPR. Taťka Franka Sinatru. Teddy chce Spongeboba. Já chci stanici s vážnou hudbou, ale jakožto jediný vyznavač tohoto žánru v rodině jsem ochotna učinit kompromis a pustit Shooting Star.

Taťka sjednává dohodu. „Myslím si, že když dnes zameškáme školu, měli bychom si chvíli poslechnout zprávy, aby z nás nebyli ingoranti –“

„Chceš zřejmě říct ignoranti,“ poznamenává mamka.

Taťka zvedá oči v sloup, položí dlaň na mamčinu ruku a po učitelsku si odkašle. „Jak jsem řekl, nejdříve NPR, a pak, až skončí zprávy, klasickou stanici. Teddy, tebe s tím nebudeme mučit, můžeš si vzít diskmen,“ prohlásí taťka a začne odpojovat přenosný přehrávač, který nainstaloval k autorádiu. „Ale Alice Cooper v mém voze hrát nebude. To zakazuji.“ Sahá do přihrádky na palubní desce a zkoumá obsah. „Co takhle Jonathana Richmana?“

„Já chci Spongeboba! Je to tam!“ huláká Teddy, poskakuje sem tam a ukazuje na diskmen. Palačinky s čokoládovými pecičkami namáčené v sirupu zjevně ještě podpořily jeho nadměrnou aktivitu.

„Synu, lámeš mi srdce!“ vtipkuje taťka. Já i Teddy jsme byli odchováni potrhlými popěvky Jonathana Richmana, který je pro naše svatým patronem hudby.

Jakmile je proveden výběr hudby, vyjíždíme. Na silnici je tu a tam škraloup sněhu, ale většinou je jen mokrá. Jenomže tohle je Oregon. Tady jsou silnice mokré pořád. Mamka z legrace říká, že když uschnou silnice, začnou potíže. „Lidé jsou arogantní, nepozorní, jezdí jako blázni. Policajti mají na pokutách za rychlost žně.“

Opřu se o okénko a pozoruji ubíhající krajinu, pláň temně zelených jedlí tečkovaných sněhem, chomáče bílé mlhy, těžká šedivá bouřková oblaka nad námi. V autě je tak teplo, že se mlží okénka, kreslím na ně klikyháky.

Jakmile je po zprávách, přepínáme na vážnou hudbu. Slyším první takty Beethovenovy sonáty pro violoncello č. 3, právě té, kterou jsem měla dnes odpoledne cvičit. Připadá mi to jako nesmírná náhoda. Soustřeďuji se na noty, představuji si, jak hraji, jsem vděčná za tuhle příležitost cvičit, šťastná, že sedím v teple auta se svou sonátou a svou rodinou. Zavřu oči.

Neřekli byste, že rádio hraje i potom. Ale je to tak.

Auto je úplně vykuchané. Boční náraz čtyřtunového náklaďáku jedoucího přes sto kilometrů v hodině měl sílu atomové pumy. Úder utrhl dveře a vymrštil přední sedadlo spolujezdce oknem na straně řidiče. Smetl šasi, odrazil je přes silnici a rozerval motor, jako by to byla jen pavučina. Kola odmrštil hluboko do lesa. Vznítil kusy nádrže a po mokré silnici se táhnou plameny.

A strašlivý rachot. Symfonie skřípání, sbor třaskání, árie výbuchů a na závěr smutný potlesk těžkého kovu zasekávajícího se do poddajných stromů. Pak nastalo ticho, až na jedinou výjimku: Beethovenova sonáta pro cello č. 3 stále hraje. Autorádio je dosud jakýmsi způsobem připojeno k baterii, a tak se Beethoven nese teď už zase poklidným únorovým ránem.

Nejdříve mám dojem, že je všechno v pořádku. Za prvé slyším Beethovena. Za druhé tu stojím v příkopu při kraji silnice. Shlédnu a vidím, že džínová sukně, zapínací svetr a černé kozačky, které jsem si navlékla ráno, vypadají stejně, jako když jsem odcházela z domu.

Vyšplhám ke krajnici, abych líp viděla na auto. Je z něj kovová kostra, bez sedadel, bez cestujících. To znamená, že ostatní členové

mojí rodiny museli být vymrštěni z auta stejně jako já. Otírám si ruce o sukni a jdu na silnici, abych je našla.

Prvního vidím taťku. I ze vzdálenosti několika metrů vidím, jak mu z kapsy u saka vyčnívá dýmka. „Tati,“ volám, ale když se k němu blížím, pod nohama začínám mít kluzko a vidím šedivé chuchvalce čehosi, co vypadá jako květák. Vím, na co se dívám, ale nějak si to hned nespojuji s mým tátou. Blesknou mi hlavou zprávy o tornádech a požárech, jak zničí jeden dům a sousední zanechají neporušený. Na asfaltu leží kusy mozku mého otce. Jeho dýmka ale leží v levé kapse saka.

Pak nacházím mamku. Není skoro vůbec od krve, ale rty už má promodralé a bělma očí úplně rudá, jako upír z laciného filmu o příšerách. Vypadá naprosto neskutečně. A právě její vzhled jakési absurdní zombie způsobí, že se roztřesu náhlou panikou.

Musím najít Teddyho! Kde je? Otáčím se, najednou vyděšená, jako tehdy, když se mi na deset minut ztratil v obchodě. Byla jsem přesvědčená, že ho unesli. Samozřejmě se ukázalo, že se vydal na průzkum uličky se sladkostmi. Když jsem ho našla, nevěděla jsem, jestli ho mám obejmout nebo mu vynadat.

Běžím zpátky k příkopu, odkud jsem vyšla, a vidím napřaženou ruku. „Teddy, já jsem tady!“ volám. „Podej mi ruku, já tě vytáhnu!“ Ale když přijdu blíž, zahlédnu kovový lesk stříbrného náramku s drobnými přívěsky cella a kytary.

Adam mi jej dal k sedmnáctým narozeninám. To je můj náramek.

Dnes ráno jsem ho měla na ruce. Dívám se na zápěstí. Je tam stále.

Přistupuji blíž a vidím, že tam neleží Teddy. To jsem já. Krev z hrudi mi prosakuje košilí, sukní i svetrem a tvoří na netknutém sněhu ostrůvky jako malířská barva. Jednu nohu mám nakřivo, kůže a sval je stažený, takže vidím bílé pruhování kosti. Mám zavřené oči a tmavohnědé vlasy jsou mokré a rezavé krví.

Otáčím se. Tohle není pravda. To se nemohlo stát. Jsme rodina, jedeme na výlet. Není to skutečnost. Určitě se probudím v autě. Ne! Přestaň! Prosím, probuď se! křičím do mrazivého vzduchu. Je chladno. Měla by mi jít pára od úst. Nic. Upřeně hledím na zápěstí, na to, které vypadá v pořádku, nedotčené krví ani sraženinami, a co nejsilněji se štípnu.

Necítím vůbec nic.

Noční můry už jsem předtím měla – zdálo se mi, že padám, přednáším cellový recitál a neznám noty, rozcházím se s Adamem – ale vždycky jsem byla schopná se ovládnout a otevřít oči, zvednout hlavu z polštáře, zastavit ten horror, který běží za mými zavřenými víčky. Zkouším to znovu. Probuď se! křičím. Vstávej! Vstávejvstávejvstávej! Ale nemůžu. Nejde to.

Pak cosi zaslechnu. Hudba. Pořád slyším hudbu. Soustředím se na ni. Ukazuji si prstoklad Beethovenovy cellové sonáty č. 3 jako tak často, když naslouchám dílu, které právě cvičím. Adam tomu říká

„vzdušné cello“. Vždycky mi říká, že si spolu jednou zahrajeme duet, on na vzdušnou kytaru, já na vzdušné cello. „A až dohrajeme, můžeme naše vzdušné nástroje rozbít,“ vtipkuje. „To bys ráda!“

Hraji, soustředěná na hudbu, dokud poslední kousek života v autě nezhasne a hudba s ním.

Krátce nato se ozvou sirény.

9.23

Jsem mrtvá?

Musím se sama sebe zeptat.

Jsem mrtvá?

Nejdřív se zdálo, že jsem, a úloha přihlížející byla dočasná, přestávka, než mne jasné světlo v tunelu a život odehrávající se před očima jako zrychlený film přepraví tam, kde se mám ocitnout.

Jenomže teď jsou tu záchranáři a s nimi policie a hasiči. Kdosi přehodil přes mého otce plachtu. A hasič zapíná mamku do plastového pytle. Slyším, jak se baví s kolegou, který vypadá sotva na osmnáct. Starší vysvětluje nováčkovi, že mamka zřejmě utrpěla zásah jako první a zemřela okamžitě, o čemž svědčí, že ztratila tak málo krve. „Okamžitá srdeční zástava,“ říká. „Když srdce nepumpuje krev, člověk nekrvácí. Krev jen prosakuje.“

Nemůžu na to myslet. Jak mamčina krev prosakuje. Místo toho přemítám, jak je to příhodné, že zemřela jako první. Ona ztlumila náraz a ušetřila nás. Nebyla to její volba, ale bylo to příznačné.

A jsem tedy mrtvá? Já, která ležím na kraji silnice a noha mi visí do příkopu, kolem tým žen a mužů, kteří mě omývají jako při nějakém zvláštním náboženském rituálu a ucpávají mi žíly nevím čím. Jsem napůl nahá, záchranáři mi roztrhli košili. Jedno ňadro mám odhalené. Zahanbeně pohlédnu stranou.

Po obvodu místa blikají majáčky a policisté odklánějí dopravu v obou směrech, silnice je uzavřená. Zdvořile nabízejí jinou trasu vedlejšími silnicemi, aby se lidé dostali, kam potřebují.

Všichni mají kam jet, ale mnozí neotáčejí auta. Vylézají ven a choulí se zimou. Hodnotí situaci. A pak se dívají stranou, někteří pláčou, jedna žena dáví do kapradinového houští u silnice. A přestože nás neznají, modlí se za nás. Vnímám, jak se modlí.

Což mne utvrzuje v myšlence, že jsem mrtvá. A kromě toho fakt, že moje tělo zřejmě nic necítí, přestože když se na mne podíváte, na nohu, která se při rychlosti přes sto kilometrů za hodinu odřela o asfalt na kost, měla bych být v agónii. Ani nepláču, přestože vím, že se mé rodině právě přihodilo cosi nemyslitelného. Jsme jako vajíčko Humpty Dumpty z dětské říkačky, které po pádu ze zdi ani všichni ti královi koně a královi muži nedokážou dát dohromady.

O takových věcech přemítám, když vtom rezavá a pihovatá zdravotnice, která se mi věnuje, odpovídá na mou otázku. „Má CSC osm. Rychle vak!“

Ona a další zdravotník s protáhlým obličejem mi soukají do krku hadičku, připojují k ní vak s baňkou a začínají pumpovat.

„Za jak dlouho by to stihli letečtí záchranáři?“

„Za deset minut,“ odpověděl. „Zpátky do města to zabere dvacet.“

„Když pojedeš jako ďábel, dostaneme ji tam za patnáct!“

Vím, co si ten chlapík myslí. Kdyby se dostali do kolize, nijak by mi to neprospělo, a s tím musím souhlasit. Neříká ale nic, jen stiskne čelisti. Nakládají mne do sanity; rusovláska nastupuje ke mně dozadu. Jednou rukou mačká vak, druhou hlídá hadičky a přístroje. Pak mi odhrne z čela pramínek vlasů.

„Zvládneš to!“ řekne mi.

První sólové vystoupení jsem měla, když mi bylo deset. Tou dobou jsem hrála na cello dva roky. Nejprve jen ve škole, v rámci hudebního programu. Měli cello jen šťastnou náhodou; je velmi drahé a choulostivé. Škole je odkázal jistý starý univerzitní profesor literatury. Většinou odpočívalo v koutě. Skoro všechny děti se chtěly učit hrát na kytaru nebo na saxofon.

Když jsem oznámila našim, že chci být cellistkou, dali se do hurónského smíchu. Později se za to omlouvali, tvrdili, že při představě takového „malého piva“, jako jsem já, s mohutným nástrojem mezi tenkýma nohama se mohli potrhat smíchy. Ale jakmile zjistili, že to myslím vážně, okamžitě se ovládli a nasadili povzbudivé obličeje.

Jejich reakce se mě ale stejně nepříjemně dotkla – proč, o tom jsem s nimi nikdy nemluvila a nejsem si jistá, jestli by to pochopili. Taťka občas zavtipkoval, že v nemocnici, kde jsem se narodila, určitě nešťastnou náhodou vyměnili novorozence, protože nejsem podobná nikomu z rodiny. Všichni mají světlé vlasy i pleť a já jsem jejich pravý opak, mám hnědé vlasy a tmavé oči. Když jsem ale trochu povyrostla, taťkův nemocniční fór pro mne nabyl ještě jiný význam, než bylo myšleno. Občas jsem si připadala, jako kdybych pocházela z jiného rodu. Nejsem otevřená a ironická jako taťka ani energická jako mamka. A abych tomu nasadila korunu, nevybrala jsem si elektrickou kytaru, ale violoncello!

V naší rodině ale bylo důležité hrát, jedno na jaký nástroj, takže když se po několika měsících ukázalo, že moje záliba v cellu nebyla jen chvilkový nápad, rodiče mi jedno pronajali, takže jsem mohla cvičit doma. Skuhravé stupnice a akordy vedly k prvním pokusům o

„Twinkle, Twinkle, Little Star“, které nakonec ustupovaly základním etudám, až jsem hrála Bachovy suity. Na základní škole nebyla výuka hudby nijak intenzívní, proto mi mamka našla soukromého učitele, vysokoškolského studenta, který k nám docházel jednou týdně. Během let mě vyučovala celá řada studentů, a pak, když jsem je svými dovednostmi předčila, hrávali se mnou.

Tak to šlo do deváté třídy. Tehdy taťka poprosil paní profesorku Christieovou, kterou znal ještě z dob, kdy pracoval v obchodě s hudebninami, jestli by nebyla ochotná dávat mi soukromé hodiny.

Souhlasila, že si mě poslechne. Jak mi prozradila později, moc si ode mě neslibovala, udělala to spíš z dobré vůle k otci. Když jsem nahoře cvičila Vivaldiho sonátu, poslouchali s taťkou pod schodištěm. U večeře mi pak nabídla, že mě bude vyučovat.

Moje první vystoupení se však konalo léta před tím, než jsem ji poznala. Proběhlo v sále ve městě, kde většinou vystupovaly místní skupiny, takže pro nezesilovanou vážnou hudbu tam byla příšerná akustika. Hrála jsem sólo pro cello z Čajkovského „Tance švestkové víly“.

Stála jsem za jevištěm a poslouchala, jak ostatní děti neuměle hrají skladby na housle a klavír, a málem jsem zbaběle couvla. Utekla jsem k zadnímu vchodu a choulila se na venkovních schůdcích, hlavu zoufale v dlaních. Můj student-učitel lehce zpanikařil a vyslal za mnou výzkumný tým.

Našel mě taťka. Právě začínal s proměnou z hipíka ve slušného člověka a měl na sobě staromódní oblek s ocvočkovaným koženým páskem a černé kotníčkové boty.

„Jsi v pořádku, Mio?“ zeptal se a usedl vedle mne na schody. Zavrtěla jsem hlavou, hanbou jsem nemohla mluvit.

„Co se děje?“

„Já to nedokážu!“ vykřikla jsem.

Taťka povytáhl jedno obočí a upřeně na mne hleděl šedomodrýma očima. Připadala jsem si jako záhadný cizí druh, který taťka pozoruje a snaží se určit. Věčně hrál v nějaké skupině. A zjevně nikdy nepoznal něco tak ochromujícího jako trému.

„To by byla škoda,“ řekl. „A já pro tebe mám báječný dárek, lepší než květiny.“

„Dej ho někomu jinému. Já tam jít nedokážu. Nejsem jako ty nebo mamka nebo Teddy.“ Bráškovi bylo v té době šest měsíců, ale už tehdy bylo jasné, že je silnější osobnost a má víc elánu, než jsem kdy měla já. A samozřejmě byl světlovlasý a modrooký. A i kdyby nebyl, narodil se v porodním centru, ne v nemocnici, takže možnost záměny novorozenců nepřicházela v úvahu.

„To je pravda,“ mudroval taťka. „Když měl Teddy své první koncertní vystoupení ve hře na foukací harmoniku, byl klidný jako Angličan. Hotový zázrak!“

Smála jsem se přes slzy. Taťka mne vzal zlehka kolem ramen. „Víš, že jsem býval před vystoupením vždycky strašně nervózní?“

Podívala jsem se na něj. On přece odjakživa působil dojmem, že ho nic na světě nevyvede z míry. „Říkáš to jen tak!“

Zavrtěl hlavou. „Kdepak. Bylo to strašné. A to jsem hrál na bicí, seděl jsem vzadu. Nikdo si mě moc nevšímal.“

„A co jsi tedy dělal?“

„Rozptyloval se.“ Mamka vyjukla ze dveří a vložila se do hovoru. Měla černou latexovou minisukni, červené tílko a Teddyho, který spokojeně slintal v nosítku. „Pár piv před vystoupením. Ale to bych ti nedoporučovala.“

„Tvá matka má zřejmě pravdu,“ řekl taťka. „Sociální pracovníci pohlížejí na desetileté opilce s nelibostí. Kromě toho, když jsem já upustil paličky a zvracel na jevišti, byl to punk. Když ty upustíš smyčec a bude z tebe táhnout jako ze sudu, bude to vypadat neotesaně. Vy příznivci vážné hudby jste v tomto ohledu poněkud nadutí.“

Teď už jsem se smála od ucha k uchu. Pořád jsem byla vystrašená, ale pomyšlení, že tréma může být vlastnost, kterou jsem zdědila po taťkovi, bylo příjemné; nakonec jsem nebyla jen nějaký nalezenec.

„Co když to popletu? A zahraju strašně?“

„Mám pro tebe zprávu, Mio. Tady jsou k vidění všemožné hrůzy, takže nebudeš nijak nápadná,“ řekla mamka. Teddy souhlasně zavřískal.

„Ale vážně, jak se člověk zbaví trémy?“

Taťka se nepřestával usmívat, ale zvážněl, protože zpomalil řeč.

„Té se nezbavíš. Prostě se jí prokoušeš. Zvládneš to.“

A tak jsem šla. Nezazářila jsem a diváci mi netleskali vstoje, ale také jsem to nezpackala. A po vystoupení jsem dostala dárek. Seděl v autě vedle řidiče a vypadal stejně lidsky jako cello, které mne přilákalo před dvěma lety. Tohle nebylo pronajaté. Bylo moje.

10.12

Přijíždíme do nemocnice – ne do té u nás ve městě, ale na takové malé lokální pracoviště, které vypadá spíš jako domov důchodců než

lékařské zařízení – a záchranáři se mnou spěchají dovnitř. „Myslím, že máme zkolabovanou plíci. Dejte jí trubici a přepravit!“ křičí pohledná rusovlasá zdravotnice, když mne předává týmu sester a lékařů.

„Kde jsou ostatní?“ ptá se vousatý muž ve sterilním obleku.

„Druhý řidič utrpěl lehký otřes, ošetřen na místě. Rodiče na místě mrtvi. Chlapec, asi sedm let, za námi!“

Vydechuji obrovské množství vzduchu, jako kdybych předchozích dvacet minut zadržovala dech. Poté, co jsem se viděla v tom příkopu, nebyla jsem schopná podívat se po Teddym, jestli je jako taťka s mamkou, jako já, já… nechtěla jsem na to myslet. Ale on není. Teddy žije.

Odvážejí mne do malé, jasně nasvícené místnosti. Lékař mi přikládá k hrudi cosi oranžového a pak do mne zasune malou plastovou hadičku. Další lékař mi svítí baterkou do oka. „Nereaguje,“ oznamuje sestře. „Vrtulník je tu. Na traumatologii! Rychle!“

Vyvážejí mne z místnosti a spěchají se mnou do výtahu. Musím klusat, aby mi neujeli. Těsně předtím, než se zavřou dveře, zahlédnu Willow. To je divné. Chtěli jsme ji a Henryho i jejich dcerku navštívit doma. Je tu kvůli sněhu? Nebo kvůli nám? Spěchá nemocniční chodbou, ve tváři soustředěný výraz. Nejspíš ještě ani neví, že jsme to my. Možná dokonce zkoušela telefonovat, nechala mamce v mobilu zprávu s omluvou, že tu mají nehodu a nebude doma včas, až se zastavíme na návštěvu.

Výtah vyjíždí rovnou na střechu. Uprostřed velkého červeného kruhu sedí helikoptéra, vrtule rozráží vzduch.

Nikdy předtím jsem ve vrtulníku nebyla. Moje nejlepší kamarádka Kim kdysi se strýcem, důležitým fotografem z National Geographic, absolvovala let přes horu St. Helens.

„Vykládal mi o postvulkanické flóře a já zvracela rovnou na něj!“ líčila mi druhý den na třídnické hodině, dosud lehce nazelenalá.

Kim dělá ročenku a je nadějnou fotografkou. Strýc ji na ten výlet vzal z dobré vůle, aby podpořil její rašící talent. „Dokonce jsem mu trochu pozvracela i foťáky!“ bědovala Kim. „Teď už fotografkou nikdy nebudu!“

„Jsou různí fotografové,“ řekla jsem jí. „Nemusíš nutně poletovat v helikoptéře!“

Kim se dala do smíchu. „Ještě že tak! Protože do helikoptéry už nikdy nevlezu – a ty to taky nedělej!“

Chci říct Kim, že někdy člověk nemá na vybranou.

Dvířka jsou otevřená, zdravotníci nakládají moje nosítka se všemi trubicemi a hadičkami. Šplhám za tím vším. Zdravotník naskočí vedle mne a pořád udržuje v chodu malý plastový balónek, který zjevně dýchá za mne. Jakmile se zvedneme, pochopím, proč bylo Kim tak zle. Helikoptéra není jako letadlo, hladká rychlá střela. Vrtulník je spíš něco jako hokejový puk, který skáče po nebi. Nahoru dolů, od jedné strany ke druhé. Netuším, jak se mi ti lidé mohou věnovat, číst drobné údaje na monitorech, řídit tuhle věc a zároveň o mně komunikovat prostřednictvím sluchátek, jak zkrátka mohou cokoli z toho dělat za trhavých pohybů stroje.

Helikoptéra proráží vzduchovou kapsu a mně by se měl zvedat žaludek. Necítím však nic, přinejmenším já, která nezúčastněně přihlížím. A to já, které leží na lehátku, podle všeho také nic nevnímá. Znovu mne napadá, zda jsem mrtvá, ale říkám si, že ne. Kdybych byla, nenakládali by mne přece do helikoptéry a neletěli se mnou přes hory a doly.

A navíc, kdybych byla mrtvá, skoro si myslím, že už by si taťka s mamkou pro mne přišli.

Na kontrolním panelu vidím čas. Je 10.37. Uvažuji, co se asi děje na zemi. Jestlipak už Willow zjistila, koho se týkala nehoda? Zatelefonoval někdo dědovi a babičce? Žijí v sousedním městě, moc jsem se těšila na svačinu s nimi. Děda rybaří, sám udí lososy a ústřice a nejspíš bychom k nim přikusovali babiččin domácí pivní chléb. Babička by vzala Teddyho k ohromným kontejnerům na tříděný odpad a nechala by ho, ať se porozhlédne po časopisech. Posledně měl štěstí a našel Reader’s Digest. Rád vystřihuje obrázky a vyrábí z nich koláže.

Přemýšlím o Kim. Dnes se nejde do školy. Já nejspíš nepřijdu ani zítra. Nejspíš si bude myslet, že jsem se zdržela při poslechu Adama a Shooting Star v Portlandu.

Portland. Jsem si jistá, že mne přepravují tam. Pilot mluví s traumatologickým centrem. Venku za oknem vidím vrcholek Mount Hood. To znamená, že Portland je blízko.

Už je tam Adam? Včera večer hráli v Seattlu, ale on je vždycky po vystoupení plný adrenalinu a řízení mu pomáhá se zklidnit. Ostatní členové kapely jsou rádi, že za volantem sedí on, protože cestou mohou pospávat. Jestli už je Adam v Portlandu, nejspíš ještě spí. Jestlipak si dá kávu na Hawthorne, až vstane? Nebo vezme knihu a zajde do Japonské zahrady? Přesně tak jsme to provedli, když jsem s ním jela do Portlandu posledně, jenže tehdy bylo tepleji. Kvečeru budou mít se skupinou zvukovou zkoušku a pak Adam půjde ven a bude čekat, až přijdu. Nejdřív si pomyslí, že jsem se zdržela. Jak by mohl vědět, že jsem tu ve skutečnosti brzy? Že jsem dorazila do Portlandu už dopoledne, když ještě tál sníh?

„Slyšelas někdy o tom Yo-Yo Ma?“ zeptal se mě Adam. Bylo to na jaře, když jsem byla ve druháku, Adam ve třeťáku. Do té doby několik měsíců pozoroval, jak cvičím v hudebním křídle. Naše škola je státní, ale patří k těm pokrokovým, o kterých se odjakživa píše v celostátních časopisech, protože se v ní klade důraz na umělecké obory. Dostali jsme spoustu volných hodin, během kterých jsme mohli malovat ve výtvarném studiu nebo hrát. Já jsem svůj čas strávila ve zvukotěsných kabinách hudebního křídla. Adam tam byl také často, hrál na kytaru. Ne na tu elektrickou jako ve skupině, jen akustické melodie.

Zvedla jsem oči. „O Yo-Yo Ma slyšel každý.“

Adam se zakřenil. Poprvé jsem si všimla, že má asymetrický úsměv, jeden koutek mu šel nahoru. Ukázal palcem s prstenem ven na nádvoří. „Řekl bych, že bys tam venku našla sotva pět lidí, kteří někdy slyšeli o Yo-Yo Ma. A vůbec, co je to za jméno? To je černošské nebo tak něco? Yo Mama?“

„Čínské.“

Zavrtěl hlavou a dal se do smíchu. „Číňanů znám spoustu. Jmenují se třeba Wej Chin. Nebo Le-e a něco. Ne Yo-Yo Ma.“

„Nemluv o mistrovi neuctivě,“ řekla jsem, ale vzápětí mě samotnou přemohl smích. Pár měsíců mi trvalo, než jsem uvěřila, že

si ze mne Adam nedělá legraci, a pak jsme si spolu na chodbě občas takhle povídali.

I tak mne ale jeho pozornost vyváděla z míry. Ne proto, že ho každý znal. On nebyl svalovec ani úspěšný typ. Ale byl skvělý. Tím, jak hrál ve skupině s lidmi, kteří chodili na vysokou ve městě. Tím, že měl svůj vlastní rockerský styl, který vzešel z bazarů a výprodejů, ne z kopií Urban Outfitters. Tím, jak celý šťastný seděl v jídelně ponořený do knihy, a ne proto, že předstíral četbu, protože neměl kam si sednout nebo s kým. To nebyl jeho případ. Měl malou skupinu přátel a dav obdivovatelů.

Ani já jsem ale nebyla žádný bubák. Měla jsem přátele a nejlepší kamarádku, se kterými jsem sedávala u oběda. A měla jsem také báječné kamarády na soustředění hudební konzervatoře, kam jsem jezdívala v létě. Byla jsem oblíbená, ale zároveň mě moje okolí neznalo z mé pravé stránky. Ve třídě jsem se nijak hlasitě neprojevovala. Moc jsem se nehlásila ani neodmlouvala učitelům. A měla jsem pořád co dělat, spoustu času jsem trávila cvičením nebo hraním ve smyčcovém kvartetu nebo na hodinách hudební nauky. Moji vrstevníci se ke mně chovali pěkně, ale měli tendenci považovat mne za dospělou. Další učitelka. A s učitelkami se neflirtuje.

„Co bys tomu řekla, kdybych ti oznámil, že mám lístky na mistra?“ zeptal se mne Adam a v očích mu blýsklo.

„Sklapni. Nic nemáš!“ vyjela jsem trochu víc zostra, než jsem měla v úmyslu.

Adam předstíral, že narazil na skleněnou stěnu. Pak se oprášil.

„Mám. Do Schnitzlu v Portlandu.“

„To je Arlene Schnitzer Hall. Hrává tam symfonický orchestr.“

„Přesně tam. Mám lístky. Dva. Půjdeš?“

„Myslíš to vážně? No jasně! Chtěla jsem jít za každou cenu, jenomže jeden stojí osmdesát dolarů! Počkej, jak jsi k těm lístkům přišel?“

„Jeden rodinný známý je dal našim, ale oni nemůžou jít. Nic víc,“ dodal rychle. „Jo a je to v pátek večer; jestli chceš, vyzvednu tě v půl šestý a pojedeme do Portlandu spolu.“

„Bezva!“ řekla jsem, jako by vůbec o nic nešlo.

V pátek odpoledne jsem ale byla víc rozrušená, než když jsem loni v zimě při přípravě na závěrečné zkoušky z nepozornosti vypila celou konvici taťkovy extra silné kávy.

Z Adama jsem nervózní nebyla. Teď už jsem z něj měla příjemný pocit. Cítila jsem nejistotu. Co to vlastně je? Schůzka? Projev přátelské přízně? Dobročinný skutek? Nemám ráda vratkou půdu pod nohama, stejně jako se nerada namáhavě prodírám novou větou skladby. Proto tolik cvičím, abych získala pevnou půdu pod nohama a pak mohla propracovat detaily.

Zhruba šestkrát jsem se převlékla. Teddy, tou dobou už chodil do školky, seděl v mé ložnici, vytahoval z polic knížky s Calvinem a Hobbsem a předstíral, že si v nich čte. Málem se potrhal smíchy, ale nebyla jsem si jistá, jestli ho tak rozdováděly Calvinovy ztřeštěnosti nebo moje počínání.

Mamka nakoukla dovnitř, aby zjistila, jak jsem daleko. „Vždyť je to jenom chlap, Mio,“ řekla, když viděla, jak jsem rozčilená.

„No jo, ale je to první kluk, se kterým jsem kdy šla na skororande,“ řekla jsem. „Takže nevím, jestli se mám obléknout na rande, nebo na symfonii – mám se vyparádit? Nebo si mám obléknout něco pohodlného, pro případ, že to není rande?“

„Vezmi si prostě něco, v čem se cítíš dobře,“ navrhla. „To bude nejlepší.“ Vím určitě, že kdyby mamka byla na mém místě, odložila by veškeré konvence. Na dřívějších fotkách s taťkou vypadala jako něco mezi svůdnicí z 30. let a motorkářským zajíčkem, měla uličnický účes, velké modré oči obtažené černými linkami a na štíhlém těle nějaký sexy úbor, například starodávný krajkový korzet doplněný těsnými koženými kalhotami.

Povzdechla jsem si. Kéž bych byla tak odvážná! Nakonec jsem vybrala dlouhou černou sukni a kaštanový svetřík s krátkými rukávy. Jednoduché a střízlivé. Moje obchodní značka, řekla bych.

Když se ukázal Adam ve vlněném obleku a v botách s gumovou podrážkou (komplet, který velmi zapůsobil na taťku), došlo mi, že je to rande. Jistě, oblékl se na symfonii a oblek ze 60. let byl zkrátka výrazem jeho osobitého pojetí společenského stylu, ale já jsem věděla, že v tom bylo víc. Když si podával ruku s taťkou a říkal mu, že má jeho stará cédéčka, vypadal nervózně. „Doufám, že je používáš jako

podložky pod sklenici,“ řekl taťka. Adam se zatvářil překvapeně, asi nebyl zvyklý na rodiče, který je cyničtější než dítě.

„A moc nevyvádějte, děti. Při posledním koncertu Yo-Yo Ma hlásili z kotle těžká zranění,“ pronesla mamka, když jsme šli po trávníku.

„Máš skvělý rodiče!“ řekl Adam a otevřel mi dveře auta.

„Já vím,“ odpověděla jsem.

Cestou do Portlandu jsme si trochu povídali. Adam mi pouštěl ukázky skupin, které se mu líbí, jakési švédské popové trio, které znělo nudně, ale pak nějakou islandskou skupinu, a ta byla báječná. Ve městě jsme se trochu zamotali a přijeli na koncert pět minut před začátkem. Měli jsme sedadla na balkoně. Na Yo-Yo Ma ale člověk nejde kvůli výhledu a zvuk byl úžasný. Ten člověk hraje na violoncello, jako když v jednu chvíli pláče žena a vzápětí se směje dítě. Při poslechu jsem si připomněla, proč jsem začala hrát na cello – bylo v něm cosi lidského a působivého.

Když koncert začal, pohlédla jsem koutkem oka na Adama. Vypadal dobromyslně, ale ustavičně se díval do programu a zřejmě počítal věty do přestávky. Bála jsem se, že se nudí, ale pak jsem se ponořila do hudby a přestala si s tím dělat starosti.

A pak, když Yo-Yo Ma hrál „Le Grand Tango“, vzal mě Adam za ruku. Za všech jiných okolností by to bylo kýčovité a sentimentální, ale on se na mne vůbec nedíval. Měl zavřené oči a lehce se pohupoval na sedadle. Také on se ponořil do hudby. Opětovala jsem mu stisk a po zbývající část koncertu jsme tak seděli.

Pak jsme si koupili kávu a koblihy a procházeli se podél řeky.

Mrholilo; sundal si sako a přehodil mi je přes ramena.

„Žes ty lístky nedostal od rodinného přítele?“ zeptala jsem se. Čekala jsem, že se rozesměje nebo zvedne ruce a bude předstírat,

že se vzdává, jak to míval ve zvyku, když jsem se na něj při nějaké debatě vrhla. Ale on mi pohlédl přímo do očí, takže jsem viděla zelené, hnědé a šedivé ostrůvky v jeho duhovkách, a zavrtěl hlavou.

„Dva týdny jsem rozvážel pizzu!“ přiznal.

Zastavila jsem se. Slyšela jsem, jak dole pleská voda. „Ale proč?

Proč kvůli mně?“

„Nikdy jsem neviděl někoho víc zaujatého hudbou než tebe. Proto se na tebe tak rád dívám, když cvičíš. Udělá se ti taková hezká vráska na čele, tady,“ řekl a dotkl se mne nad kořenem nosu. „Já sám jsem hudbou posedlý, ale takhle se do ní zabrat nedokážu.“

„Cože? Takže mě bereš jako nějaký společenský experiment?“ zahalasila jsem a měl to být vtip, ale nepovedl se.

„Ne, ty nejsi žádný experiment,“ řekl Adam. Hlas měl chraplavý a přidušený.

Cítila jsem, jak se mi po hrdle rozlévá teplo a rudnu. Upřeně jsem pozorovala své boty. Věděla jsem s jistotou, že se teď Adam na mne dívá, a když zvednu hlavu, dá mi pusu. A samotnou mne překvapilo, jak moc chci, aby mě líbal. Teprve teď jsem si uvědomila, že jsem na to myslela tak často, že jsem si vryla do paměti přesný tvar jeho rtů a představovala si, jak mu přejíždím prstem po bradě.

Zamrkala jsem a zvedla k němu oči. Čekal na mne. A tak to začalo.

12.19

Je toho se mnou v nepořádku hodně.

Zřejmě mám nefunkční plíci. Roztrženou slezinu. Vnitřní krvácení neznámého původu. A co je nejvážnější, zhmožděniny mozku. Také mám zlomená žebra. Odřeniny na nohou budou vyžadovat transplantaci tkání; ty na obličeji zásah plastického chirurga – ale, jak poznamenali lékaři, jen když budu mít štěstí.

V tuto chvíli musí odstranit slezinu, zavést novou trubici, která bude odsávat nefunkční plíci, a zastavit vnitřní krvácení. Pro můj mozek toho moc udělat nemohou.

„Budeme prostě čekat a uvidíme,“ řekl jeden z chirurgů při pohledu na výsledky tomografického vyšetření mé hlavy. „Mezitím se spojte s krevní bankou. Potřebuji dvě jednotky 0 negativní a dvě jednotky do zásoby.“

0 negativní. Moje krevní skupina. Vůbec jsem ji neznala. O něčem takovém jsem nikdy nepřemýšlela. V nemocnici jsem nikdy nebyla, když nepočítám návštěvu ambulance tehdy, jak jsem si pořezala nohu o rozbité sklo. Nepotřebovala jsem ani stehy, jen tetanovou injekci.

Lékaři na operačním sále debatují, jakou hudbu pustit, jako my dnes ráno v autě. Jeden chce džez. Další rock. Anestezioložka, která stojí u mojí hlavy, vyžaduje klasiku. Přikláním se k ní a zřejmě to pomáhá, protože kdosi vytahuje CD Richarda Wagnera. Svižnou

„Jízdu valkýr“ jsem ale na mysli neměla, spíš něco lehčího, třeba

Čtvero ročních období.

Operační sál je stísněný a namačkaný, plný jasných světel, která zdůrazňují, jak odporné je to místo. Vůbec nevypadá jako v televizi, kde nemocniční sály připomínají dokonale čisté koncertní prostory, které by dokázaly pojmout operního pěvce i obecenstvo. Podlaha, přestože je vyleštěná, že se blýská, je ošoupaná a plná rezavých šmouh, které vypadají jako staré skvrny od krve.

Krev. Je tu všude. Doktory nijak nevyvádí z míry. Řežou a šijí a odsávají za přítomnosti spousty krve, jako by myli nádobí v mýdlové vodě. A mezitím pumpují a doplňují zásoby do mých žil.

Chirurg, který chtěl poslouchat rock, se značně potí. Jedna ze sester mu pravidelně otírá čelo gázou, kterou drží v kleštičkách. V jednu chvíli propotí masku a musí si ji vyměnit.

Anestezioložka má jemné prsty. Sedí u mé hlavy, sleduje moje životní funkce, přizpůsobuje množství tekutin a léků, které mi dávají. Určitě dělá svou práci dobře, protože se zdá, že necítím nic, dokonce i když mým tělem škubají. Je to ošklivá práce, nic podobného hře Operace, kterou jsme hrávali jako děti a při níž musel být člověk opatrný, aby se při odstraňování kosti nedotýkal stěn, jinak spustil bzučák.

Anestezioložka mne prsty v latexových rukavicích bezmyšlenkovitě hladí po spáncích, jako to dělávala mamka, když jsem stonala nebo mne přepadla bolest hlavy tak naléhavá, až jsem si představovala, že otevřená žíla ve spánku by tlaku ulevila.

Wagnerovo cédéčko hrálo dvakrát po sobě. Lékaři rozhodli, že je čas přejít na jiný žánr. Vyhrává džez. Lidé v mém okolí vždycky předpokládají, že když mne baví vážná hudba, jsem džezový nadšenec. Nejsem. Taťka, ten ano. Džez zbožňuje, hlavně ten divoký, co hrál Coltrane ke konci života. Říká, že džez je punk pro staré lidi. Myslím, že tím se to vysvětluje, protože nemám ráda ani punk.

Operace stále není u konce. Unavuje mne. Nevím, jak to lékaři mohou vydržet. Sice stojí skoro bez hnutí, ale zdá se, že je to náročnější než maratón.

Začínám upadat do otupělosti. A pak přemýšlím o současném stavu, ve kterém se nacházím. Jestli nejsem mrtvá – a přístroj sledující činnost srdce průběžně pípá, takže předpokládám, že nejsem – ale nejsem ani ve svém těle, mohu jít kamkoliv? Jsem duch? Mohla bych se přenést na havajskou pláž? A do Carnegie Hall v New Yorku? A můžu jít za Teddym?

V rámci experimentu zavrtím nosem jako Samantha v seriálu

Čarodějky. Nic se neděje. Lusknu prsty. Srazím paty. Jsem pořád tady.

Rozhodnu se, že zkusím jednodušší manévr. Jdu ke stěně a představuji si, že jí propluji a vystoupím na druhé straně. Až na to, že když vstupuji do zdi, vrazím do ní.

Dovnitř přispěchá sestra se sáčkem krve, a než za sebou zavře dveře, proklouznu jimi. Jsem na nemocniční chodbě. Je tu spousta lékařů, sester a zřízenců v modrém a zeleném. Jakási žena na lehátku, s vlasy v modré síťované čepici do sprchy a hadičkou s nitrožilní výživou zavedenou do paže, volá: „Williame, Williame!“ Odcházím o kousek dál. Jsou tu řady operačních sálů, všechny plné spících lidí. Jestli jsou na tom pacienti v těchto místnostech stejně jako já, proč potom nevidím jejich duše? Potloukají se všichni mimo své tělo jako já? Opravdu ráda bych potkala někoho, kdo je na tom stejně. Mám pár otázek, například v jakém přesně stavu se nacházím a jak se z něj mám dostat? Jak se mám vrátit zpátky do svého těla? Mám čekat, až mne lékaři probudí? Jenomže okolo mne nikdo jiný není. Možná že ostatní nějak přišli na to, jak se dostat na Havaj.

Procházím za sestrou několika automatickými dvoukřídlými dveřmi. Ocitám se v malé čekárně. Sedí tu můj děda s babičkou.

Babička cosi hučí do dědy, možná jen tak brebentí do vzduchu, což je její způsob, jak se nenechat zahltit emocemi. Zažila jsem to už dřív, když měl děda srdeční příhodu. Má na sobě gumovky a zahradnický kabátek umouněný od bláta. Nejspíš pracovala ve skleníku, když se to dověděla.

Babička má vlnité šedivé vlasy zastřižené nakrátko; taťka říká, že je nosí permanentně od sedmdesátých let. „Je to jednoduché,“ říkává

babička. „Rychle upravené a žádné zbytečné starosti.“ To je pro ni příznačné. Nic zbytečného. Je tak praktická, že by jí většina lidí nikdy nevěřila zálibu v andílcích. Má sbírku keramických andílků, andílků z vlny, andílků z foukaného skla a všemožných dalších a přechovává ji ve zvláštní porcelánové dóze v pokoji, kde má šicí stroj. A ne že by je jen sbírala – ona v ně věří. Myslí si, že jsou všude. Jednou se v lesním jezírku za jejich domem uhnízdil párek potáplic. Babička byla přesvědčená, že to jsou její dávno zemřelí rodiče, kteří se na ni přišli podívat.

Jindy jsme seděli venku na verandě a já jsem zahlédla červeného ptáčka. „To je křivka?“ zeptala jsem se.

Babička zavrtěla hlavou. „Křivka je moje sestra Gloria,“ prohlásila. Měla na mysli mou nedávno zesnulou pratetu Glo, se kterou se babička nikdy nesnesla. „Ta by sem nezašla.“

Děda se upřeně dívá do usazeniny v polystyrénovém kelímku a odlupuje vršek, takže mu malé bílé kuličky padají do klína. Je to nejhorší břečka, vypadá, jako by ji uvařili v roce 1997 a od té doby bublala na vařiči. Nicméně šálek by mi nevadil.

Člověk hned vidí jasnou linii od dědy přes taťku k Teddymu, i když dědovy vlnité vlasy už přešly ze světlé v šedivou a děda je podsaditější než Teddy, který je vyčouhlý, a než taťka, šlachovitý a svalnatý z odpoledního vzpírání v Ymce. Všichni ale mají vodově šedomodré oči, jako oceán za oblačného dne.

Možná proto je teď pro mne těžké dívat se na dědu.

Juilliard byl babiččin nápad. Pochází z Massachusetts, ale v roce 1955 se přestěhovala do Oregonu, jen tak, sama od sebe. Dnes by na tom nebylo nic divného, ale tehdy, před dvaapadesáti lety, by něco takového bylo u dvaadvacetileté neprovdané ženy jistě považováno za pohoršující. Babička tvrdí, že ji přitahovala divočina a že nic divočejšího než nekonečné lesy a skalnaté pláže Oregonu nenašla. Nastoupila jako sekretářka u lesní správy. Děda tu pracoval jako biolog.

Občas v létě do Massachusetts jezdíváme, do lovecké chaty v západní části země, na týden se tu vždy ubytuje babiččina rozvětvená rodina. Scházím se tam se vzdálenými bratránky a sestřenicemi a pratetami a prastrýci, jejichž jména si stěží vybavuji. Spoustu příbuzných mám v Oregonu, ale ti jsou všichni z dědovy strany.

Loni v létě jsem si s sebou do Massachusetts přivezla cello, abych mohla cvičit na nadcházející koncert komorní hudby. Let nebyl obsazený, takže letušky mi dovolily, abych cello posadila na sedadlo vedle mne, jako to dělají profíci. Teddymu to přišlo legrační a snažil se nástroj krmit preclíky.

Jednou večer jsem v chatě uspořádala malý koncert v hlavní místnosti, pro mé příbuzné a trofeje zastřelené zvěře rozvěšené po stěnách. To bylo moje obecenstvo. Poté se kdosi zmínil o Juilliardu a babička se té myšlenky chytila.

Nejdřív mi to připadalo přitažené za vlasy. Na univerzitě poblíž nabízeli velmi slušnou výuku. A kdybych se chtěla pustit dál, byla tu konzervatoř v Seattlu, což je jen pár hodin jízdy autem. Juilliard je na druhém konci země. A je to drahá škola. Naše ten nápad fascinoval, ale řekla bych, že ani jeden z nich mě nechtěl pustit do New Yorku a zadlužit se, abych nakonec stejně skončila jako cellistka v nějakém druhořadém maloměstském orchestru. Nevěděli, jestli jsem opravdu tak dobrá. A nevěděla jsem to vlastně ani já. Profesorka Christieová mi řekla, že patřím k nejnadějnějším studentkám, jaké kdy učila, ale o Juilliardu se přede mnou nikdy nezmínila. To byla škola pro virtuózy a bylo by ješitné myslet si, že by mě tam brali trochu vážně.

Ale pak, když mne někdo jiný, někdo nezaujatý z východního pobřeží označil za hodnou Juilliardu, nápad vrtal babičce hlavou čím dál víc. Sama si o tom promluvila s profesorkou Christieovou a moje učitelka se té představy chytila jako klíště.

A tak jsem vyplnila přihlášku, shromáždila doporučení a odeslala svoji nahrávku. Adamovi jsem o tom nepověděla. Říkala jsem si, že nemá smysl o tom mluvit, když jenom dostat se do konkurzu je tak složité. Ale pak jsem si uvědomila, že je to lež. Kdesi v koutku duše jsem cítila, že už samotná přihláška byla tak trochu zradou. Juilliard byl v New Yorku. Adam tady.

Ale už ne na střední. Chodil o rok výš než já, a když jsem já byla v posledním ročníku, on začínal na univerzitě ve městě. Do školy chodil jen externě, protože Shooting Star začínali být známí. Uzavřeli smlouvu s nahrávací společností v Seattlu a pořád jezdili po koncertech. Takže Adamovi jsem řekla o přihlášce teprve potom, co jsem dostala krémovou obálku s vytlačenou hlavičkou Juilliard School a s pozvánkou na konkurz. Vysvětlovala jsem mu, kolik lidí se tak daleko vůbec nedostane. Nejdřív vypadal, jako když ho jímá posvátná hrůza, jako by tomu nemohl úplně uvěřit. Pak se smutně usmál. „Yo Mama by si měl dávat bacha!“ řekl.

Konkurz se konal v San Francisku. Taťka měl v tom týdnu nějakou velkou školní konferenci a mamka začínala na novém místě v cestovní kanceláři, takže se babička dobrovolně přihlásila, že mne doprovodí.

„Uděláme si holčičí víkend. Zajdeme na čaj do Fairmontu, okoukneme výlohy na Union Square. Svezeme se trajektem k Alcatrazu. Jako správné turistky.“

Ale týden před cestou babička zakopla o kořen a podvrtla si kotník. Musela nosit speciální botu a doporučili jí, aby nohu šetřila. Nastala panika. Řekla jsem, že můžu jet sama – autem nebo vlakem, a hned se vrátím.

Děda ale nedal jinak, než že pojedeme spolu. Vyrazili jsme jeho dodávkou. Cestou jsme moc nemluvili, což mi nevadilo, protože jsem byla hodně nervózní. Pořád jsem svírala v ruce dřívko od nanuku, které mi Teddy před cestou věnoval pro štěstí. „Zlom ruku!“ řekl mi.

Když se nám podařilo chytit stanici, poslouchali jsme s dědou vážnou hudbu a zprávy pro zemědělce, jinak jsme seděli tiše. Ale bylo to konejšivé ticho, odpočinula jsem si a cítila s dědou bližší spříznění duší než při jakkoli srdečné konverzaci.

Babička nám objednala pokoj ve vyparáděném penzionu a vidět dědu v pracovních botách a kostkované flanelce uprostřed háčkovaných deček a potpourri bylo legrační. Ale snadno se s tím vypořádal.

Konkurz byl vyčerpávající. Musela jsem hrát pět skladeb: Šostakovičův koncert, dvě Bachovy suity, celé Čajkovského Pezzo capriccioso, což bylo téměř nemožné, a větu z Ennio Morriconeho

Mise, což byla zábavná, ale riskantní volba, protože ji hrál Yo-Yo Ma a každý mě s ním bude srovnávat. Odkráčela jsem vratkým krokem, zpocená v podpaží. Moje endorfiny však vřely a to spolu s pocitem obrovské úlevy způsobilo, že jsem málem omdlela.

„Půjdeme se podívat po městě?“ zeptal se děda a našpulil rty do úsměvu.

„Rozhodně!“

Věnovali jsme se všem činnostem, které jsme měli v plánu s babičkou. Děda mě vzal na čaj a na nákupy, ale babiččinu rezervaci v jakési vybrané restauraci jsme zrušili a místo toho jsme se loudali po čínské čtvrti, našli jsme podnik, před kterým stála nejdelší fronta, a tam jsme se najedli.

Po návratu domů mě děda vysadil z auta a pořádně mě objal. Za normálních okolností člověku podal ruku, nanejvýš ho při výjimečných příležitostech popleskal po zádech. Tohle objetí bylo pevné, a já jsem věděla, že mi tak dal najevo, jak se měl fajn.

„Já taky, dědo!“ zašeptala jsem.

15.47

Právě mne přemístili z pokoje intenzívní pooperační péče na traumatologickou jednotku intenzívní péče. Je to místnost ve tvaru podkovy s desítkou postelí a skupinou sester a ošetřovatelů, kteří nepřetržitě pobíhají kolem a sledují záznamy o životních funkcích pacientů, které vyjíždějí z počítače v nohách postele. Uprostřed pokoje jsou další počítače a velký stůl, za kterým sedí další sestra.

O mne se kromě nekonečného počtu lékařů starají dva členové zdejšího personálu. Jedním je mlčenlivý muž s těstovitou tváří, knírem a světlými vlasy, a toho moc ráda nemám. Tím druhým je žena s pletí tak tmavou, že je až modrá, a melodickým hlasem. Říká mi „zlatíčko“ a neustále mi urovnává pokrývky, i když je vůbec nemám odhrnuté.

Mám k sobě připojeno tolik hadiček, že je všechny ani nespočítám. Jedna mi vede do krku a ta za mne dýchá; druhá do nosu, ta mi z břicha odvádí tekutinu; další do žíly, ta mne hydratuje; jedna do močového měchýře, tou čůrám; několik do hrudi, ty podávají

zprávu o činnosti srdce; jedna do prstu, ta přenáší pulz. Ventilátor, který reguluje můj dech, pracuje v uklidňujícím rytmu, jako metronom. Nádech, výdech, nádech, výdech.

Do místnosti za mnou nepřichází nikdo kromě lékařů, sester a psycholožky. Ta také promlouvá konejšivým vlídným hlasem k babičce a dědovi. Říká jim, že jsem ve „vážném“ stavu. Nejsem si úplně jistá, co to znamená – vážný stav. Pacienti v televizních seriálech jsou buď ve stavu kritickém, nebo stabilizovaném. Vážný, to nezní dobře. Vážný je stav, ve kterém se člověk ocitne, když se tady nedaří.

„Kéž bychom mohli něco udělat,“ říká babička. „Připadám si tak neužitečná, když jenom tak čekáme.“

„Zkusím zjistit, jestli vás tam za chvíli budu moci pustit,“ říká psycholožka. Má kučeravé šedivé vlasy a na halence skvrnu od kávy; vypadá přívětivě. „Po operaci je ještě pod vlivem utišujících léků a je napojená na ventilátor, který jí pomáchá dýchat, zatímco se její tělo zotavuje z poúrazového šoku. Ale i pacientům v komatózním stavu pomáhá, když slyší hlas svých blízkých.“

Děda odpoví chrapláním.

„Máte ještě někoho, komu byste chtěli zatelefonovat?“ zeptá se psycholožka. „Příbuzným, kteří by tu třeba rádi byli s vámi. Chápu, že je to pro vás velká zkouška, ale čím budete silnější, tím víc pomůžete Mie.“

Když zaslechnu své jméno, vyděsím se. Ostře mi to připomene skutečnost, že je řeč o mně. Babička vyjmenovává různé lidi, kteří už jsou na cestě, tety, strýce. O Adamovi ani zmínka.

Adam je jediný, koho doopravdy chci vidět. Kdybych tak věděla, kde je, pokusila bych se jít za ním. Nemám tušení, jak se o mně doví. Děda s babičkou nemají jeho telefonní číslo. Nenosí mobily, takže jim nemůže zavolat. A nemám představu, jak by vůbec mohl vědět, že jim má telefonovat. Lidé, kteří za běžných okolností rozšířili případnou informaci, že se mi něco stalo, to udělat nemohou.

Stojím nad pípajícím tělem bez života plným hadiček. Patří mně. Moje kůže je šedá. Oči mám zavřené a přelepené. Byla bych ráda, kdyby náplast někdo odstranil. Vypadá to, že to svědí. Příjemná sestřička se točí kolem. Oblek má z látky s lízátky, i když tohle není

dětské oddělení. „Jak se vede, zlatíčko?“ ptá se mne, jako kdybychom do sebe právě vrazily v obchodě.

Náš začátek s Adamem nebyl nijak hladký. Podle mého jsem měla dojem, že láska překoná všechno. A když mne po koncertu Yo-Yo Ma vysadil u domu, oba jsme už věděli, že jsme zamilovaní. V knihách a filmech příběh vždy uzavírá scéna, kdy se dva konečně romanticky políbí. A pak podle očekávání žijí šťastně až do smrti.

S námi to bylo jinak. Pocházíme z velmi vzdálených koutů společenského vesmíru, a to, jak se ukázalo, s sebou přináší mnohá úskalí. Dál jsme se vídali v hudebním křídle, ale náš vztah zůstával platonický, jako by si žádný z nás nechtěl zahrávat. Ale kdykoli jsme se sešli jinde než ve škole – když jsme seděli ve studentské jídelně nebo se bok po boku učili na nádvoří – cosi se změnilo. Necítili jsme se dobře. Rozhovor vázl. Když promluvil jeden, spustil v tutéž chvíli i ten druhý.

„Pokračuj,“ říkávala jsem.

„Ne, pokračuj ty,“ říkával Adam.

Ta zdvořilost byla vyčerpávající. Chtěla jsem to prolomit, vrátit se k příjemné atmosféře onoho večera, kdy se konal koncert, ale nevěděla jsem, jak to provést.

Adam mě pozval, abych se přišla podívat, jak hrají. Bylo to dokonce ještě horší než ve škole. Jestli jsem se ve vlastní rodině cítila jako ryba na suchu, tak mezi Adamovými přáteli jsem si připadala jako ryba na Marsu. Pořád měl kolem sebe správně trhlé, temperamentní lidi, atraktivní dívky s obarvenými vlasy a piercingem, nemluvné kluky, kteří hned ožili, když s nimi Adam promluvil rockovou hantýrkou. Já jsem nedokázala být fanynkou. A ani jsem nevěděla, jak se bavit o rocku. Je to jazyk, kterému bych měla rozumět, vždyť jsem dcerou svého taťky a muzikantkou, ale nechápu ho. Je to stejné, jako když lidé mluvící mandarínskou čínštinou trochu, ale ne úplně rozumí kantonskému nářečí, a Nečíňané se přitom domnívají, že všichni obyvatelé zmíněné země spolu

komunikují, třebaže mandarínská čínština se od kantonského nářečí zásadně liší.

Hrozila jsem se jezdit s Adamem po vystoupeních. Ne proto, že bych byla žárlivá nebo že by mě nezajímala jeho hudba. Moc ráda jsem ho pozorovala, když hrál. Když stál na pódiu, kytara jako by byla jeho pátou končetinou, přirozeným pokračováním jeho těla. A když pak přišel do zákulisí, lil z něho pot, ale čistý, takový, že se mi v koutku duše chtělo olíznout mu tvář jako lízátko. Ale neudělala jsem to.

Když nastal nápor fanoušků, zamířila jsem do hlediště. Adam mne bral rukou kolem pasu a snažil se mě zadržet, ale vyvlekla jsem se a stáhla se do ústraní.

„Ty už mě nemáš ráda?“ rozčiloval se po jednom vystoupení, sice jen z legrace, ale stejně jsem v jeho hlase zaslechla hořkost.

„Nevím, jestli s tebou mám dál jezdit,“ řekla jsem.

„A proč ne?“ zeptal se a tentokrát se nijak nesnažil skrýt, že se ho to dotklo.

„Mám dojem, že si nemůžeš pořádně užívat slávy. Nechci, aby sis kvůli mně dělal starosti.“

Adam řekl, že mu nevadí, když si o mě dělá starosti, ale řekla bych, že trochu mu to přece jenom vadilo.

Nejspíš bychom se během těch prvních týdnů rozešli, nebýt mého domova. U nás doma, s mou rodinou, jsme nacházeli společnou půdu pod nohama. Když jsme spolu byli asi měsíc, pozvala jsem Adama poprvé k nám domů na večeři. Seděl v kuchyni s taťkou a vedli řeči o rocku. Pozorovala jsem je, pořád jsem rozuměla sotva polovině z toho, co říkali, ale na rozdíl od vystoupení jsem neměla dojem, že jsem mimo hru.

„Hraješ košíkovou?“ zeptal se taťka. Co se týkalo pasivního zájmu o sport, byl taťka baseballovým fanatikem, ale když došlo na aktivní sport, rád střílel koše.

„Jasně,“ řekl Adam. „Ale nijak zvlášť dobře.“

„Dobrý být nemusíš; stačí, když hraješ s chutí. Nedáme si rychlou hru? Boty na košíkovou už máš na nohou,“ řekl taťka při pohledu na

Adamovy kotníkové konversky. Pak se obrátil ke mně. „Nebude ti to vadit?“

„Vůbec ne,“ ujistila jsem ho s úsměvem. „Můžu mezitím cvičit.“

Šli na hřiště za nedalekou základkou. Vrátili se za tři čtvrtě hodiny. Adam lesklý potem a lehce omráčený.

„Co se stalo? Že by tě starý pán uštval?“ Adam zavrtěl hlavou a zároveň přikývl.

„Taky, ale to není všechno. Když jsme hráli, dostal jsem do dlaně žihadlo. Tvůj táta mě popadl za ruku a vysál jed.“

Přikývla jsem. Tomuhle triku ho naučila babička. Na chřestýši jed by asi nezabral, ale na včelí žihadlo zaručeně. Když odstraníte žihadlo i jed, zbude jen slabé svědění.

Adam se rozpačitě usmál, naklonil se ke mně a pošeptal mi do ucha: „Nejspíš jsem trochu rozrušený, protože mám s tvým otcem důvěrnější vztah než s tebou!“

Rozesmála jsem se. Ale do určité míry to byla pravda. Během těch několika týdnů, co jsme byli spolu, jsme se nedostali o moc dál než k líbání. Nebylo to tím, že bych byla puritánka. Byla jsem panna, ale rozhodně jsem jí nehodlala zůstat. A Adam v žádném případě nebyl panic. Spíš to bylo tím, že naše líbání trpělo stejnou vyčerpávající zdvořilostí jako naše rozhovory.

„Možná bychom to měli napravit,“ zamumlala jsem.

Adam tázavě zvedl obočí. Místo odpovědi jsem zrudla. Při večeři jsme se na sebe usmívali a poslouchali Teddyho žvatlání o tom, jak odpoledne vzadu na zahradě vykopal zaručeně dinosauří kosti. Taťka připravil svou proslulou roštěnou pečenou v soli, což bylo moje oblíbené jídlo, ale tentokrát jsem nějak neměla chuť. Nimrala jsem se v jídle a doufala, že si toho nikdo nevšimne. Celou dobu mi tiše bzučelo v hlavě. Vzpomněla jsem si na ladičku, kterou používám pro cello. Když se do ní zlehka udeří, vydává vibrace v tónu a – ty stále sílí, až se pokojem nese harmonický zvuk. Takhle na mne při večeři působil Adamův úsměv.

Po jídle šel Adam krátce omrknout Teddyho vykopávky a pak vyšel nahoru do mého pokoje a zavřel za sebou dveře. Kim nesmí doma zůstávat s kluky o samotě – tedy ne že by k takové situaci někdy

došlo. Moji rodiče v tomto ohledu nestanovili žádná pravidla, ale měla jsem dojem, že vědí, co se mezi mnou a Adamem děje, a i když se taťka rád choval ve stylu seriálu z 50. let, pravdou je, že oni s mamkou se do sebe zamilovali jako hodně mladí.

Adam si lehl na postel a položil ruce nad hlavu. Usmíval se celým obličejem – očima, nosem, ústy.

„Zahraj na mě,“ řekl.

„Cože?“

„Chtěl bych, abys na mne zahrála jako na cello.“ Nejdříve jsem protestovala, že to nemá smysl, ale pak mi došlo, že to naopak smysl dává, a to dokonalý. Šla jsem ke skříňce a vytáhla jeden ze záložních smyčců. „Sundej si tričko,“ řekla jsem a hlas se mi chvěl.

Poslechl. Byl hubený, ale překvapivě dobře stavěný. Dokázala bych dvacet minut upřeně pozorovat křivky jeho hrudníku. Jenomže on chtěl, abych mu byla blíž. A já jsem mu chtěla být blíž.

Posadila jsem se k němu na postel tak, abych měla jeho tělo před sebou. Smyčec se chvěl, když jsem jej pokládala na postel. Vztáhla jsem levou ruku a pohladila Adama po hlavě, jako by to byl šnek na hlavici mého cella. Usmál se a zavřel oči. Trochu jsem se uklidnila. Pohrávala jsem si s jeho ušima, jako by to byly kolíčky strun, a když se tiše smál, žertem jsem ho polechtala. Položila jsem mu dva prsty na krk, zhluboka jsem se nadechla, abych si dodala odvahy, a sklonila jsem se nad jeho hrudí. Přejížděla jsem mu prsty po těle nahoru dolů, zaměřila se na šlachy svalů, každé jsem přisoudila jednu strunu – A, G, C, D. Špičkami prstů jsem se jich dotýkala po celé délce, jedné po druhé. Adam ztichl, jako by se na cosi soustředil.

Sáhla jsem po smyčci a přejela jím po jeho žebrech, v místech, kde jsem si představovala kobylku cella. Zprvu jsem hrála zlehka, pak s větší silou a rychlostí, podle toho, jak hudba v mojí hlavě nabírala na náruživosti. Adam ležel v naprosté tichosti, jen občas slabě zavzdychal. Dívala jsem se na smyčec, na své ruce, na Adamův obličej a cítila ten prudký nával náklonnosti, touhy a neznámý pocit moci. Nikdy mne nenapadlo, že bych mohla v někom vyvolat takové pocity.

Když jsem skončila, zvedl se a dlouho mne vášnivě líbal. „Teď je řada na mně,“ řekl. Přetáhl mi svetr přes hlavu a stáhl okraj džin. Pak se posadil na postel a položil si mne přes klín. Nejdřív mne jen držel.

Zavřela jsem oči a snažila se vnímat jeho oči na mém těle. Dívaly se na mne tak, jako dosud žádné. Pak začal hrát.

Vybrnkával mi na hrudníku akordy, což mne lechtalo a rozesmála jsem se. Něžně se mne dotýkal a pokračoval dál dolů. Přestala jsem se hihňat. Ladička sílila – její vibrace se zrychlovaly s každým novým dotekem.

Po chvíli přešel spíše na španělský styl a probíral se strunami. Horní část mého těla použil jako hmatník, hladil mne po vlasech, po tváři, po krku. Drnkal mi na hrudníku i na břiše, ale já jsem ho cítila i v místech, kam se jeho ruce zdaleka nepřiblížily. Hrál a energie vzrůstala; ladička se dočista zbláznila, chrlila vibrace, až celé moje tělo bzučelo a sotva jsem popadala dech. A když jsem měla dojem, že už to nevydržím ani chvíli, víření pocitů přešlo v závratné crescendo, které uvedlo i nejposlednější nervové zakončení v mém těle do stavu vysoké pohotovosti.

Otevřela jsem oči a vychutnávala záplavu hřejivého klidu. Dala jsem se do smíchu a Adam se mnou. Líbali jsme se, dokud nemusel jít. Cestou k autu jsem mu chtěla říct, že ho miluji, ale po tom, co jsme právě dělali, mi to připadalo jako fráze. Proto jsem počkala a řekla mu to až nazítří. „To se mi ulevilo! Už jsem si myslel, že mě máš

jen kvůli sexu!“ zavtipkoval se smíchem.

Potíže jsme měli i dál, ale přehnaná zdvořilost už k nim nepatřila.

16.39

Stojí tu celý zástup. Děda a babička. Strýc Greg. Teta Diane. Teta Kate. Sestřenice Heather a bratranci John s Davidem. Taťka je z pěti dětí, takže má ještě mnohem víc příbuzných. O Teddym nikdo nemluví, takže předpokládám, že tu není. Nejspíš je ještě v té druhé nemocnici a stará se o něj Willow.

Příbuzní se shromažďují v čekárně. Ne v té malé na operačním poschodí, kde během mé operace čekali děda s babičkou, ale ve větší na hlavním patře, která je vkusně vymalovaná v šeříkových odstínech a vybavená pohodlnými křesly a pohovkami a téměř nejnovějšími čísly časopisů. Je zvláštní, že přitom nepůsobí ani trochu útulně. Všichni mluví tlumeným hlasem, jako kdyby brali ohledy na ostatní

lidi v čekárně, i když tu kromě mých příbuzných nikdo není. Všechno je to tak vážné, zlověstné. Jdu zpátky na chodbu, abych si trochu odpočinula.

Jsem šťastná, když přichází Kim; mám radost, že vidím její charakteristický cop dlouhých černých vlasů. Cop nosí každý den a do oběda se jí vždycky uvolní spousta neposlušných kadeří. Ale odmítá se vlasům podvolit a každý den ráno je zase zaplete do copu.

S Kim přichází její matka. Nedovoluje dceři řídit na delší vzdálenosti a předpokládám, že po tom, co se stalo, dnes rozhodně neměla důvod, aby udělala výjimku. Paní Scheinová je rudá a obličej má samou skvrnu, jako by plakala nebo k tomu neměla daleko. Vím to, protože jsem ji viděla plakat mnohokrát. Je velmi citově založená.

„Je to hysterka,“ říká o ní Kim. „Typická židovská matka. Nic s tím nenadělá. Počítám, že jednou budu taky taková,“ přiznává.

Kim je pravý opak, vůbec si nedovedu představit, že by někdy byla jako matka. Je tak praštěná a zábavná s tím svým nenápadným humorem, a každému, kdo pro její jemnou ironii nemá smysl, vždycky musí říct, že „jen tak vtipkuje“.

Nemám ale dostatečnou možnost srovnání. Ve městě moc matek Židovek není a židovských dětí je ve škole také poskrovnu. A ty navíc bývají židovského původu jen z poloviny, takže mají vedle vánočního stromku menoru.

Kim je ale skutečná Židovka. Občas jsem u nich v pátek večeřela, a to jsme rozsvěcovali svíce, jedli jsme splétaný chléb a pili víno (jediná pro mne představitelná příležitost, kdy neurotická paní Scheinová dovoluje Kim pít). Od Kim se očekává, že bude chodit výhradně se židovskými kluky, což znamená, že s nikým nechodí. Z legrace říká, že právě proto se sem její rodina přestěhovala, ale skutečným důvodem samozřejmě bylo zaměstnání jejího otce, dohlíží na chod strojů řízených počítačem. Když jí bylo třináct, absolvovala bat micva v synagoze v Portlandu a při obřadu rozžehávání svíček mi připadla úloha také jednu zapálit. Každé léto jezdí na židovský prázdninový tábor v New Jersey. Jmenuje se to Tábor Tóry Habonim, ale Kim tomu říká Tábor Tóry děvkaření, protože jeho účastníci celé léto jen souloží.

„Je to stejné jako hudební tábor,“ říká žertem, i když moje letní soustředění hudebníků není žádné Prci, prci, prcičky.

Teď je Kim naštvaná. Kráčí rychle, dobré tři metry před matkou. Najednou zvedne ramena jako kočka, která právě zbystřila psa, a prudce se otočí k matce.

„Přestaň!“ nařizuje. „Když nepláču já, tak proč bys do prdele měla brečet ty!“

Kim nikdy nemluví sprostě. Proto mě to tak šokuje.

„Ale,“ namítá paní Scheinová, „jak můžeš být tak…“ – vzlykne –

„tak klidná, když –“

„Ticho!“ skočí jí Kim do řeči. „Mia je pořád tady! Takže nic nevzdávám! A když já nic nevzdávám, tak ty taky ne!“

Kim vzpřímeně kráčí směrem k čekárně, její matka sklesle za ní. Když vejdou do místnosti a spatří mé příbuzné, paní Scheinová začne popotahovat.

Tentokrát Kim nemluví sprostě. Ale zrůžovějí jí uši, což, jak vím, je u ní známka vzteku. „Mami. Nechám tě tady. Jdu se projít. Vrátím se později.“

Jdu za ní ven. Bloumá po hlavní chodbě, okouní u obchodu s dárkovými předměty, zajde do bufetu. Dívá se na orientační tabuli. Myslím, že vím, kam zamíří, ještě než to udělá.

V suterénu je malá kaple. Je tam ticho, podobné, jaké bývá v knihovně. Plyšová sedadla jako v některých kinech a tlumená meditační hudba.

Kim se sveze na jedno ze sedadel. Svlékne si kabát, ten černý, sametový, po kterém jsem prahla od té doby, co si ho koupila v kterémsi obchoďáku v New Jersey na výletě za dědou a babičkou.

„Miluju Oregon,“ řekne a škytne ve snaze o smích. Podle jejího ironického tónu bych řekla, že mluví ke mně, ne k Bohu. „Takhle si nemocnice představuje nekonfesní prostředí.“ Ukazuje po kapli. Na zdi je umístěný krucifix, přes pult je přehozený prapor s křížem a vzadu visí několik obrazů Madony s dítětem. „My máme ve znaku Davidovu hvězdu,“ říká a ukazuje k šesticípé hvězdě na stěně. „Ale co muslimové? Žádné modlitební koberečky ani symbol, který by ukazoval, kterým směrem leží východ, a tedy Mekka? A co buddhisté a jejich gong? Stejně si myslím, že je v Portlandu víc buddhistů než Židů.“

Sedám si na sedadlo vedle ní. Mluví se mnou přirozeně jako vždycky. Kromě zdravotnice, která mi říkala, abych vydržela, a ošetřovatelky, která se mne pořád ptá, jak se vede, se mnou od nehody nikdo nepromluvil. Ostatní mluví o mne.

Nikdy jsem doopravdy Kim neviděla, jak se modlí. Jasně, modlila se při bat micva, odříkává modlitby při Šabatové večeři, ale to jen proto, že musí. Většinou nebere svou víru příliš vážně. Ale po tom, co ke mně chvíli mluví, zavře oči, pohybuje rty a cosi mumlá jazykem, kterému nerozumím.

Otevírá oči a mne si dlaně, jako by si říkala tak a dost. Pak se znovu rozmyslí a dodá konečnou naléhavou žádost: „Prosím, neumírej. Dokážu pochopit, proč třeba chceš, ale měj na paměti jedno: jestli umřeš, ve škole vznikne takový ten kýčovitý pomník ? la princezna Diana a vedle tvé skříňky budou všichni pokládat kytky a svíčky.“ Hřbetem ruky si otřela neposlušnou slzu. „Vím, že něco takového bys nesnesla.“

Možná to bylo tím, že jsme si byly příliš podobné. Jakmile se Kim objevila na scéně, všichni předpokládali, že budeme nejlepšími kamarádkami, a to jen proto, že jsme obě tmavovlasé, tiché, svědomité a přinejmenším navenek vážné. Pravda byla taková, že ani jedna z nás nebyla nějak zvlášť vynikající studentkou (studovaly jsme v průměru na dvojky) a vlastně jsme nebyly nijak vážné. Vážně jsme braly jen určité věci – já hudbu a Kim výtvarné umění a fotografování

– a ve zjednodušeném světě střední školy to stačilo, aby nás kvalifikovali zhruba jako dvojčata, které po narození někdo rozdělil.

Okamžitě nás dávali všude dohromady. Když byla Kim ve škole třetí den, v tělocviku se jako jediná dobrovolně nabídla, že bude kapitánkou při fotbalovém utkání, což bylo podle mého gesto šplhounství. Když navlékla červený trikot, trenér přelétl očima po třídě, aby vybral kapitánku týmu B, a zastavil se pohledem u mě, i když jsem byla v atletice jedna z nejhorších. Když jsem si neohrabaně navlékala dres, zamumlala jsem směrem ke Kim: „Pěkně děkuju!“

Následujícího týdne nás naše angličtinářka určila do dvojice do diskuse o románu Jako zabít ptáčka. Zhruba deset minut jsme proti sobě seděly v nepřátelském tichu. Nakonec jsem řekla: „Mám za to, že bychom měly pohovořit o rasismu na starém Jihu, nebo tak něco.“

Kim zvedla oči v sloup, čímž mne málem přiměla, abych po ní hodila slovníkem. Byla jsem zaskočená tím, jak moc ji nenávidím.

„Četla jsem tu knihu na bývalé škole,“ řekla. „Ten rasismus je tam celkem zřetelný. Podle mého je zajímavějším tématem třeba dobro. Jsou lidé od přírody dobří a pak se z nich třeba kvůli rasismu stanou lidé špatní, nebo jsme od přírody špatní a dá nám hodně práce, abychom takoví nebyli?“

„Ať tak nebo tak,“ řekla jsem, „ta kniha je hloupá.“ Vlastně nevím, proč jsem to řekla, protože pravdou je, že jsem tu knihu milovala a ráda se o ní bavila s taťkou; používal ji při výuce. Nenáviděla jsem Kim ještě víc, protože mě přiměla zradit knihu, kterou jsem milovala.

„Dobře. Tak ať je po tvém,“ řekla Kim, a když jsme dostaly dvě mínus, vypadala, že má z naší průměrné známky škodolibou radost.

Pak jsme se spolu zkrátka nebavily. Učitelé nás však dál dávali dohromady a všichni ve škole se domnívali, že jsme kamarádky. Čím déle to trvalo, tím víc jsme to nesnášely – a také jedna druhou. Čím víc nás okolí dávalo dohromady, tím víc jsme se stavěly od sebe – a proti sobě. Snažily jsme se předstírat, že druhá neexistuje, přestože existence úhlavního nepřítele nám zabírala hodiny času.

Měla jsem dojem, že musím sama sobě udávat důvody, proč Kim nenávidím: je vzorňácká. Protivná. Předvádí se. Později jsem zjistila, že takhle na mně hledala mouchy i ona, a hlavně na mně nesnášela, že prý jsem potvora. Jednou mi to dokonce napsala. Při hodině angličtiny přistál na podlaze u mé pravé nohy složený papírek. Zvedla jsem jej a rozevřela. Stálo tam: potvoro!

Předtím mi tak nikdo neřekl. Okamžitě jsem se naštvala, ale v koutku duše jsem cítila uspokojení, že jsem vyvolala takové emoce, abych byla hodna tohoto pojmenování. Lidé tak často říkali mamce, nejspíš proto, že měla ostrý jazyk a uměla být nepříjemně otevřená, když s člověkem v něčem nesouhlasila. Řádila jako hromobití a pak byla zase klidná. To, že o ní lidé mluvili jako o potvoře, jí bylo jedno.

„Je to jen jiné slovo pro feministku, nic víc,“ říkala mi hrdě. Někdy jí tak říkal i taťka, ale jen z legrace, lichotivě. V hádce nikdy. Věděl své.

Vzhlédla jsem od sešitu. Tuhle zprávu mi mohla poslat jen jediná osoba, ale pořád se mi tomu nechtělo věřit. Rozhlédla jsem se po třídě. Všichni měli obličeje v sešitech. Až na Kim. Měla tak červené uši, že drobné pramínky tmavých vlasů podobné licousům vypadaly, jako by taky zrudly. Upřeně se na mě dívala. Bylo mi sice teprve jedenáct a nebyla jsem moc společensky vyspělá, ale pochopila jsem, že rukavice byla hozena a nezbývá mi než ji zvednout.

Když jsme trochu povyrostly, s oblibou jsme žertem prohlašovaly, jak jsme rády, že mezi námi došlo na pěsti. Rvačka nejenže utužila naše přátelství, ale poskytla nám první a zřejmě jedinou možnost dát si pořádně do zubů. Kdy jindy by se dvě holky jako my popraly? Já jsem občas zápasila na zemi s Teddym a někdy jsem ho trochu zmáčkla, ale pěsti? Vždyť byl teprve malé dítě, a i kdyby byl starší, vnímala jsem ho napůl jako bratra a napůl jako vlastního syna. Starala jsem se o něj, už když mu bylo pár týdnů. Takhle bych mu nikdy neublížila. A Kim byla jedináček, neměla žádné sourozence, se kterými by se doma mydlili. Možná by se mohla servat na táboře, ale následky by byly strašlivé. Několikahodinové semináře na téma řešení konfliktů, a to pod vedením poradců a rabína. „Moji lidé vědí, jak se utkat s nejlepšími ze svých řad, ale slovy, spoustou a spoustou slov,“ řekla mi jednou.

Jenomže toho podzimního dne jsme se do sebe pustily pěstmi. Po posledním zvonění jsme beze slova šly za sebou na hřiště a odložily batohy na zem zmáčenou celodenním mrholením. Zaútočila na mě jako býk a vyrazila mi dech. Já ji zasáhla zaťatou pěstí z boku do hlavy, jako když se perou chlapi. Kolem se shromáždil hlouček diváků. Pěstní souboje nebyly na naší škole moc obvyklé, a rvačky mezi holkami už vůbec ne. A aby se poprala slušná děvčata, to bylo stejně pravděpodobné jako vyhrát na dostizích sázku na první tři pořadí.

Než nás učitelé odtrhli, sešla se kolem polovina šesté třídy (vlastně až podle shluku spolužáků dozor na hřišti zaznamenal, že se něco děje). Řekla bych, že boj byl nerozhodný. Já jsem měla roztržený ret a odřené zápěstí, přičemž posledně jmenované zranění jsem si přivodila

sama, když jsem se rozmáchla, že Kim udeřím do ramene, minula jsem cíl a trefila se kolmo do tyče s volejbalovou sítí. Kim měla napuchlé oko a ošklivý šrám na stehně, který utrpěla, když mě chtěla nakopnout a klopýtla o vlastní batoh.

Žádné vřelé uzavírání míru ani oficiální vyhlášení o zmírnění napětí mezi zúčastněnými stranami však nenásledovalo. Jakmile nás učitelé od sebe odtrhli, podívaly jsme se s Kim na sebe a daly se do smíchu. A poté, co jsme se vyvlékly z návštěvy ředitelny, belhaly jsme se domů. Kim mi řekla, že jediným důvodem, proč se dobrovolně ujala funkce kapitánky, byl fakt, že když takovou věc člověk provede na začátku roku, trenér si to zapamatuje a dá pak člověku v budoucnu pokoj (šikovný trik, který jsem od ní převzala). Já jsem jí vysvětlila, že ve skutečnosti s jejím názorem na knihu Jako zabít ptáčka souhlasím, a navíc je to má oblíbená. A bylo to. Staly se z nás kamarádky, jak všichni už dávno předpokládali. Od té doby jsme si nikdy nezkřivily ani vlásek, a přestože jsme se mnohokrát dostaly do slovních potyček, hašteření vždy končívalo stejně jako tehdejší pěstní souboj – mohly jsme se potrhat smíchy.

Po našem velkém utkání však paní Scheinová odmítla pustit Kim k nám domů, v přesvědčení, že se její dcera vrátí o berlích. Mamka se nabídla, že ke Kim zajde a záležitost urovná, ale myslím si, že jsme s taťkou oba usoudili, že vzhledem k mamčině povaze by její diplomatická mise mohla skončit soudním zákazem styku s naší rodinou. Nakonec taťka pozval Scheinovy na večeři sestávající z pečeného kuřete, a přestože paní Scheinová byla z naší rodiny očividně ještě trochu vyvedená z míry – „Tak vy pracujete v obchodě s hudebninami a zároveň studujete, abyste se mohl stát učitelem? A opravdu vaříte? Jak neobvyklé!“ řekla taťkovi – pan Schein prohlásil moje rodiče za slušné a naši rodinu za nenásilnickou a pravil ke své ženě, že Kim by měla mít dovoleno chodit k nám, kdy chce.

Na těch pár měsíců v šesté třídě jsme s Kim odložily nálepku slušných děvčat. Třídou kolovaly řeči o naší šarvátce a podrobnosti nabývaly přehnaných rozměrů – zlomená žebra, stržené nehty, kousance. Když jsme ale přišly do školy po zimních prázdninách, všechno bylo zapomenuto. Zase jsme byly slušná tichá tmavovlasá dvojčata.

Už nám to ale nevadilo. Vlastně nám tahle pověst celá léta dobře sloužila. Když jsme například obě chyběly v tentýž den, všichni automaticky předpokládali, že nás přepadl stejný bacil, a nikoho nenapadlo, že jsme šly za školu a díváme se na artové filmy, které promítají na semináři filmové vědy na univerzitě. A když někdo z recese nabídl naši školu k prodeji na eBay, podezřívavé pohledy směřovaly k Nelsonu Bakerovi a Jenně McLaughlinové, ne k nám. I kdybychom se k vtípku přihlásily – což jsme měly v plánu, kdyby z toho měl mít potíže někdo jiný – stěží bychom někoho přesvědčily, že tu věc máme opravdu na svědomí my.

Kim se tomu pokaždé smála. „Lidé věří tomu, čemu chtějí věřit,“ říkala.

17.40

Jsem teď trochu rozrušená. Děda s babičkou před chvílí odešli, ale já jsem zůstala tady na jednotce intenzívní péče. Sedím na jedné ze židlí a vybavuji si jejich konverzaci, která byla velmi příjemná a normální a nezneklidňující. Dokud se nezvedli k odchodu. Když vyšli z místnosti a já šla za nimi, děda se obrátil k babičce a zeptal se:

„Myslíš, že se Mia rozhoduje?“

„O čem?“

Děda vypadal rozpačitě. Nervózně přešlápl z nohy na nohu. „No zkrátka rozhoduje, chápeš?“ zašeptal.

„O čem to mluvíš?“ řekla babička rozčileně a zároveň láskyplně.

„Nevím. To ty věříš na ty svoje anděly.“

„Co to má společného s Miou?“

„Ty věříš, že i když už odešli, pořád jsou tady. Co když chtějí, aby šla s nimi? Co když s nimi chce odejít?“

„Takhle to nefunguje,“ odsekla babička.

„Aha.“ Dál už se děda neptal. Rozhovor byl u konce.

Když odešli, řekla jsem si, že jednoho dne babičce možná povím, že jsem jí nikdy moc nebaštila tu její teorii, že ptáčci jsou naši strážní

andělé. A teď vím s mnohem větší jistotou než kdy jindy, že nic takového není.

Moji rodiče tu nejsou. Nedrží mne za ruku a nedodávají mi odvahu. Znám je dost dobře, abych věděla, že kdyby mohli, udělali by to. Možná ne oba. Mamka by zřejmě zůstala s Teddym a taťka by dohlížel na mne. Ale není tu ani jeden.

A při tom rozjímání si vzpomenu, co říkala sestra. Hlavní je tu ona. A najednou chápu, na co se vlastně děda babičky ptal. On tu sestru také slyšel. Pochopil to dřív než já.

Jestli zůstanu. Jestli budu žít. Je to na mně.

Celá tahle záležitost s lékařsky navozenými kómaty jsou jen takové doktorské řeči. Na lékařích nezáleží. Nezáleží ani na nepřítomných andělech. Dokonce ani na Bohu; i kdyby existoval, teď tu nikde není. Záleží na mně.

Jak se mám rozhodnout? Jak mám zůstat bez mamky a taťky? A jak můžu odejít a nechat tu Teddyho? Nebo Adama? To je příliš. Vždyť ani nechápu, jak to celé funguje, proč jsem tu ve stavu, v jakém jsem, a jak se z něj mám dostat, když budu chtít. Kdybych řekla: Chci se probudit!, probudila bych se? Už jsem se pokusila srazit paty, abych našla Teddyho, a snažila jsem se přenést na Havaj, a to nefungovalo. Zdá se, že je to všechno mnohem složitější.

Přesto ale věřím, že je to skutečnost. Znovu slyším hlas sestry.

Hlavní jsem tu já. Všichni čekají, co já.

Je to moje rozhodnutí. Teď už to vím.

A děsí mne to víc než cokoli jiného, co se dnes stalo. Kde je sakra Adam?

Ve třeťáku týden před Halloweenem se Adam objevil u mě ve dveřích a tvářil se vítězoslavně. Držel pouzdro na šaty a na tváři mu hrál samolibý úsměv.

„Budeš se svíjet závistí! Právě jsem sehnal dokonalý kostým!“ hlásil. Rozepnul zip pouzdra. Uvnitř byla nabíraná bílá košile, kalhoty ke kolenům a dlouhý vlněný plášť s nárameníky.

„Chceš jít v té naparáděné košili za Seinfelda?“ řekla jsem.

„To tak! Seinfeld! A to si říkáš interpretka vážné hudby! Budu Mozart. Počkej, ještě jsi neviděla boty!“ Sáhl do pouzdra a vytáhl nemožné černé kožené střevíce s kovovými sponami přes nárt.

„Pěkné,“ řekla jsem. „Myslím, že mamka má podobné.“

„Závidíš, protože nemáš tak úžasný kostým! A vezmu si i punčochy. Přece jen už jsem dospěl v muže. A mám i paruku.“

„Kdes to všechno sehnal?“ zeptala jsem se a ukázala na paruku.

Vypadala jako z režného plátna.

„Na internetu! Jenom za sto babek.“

„Tys dal sto dolarů za halloweenský kostým?“

Při slově Halloween Teddy sesvištěl ze schodů, o mne ani nezavadil pohledem a zatahal Adama za řetízek k peněžence. „Počkej tady!“ poručil, vyběhl nahoru a vmžiku byl zpátky s pouzdrem na šaty.

„Je ten kostým v pořádku? Nebudu v něm vypadat jako malej?“ zeptal se a vytáhl vidle, čertovské rohy, červený ocas a červené pyžamo.

„No teda!“ Adam couvl a oči se mu rozšířily hrůzou. „Ten převlek mě tedy pekelně vyděsil, a to sis ho ani neoblékl!“

„Vážně? Nevypadám v tom pyžamu hloupě? Nechci, aby se mi někdo smál!“ prohlásil Teddy a vážně svraštil obočí.

Zakřenila jsem se na Adama a ten se snažil ovládnout smích.

„Červené pyžamo, vidle a k tomu rohy a ocas! Takového čerta se nikdo neodváží provokovat, protože se všichni budou bát věčného zatracení!“ ujišťoval ho Adam.

Teddy se usmál od ucha k uchu a ukázal mezeru po předním zubu. „Tak nějak to říkala i mamka, ale chtěl jsem mít jistotu, že mi to nenapovídala jen tak, abych ji s tím kostýmem neotravoval! Vezmeš mě koledovat, že jo?“ řekl a podíval se na mě.

„Jako každý rok,“ odvětila jsem. „Jak jinak bych dostala bonbóny?“

„Půjdeš taky?“ zeptal se Adama.

„To si nemůžu nechat ujít!“

Teddy se otočil na patě a vyběhl po schodech nahoru. Adam se obrátil ke mně. „Tak to bychom měli Teddyho. A co si vezmeš ty?“

„Já na masky moc nejsem.“

Adam zvedl oči v sloup. „No tak teď budeš. Je to náš první společný Halloween. Se Shooting Star máme ten večer velký koncert a v maskách! Slíbilas mi, že půjdeš.“

V duchu jsem zaúpěla. Po půlroce s Adamem jsem si sotva zvykla na to, že jsme ve škole považováni za zvláštní pár – říkali nám Groovy a Geek. A začínala jsem se cítit líp i mezi Adamovými přáteli ze skupiny, dokonce jsem trochu pronikla do rockové hantýrky. Dokázala jsem obstát, když mě Adam vzal do Rockového doupěte, rozlehlého domu poblíž koleje, kde spolu bydleli ostatní členové skupiny. Dokonce jsem se účastnila zdejších punkrockových večírků na téma „Překvapení šéfkuchaře“, kam musel každý přinést z domácí lednice něco, čemu právě skončila trvanlivost. Pak jsme vzali všechny ingredience a něco z nich vytvořili.

Vynikala jsem nápady, jak proměnit mleté sojové maso, řepu, ovčí sýr a meruňky v cosi poživatelného.

Pořád jsem ale nenáviděla koncerty i sama sebe za to, že je nenávidím. Kluby byly zakouřené a z toho mne pálily oči a páchlo mi oblečení. Reproduktory vždycky řvaly tak nahlas, až mi po koncertě hlasitě drnčelo v uších a nemohla jsem kvůli tomu usnout. Ležela jsem v posteli, znovu a znovu jsem si přehrávala v hlavě nepříjemný večer a s každým dalším přehráním mi bylo hůř.

„Neříkej mi, že chceš zůstat doma,“ řekl Adam a vypadal sklíčeně a zároveň rozčileně.

„A co Teddy? Slíbili jsme mu, že ho vezmeme koledovat –“

„To jo, ale v pět. Koncert je až v deset. Pochybuji, že by dokonce i mistr Ted dokázal koledovat pět hodin v kuse. Tak se nevymlouvej. A měla by sis sehnat pořádný převlek, protože já budu vypadat pěkně divoce, aspoň na poměry osmnáctého století.“

Když Adam odešel rozvážet pizzu, leželo mi to v žaludku. Šla jsem nahoru cvičit Dvořákovu skladbu, kterou mi uložila profesorka Christieová, a vyřešit, co mne trápilo. Proč Adamovy koncerty nemám ráda? Je to proto, že Shooting Star začínají být populární a já žárlím? Vyvádějí mne z míry zástupy fanynek? Vypadalo to jako logické vysvětlení, ale pravda byla jinde.

Asi po deseti minutách hraní mi to došlo. Můj odpor k Adamovým koncertům nemá nic společného s hudbou ani s fanynkami nebo se

žárlivostí. Souvisel s pochybnostmi. Se stejnými hlodavými pochybnostmi, jaké jsem odjakživa měla stran své přináležitosti. Mívala jsem dojem, že nepatřím ke své rodině, a teď jsem si připadala, že nepatřím k Adamovi, až na to, že na rozdíl od mé rodiny, která nemohla na situaci nic změnit, Adam si mne vybral, a to jsem nechápala. Proč právě mě? Nedávalo to smysl. Věděla jsem, že nás svedla dohromady především hudba, bez ní bychom se ani neznali. A věděla jsem, že se Adamovi líbí, jak jsem do hudby zapálená. A že měl rád můj humor, „tak temný, že si ho člověk málem nevšimne“, jak říkal. A když jsme u té temnoty, věděla jsem, že se mu líbí tmavovlásky, protože všechny jeho předchozí přítelkyně byly brunety. A věděla jsem také to, že když spolu zůstaneme o samotě, dokážeme si celé hodiny povídat nebo sedět vedle sebe a číst si, každý z nás napojený na vlastní iPod, a přesto s pocitem, že jsme dokonale spolu. Racionálně jsem to všechno chápala, ale srdcem jsem tomu nevěřila. Když jsem byla s Adamem, připadala jsem si vyvolená, jedinečná, a to mne právě ještě víc nutilo ptát se sama sebe: proč já?

A možná právě proto, že i když Adam ochotně snášel Schubertovy symfonie, navštěvoval všechny moje recitály a pokaždé mi přinesl moje oblíbené orientální lilie, já bych pořád raději šla k zubaři než na jediné jeho vystoupení. Což ode mne bylo velmi neomalené. Vzpomněla jsem si, co mi mamka jednou řekla, když jsem si připadala nejistá. „Vžij se do toho, až se to stane pravdou.“

Když jsem dohrála skladbu potřetí, rozhodla jsem se, že tam nejenom půjdu, ale protentokrát vyvinu tolik snahy, abych pochopila jeho svět, kolik vyvinul on, aby porozuměl mému.

„Potřebuji, abys mi pomohla,“ řekla jsem mamce, když jsme po večeři stály u nádobí.

„Trigonometrii moc nerozumím, to už jsme si myslím ujasnily.

Možná bys mohla zkusit ten kurz po internetu,“ řekla mamka.

„O matematiku nejde. Potřebuju pomoct s něčím jiným.“

„Udělám, co bude v mých silách. Oč jde?“

„Ráda bych, abys mi poradila. Jaká nejlepší, nejdrsnější, nejdivočejší rockerka tě napadá?“

„Debbie Harriová,“ řekla mamka.

„Ale –“

„Nech mě domluvit,“ přerušila mě mamka. „Nemůžeš chtít, abych vybrala jenom jednu. To je jako Sofiina volba. Kathleen Hannahová. Patti Smith. Joan Jettová. Courtney Love, s tím svým šíleným zničujícím projevem. Lucinda Williamsová, sice hraje spíš country, ale je pěkně ostrá. Kim Gordonová ze Sonic Youth, bude jí padesát a pořád se drží. Pak ta, co si říká Cat Power. A Joan Armatradingová. A proč to chceš, máš dělat nějaký projekt do sociologie?“

„Něco takového,“ odpověděla jsem a utírala otlučený talíř. „Souvisí to s Halloweenem.“

Mamka nadšeně tleskla rukama od saponátu. „Máš v plánu zosobnit některou z nás?“

„No jo. Pomůžeš mi?“

Mamka skončila v práci dřív, abychom mohly prolézt sekáče. Usoudila, že bychom se neměly snažit napodobit některou umělkyni, ale spíš vyjádřit oblečením rockový styl. Koupily jsme úzké kalhoty se vzorem ještěrčí kůže, blond paruku na mikádo ? la Debbie Harriová na začátku osmdesátých let, kterou mamka postříkala tmavofialovými barevnými proužky. Jako doplňky jsme vybraly černý kožený pásek na jedno zápěstí a asi dvacet stříbrných náramků na druhé. Mamka vylovila vlastní staré tričko Sonic Youth – a varovala mě, abych ho nesvlékala, protože by ho někdo mohl vzít a prodat na eBay za několik set babek – a černé špičaté kožené boty s ostny, ve kterých se vdávala.

Na Halloween mne nalíčila. Namalovala mi silné černé oční linky, takže moje oči vypadaly nebezpečně. Na pleť mi nanesla bílý pudr, místo rtů jsem měla krvavě rudý šrám. Na nos mi připnula kroužek. Podívala jsem se do zrcadla a uviděla v něm mamčin obličej. Možná to bylo tou světlou parukou, ale tehdy jsem si poprvé pomyslela, že opravdu vypadám jako členka své rodiny.

Naši s Teddym čekali pod schody na Adama a já jsem zůstala v pokoji. Taťka vzal fotoaparát. Připadala jsem si trochu jako na školním plese. Taťka držel kameru a mamka div neposkakovala nedočkavostí. Když Adam prošel dveřmi a zasypal Teddyho bonbóny, rodiče mě zavolali dolů.

Houpavě jsem sešla ze schodů, co nejlépe to na podpatcích šlo. Čekala jsem, že Adam při pohledu na mě bude šílet, jeho holka, která věčně chodí v džínách a ve svetru, takhle vymóděná! On se ale se mnou přivítal jako obvykle, jen se pro sebe usmál a prohodil: „Skvělý kostým!“

„Něco za něco. Aby to bylo fér,“ ukázala jsem na jeho mozartovský model.

„Podle mě vypadáš příšerně, ale krásně!“ řekl Teddy. „Řekl bych, že sexy, ale jsem tvůj bratr, takže to se nehodí.“

„Jak vůbec můžeš vědět, co znamená sexy?“ zeptala jsem se.

„Vždyť je ti šest!“

„To ví přece každý, co je to sexy!“ odpověděl.

Každý až na mě, pomyslela jsem si. Toho večera jsem se ale trochu přiučila. Když jsme s Teddym koledovali, nepoznali mě ani naši sousedi, kteří mě znají léta. Kluci, kteří o mne jindy nezavadili pohledem, si teď mohli vykoukat oči. A pokaždé, když k takové situaci došlo, připadala jsem si o něco víc jako odvážná sexy kočka, jakou jsem předstírala. Vžij se do toho, až se to stane pravdou. Vážně to zabíralo.

V klubu, kde hráli Shooting Star, bylo plno. Všichni měli masky, dívky většinou poněkud pikantní – francouzské služebné s hlubokými výstřihy, dominy třímající bič, trochu dospělejší Dorotky z Čaroděje ze země Oz s vyhrnutými sukněmi, aby bylo vidět rudé podvazky –, za běžných okolností by mi to připadalo úplně nemožné. Já jsem si toho večera nemožně nepřipadala, i když si zjevně skoro nikdo nevšiml, že moje oblečení je jenom kostým.

„Mělas přijít v převleku,“ pokáral mě kluk převlečený za kostru a pozval mě na pivo.

„Máš KRUTÝ kalhoty,“ vřískla mi do ucha dívka, která vypadala jako ze dvacátých let. „Sehnalas je v Seattfu?“

„Nejsi náhodou z Crack House Quartetu?“ zeptal se mladík převlečený za Hillary Clintonovou a měl na mysli jakousi hardcorovou skupinu, kterou Adam zbožňoval a já nesnášela.

Když Shooting Star vyšli na scénu, nestála jsem v zákulisí, jak to normálně dělávám. V zákulisí můžu sedět na židli, mám nerušený výhled a nemusím se s nikým bavit. Tentokrát jsem trávila čas u baru,

a když mne ta dívka ze dvacátých let popadla, přidala jsem se k ní a tancovala před pódiem.

Nikdy předtím jsem to neudělala. Neměla jsem chuť tančit v hloučku opilých svalovců v kůži, kteří by mi šlapali na nohy. Toho večera jsem se ale dokonale sžila s prostředím. Pochopila jsem, jaké to je splynout s energií davu, vložit svou a čerpat ji od ostatních, a jak se člověk v kotli sám ani nemusí moc pohybovat nebo tancovat, prostě se jen nechá unášet divokým vírem.

Když Adam dohrál, byla jsem stejně udýchaná a zpocená jako on. Nešla jsem do zákulisí, abych se s ním pozdravila dřív, než se k němu přihrnou ostatní. Počkala jsem, až přijde mezi své fanoušky, jak to po každém vystoupení dělával. A když vyšel s ručníkem kolem krku a s láhví vody v ruce, vrhla jsem se mu do náruče a přede všemi ho vášnivě políbila. Cítila jsem, jak se usmívá.

„Ale, ale, vypadá to, jako kdyby do někoho vstoupil duch Debbie Harriové,“ řekl a otřel si rtěnku z brady.

„Také mám ten dojem. A co ty? Cítíš se jako Mozart?“

„Vím o něm jen to, co jsem se dověděl z toho filmu. Ale pamatuju si, že to byl pěkný chlípník, takže po té puse se mi zdá, že se cítím jako on. Tak co, půjdeme? Naložím věci do auta a můžeme jet.“

„Ne, zůstaneme tu až do konce.“

„Vážně?“ zeptal se Adam a překvapeně zvedl obočí.

„Jasně. Dokonce bychom si mohli jít zatancovat před pódium.“

„Co jsi pila?“ vtipkoval.

„Jen limonádu.“

Tancovali jsme, každou chvíli jsme se zastavili a líbali, dokud v klubu nezavírali.

Cestou domů mě Adam při řízení držel za ruku. Každou chvíli se na mě podíval, usmál se a zavrtěl hlavou.

„Tak co, taková se ti líbím?“ zeptala jsem se.

„Hmm.“

„To znamená, že jo, nebo že ne?“

„Jasně že se mi líbíš.“

„Ale já chci vědět, jestli se ti líbím taková jako dnes večer.“

Adam se narovnal. „Líbilo se mi, že sis koncert užívala a žes nepřešlapovala netrpělivostí, abychom co nejdříve odešli. A líbilo se mi s tebou tancovat. A pak se mi líbilo, jak jsi mezi námi vypadala spokojeně.“

„Ale líbila jsem se ti takhle víc?“

„Než kdy?“ Vypadal, že opravdu neví, nač se ho ptám.

„Než normálně!“ Začínala jsem být naštvaná. Dnes večer jsem si připadala divoká, jako by mi halloweenská maska dala novou osobnost, takovou, která se víc hodí k Adamovi, k mé rodině. Snažila jsem se mu to vysvětlit a ke své hrůze jsem se málem dala do pláče.

Zdálo se, že Adam vycítil, jak jsem rozčilená. Odbočil na lesní cestu a obrátil se ke mně. „Mio, Mio, Mio,“ říkal a hladil mě po vlasech, které se uvolnily zpod paruky. „Tohle jsi ty, kterou mám rád. Rozhodně ses oblékla víc sexy a jsi blond, ale to je jediný rozdíl. Ty dnes večer jsi stejná ty, kterou jsem miloval včera a kterou budu milovat zítra. Líbí se mi na tobě, že jsi křehká i drzá, tichá i energická. Sakra, jsi jedna z nejpunkovějších holek, co znám, a je mi jedno, co posloucháš nebo jak chodíš oblečená!“

Kdykoli se mne od té doby zmocnily pochybnosti o Adamových citech, vzpomněla jsem si na zaprášenou paruku ve skříni a v paměti se mi vybavil ten večer. A všechna nejistota mne přešla. Uvědomila jsem si, že mám neuvěřitelné štěstí.

19.13

Je tady.

Potloukala jsem se po prázdném nemocničním pokoji na porodnickém oddělení. Chtěla jsem být daleko od příbuzných a ještě dál od jednotky intenzívní péče a od oné sestry, nebo lépe řečeno od toho, co sestra řekla a co jsem teď pochopila. Potřebovala jsem být někde, kde lidé nejsou smutní, kde se myšlenky nesoustřeďují ke smrti, ale k životu. A tak jsem tady, na půdě vřískajících miminek. Pláč novorozeňat je vlastně uklidňující. Mají v sobě tolik bojovnosti.

V téhle místnosti je teď ale ticho. Sedím na parapetu a dívám se do večerní tmy. Ke garážím přijíždí auto. Brzdy skřípějí. Probírám se ze snění. Juknu dolů a zahlédnu, jak v temnotě mizí zadní světla

růžového auta. Sarah, přítelkyně Liz, která hraje v Shooting Star na bicí, má růžový Dodge Dart. Se zatajeným dechem čekám, až Adam vyjde z tunelu. A pak ho vidím, přechází po rampě, choulí se v kožené bundě před nočním chladem. Ve svitu lamp zahlédnu blýskavý řetízek od peněženky. Adam se zastaví, obrací se a mluví s kýmsi za sebou. Ze stínů se vynořuje štíhlá ženská postava. Nejdřív mě napadne, že je to Liz, ale pak zahlédnu cop.

Nejraději bych ji objala a poděkovala za to, že vždycky ví, co potřebuji, dřív než ostatní.

Kim samozřejmě šla za Adamem, osobně ho seznámila se situací, aby se to nemusel dozvědět po telefonu, a pak ho přivedla sem ke mně. Kim věděla, že má Adam koncert v Portlandu. Musela nějak přimět matku, aby ji do Portlandu odvezla. A soudě podle nepřítomnosti paní Scheinové ji Kim přesvědčila, aby jela domů a nechala ji tu s Adamem a se mnou. Pamatuji si, jak z ní Kim dva měsíce mámila svolení, aby mohla se strýcem letět helikoptérou, takže teď na mne hluboce zapůsobilo, že si během několika hodin vydobyla takovou nezávislost. Aby našla Adama, musela čelit spoustě hrozivě působících vyhazovačů a hipíků. A musela o mně říct Adamovi.

Vím, že to zní směšně, ale jsem ráda, že jsem mu to nemusela říct já. Mám dojem, že bych to nezvládla. Musela to přetrpět Kim.

A teď, díky ní, je Adam konečně tady.

Celý den jsem si představovala, jaké to bude, až přijede, a v představách jsem se s ním spěchala přivítat, přestože mne nemůže vidět, a pokud mohu soudit, nic takového jako ve filmu Duch neexistuje, není možné procházet blízkými, aby cítili vaši přítomnost.

Ale teď, když je Adam tady, jsem úplně ochromená. Mám strach se s ním setkat, pohlédnout mu do obličeje. Plakat jsem ho viděla dvakrát. Jednou při filmu Život je krásný, podruhé na vlakovém nádraží v Seattlu, když jsme viděli matku, jak nadává a fackuje svého syna postiženého Downovým syndromem. Adam jenom zmlknul, a teprve když jsme vycházeli, všimla jsem si, že se mu po tvářích koulejí slzy. Málem mi to utrhlo srdce. Jestli se rozpláče, zabije mě to. Nehledě na celou záležitost s mým vlastním rozhodnutím. Už jen to samotné by mě odrovnalo.

Jsem zbabělec!

Pohlédnu na hodiny na zdi. Je něco málo po sedmé. Shooting Star nakonec nebudou zahajovat koncert Bikini. Škoda. Byla to pro ně velká šance. Na vteřinu zauvažuji, jestli zbytek skupiny nastoupí bez Adama. Pochybuji. Nejde jen o to, že je hlavním zpěvákem a kytaristou. Skupina má svá vlastní pravidla. City se tu berou vážně. V létě, když se Liz se Sarah rozešly (aby se za měsíc zase daly dohromady) a Liz byla příliš rozrušená a nemohla hrát, zrušili pětidenní turné, i když se jistý Gordon, který hraje na bicí v jiné skupině, nabídl, že Liz zastoupí.

Pozoruji Adama, jak kráčí k hlavnímu vchodu, Kim za ním. Těsně předtím, než vstoupí do automatických dveří pod stříškou, vzhlédne k obloze. Čeká na Kim, ale já si představuji, že se rozhlíží po mně. Obličej ozářený umělými světly má bezvýrazný, jako by z něj kdosi vysál osobitost a zbyla jen maska. Vůbec si není podobný. Ale aspoň nepláče.

To mi dodává odvahy jít k němu. Nebo spíš ke mně, na jednotku intenzívní péče, kam bude Adam chtít jít. Babičku, dědu, bratrance a sestřenice zná a představuji si, že k příbuzným bdícím v čekárně se připojí později.

Na JIPce čas jako obvykle stojí. Kontroluje mne jeden z chirurgů, ten, který se předtím při operaci tak potil, a když na něj přišla řada, aby si vybral hudbu, haněl Weezery.

Tlumené umělé světlo září stále stejně, ale biorytmy vítězí a v místnosti se rozhostilo noční ticho. Je tu menší shon než během dne, jako by sestry i přístroje byly už trochu unavené a přešly na úsporný režim.

Takže když se z chodby před pokojem ozve Adamův hlas, všichni se probírají.

„Co tím chcete říct, že nemůžu jít dovnitř?“ křičí.

Přejdu místnost a stoupnu si těsně k automatickým dveřím. Slyším, jak zdravotník na chodbě Adamovi vysvětluje, že do téhle části nemocnice nesmí.

„Blbost!“ huláká Adam.

Všechny sestry v místnosti se ostražitě dívají ke dveřím. Vím naprosto jistě, že si myslí: Cožpak tu nemáme dost co na práci? Máme ještě uklidňovat šílence na chodbě? Chtěla bych jim vysvětlit, že Adam není žádný šílenec. Křičí jen ve výjimečných situacích.

Prošedivělá sestra ve středních letech, která se nevěnuje pacientům, ale sedí vedle a sleduje počítače a zvedá telefony, zlehka přikyvuje a vstává, jako by přijímala jmenování. Upravuje si pomačkané bílé kalhoty a kráčí ke dveřím. Není pro rozhovor s Adamem zrovna tím nejlepším člověkem. Nejraději bych je upozornila, aby za ním poslali sestru Ramirezovou, tu, která ukonejšila dědu s babičkou (a mne vyděsila). Ta by ho dokázala uklidnit. Tahle to všechno ještě zhorší. Procházím za ní dvoukřídlými dveřmi na chodbu, kde se Adam s Kim dohadují se zdravotníkem. Ten se podívá na sestru. „Říkal jsem jim, že sem nahoru nesmějí.“ Sestra ho mávnutím ruky pošle pryč.

„Mohu vám nějak pomoci, mladý muži?“ ptá se Adama. Hlas má rozčilený a netrpělivý, jako někteří z taťkových kolegů ve škole, kteří mají definitivu a prý už počítají dny do penze.

Adam si odkašle a pokouší se ovládnout. „Rád bych navštívil pacientku,“ říká a ukazuje na dveře, které ho dělí od oddělení.

„Obávám se, že to není možné,“ odpovídá sestra.

„Ale moje přítelkyně Mia je –“

„Je o ni dobře postaráno,“ přeruší ho sestra. Z jejího hlasu je patrné, jak je unavená, příliš unavená, než aby měla pochopení, příliš unavená, než aby ji dojímal zamilovaný kluk.

„To chápu. A jsem za to vděčný,“ říká Adam. Snaží se mluvit zdvořile a hrát podle jejích pravidel, jak nejlépe umí, ale v následujících slovech zaslechnu, jak se zajíkne. „Já ji vážně musím vidět!“

„Lituji, mladý muži, ale návštěvy jsou vyhrazené jen nejbližším příbuzným.“

Slyším, jak Adam zalapá po dechu. Nejbližší příbuzní.

Sestra nechce být tak krutá, je jen neinformovaná, ale Adam to neví. Cítím potřebu ho chránit a chránit sestru před tím, co jí možná udělá. Bezděky po něm sáhnu, i když se ho ve skutečnosti dotknout

nemohu. Stojí teď ke mně zády. Ramena má shrbená a začínají mu podklesávat nohy.

Kim, která do té doby postávala u zdi, je najednou po jeho boku a zachytává jeho padající tělo. Oběma rukama ho popadne kolem pasu, obrátí se k sestře a oči jí planou vztekem. „Copak to nechápete?“ křičí.

„Mám zavolat ochranku?“

Adam mávne rukou, podvolí se. „Nedělej to,“ šeptne Kim.

A tak Kim přestane. Bez jediného slova si přehodí jeho ruku přes ramena a vezme na sebe jeho váhu. Adam je asi o třicet centimetrů vyšší a o víc než dvacet kilogramů těžší než Kim, ale ta jen chvíli klopýtá a pak se břemeni přizpůsobí. Unese je.

Já s Kim zastáváme teorii, že všechno na světě je možné rozdělit do dvou skupin.

Jsou lidé, kteří mají rádi vážnou hudbu, a ti, kterým se líbí pop. Jsou lidé městští a venkovští. Jedni pijí kolu, druzí pepsi. Jedni jsou konvenční, druzí svobodomyslní. Dívky buď jsou panny, nebo nejsou. Holky buď mají na střední škole kluka, nebo nemají.

Kim a já jsme odjakživa měly za to, že patříme k těm posledně jmenovaným. „Ne že bychom byly panny ještě ve čtyřiceti nebo tak,“ říkala Kim. „Ale my prostě budeme mezi těmi holkami, které mají kluka až na vysoké.“

Přišlo mi to rozumné, dokonce jsem takovým vyhlídkám dávala přednost. Mamka měla kluky už na střední a často říkala, že to byla jen ztráta času. „Kluci, se kterými jsem chodila, si představovali romantický večer tak, že holku opijou a muchlují se s ní na zadním sedadle.“

Taťka naopak až do vysoké s holkami skoro nechodil. Na střední byl nesmělý, a pak začal hrát na bicí a první rok na vysoké se dal k punkové skupině a s přítelkyněmi se roztrhl pytel. Přinejmenším několik jich měl, než potkal mamku a vlastně manželku. Usoudila jsem, že tak nějak to bude i se mnou.

Proto bylo pro Kim i pro mne překvapením, když jsem skončila v první skupině, mezi holkami, které mají přítele. Zpočátku jsem se to snažila skrývat. Po koncertě Yo-Yo Ma jsem Kim sdělila nedůležité podrobnosti, ale o líbání jsem se nezmínila. Vynechání této skutečnosti jsem si rozumně zdůvodnila: není nutné přikládat tomu větší váhu. Jeden polibek ještě neznamená vztah. S klukama jsem se líbala už předtím, a do druhého dne se polibek většinou vypařil jako rosa na slunci.

Jenomže já jsem věděla, že s Adamem je to vážné. Poznala jsem to podle tepla, které proudilo mým tělem toho večera, kdy mě vysadil u domu a ve dveřích ještě jednou políbil. Podle toho, že jsem až do svítání nespala a objímala polštář. Podle toho, že druhý den jsem nemohla jíst a pořád jsem se bezděky usmívala. Uvědomila jsem si, že ten polibek představoval dveře a jimi jsem prošla. A Kim jsem nechala za nimi.

Po týdnu a několika dalších tajných polibcích mi bylo jasné, že to Kim musím povědět. Po škole jsme šly na kávu. Byl květen, ale pršelo jako v listopadu. To, co mé čekalo, mě tísnilo na hrudi.

„Zvu tě. Chceš některý z těch tvých načinčaných drinků?“ zeptala jsem se. To bylo další z kritérií našeho dělení: rozlišovaly jsme lidi na ty, kteří pijí obyčejnou kávu, a ty, kteří dávají přednost sofistikovaným kofeinovým nápojům, např. latté s mátovou zmrzlinou a kousky čokolády, které tak zbožňuje Kim.

„Zkusím chai latté se skořicí,“ řekla a změřila si mne příkrým pohledem, který vyjadřoval ujištění: A za svou volbu se nestydím.

Vzala jsem pití, ostružinový koláč a dvě vidličky. Posadila jsem se naproti Kim a přejížděla vidličkou po vypečeném okraji.

„Musím ti něco říct,“ začala jsem.

„Něco o tom, že máš přítele?“ Kimin hlas zněl pobaveně, a i když jsem se dívala do talíře, vím, že obrátila oči v sloup.

„Jak to víš?“ zeptala jsem se a pohlédla na ni. Znovu obrátila oči v sloup.

„Prosím tě! To ví každý! Je to nejnovější drb, skoro tak žhavý jako ten, že Melanie Farrowová nechá školy, protože bude mít dítě. Je to, jako kdyby si demokratický kandidát na prezidenta bral republikánskou kandidátku na prezidenta.“

ty.“

„Kdo mluví o svatbě?“

„Je to jen přirovnání. Ale prostě to vím. Věděla jsem to dřív než

„Nesmysl!“

„Prosím tě! Kluk jako Adam a půjde na koncert Yo-Yo Ma? Chtěl

na tebe zapůsobit!“

„Tak to není,“ řekla jsem, i když to tak samozřejmě bylo.

„Jen nechápu, proč jsi mi to neřekla dřív,“ řekla Kim tiše.

Chtěla jsem začít s pohádkou o tom, že jeden polibek neznamená žádný vztah a že jsem tu věc nechtěla zbytečně nafukovat, ale zarazila jsem se. „Bála jsem se, že na mě budeš mít vztek,“ přiznala jsem.

„Žádný vztek nemám,“ prohlásila. „Ale budu mít, jestli mi ještě jednou budeš lhát.“

„Dohodnuto.“

„Nebo jestli se z tebe stane taková ta slečna, co věčně žvaní o svém klukovi a mluví v první osobě množného čísla. ’Zbožňujeme zimu. Myslíme si, že Velvet Underground jsou naprosto zásadní.‘“

„Ty víš, že s tebou nebudu mluvit o rocku. První osoba jednotného nebo množného čísla. Slibuji.“

„Dobře,“ odpověděla Kim. „Protože jestli se z tebe stane něco takového, zastřelím tě.“

„Jestli se ze mě stane něco takového, podám ti pušku.“

Kim se dala do smíchu a napětí bylo prolomeno. Rychle si strčila do pusy pořádný kus koláče. „Co na to tví rodiče?“

„Taťka prošel během jednoho dne pěti fázemi smutku – odmítání, vztek, přijetí a tak dále. Podle mě ho spíš rozhodilo, že už je tak starý, že jeho dcera má přítele.“ Odmlčela jsem se, upila kávy a nechala slovo přítel viset ve vzduchu. „A prý nemůže uvěřit, že chodím s hudebníkem.“

„Vždyť jsi taky hudebnice,“ připomněla mi Kim.

„No jo, ale chápeš, s někým, kdo hraje punk, pop a tak.“

„Shooting Star je emo-core,“ opravila mě Kim. Na rozdíl ode mne se zajímala o všemožné směry populární hudby: punk, indie, alternativa, hardcore, emo-core.

„Jsou to jen řeči, chápeš, součást taťkovy motýlkové image. Myslím, že se mu Adam líbí. Viděl ho, když mě Adam vezl na ten

koncert. Teď chce, abych ho přivedla na večeři, ale je to sotva týden. Ještě nejsem na nějaké seznamování s rodiči připravená.“

„Já osobně na něco takového nebudu připravená nikdy.“ Kim se při té myšlence zachvěla. „A co mamka?“

„Nabídla mi, že spolu zajdeme na pobočku Sdružení pro plánované rodičovství a vyřídíme antikoncepci, a taky bych prý měla Adama poslat na testy, jestli nemá nějakou nemoc. Mezitím prý mám koupit kondomy. Dokonce mi na ně dala pro začátek deset babek.“

„A koupilas je?“

„Ne, vždyť je to sotva týden. Pokud jde o tohle, patříme pořád do jedný skupiny.“

„Zatím,“ řekla Kim.

Dále jsme rozlišovaly lidi na ty, kteří chtějí být skvělí, a na ty, kteří nechtějí. V tomto ohledu jsme podle mě byli všichni tři v jedné skupině, protože Adam byl sice skvělý, ale nesnažil se o to. U něj to bylo samozřejmé. Takže jsem očekávala, že se my tři staneme nejlepšími přáteli a že Adam bude mít rád každého, koho mám ráda já, a to stejnou měrou jako já.

A s mou rodinou to takhle fungovalo. V podstatě se stal třetím dítětem mých rodičů. S Kim to ale neklapalo. Adam se k ní choval tak, jak jsem si vždycky představovala, že by se choval k dívce, jako jsem já. Byl patřičně příjemný – zdvořilý, přátelský, ale odtažitý. Nesnažil se vstoupit do jejího světa nebo získat její důvěru. Podezírala jsem ho, že podle něj není dost skvělá, a štvalo mě to. Když jsme spolu byli tři měsíce, ošklivě jsme se kvůli tomu pohádali.

„Nechodím s Kim, ale s tebou,“ řekl, když jsem ho obvinila, že se k ní nechová dost hezky.

„No a co? Máš přece spoustu kamarádek. Proč k nim jednu nepřibereš?“

Adam pokrčil rameny. „Nevím. Prostě to nejde.“

„Jsi snob!“ vybafla jsem. Najednou jsem měla hrozný vztek.

Adam se na mě zachmuřeně podíval, jako bych byla nějaký matematický problém napsaný na tabuli a on se jej snažil vyřešit. „Co je na tom snobskýho? K přátelství se člověk nemůže nutit. Prostě spolu máme málo společnýho.“

„A právě to je snobský! Máš rád jen lidi, jako jsi ty!“ křičela jsem. Vyřítila jsem se ven v domnění, že vyběhne za mnou a omluví se mi, a když se nic takového nestalo, můj vztek se ještě zdvojnásobil. Jela jsem na kole ke Kim, abych si vylila zlost. Poslouchala moje výlevy a schválně se tvářila blazeovaně.

„Ale to je přece absurdní, že má rád jen lidi, jako je on sám!“ spustila, když jsem skončila se svými výlevy. „Vždyť má rád tebe, a ty jsi úplně jiná než on!“

„V tom je ta potíž!“ zamumlala jsem.

„No tak se s tím vyrovnej. A netahej mě do vašich neshod,“ řekla.

„Kromě toho, já se s ním taky moc neshodnu.“

„Vážně?“

„Ne, Mio. Ne každý si musí z Adama sednout na zadek.“

„Tak jsem to nemyslela! Já jen chci, abyste byli kamarádi.“

„No jo, to já bych chtěla bydlet v New Yorku a mít normální rodiče. Víš, jak se to říká: ’Člověk nemůže mít vždycky, co chce.‘“

„Jenomže vy dva patříte k lidem, kteří jsou pro mě v životě nejdůležitější!“

Kim mi pohlédla do obličeje zrudlého pláčem a její přísný výraz povolil v úsměvu. „Vždyť my to víme, Mio. Oba ale patříme do jiné části tvého života, stejně jako patří do odlišných částí tvého života hudba a já. A tak je to v pořádku. Nemusíš si vybrat jednoho nebo druhého, alespoň pokud jde o mne.“

„Ale já chci, aby do sebe části mého života zapadaly!“

Kim zavrtěla hlavou. „Takhle to nefunguje. Podívej, já Adama respektuji, protože ty ho miluješ. A předpokládám, že on respektuje mě, protože ty mě máš ráda. Jestli ti to pomůže, tvoje láska nás spojuje. A to stačí. Já s Adamem se milovat nemusíme.“

„Ale já bych chtěla, abys ho také měla ráda!“ kvílela jsem.

„Mio,“ řekla Kim a z varovného tónu jejího hlasu bylo zřejmé, že ztrácí trpělivost. „Začínáš se chovat jako taková ta slečna. Mám se shánět po pušce?“

Večer jsem zajela k Adamovi, abych se mu omluvila. Mou omluvu přijal s rozpačitým polibkem na nos. A pak zůstalo všechno při starém. S Kim se k sobě dál chovali vlídně, ale rezervovaně, bez

ohledu na to, jak jsem se snažila jednoho druhému vnutit. Legrační na tom bylo, že jsem vlastně nikdy nebrala moc vážně Kiminu poznámku, že jsou mým prostřednictvím spolu spojeni – až do téhle chvíle, kdy ji vidím, jak ho zpola nese nemocniční chodbou.

20.12

Pozoruji, jak Kim s Adamem mizí v chodbě. Chci jít za nimi, ale jsem přilepená k podlaze, neschopná pohnout neviditelnýma nohama. Teprve když zmizí za rohem, vzpamatuji se a vyrážím za nimi, ale už nastoupili do výtahu.

Už jsem zjistila, že nemám žádné zvláštní schopnosti. Nemůžu procházet stěnami ani se vrhat střemhlav do poschoďové šachty. Umím jen věci, které dělám ve skutečném životě, jen s tím rozdílem, že to, co dělám ve svém světě, je pro ostatní neviditelné. Alespoň to tak vypadá, protože si mne nikdo nevšímá, když otevírám dveře nebo tisknu tlačítko výtahu. Můžu se dotýkat věcí, dokonce manipulovat s klikami dveří a tak, ale doopravdy nikoho a nic necítím. Jako bych vnímala okolí přes stěnu akvária. Nedává mi to smysl, ale ono nic z toho, co se dnes událo, nedává smysl.

Předpokládám, že Kim s Adamem zamířili do čekárny, aby se připojili k ostatním, ale když tam přijdu, vidím, že moje rodina tam není. Na židlích leží stohy kabátů a svetrů a poznávám jasně oranžovou péřovou bundu sestřenice Heather. Žije na venkově a s oblibou chodí po lesích a tvrdí, že neónové barvy jsou nutné, aby si ji opilí myslivci nespletli s medvědem.

Pohlédnu na hodiny na zdi. Čas večeře. Loudám se chodbou do bufetu, kde to páchne smaženým jídlem a vařenou zeleninou jako v každém jiném podobném podniku. I přes nepříjemné pachy je tu plno. U stolů se tísní lékaři, sestry a nervózně vyhlížející studenti medicíny v krátkých bílých kabátcích a se stetoskopy nablýskanými, jako by to byly hračky. Všichni pojídají pizzu z kartonu a bramborovou kaši z mraženého polotovaru. Chvíli mi trvá, než najdu své příbuzné natěsnané kolem stolu. Babička si povídá s Heather. Děda věnuje bedlivou pozornost krůtímu sendviči.

Teta Kate a teta Diane sedí v rohu a cosi si šeptají. „Pár šrámů a oděrek. Už ho propustili z nemocnice,“ říká teta Kate. Bleskne mi hlavou, že je řeč o Teddym, a radostí se rozpláču. Pak ale zaslechnu, jak říká cosi o tom, že dotyčný neměl v krvi alkohol, že naše auto zkrátka nečekaně vjelo do jeho pruhu a že jakýsi pan Dunlap říkal, že nestačil zastavit, a vtom si uvědomuji, že tety nemluví o Teddym; předmětem hovoru je druhý řidič.

„Podle policie zřejmě vjeli do protisměru kvůli sněhu, nebo za to možná mohla zvěř,“ pokračuje teta Kate. „A takhle nerovnoměrný výsledek je zjevně dosti obvyklý. Jedna strana je celkem v pořádku a druhá utrpí tragická zranění…“ Selhává jí hlas.

Nevím, jestli bych o panu Dunlapovi řekla, že je „celkem v pořádku“, i když má jenom povrchová zranění. Přemýšlím, jak asi musí být člověku, když se jednoho úterního rána probudí, nasedne do náklaďáku a zamíří do práce někam do továrny nebo pro zboží nebo do motorestu na volské oko. Pan Dunlap, který byl možná dokonale šťastný nebo absolutně nešťastný, ženatý otec dětí nebo starý mládenec. Ale ať byl dnes ráno jakýkoli a čímkoli, teď je z něj někdo jiný. I jeho život se neodvolatelně změnil. Jestli je to tak, jak teta říká, a nehoda se nestala jeho zaviněním, pak je to jen „chudák šmo“, jak říká Kim, který se ocitl ve špatnou dobu na špatném místě. A protože měl smůlu a jel dnes ráno náklaďákem po sedmadvacítce na východ, dvě děti zůstaly bez rodičů a přinejmenším jedno z nich je ve vážném stavu.

Jak se člověku s něčím takovým žije? Chvíli si představuji, že až se můj stav zlepší, pustí mě odsud a já zajdu za panem Dunlapem domů ulehčit mu od jeho břemene, ujistit ho, že za to nemůže. Možná bychom se stali přáteli.

Takhle by to samozřejmě nejspíš neprobíhalo. Bylo by to nepříjemné a smutné. Navíc zatím nemám představu, jak se rozhodnu, a především netuším, podle čeho se rozhodnu, jestli zůstanu nebo ne. Dokud tohle nevyřeším, musím nechat všechno na osudu nebo na lékařích nebo na tom, kdo v těchto záležitostech rozhoduje, když si hlavní zúčastněný nedokáže vybrat mezi výtahem a schody.

Potřebuji Adama. Naposled se po nich rozhlédnu, ale nejsou tady, a tak jdu zpátky nahoru na JIPku.

Nacházím je schované na traumatologii, o několik chodeb dál od jednotky intenzívní péče. Zkoušejí dveře různých komor s provozním materiálem a snaží se vypadat nenápadně. Když konečně najdou nezamčenou místnost, protáhnou se dovnitř a tápou ve tmě po vypínači. Nerada to říkám, ale je venku na chodbě.

„Nejsem si jistá, jestli tyhle věci nefungují jen ve filmech,“ říká Kim Adamovi a šmátrá po stěně.

„Každá fikce má základ v realitě,“ odpovídá Adam.

„Nevypadáš moc jako doktor,“ říká Kim.

„Myslel jsem spíš na zdravotníka. Nebo údržbáře.“

„Co by dělal údržbář na jednotce intenzívní péče?“ ptá se Kim. Je na tyhle podrobnosti pedant.

„Rozbitá žárovka. Co já vím. Jde jen o to, jak to provedeš.“

„Pořád nechápu, proč zkrátka nejdeš za jejími příbuznými,“ říká Kim, věcná jako vždy. „Děda s babičkou by to určitě dokázali vysvětlit a dostat tě dovnitř, abys Miu viděl.“

Adam vrtí hlavou. „Když sestra vyhrožovala, že zavolá ochranku, hned mě napadlo, že zavolám Miiným rodičům, aby to vyřídili.“ Adam se odmlčí a několikrát se nadechne. „Zkrátka mě to odrovnalo a pokaždé, když si to uvědomím, je to, jako kdybych se to dozvěděl poprvé,“ říká chraplavě.

„Já vím,“ odpovídá Kim šeptem.

„Rozhodně nemůžu jít za jejími prarodiči,“ říká Adam a pokračuje v pátrání po vypínači. „Nemůžu jim ještě ztěžovat situaci. Tohle musím provést sám.“

Vím určitě, že babička s dědou by Adamovi ochotně pomohli. Setkali se s ním mnohokrát a mají ho moc rádi. Babička mu o Vánocích vždycky dělá javorový fondán, protože se jednou zmínil, že ho zbožňuje.

Vím však i to, že Adam občas dramatizuje. Má rád velká gesta. Jako když dva týdny rozvážel pizzu a šetřil spropitné, aby mě mohl pozvat na koncert Yo-Yo Ma, místo aby mě normálně pozval na

rande. Jako když jsem měla plané neštovice a on mi týden každý den pokládal na parapet květiny.

Teď vidím, jak se Adam soustřeďuje na nový úkol. Nejsem si jistá, co přesně má v plánu, ale ať je to cokoli, jsem za to vděčná, i kdyby to mělo být jen proto, aby se dostal z citového ochromení, v jakém jsem ho viděla na chodbě před jednotkou. V podobném stavu jsem ho viděla už předtím, třeba když psal novou píseň nebo se mě snažil přesvědčit, abych udělala něco, do čeho se mi nechtělo – například jet s ním stanovat – a nic, ani srážka planety s meteoritem, ani přítelkyně na jednotce intenzívní péče ho nemůže odradit.

Navíc si Adamovu lest vynutila právě skutečnost, že jeho dívka je na JIPce. Podle mého soudu jde o nejstarší nemocniční trik, převzatý z filmu Uprchlík, který jsme s mamkou nedávno viděly na TNT. Mám o něm jisté pochybnosti. Kim také.

„Vážně si myslíš, že tě ta sestra nepozná?“ ptá se. „Křičels na ni.“

„Nemůže mě poznat, když mě neuvidí. Teď už vím, proč jste si s Miou podobné jako vejce vejci. Dvě Kassandry.“

Adam nezná paní Scheinovou, proto netuší, že naznačovat Kim cosi o věčném pesimismu je vyhlášení války. Kim se zamračí, ale pak vidím, že se vzdává. „Možná by ten tvůj retardovaný plán uspěl spíš, kdybychom na to, co děláme, viděli.“ Zaloví v kabelce a vytáhne mobil, který ji matka přiměla nosit, když bylo Kim deset – Kim mu říká chůvička – a zapne displej. Temnotu zmírňuje čtverec světla.

„Tak tohle už je ve stylu naší skvělé Mii,“ říká Adam, zapne svůj mobil a místnost teď ozařuje matné světlo.

Bohužel se ukazuje, že malá úklidová místnost je plná smetáků, kbelíků a mopů, ale převleky, které tu doufal najít Adam, žádné.

Kdybych mohla, informovala bych je, že v nemocnici jsou zamykatelné šatny, kde si lékaři a sestry ukládají civilní oděv a převlékají se do stejnokrojů nebo laboratorních plášťů. Jediným použitelným nemocničním oděvem tohoto typu, který je tu k mání, jsou ony trapné dlouhé košile, které navlékají pacientům. Adam by si mohl jednu navléci a popojíždět chodbami na invalidním vozíku, ale takhle vyfiknutý by se stejně na JIPku nedostal.

„Do háje!“ komentuje situaci.

„Zkusíme ještě něco najít,“ říká Kim najednou povzbudivě. „Je tu takových deset podlaží. Určitě narazíme na další nezamčené komory.“ Adam se sveze k podlaze. „Mělas pravdu. Tohle je hloupost.

Potřebujeme lepší plán.“

„Mohl bys předstírat předávkování drogami nebo něco podobného, s čím bys skončil na jednotce intenzívní péče,“ navrhuje Kim.

„Tohle je Portland. Tady má člověk předávkovaný drogami štěstí, když se dostane na pohotovost,“ odpoví Adam. „Myslel jsem, jestli by nebylo možné nějak odvrátit pozornost. Třeba zmáčknout požární alarm a sestry by vyběhly ven.“

„Ty si vážně myslíš, že by samočinné hasicí zařízení a panikařící sestry Mie nějak pomohly?“ ptá se Kim.

„No, tak ne přímo tohle, ale něco podobného, aby se všichni na chvíli dívali jinam a já se tajně protáhl dovnitř.“

„Hned si tě všimnou a vyhodí tě, ani nemrkneš.“

„To je mi jedno. Stačí mi vteřina.“

„Ale proč? Co stihneš za vteřinu?“

Adam se odmlčí. Oči, za běžných okolností šedohnědo-zelené, mu ztmavly. „Chci jí ukázat, že jsem tady. Že někdo je pořád tady.“

Kim už se na nic neptá. Oba sedí tiše, zahloubaní do vlastních myšlenek. To mi připomíná, jak jsme s Adamem uměli být spolu, ale přitom úplně mlčky a odděleně, a uvědomuji si, že se z nich stali přátelé, opravdoví kamarádi. Alespoň toho jsem dosáhla, nehledě na to, co se děje.

Po pěti minutách si Adam poklepe na čelo.

„No jasně!“ říká.

„Co je?“

„Je čas vyslat signál Batmanovi.“

„Cože?“

„Pojď. Uvidíš.“

V době, kdy jsem začala hrát na cello, taťka byl ještě hráčem na bicí ve skupině. Pomalu s tím přestal až po několika letech, když se narodil Teddy. Hned od začátku jsem ale cítila, že hrát můj žánr je něco jiného. Moje hudba byla samotářská. Taťka si dokázal sám pro sebe několik hodin bubnovat nebo psát u kuchyňského stolu písně a vybrnkávat tóny na otlučenou akustickou kytaru, ale vždycky říkával, že písně ve skutečnosti vznikají, až když je hrajete lidem. To je na nich tak zajímavé.

Já jsem většinou hrála sama ve svém pokoji. I tehdy, když jsem cvičila s některým z řady univerzitních studentů, mimo hodiny jsem obvykle hrála sólově. A když jsem měla koncert nebo recitál, na jevišti jsem byla jen já a cello a v hledišti posluchači. A na rozdíl od taťkových vystoupení, kde nadšení fanoušci vyskakovali na jeviště a pak se vrhali do davu, mezi mnou a diváky byla vždy bariéra. Takové hraní se po nějaké době stane samotářskou a tak trochu nudnou záležitostí.

Proto jsem se v osmé třídě na jaře rozhodla skončit. Měla jsem v plánu pomalu se vytratit, omezit věčné cvičení, přestat koncertovat. Měla jsem za to, že když postupně přestanu hrát, tak na podzim, až nastoupím na střední, budu moci začít znovu s čistým štítem a už nebudu známá jako „ta cellistka“.

Možná bych si pak mohla vybrat jiný nástroj, kytaru, kontrabas nebo dokonce bicí. Navíc měla mamka moc práce s Teddym, než aby si všímala, jak dlouho cvičím, a taťka právě začal učit a ztrácel se v záplavě osnov a klasifikačních archů. A tak jsem doufala, že si mých prodlev v hraní nikdo nevšimne, dokud nebude s cellem definitivně konec. Tak jsem si to alespoň v duchu říkala. Pravdou je, že bych s cellem nejspíš nedokázala skoncovat ani na smrtelné posteli.

Možná by se mi to ale přece jen podařilo, nebýt Kim. Jednou odpoledne jsem ji pozvala, ať jde se mnou do města.

„Je všední den. Ty nebudeš cvičit?“ zeptala se a zadávala přitom číselný kód do zámku skříňky.

„Dneska vynechám,“ řekla jsem a předstírala, že hledám učebnici zeměpisu.

„Copak, naši Miu unesli mimozemšťani? Nejdřív žádné recitály. A teď už vynecháváš i cvičení. Co se děje?“

„Nevím,“ řekla jsem a vyťukávala čísla na zámku. „Asi zkusím jiný nástroj. Třeba bicí. Na ty taťkovy se ve sklepě jenom práší.“

„No jasně. Ty a bicí! Tak to je k popukání!“ pronesla Kim a uchichtla se.

„Myslím to vážně.“

Kim se na mě podívala s ústy dokořán, jako bych jí právě oznámila, že chystám k večeři mísu opražených slimáků. „Ty nemůžeš s cellem skončit,“ řekla po chvíli zaraženého ticha.

„Proč ne?“

Zdálo se, že těžko hledá slova na vysvětlenou. „Nevím, prostě to vypadá, že cello je tvojí součástí. Nedovedu si tě bez cella představit.“

„Nesmysl. Nemůžu ani hrát ve školní dechovce. A vůbec, kdo dneska hraje na cello? Hrstka starých lidí. Pro holku je to hloupý nástroj. Je dost mimo. A chci mít víc volného času, užívat si.“

“Užívat si‘ v jakém smyslu?“ provokovala Kim.

„No, nechápeš? Nakupovat. Trávit víc času s tebou…“

„Prosím tě!“ přerušila mě. „Vždyť ty nakupování nenávidíš! A se mnou trávíš času až dost. Ale dobře, dnes cvičení vynech. Chci ti něco ukázat.“ Šly jsme k ní, Kim vytáhla cédéčko Nirvana MTV Unplugged a pustila mi „Something in the Way“.

„Poslouchej,“ vybídla mě. „Dva kytaristé, bubeník a cellistka. Jmenuje se Lori Goldstonová a vsadím se, že když byla mladší, cvičila dvě hodiny denně jako jistá dívka, kterou znám, protože jestli chceš hrát s filharmonií nebo s Nirvanou, jinak to nepůjde. A myslím si, že by o ní sotva někdo řekl, že je dost mimo.“

Vzala jsem si cédéčko domů a celý následující týden ho poslouchala pořád dokola a přemýšlela o tom, co říkala Kim. Několikrát jsem vytáhla cello a zahrála si při cédéčku. Byla to jiná hudba, než jsem hrála předtím, náročná a zvláštně osvěžující. Plánovala jsem, že Kim zahraji „Something in the Way“, až přijde příští týden na večeři.

Než jsem však k tomu dostala příležitost, Kim u stolu mezi řečí oznámila mým rodičům, že podle ní bych měla jet na letní tábor.

„Cože, to mám konvertovat a jet s tebou na ten tvůj tábor tóry?“ zeptala jsem se.

„Nic takového. Mám na mysli hudební tábor.“ Vytáhla nádherně vypravenou brožuru o letním soustředění hudebníků ve Franklin Valley v Britské Kolumbii. „Je to pro vážné zájemce,“ zdůraznila Kim.

„Musíš tam poslat svou nahrávku. Volala jsem tam. Poslední termín pro podání přihlášky je prvního května, takže je ještě čas.“ Obrátila se obličejem přímo ke mně, jako by mě vyzývala na souboj: pletu se do tvých záležitostí, tak se na mě naštvi!

Nebyla jsem na ni naštvaná. Srdce mi tlouklo, jako kdyby Kim oznámila členům mé rodiny, že vyhráli v loterii, a chystala se jim oznámit sumu. Podívala jsem se na ni. Neklidný pohled v jejích očích prozrazoval, že její samolibý výraz „Pojď na to“ je jen maska, a mě zaplavila vděčnost, že kamarádím s někým, kdo mi často rozumí líp než já sama sobě. Taťka se mě zeptal, jestli chci jet, a když jsem namítla, že to bude drahé, řekl, že to nevadí. Chci jet? A já jsem chtěla. Víc než co jiného.

Když mě o tři měsíce později taťka vysadil v odlehlém koutu Vancouver Islandu, nebyla jsem si už tak jistá. Vypadalo to jako typický letní tábor, sruby v lese, kajaky vytažené na pláž. Bylo tam asi padesát dětí, které se znaly léta, soudě podle toho, jak se objímaly a povykovaly. Já jsem neznala nikoho. Prvních šest hodin na mě nikdo nepromluvil, až na zástupce táborového vedoucího, který mi přidělil místo ve srubu, ukázal mi mou palandu a cestu do jídelny, kde jsem toho večera dostala talíř čehosi, co se ukázalo být masovou sekanou.

Nešťastně jsem upírala oči do talíře. Kolem se vznášel pochmurný šedivý večer. Chyběli mi naši, Kim a hlavně Teddy. Byl v legračním věku, chtěl vyzkoušet všechno nové, neustále se ptal „Co je to?“ a dával dohromady neuvěřitelné věty. Den před odjezdem mě informoval, že má „žízeň na devadesát procent“, a já se málem počurala smíchy. Nostalgicky jsem vzdychla a postrkovala hmotu sekané sem a tam po talíři.

„Žádný strach, neprší tu denně, jen obden.“ Vzhlédla jsem. Uličníkovi přede mnou rozhodně nebylo více než deset. Měl blond vlasy na ježka a pihovatý nos.

„Já vím,“ řekla jsem, „pocházím ze Severozápadu. I když u nás bylo dnes ráno slunečno. Mám obavy spíš z té sekané.“

Rozesmál se. „Ta lepší nebude. Ale sendvič s burákovým máslem a džemem bývá vždycky dobrý,“ řekl a ukázal ke stolu, kde se pár dětí ládovalo sendviči. „Peter. Pozoun. Ontario,“ řekl. Jak jsem pochopila, tohle byla ve Franklinu seznamovací fráze.

„Ahoj. Já jsem Mia. Cello. Oregon.“ Peter mi řekl, že je mu třináct a letos je tu podruhé; skoro všichni začali, když jim bylo dvanáct, proto se také navzájem znali. Zhruba polovina z padesáti studentů hrála jazz, ostatní klasiku, takže skupina nebyla velká. Na cello tu hráli jen další dva lidé, jedním z nich byl vytáhlý zrzavý kluk jménem Simon, na kterého Peter mávl.

„Pokusíš se soutěžit o sólo?“ zeptal se Simon, když mne Peter představil (Mia. Cello. Oregon). Simon byl Simon. Cello. Leicester, což jak se ukázalo, bylo město v Anglii. Skutečně mezinárodní uskupení.

„Asi ne. Vlastně ani nevím, co to je,“ odpověděla jsem.

„Ale víš, že budeme hrát v orchestru při závěrečné symfonii?“ zeptal se mne Peter.

Přikývla jsem, i když ve skutečnosti jsem měla jen matnou představu. Taťka celé jaro nahlas předčítal z údajů o soustředění, ale mě zajímalo jen to, že jedu na tábor s dalšími lidmi, kteří se věnují vážné hudbě. O podrobnosti jsem se moc nestarala.

„Je to symfonie na konci léta. Scházejí se tu lidé odevšad. Je to docela velká akce. My, mladší hudebníci, hrajeme jako roztomilá vedlejší atrakce,“ vysvětloval Simon. „Jednoho hudebníka z tábora ale vyberou, a ten si zahraje sólo s profesionálním orchestrem. Minulý rok se mi to málem povedlo, ale nakonec hrála flétnistka. Tohle je moje předposlední šance před maturitou. Smyčce už to dlouho nevyhrály a Tracy, třetí z našeho zdejšího tria, to nezkusí. Hraje spíš pro zábavu. Je dobrá, ale bere to na lehkou váhu. Slyšel jsem, že ty to s hraním myslíš vážně.“

Já? Ne zas tak vážně, abych toho málem nenechala. „Jak jsi to mohl slyšet?“ zeptala jsem se.

„Učitelé poslouchají všechny nahrávky a ledaco se proslechne. Tvoje nahrávka prý byla dobrá. Přijmout někoho ve druhém roce není moc obvyklé. Takže doufám, že v mém oboru bude hodně dobrá

konkurence, abych se trochu pocvičil a takříkajíc postoupil do vyššího levelu.“

„Dej jí trochu času, prosím tě! Vždyť sotva ochutnala sekanou!“ Simon nakrčil nos. „V tom případě se omlouvám. Ale jestli chceš,

abychom dali hlavy dohromady ohledně výběru skladby na přehrávky, můžeme si o tom popovídat,“ řekl a vydal se ke stolku se zmrzlinou.

„Odpusť mu to. Dobré cellisty jsme tu neměli už několik let, a tak je nadšený z nové krve. Z čistě uměleckého hlediska. Je gay, i když těžko soudit, je to Angličan.“

„Chápu. Ale co to říkal? Mám dojem, jako by chtěl, abych s ním soutěžila.“

„Jasně že to chce! Je to zábava. Kvůli tomu přece všichni na tomhle táboře uprostřed tohohle zatraceného deštného pralesa jsme!“ prohlásil a ukázal po okolí. A kvůli úžasné kuchyni!“ Pohlédl na mne.

„A ty snad jsi tu z jiných důvodů?“

Pokrčila jsem rameny. „Ani nevím. S tolika lidmi jsem nikdy nehrála, nebo alespoň ne s tolika, kteří mají o hudbu vážný zájem!“

Peter se poškrábal za uchem. „Vážně? Říkalas, že jsi z Oregonu.

Hrálas někdy s Portland Cello Projectem?“

„Co je to?“

„Avantgardní cellové uskupení. Velmi zajímavé.“

„Já nebydlím v Portlandu,“ zamumlala jsem, zahanbená, že jsem o žádném cellovém uskupení nikdy ani nezaslechla.

„A s kým tedy hraješ?“

„S jinými lidmi. Většinou s vysokoškoláky.“

„V žádném orchestru? Ani v komorním tělesu nebo smyčcovém kvartetu?“

Zavrtěla jsem hlavou a vzpomněla jsem si, jak mě jedna z mých učitelek – studentek pozvala, abych hrála v kvartetu. Odmítla jsem, protože hrát jen ve dvou bylo něco jiného než hrát s úplně cizími lidmi. Odjakživa jsem byla přesvědčená, že cello je samotářský nástroj, ale teď jsem začínala mít dojem, že samotářská jsem.

„No teda! Tak jak to, že jsi tak dobrá?“ zeptal se Peter. „Nechci, aby to znělo hloupě, ale jak jinak by se člověk zlepšoval? Jako v tenise. Když hraješ s někým špatným, nakonec se neumíš ani pořádně trefit a

vždycky odflákneš podání, ale když hraješ s vynikajícím hráčem, najednou jsi pořád na síti a dobře lobuješ.“

„Nevím,“ řekla jsem Petrovi a připadala si jako ta nejnudnější, nejlhostejnější osoba na světě. „Tenis taky nehraju.“

Následujících pár dnů mám tak trochu v mlze. Nechápala jsem, proč s sebou měli kajaky. Na zábavu nebyl čas. Rozhodně ne na zábavu tohoto druhu. Dny byly naprosto vyčerpávající. Vstávali jsme v půl sedmé, v sedm byla snídaně, dopoledne a odpoledne jsme tři hodiny v kuse individuálně cvičili a před večeří zkouška s orchestrem. Předtím jsem hrála nanejvýš s hrstkou hudebníků, takže prvních několik dnů s orchestrem pro mne bylo dost zmatených. Vedoucí tábora byl současně dirigentem a měl s námi co dělat, abychom se vůbec trochu zorientovali a naučili se úplné základy skladeb. Třetího dne se vytasil s Brahmsovými ukolébavkami. Když jsme je hráli poprvé, bylo to hrozné. Nástroje neladily, ale spíš se stavěly proti sobě, jako když sekačka na trávu zavadí o kámen. „Strašné!“ vyváděl.

„Jak chcete hrát v profesionálním orchestru, když nedokážete udržet rytmus při ukolébavce? Znovu!“

Po týdnu začínala skladba dostávat podobu a já jsem poprvé zakusila, jaké to je být kolečkem v soustrojí. Najednou jsem slyšela cello úplně jinak, vnímala jsem, jak se jeho nízké tóny prolínají při hře s vyššími tóny violy, jak tvoří základ pro dřevěné dechové nástroje na druhé straně orchestru. A jestli si myslíte, že když je člověk součástí skupiny, trochu si odpočine, protože se nemusí tolik starat, jak bude znít, když splyne s ostatními, opak je pravdou.

Seděla jsem za sedmnáctiletou violistkou Elizabeth. Patřila k nejlepším hudebníkům v táboře – přijali ji na Královskou hudební konzervatoř v Torontu – a navíc byla krásná jako modelka: vysoká, vznešená jako královna, s pletí barvy kávy a ostře řezanými lícními kostmi. Kdyby nehrála tak úžasně, nejspíš bych byla v pokušení ji nenávidět. Když si člověk nedá pozor, viola dokáže pořádně zaskřípat, a to i v rukou zkušených hudebníků. Elizabethin tón byl ale vždycky čistý, průzračný a zářivý. Když jsem slyšela, jak hraje, a pozorovala, jak hluboce je do hudby ponořená, chtěla jsem hrát také tak. A ještě

líp. Ale nejen proto, abych ji předčila; měla jsem dojem, že bych měla hrát jako ona, protože to dlužím jí, všem spoluhráčům i sobě.

„Hraješ nádherně,“ prohlásil Simon ke konci tábora, když mě slyšel cvičit větu z Haydnova koncertu pro violoncello č. 2., se kterou jsem na jaře, když jsem se ji pokoušela zahrát poprvé, měla neuvěřitelné potíže. „S tou budeš soutěžit?“

Přikývla jsem. A proti své vůli jsem se musela usmát. Každý den po večeři, než se zhaslo, jsme se Simonem vynesli cella ven a za dlouhého soumraku pořádali improvizované koncerty. Vyzývali jsme se vzájemně na cellový souboj, snažili se jeden druhého vydeptat. Neustále jsme soutěžili, pokoušeli se hrát lépe než ten druhý, rychleji, zpaměti. Byla to ohromná zábava a zřejmě také jediný důvod, proč se mi Haydn hrál tak dobře.

„Vidím, že si pěkně troufáš! Myslíš si, že mě dokážeš porazit?“

„Ve fotbale určitě,“ zažertovala jsem. Simon nám často říkal, že je černou ovcí rodiny, ne proto, že je gay nebo že je hudebník, ale proto, že je tak „mizernej fotbalista“.

Teď předstíral, že jsem ho ranila do srdce, a pak se dal do smíchu.

„Když se přestaneš schovávat za tou nemotornou potvorou, dějí se úžasné věci!“ řekl a ukázal na cello. Přikývla jsem a Simon se na mne usmál. „Ale nebuď zas tak povýšená! Měla bys slyšet mého Mozarta. Zní, jako by zpívali andělé!“

Sólo toho roku ani jeden z nás nevyhrál. Získala je Elizabeth. A trvalo mi to další čtyři roky, ale nakonec jsem ho ukořistila i já.

21.06

„Mám přesně dvacet minut, pak začne manažer řádit!“ duní na ztichlé nemocniční chodbě chraplavý hlas Brooke Vega. Tak takhle to Adam vymyslel: Brooke Vega, bohyně Indie a zpěvačka skupiny Bikini. V nemocniční chodbě se její charakteristický zjev punkové krásky vyjímá jako pštros ve slepičím kurníku: dnes večer má na sobě krátkou balonovou sukni, síťované punčochy, vysoké černé kožené boty, rafinovaně potrhané tričko Shooting Star, to vše korunováno starodávným kožešinovým bolerkem a černými brýlemi ve stylu Jackie

Onassis. Je kolem ní spousta lidí: Liz a Sarah; Mike a Fitzy, doprovodný kytarista a basák ze Shooting Star, plus hlouček portlandských hipíků, které mlhavě poznávám. Se zářivě fialovými vlasy vypadá jako slunce, kolem kterého obíhají planety obdivovatelů. Adam je jako Měsíc, stojí stranou a hladí si bradu. Kim vypadá šokovaně, jako kdyby do budovy právě vtrhla tlupa Marťanů. Ale možná je to tím, že Brooke Vega zbožňuje. Adam vlastně také. Kromě mé osoby je to jedna z mála věcí, která je spojuje.

„Za čtvrt hodiny budeš venku,“ slibuje Adam a vstoupí do její galaxie.

Brooke Vega k němu rázuje. „Adame, chlape! Jak to zvládáš?“ Obejme ho, jako by byli odjakživa přáteli, i když se znají teprve ode dneška; ještě včera Adam říkal, jak je kvůli tomu nervózní. Ale ona se teď k němu chová, jako by byla jeho nejlepší přítelkyně. Zřejmě síla situace, předpokládám. Objímá Adama a já vidím, že každý kluk i holka na chodbě scéně toužebně přihlížejí a nejspíš si přejí, aby jejich lepší polovička taky ležela nahoře ve vážném stavu a aby se jim od Brooke dostalo útěšného objetí.

Nejde mi z hlavy myšlenka, zda bych také žárlila, kdybych tu stála a pozorovala dění jako někdejší Mia. Jenomže kdybych byla tou dřívější Miou, Brooke Vega by teď nestála na nemocniční chodbě jako součást jakéhosi velkolepého triku s cílem dostat Adama dovnitř ke mně.

„Tak jo, lidi, jdeme na to! Adame, jaký máš plán?“ ptá se Brooke.

„Ty jsi ten plán. Nepromýšlel jsem to dál, než že půjdeš na JIPku a uděláš tam bengál.“

Brooke si olízne plné rty. „Dělat bengál patří k mým oblíbeným činnostem. Co si tak představuješ, že by to mělo být? Řev? Striptýz? Mám rozbít kytaru? Počkej, kytaru s sebou nemám, zatraceně!“

„Nemohla bys něco zazpívat?“ navrhne kdosi.

„A co takhle ’Girlfriend in a Coma‘ od Smiths?“

Adam pod tím náporem reality najednou zbledne a Brooke vyčítavě zvedne obočí. Všichni zvážní.

Kim si odkašle. „Totiž, když Brooke předvede show na chodbě, nijak nám to nepomůže. Měli bychom jít nahoru k jednotce a pak by možná mohl někdo zakřičet, že je tu Brooke Vega. To by mohlo

zabrat. A jestli ne, tak potom zpěv. Jde o to, abychom vylákali ven pár zvědavých sester a po nich tu mrzoutku. Jakmile vyjde ven a uvidí nás všechny na chodbě, bude mít co dělat s námi a nevšimne si, že Adam vklouzl dovnitř.“

Brooke si přeměří Kim hodnotícím pohledem. Kim ve zmačkaných černých kalhotách a svetru, který jí na kráse nepřidá. Pak se Brooke usměje a zavěsí se do mé nejlepší přítelkyně. „To vypadá jako dobrý plán. Jdeme!“

Loudám se vzadu a sleduji, jak se průvod hipíků valí chodbou. Zvuk jejich těžkých bot a hlučných hlasů, poháněných jejich smyslem pro neodkladné záležitosti, se rozléhá ztichlou nemocnicí a vdechuje tomuto místu život. Vzpomínám si, jak jsem jednou viděla v televizi jakýsi pořad o domovech pro seniory, kde chovají kočky a psy pro útěchu starých a umírajících klientů. Možná že by ve všech nemocnicích měly být k dispozici skupiny punkerů, které by strhly dav a probudily k činnosti chřadnoucí srdce pacientů.

Hlouček se zastaví před výtahem a nekonečně dlouho čeká, až pojede kabina dostatečně prázdná, aby je pobrala všechny najednou. Rozhoduji se, že chci být u svého těla, až se Adamovi podaří projít na JIPku. Přemítám, jestli budu schopná cítit jeho dotek. Zatímco čekají u výtahu, šplhám po schodech nahoru.

Byla jsem pryč déle než dvě hodiny a na jednotce se mnohé změnilo. Na jedné z prázdných postelí přibyl nový pacient, muž ve středním věku, jehož obličej vypadá jako ze surrealistického obrazu: jedna polovina je normální, dokonce i pohledná, druhá je směsicí krve, gázy a stehů. Možná střelná rána. Kolem je víc případů, kdy dotyčný přišel k úrazu při lovu. Jeden z dalších pacientů, zafačovaný tak, že nebylo zřejmé, jestli jde o muže či ženu, je pryč. Na jeho místě je žena, která má krk znehybněný v pevném límci.

Já jsem teď odpojená od ventilátoru. Vzpomínám si, že psycholožka řekla babičce, dědovi a tetě Diane, že je to pozitivní krok. Zastavím se, abych zjistila, jestli si připadám nějak jinak, ale fyzicky necítím nic, a to od chvíle, kdy jsem ráno seděla v autě a poslouchala Beethovenovu sonátu pro cello č. 3. Teď, když už dýchám sama, moje stěna s přístroji pípá mnohem méně a sestry už ke mně tak často nechodí. Sestra Ramirezová, ta s těmi nehty, se každou chvíli podívá

mým směrem, ale má plné ruce práce kolem nového pacienta s polovinou tváře.

„U všech všudy! Není to Brooke Vega?“ slyším za dveřmi čísi falešně dramatický hlas. Nikdy jsem neslyšela nikoho z Adamových přátel hovořit stylem „mládeži do patnácti let vstup povolen“. Je to dezinfikovaná nemocniční verze jejich zvolání „Do psí prdele!“

„Myslíš Brooke Vega z Bikini? Tu Brooke Vega, která byla minulý měsíc na obálce Spinu? Tady v nemocnici?“ To je Kim. Mluví jako šestiletá holčička přednášející repliku ve školním představení o zdravé výživě: Říkáte, že máme sníst pět porcí ovoce a zeleniny denně?

„Jasně,“ ozve se chraplavý hlas Brooke. „Jsem tady, abych všem lidem v Portlandu poskytla rokenrolovou pomoc!“

Několik mladších sester, těch, které zřejmě poslouchají v rádiu pop nebo sledují MTV a slyšely o Bikini, vzhlédne. V obličeji mají překvapené otazníky. Slyším, jak si šeptají, chtějí zjistit, jestli je to opravdu Brooke, nebo jsou možná šťastné, že na chvilku vypadnou ze zaběhnutých kolejí.

„Jo. Je to tak. Takže jsem si říkala, že bych mohla zazpívat nějakou píseň. Jednu z mých oblíbených. Jmenuje se ’Eraser‘,“ říká Brooke.

„Jdete na to se mnou?“

„Potřebuju něco, čím by se dal vyťukávat rytmus,“ říká Liz.

„Nemáte nějaké tužky nebo tak něco?“

Teď už jsou sestry a ostatní zdravotní personál velmi zvědavé a míří ke dveřím. Pozoruji dění jako film na obrazovce. Stojím u své postele, oči upřené k dvoukřídlým dveřím, a čekám, až se otevřou. Hořím napětím. Myslím na Adama, jak mě vždycky uklidní, když se mě dotkne, jak roztávám, když mne bezděky hladí po šíji nebo mi dýchá na zkřehlé ruce.

„Co se děje?“ zahřímá starší sestra. Najednou se zraky všech sester obracejí k ní, Brooke jako by tu nebyla. Nikdo se nemá k vysvětlování, že venku je známá popova hvězda.

Vhodný okamžik pominul. Pocit napětí přechází ve zklamání..

Dveře se neotevírají.

Slyším, jak Brooke na chodbě hlasitě huláká píseň „Eraser“ a dokonce i bez doprovodu a přes zavřené dveře to zní dobře.

„Zavolejte ochranku,“ říká sestra.

„Adame, jdi na to!“ volá Liz. „Teď nebo nikdy!“

„Do útoku!“ křikne Kim, najednou vůdcovským tónem. „Budeme ti krýt záda!“

Dveře se otevírají. Dovnitř vpadne více než půl tuctu punkerů, Adam, Liz, Fitzy a pár lidí, které neznám, a pak Kim. Brooke na chodbě pořád zpívá, jako by tohle byl koncert, kvůli kterému přijela do Portlandu.

Adam s Kim vypadají odhodlaně, dokonce nadšeně. Překvapuje mě jejich nezdolnost a skrytá síla. Chce se mi skákat a hlasitě jim fandit, jako Teddymu při školním turnaji. Těžko uvěřit, ale při pohledu na Adama a Kim v akci se i mě málem zmocňuje nadšení.

„Kde je?“ volá Adam. „Kde je Mia?“

„V rohu, vedle komory s materiálem!“ vykřikne kdosi. Chvilku mi trvá, než si uvědomím, že je to sestra Ramirezová.

„Ochranka! Chyťte ho! Chyťte ho!“ křičí nerudná sestra. Všimla si Adama mezi ostatními vetřelci a obličej jí zrudl vztekem. Dovnitř vbíhají dva členové nemocniční ochranky a dva zřízenci. „Hej, nebyla to Brooke Vega?“ ptá se jeden, popadne Fitzyho a mrští jím k východu.

„Asi jo,“ odpoví druhý, uchopí Sarah a odvádí ji ven.

Kim si mne všimne. „Adame, tady je!“ vykřikne, a pak se otočí, pohlédne na mě a výkřik jí uvízne v hrdle. „Tady je,“ říká znovu. Tentokrát je to však vzlyk.

Adam ji zaslechne, vyhne se sestrám a spěchá ke mně. A pak stojí v nohách mojí postele a natáhne ruku, aby se mne dotkl. Najednou si vybavím náš první polibek po koncertu Yo-Yo Ma, kdy jsem nevěděla, jak moc chci cítit jeho rty na svých, dokud k tomu nedošlo. Neuvědomovala jsem si, jak moc toužím po jeho doteku, až do téhle chvíle, kdy jej na sobě téměř cítím.

Téměř. Jenomže zničehonic se ode mne odvrátí. Dva členové ochranky ho berou za ramena a táhnou pryč. Jeden z nich chytá Kim za loket a vyvádí ji ven. Kim je ochablá, nijak neklade odpor.

Brooke na chodbě pořád zpívá. Když zahlédne Adama, přestane.

„Omlouvám se, brouku,“ říká. „Musím vyrazit, jinak prošvihnu koncert. Nebo mě zavřou.“ A spěchá po chodbě, v patách pár zřízenců žadonících o autogram.

„Zavolejte policii!“ ječí stará sestra. „Ať ho zavřou.“

„Odvedeme ho k nám na ústřednu. To je předpis,“ říká jeden ze strážných.

„Zatknout ho nemůžeme,“ dodává druhý.

„Hlavně ať je pryč z mého oddělení!“ zaláteří a otočí se. „Slečno Ramirezová, doufám, že jste to nebyla vy, kdo těm chuligánům pomohl!“

„Jistě že ne! Byla jsem vzadu pro materiál. Celý ten zmatek jsem propásla!“ Je tak dobrou lhářkou, že nedá na obličeji nic znát.

Stará sestra tleskne do dlaní. „V pořádku. Představení skončilo.

Zpátky do práce!“

Uháním za Adamem a Kim, které ochranka odvádí k výtahům. Naskočím dovnitř s nimi. Kim vypadá omráčeně, jako by ji někdo resetoval a ona ještě stále najížděla na svůj operační systém. Adam má pevně semknuté rty. Nedokážu říci, jestli se rozpláče, nebo dá pěstí strážnému. Kvůli němu doufám, aby to byla první možnost. Pokud jde o mě, doufám, že hodlá udělat to druhé.

V přízemí muži postrkují Adama a Kim k chodbě plné potemnělých kanceláří. Chystají se vejít do jedné, ve které se svítí, ale vtom zaslechnu, jak kdosi křičí Adamovo jméno.

„Adame! Počkej! Jsi to ty?“

„Willow!“ zavolá Adam.

„Willow!“ mumlá Kim.

„Promiňte, ale kam je vedete?“ spustí Willow na strážné a spěchá k nim.

„Tihle dva byli zadrženi, když se snažili bez svolení projít na jednotku intenzívní péče,“ vysvětluje jeden z mužů.

„Ale jen proto, že nás tam předtím nepustili!“ vysvětluje Kim nejistě.

Willow už je u nich. Ještě teď má na sobě uniformu zdravotní sestry, což je zvláštní, protože obvykle se z „ortopedického modelu“ převléká do civilu, jakmile to jde. Dlouhé kaštanové kudrny má zplihlé a umaštěné, jako by si je předchozích pár týdnů zapomněla umýt. A tváře, jindy růžové jako jablíčka, mají béžovou barvu. „Jsem kvalifikovanou zdravotní sestrou v Cedar Creek. Tady jsem byla na

praxi, takže přejete-li si, můžeme tu věc vyřídit s Richardem Caruthersem.“

„Kdo je to?“ ptá se jeden z mužů.

„Ředitel pro styk s veřejností,“ odpoví druhý a obrátí se k Willow.

„Ten tu není. Nejsou úřední hodiny.“

„Nevadí. Mám na něj telefonní číslo,“ říká Willow a mává mobilem jako zbraní. „Pochybuji, že když mu teď zavolám a povím, jak jeho nemocnice jedná s člověkem, který přijde navštívit těžce zraněnou přítelkyni, bude radostí bez sebe. Víte sami, že ředitel si cení nejen schopnosti jednat, ale i empatie, a tohle není způsob, jak zacházet s blízkou osobou.“

„My jen děláme svou práci, madam. Plníme příkazy.“

„A co kdybych vás oba ušetřila potíží a tyhle dva odvedla? Rodina pacientky je shromážděná nahoře a čeká se jen na ně. A kdyby něco, povězte panu Caruthersovi, ať se v té věci obrátí na mne.“ Sáhne do kabelky, vytáhne vizitku a podává ji mužům. Jeden z nich se na kartičku podívá, podá ji druhému, ten ji přelétne pohledem a pokrčí rameny.

„Aspoň nám ubude papírování,“ prohlásí a pustí Adama, jehož tělo se sesouvá jako strašák do zelí, když ho sundají z tyče. „Promiň, hochu,“ říká muž Adamovi a oprašuje mu ramena.

„Doufám, že tvá přítelkyně bude v pořádku,“ mumlá druhý, načež oba mizí směrem k prodejním automatům.

Kim, která viděla Willow všehovšudy dvakrát, se jí vrhá do náručí.

„Díky!“ mumlá jí do vlasů.

Willow Kim obejme, popleská po ramenou a pak ji pustí. Otře si oči a usměje se, něžně a trochu bolestně. „Co jste to ksakru vyváděli?“ ptá se.

„Chci vidět Miu,“ říká Adam.

Willow pohlédne na Adama a jako by jí kdosi odšrouboval ventilek a vypustil všechen vzduch. Splaskává. Natáhne ruku a dotkne se Adamovy tváře. „To je jasné.“ Znovu si hřbetem ruky otře oči.

„Jste v pořádku?“ ptá se Kim.

Willow si otázky nevšímá. „Zkusíme tě dostat dovnitř.“

Při těch slovech Adam ožije. „Myslíte, že byste to dokázala? Ta stará sestra je na mě vysazená.“

„Jestli je to ta, kterou myslím, pak je jedno, jestli je na tebe vysazená. Rozhodnutí není na ní. Půjdeme za Miinou babičkou a dědou a pak zjistím, kdo tu porušuje řád, a dostanu tě k Mie. Ona tě teď potřebuje. Víc než kdy předtím.“

Adam udělá piruetu a obejme Willow s takovou silou, že ji nadzvedne nad podlahu.

Willow zachránkyně. Zachránila i Henryho, taťkova nejlepšího kamaráda a kolegu ze skupiny, který kdysi dost pil a běhal za ženskými. Když spolu chodili pár týdnů, Willow mu řekla, že se buď polepší a nechá pití, nebo se spolu rozloučí. Taťka říkal, že Henry dostal ultimátum od spousty dívek, které se ho snažily přivést ke spořádanému životu, a všechny je nakonec nechal stát s pláčem na chodníku. Když si však sbalila kartáček na zuby Willow a řekla Henrymu, aby koukal dospět, tehdy plakal Henry. Pak si ale utřel slzy, dospěl, vystřízlivěl a stal se monogamistou. A vida, o osm let později spolu mají dítě. Willow dokáže hodně. Nejspíš proto se poté, co se s Henrym dali dohromady, stala mamčinou nejlepší kamarádkou; obě jsou to energické a přitom něžné feministické potvory. A zřejmě proto ji měl taťka tak rád, i když nesnáší Ramones a zastává názor, že baseball je nuda, zatímco taťka pro Ramones žil a baseball považoval za náboženskou instituci.

A teď je Willow tady. Zdravotní sestra Willow. Ta, která slovo „ne“ nepovažuje za odpověď. Dostane Adama dovnitř. O všechno se postará. Chce se mi křičet: Hurá! Willow je tady!

Jsem tak nadšená z Willowina příchodu, že mi chvíli trvá, než si dám dohromady souvislosti, ale jakmile mi to dojde, jako bych dostala elektrickou ránu.

Willow je tady. A když je tady, v mé nemocnici, znamená to, že nemá žádný důvod, aby byla ve své. Znám ji dost dobře, abych věděla, že by ho tam nikdy nenechala. I přesto, že já jsem tady, ona by zůstala s ním. Byl potlučený a přivezli jí ho, aby ho dala do pořádku. Byl jejím pacientem. Její prioritou.

Myslím na to, že babička s dědou jsou v Portlandu se mnou. A že všichni v čekárně mluví jen o mně a vyhýbají se zmínce o mamce, o taťkovi nebo o Teddym. Myslím na Willowin obličej, který vypadá,

jako by ho někdo vydezinfikoval a zbavil vší radosti. A myslím na to, jak řekla Adamovi, že ho teď potřebuji. Víc než kdy předtím.

A teď už to vím. Teddy. Také on odešel z tohoto světa.

Tři dny před Vánocemi mamka dostala porodní bolesti a trvala na tom, že půjdeme společně na nákupy.

„Neměla by sis lehnout nebo jet do porodnice nebo tak?“ zeptala jsem se.

Mamka zkřivila obličej a překonávala křeč. „Ani nápad. Kontrakce nejsou tak hrozné a zatím přicházejí až po dvaceti minutách. Když jsem čekala tebe a měla jsem první bolesti, uklidila jsem celý dům odshora dolů!“

„Strávila jsi nepříjemné chvíle nepříjemnou prací,“ zažertovala jsem.

„Jsi nějak moc chytrá, poslyš,“ řekla mamka a několikrát se nadechla. „Vím, kdy je čas. A teď sebou hoď. Pojedeme do nákupního centra autobusem. Na řízení se necítím.“

„Neměla bych zavolat taťkovi?“ zeptala jsem se. Mamka se dala do smíchu. „Úplně mi stačí jedno mimino. Nepotřebuju mít na starost ještě jeho. Zavoláme mu, až budu mít na krajíčku. Mnohem raději budu s tebou.“

A tak jsme s mamkou procházely nákupním centrem a každých pár minut se zastavovaly a mamka si pokaždé sedla, zhluboka dýchala a tiskla mi zápěstí tak pevně, až mi na něm zůstaly temně rudé otisky. I tak to ale bylo zábavné a plodné dopoledne. Nakoupily jsme dárky pro babičku a dědu (svetr s andělem a novou knížku o Abrahamu Lincolnovi), hračky pro miminko a nové holínky pro mě. Obvykle jsme s takovými věcmi čekaly až na povánoční slevy, ale mamka řekla, že letos budeme mít plné ruce práce s přebalováním. „Teď není čas myslet na slevy. Au, kruci! Promiň, Mio. A jdeme na něco sladkého.“

Zašli jsme do Callender’s. Mamka si dala kus dýňového koláče a ještě jeden kus koláče s banánovým krémem, já měla borůvkový. Když

dojedla, odsunula talíř a prohlásila, že je připravená jet za porodní asistentkou.

Nikdy jsme neprobíraly, jestli u toho budu nebo nebudu. Vždycky jsem všude chodila s mamkou a s taťkou, takže se to tak nějak předpokládalo. V porodnici jsme se sešly s vynervovaným taťkou. Nijak to tam nepřipomínalo ordinaci. Bylo to přízemí domu vybavené postelemi a vířivkami, lékařské vybavení nenápadně ukryté stranou. Hippiovská porodní asistentka odvedla mamku dovnitř a taťka se mě zeptal, jestli chci jít s ní. Zaslechla jsem, jak mamka hlasitě nadává.

„Můžu zavolat babičce, aby tě vyzvedla,“ řekl taťka a trhl sebou při dalším mamčině návalu bolesti. „Tohle bude nějakou dobu trvat.“

Zavrtěla jsem hlavou. Mamka mě potřebuje. Říkala to. Posadila jsem se na květovanou pohovku a vzala do ruky jakýsi časopis. Na obálce byla fotografie holohlavého mimina s přitroublým výrazem. Taťka zmizel v místnosti s lůžkem.

„Hudbu! Zatraceně! Hudbu!“ vykřikla mamka.

„Máme tu Enyu. Velmi uklidňující,“ řekla porodní asistentka.

„Na tu vám kašlu!“ křičela mamka. „Melvins. Earth. Rychle!“

„Pamatoval jsem na to,“ řekl taťka a honem pustil cédéčko s nejhlasitější, nejdivočejší a nejtvrdší kytarovou muzikou, jakou jsem kdy slyšela. Ve srovnání s ní zněly všechny rychlé punkové písně, které taťka běžně poslouchal, jako tóny harfy. Tahle hudba byla neandrtálsky divoká a zdálo se, že mamce dělá dobře. Začala vydávat takové ty tiché hrdelní zvuky. Já jsem jen mlčky seděla. Každou chvíli vykřikne moje jméno a já vběhnu dovnitř. Mamka se na mě podívá, tvář lesklou potem. Neboj se, zašeptá. Ženy zvládnou i tu nejhorší bolest. Jednou to sama zjistíš. A vzápětí znovu vykřikne: Hergot!

Viděla jsem několik porodů v jednom pořadu na kabelové televizi, a tam rodičky obvykle trochu křičely; občas sprostě nadávaly a to se pak ozvalo pípání, ale nikdy to netrvalo déle než půl hodiny. Mamka a Melvins křičeli už tři hodiny. V porodním domě vládlo tropické vlhko, i když venku bylo něco málo nad nulou.

Přijel Henry. Vešel dovnitř, a jakmile zaslechl první zvuky, zůstal stát jako přimražený. Věděla jsem, že v něm všechno kolem dětí budí hrůzu. Zaslechla jsem, jak se o tom rodiče bavili a taky jak říkali, že Henry odmítá chovat se jako dospělý člověk. Zjevně ho šokovalo, když

mamka s taťkou měli mě, a teď byl naprosto ohromený, že se rozhodli pro druhé dítě. Našim se ulevilo, když se Henry s Willow zase dali dohromady. „Konečně dostal rozum,“ prohlásila mamka.

Henry se na mě podíval; obličej měl bledý a zpocený. „Sakra, Mio!

Tohle tu posloucháš? Tohle tu mám poslouchat já!“

Pokrčila jsem rameny. Posadil se vedle mě. „Mám nějakou chřipku nebo co, ale tvůj taťka mi zavolal, abych přivezl něco k jídlu. Tady to je,“ řekl a podal mi sáček burritos, ze kterého čpěla cibule. Mamka znovu zasténala. „Musím jít. Abych tu nešířil nákazu.“

Mamka vykřikla hlasitěji a Henry doslova nadskočil. „Víš určitě, že tu chceš trčet? Můžeš jet se mnou k nám. Willow je doma, pečuje o mě.“ Při zmínce jejího jména se usmál. „Postará se i o tebe.“ Zvedl se k odchodu.

„Ne, jsem v pořádku. Mamka mě potřebuje. Ale taťka je trochu vystrašený.“

„Už zvracel?“ Henry se posadil zpátky na pohovku. Rozesmála jsem se, ale vtom jsem si všimla, že se tváří naprosto vážně.

„Když jsi byla na cestě ty, zvracel. Málem se složil. Já mu to rozhodně nevyčítám. Ale doktoři ho chtěli vyhodit… říkali, že jestli se nenarodíš do půl hodiny, vykážou ho ven. Tvou mamku to tak nakrklo, že tě vyklopila během pěti minut.“ Henry se usmál a opřel se zády o pohovku. „No jo, tak to je. Ale něco ti povím: když ses narodila, plakal jako malej harant.“

„O tom jsem slyšela.“

„O čem?“ zeptal se taťka udýchaně a popadl sáček.

„Burritos, Henry?“

„Večeře šampiónů!“ řekl Henry.

„Přijde vhod. Umírám hladem. Je to náročné. Tohle mi dodá sílu.“ Henry na mě mrkl. Taťka vytáhl porci burritos a nabídl mi také.

Zavrtěla jsem hlavou. Začal rozbalovat svou porci, když vtom mamka zasténala a pak zakřičela na porodní asistentku, že bude tlačit.

Asistentka vystrčila hlavu ze dveří. „Myslím, že moc už nám nechybí, takže večeři si asi budete muset nechat na později,“ řekla.

„Pojďte.“

Henry vyrazil ze dveří jako střela. Šla jsem za taťkou do místnosti, kde seděla mamka a prudce oddechovala jako nemocný pes. „Chcete

se dívat?“ zeptala se asistentka taťky, ale ten jen zavrávoral a zezelenal.

„Radši zůstanu tady nahoře,“ řekl a stiskl mamce ruku. Rázně ho setřásla.

Mě se nikdo neptal, jestli se chci dívat. Prostě jsem se postavila vedle asistentky. Přiznávám, že to bylo odpudivé. Spousta krve. A ještě nikdy jsem neviděla mamku takhle zpředu a detailně. Ale přišlo mi tak nějak normální, abych tu zůstala. Asistentka říkala mamce, aby tlačila, pak přestala a zase zatlačila. „Do toho, do toho,“ skandovala.

„Už je skoro hotovo!“ Mamka vypadala, jako kdyby jí chtěla jednu ubalit.

Teddy vyklouzl ven tvářičkou vzhůru, takže první, koho uviděl, jsem byla já. Nezačal hned křičet, jak to člověk vidí v televizi. Byl úplně zticha. Oči měl otevřené a díval se přímo na mě. Asistentka mu odsála tekutinu z dýchacího ústrojí. „Je to chlapec,“ křikla.

Položila ho mamce na břicho. „Chcete přestřihnout pupeční šňůru?“ zeptala se taťky. Ten zašermoval rukama, že ne, rozrušením nebo nevolností zmožený tak, že nemohl promluvit.

„Já to udělám,“ řekla jsem.

Asistentka podržela šňůru napjatou a ukázala mi, kde stříhat.

Teddy ležel tiše, šedivé oči dokořán a nespouštěl ze mě pohled.

Mamka říkávala, že si určitě v koutku duše myslel, že jsem jeho matka, protože mě viděl jako první a protože jsem mu přestřihla pupeční šňůru. „Je to jako s těmi housaty,“ vtipkovala. „Nejsou vázaná na matku husu, ale na zoologa, protože on byl první, koho spatřila, když se vylíhla.“

Přeháněla. Teddy si nemyslel, že jsem jeho matka, ale jisté věci jsem s ním mohla dělat jenom já. Když jako miminko míval období, kdy byl večer podrážděný, hrávala jsem mu na cello ukolébavky, jedině tak se uklidnil. Když se zbláznil do Harryho Pottera, jedině já jsem mu mohla číst každý večer kapitolu. A když si odřel koleno nebo se uhodil do hlavy a byla jsem nablízku, nepřestal vyvádět, dokud jsem mu na bolavé místo nevtiskla kouzelný polibek, po kterém se zázračně zotavil.

Vím, že dnes by mu nejspíš nepomohly všechny kouzelné polibky na světě. Ale udělala bych cokoli, abych mu jeden mohla dát.

22.40

Běžím pryč.

Nechávám Adama, Kim a Willow na chodbě a rozběhnu se po nemocnici. Teprve když vstupuji na dětské oddělení, uvědomuji si, že právě to jsem hledala. Řítím se chodbami, kolem pokojů se čtyřletými dětmi neklidně spícími před zítřejším odstraněním mandlí, kolem jednotky intenzívní péče pro novorozence s miminky velkými jako pěst, napojenými na víc hadiček než já, kolem dětské onkologie, kde mezi veselými obrázky duhy a balónků na stěnách spí pacienti bez vlásků. Rozhlížím se po něm, i když vím, že ho nenajdu. Přesto ho musím hledat dál.

Vybavuji si jeho hlavu, nepoddajné světlé kudrny. Už když byl malý, jsem do nich ráda nořila obličej. Čekala jsem na den, kdy mě odstrčí a řekne: „Ztrapňuješ mě,“ stejně jako to říká taťkovi, když mu příliš hlasitě fandí při školním turnaji. Dosud však k tomu nedošlo. Dosud mám k jeho hlavě neomezený přístup. Dosud. Jenomže žádné dosud už neexistuje. Všechno je pryč.

Představuji si, že se naposledy mazlím s jeho vlasy, a dokonce i v představách pláču a jeho blonďaté kučery pod mými slzami ztrácejí kučeravost.

Teddy už nepostoupí ze sportovní přípravky do baseballového týmu. Nikdy si nenechá narůst knírek. Nikdy se nepopere, neuloví jelena, nezamiluje se, nepolíbí dívku a nebude se s ní milovat, nikdy se neožení a nebude mít kudrnaté děti. Jsem jen o deset let starší než on, ale jako bych už prožila o tolik víc! Je to nespravedlivé. Jestli měl jeden z nás dostat možnost zůstat a žít, pak to měl být on.

Uháním nemocnicí jako divoké zvíře před lovci. Teddy! volám. Kde jsi? Vrať se!

Jenomže on se nevrátí. Vím, že je to zbytečné. Vzdávám se a vleču se zpátky na JIPku. Chce se mi rozbít dvoukřídlé dveře. Chce se mi rozmetat stanoviště sester. Ať je pryč. Ať já jsem pryč! Nechci tu být. Nechci být v téhle nemocnici, ani se tu vznášet ve stavu, kdy mohu vidět všechno, co se děje, a uvědomovat si, co cítím, aniž bych to doopravdy cítila. Nemůžu křičet, až mě rozbolí v krku, nemůžu rozbít

pěstí okno, až mi budou krvácet ruce, nebo si trhat chomáče vlasů, až bolest kůže na temeni překoná bolest v mém srdci.

Dívám se na sebe, na „živou“ Miu, která leží na nemocniční posteli. Cítím nával vzteku. Kdybych mohla zfackovat svou vlastní tvář bez života, udělala bych to.

Místo toho sedím na židli, mám zavřené oči a přeji si, aby to všechno bylo pryč. Jenomže to nedokážu. Nejsem schopná se soustředit, protože kolem je najednou tolik zvuků. Moje monitory pípají a bzučí a v mžiku jsou u mě dvě sestry.

„Tlak a okysličení krve klesá,“ hlásí jedna.

„Má tachykardii,“ křičí druhá. „Co se stalo?“

„Tachykardie na traumatologii, tachykardie na traumatologii,“ chrčí z nemocničního rozhlasu.

K sestrám se vzápětí připojuje lékař a mne si zarudlé rozespalé oči, pod kterýma se rýsují hluboké tmavé kruhy. Strhává ze mne přikrývky a odhrnuje nemocniční košili. Od pasu dolů jsem nahá, ale toho si tu nikdo nevšímá. Položí mi dlaně na břicho, je nafouklé a tvrdé. Oči se mu rozšíří a vzápětí zúží do škvírek. „Břicho je zatvrdlé,“ říká rozčileně. „Musíme provést ultrazvuk!“

Sestra Ramirezová spěchá do zadní místnosti a přiváží jakýsi přístroj, který vypadá jako notebook s myší na dlouhé bílé šňůře. Vymáčkne mi na břicho jakýsi gel a doktor mi pak přejíždí po břiše

„myší“.

„Zatraceně! Je plné tekutiny!“ říká. „Pacientka absolvovala odpoledne operaci?“

„Splenektomii,“ odpovídá sestra Ramirezová.

„Mohla tam zůstat nekauterizovaná céva,“ říká lékař. „Nebo jde o pomalé prosakování z perforovaného střeva. To je ta autonehoda?“

„Ano. Přivezli ji vrtulníkem dnes ráno.“

Lékař letmo nahlédne do mých záznamů. „Operoval ji doktor Sorensen. Ten má ještě pohotovost. Zavolejte mu a odvezte ji na sál. Musíme ji otevřít a zjistit, co prosakuje a proč, než se stav dále zhorší. Proboha, zhmožděniny mozku, nefunkční plíce! To dítě je troska!“

Sestra Ramirezová střelí po lékaři zlým pohledem, jako by mě právě uhodil.

„Slečno Ramirezová,“ hudruje nevrlá sestra u stolu. „Máte své pacienty, těm se věnujte. Tuhle mladou ženu zaintubujeme a přepravíme na sál. To jí pomůže víc než tohle zbytečné loudání!“

Sestry rychle odpojují monitory a katétry a zavádějí mi hadičku do krku. Dovnitř se přiřítí dva zřízenci s lehátkem a naloží mne. Pořád jsem od pasu dolů nahá, ale dřív než se mnou proběhnou dveřmi ven, sestra Ramirezová zavolá: „Počkejte!“ a pak mi zlehka přetáhne košili přes nohy. Prsty mi třikrát poklepe na čelo, jako by vyťukávala jakousi zprávu morseovkou. A pak mne vezou spletí chodeb na sál k další operaci, ale tentokrát za sebou nejdu. Zůstávám na JIPce.

Některé věci mi začínají docházet. Ne všechno. Ne že bych nařídila cévě, aby se otevřela a prosakovala do břicha. Ne že bych toužila po další operaci. Ale Teddy nežije. Mamka s taťkou jsou mrtví. Dnes ráno jsem jela autem na rodinný výlet, a teď jsem tady, sama jako dosud nikdy. Je mi sedmnáct. Takhle to být nemá. Takhle můj život dopadnout neměl.

V útočišti JIPky začínám přemýšlet o těch horších věcech, které se mi dnes celý den dařilo ignorovat. Jaké to bude, když zůstanu? Jak mi bude, když se probudím jako sirotek? A když už nikdy neucítím taťkovu dýmku? Když už nikdy nebudeme stát s mamkou vedle sebe, mýt nádobí a přitom si tiše povídat? Když už nikdy nepřečtu Teddymu další kapitolu z Harryho Pottera? Jaké to bude, být tu bez nich?

Nevím určitě, jestli do tohoto světa ještě patřím. Nejsem si jistá, jestli se chci probudit.

Na pohřbu jsem byla jen jednou v životě a dotyčného jsem sotva znala.

Mohla jsem jít na pohřeb mé pratety Glo, která umřela na akutní zánět slinivky. Jenomže měla velmi ojedinělé poslední přání. Žádná tradiční bohoslužba, žádný pohřeb ani rodinná hrobka. Chtěla, aby její tělo bylo spáleno a popel roztroušen podle posvátného indiánského zvyku kdesi v horách Sierra Nevada. Babička se kvůli

tomu rozčílila, že prý se teta Glo vždycky snaží upoutat pozornost tím, jak je jiná, dokonce i po smrti. Babička nakonec obřad bojkotovala, a když nejela ona, nebyl důvod, aby jeli ostatní.

Peter Hellman, můj kamarád pozounista z hudebního soustředění konzervatoře, zemřel před dvěma lety. Dověděla jsem se to, až když jsem přijela na tábor a on tam nebyl. Skoro nikdo netušil, že měl lymfom. To bylo na hudebním táboře zvláštní; během léta jsme se sblížili, ale platilo nepsané pravidlo, že po zbytek roku jsme nebyli v kontaktu. Byli jsme kamarádi na léto. Toho roku jsme na táboře uspořádali koncert na Peterovu počest, ale to nebyl pohřeb.

Kerry Gifford byl hudebník od nás z města, známý mých rodičů. Na rozdíl od taťky a Henryho, kteří se vstupem do manželství a přibývajícím věkem upouštěli od role účinkujících a stávali se spíše zasvěcenými znalci, Kerry zůstal sám a zachovával věrnost své první lásce: hraní. Byl členem tří hudebních skupin a živil se jako zvukař v místním klubu, což byla ideální kombinace, vzhledem k tomu, že alespoň jedna jeho skupina tu každý týden hrála, takže stačilo, aby vyskočil na pódium a předal mixážní pult někomu jinému. A občas uprostřed koncertu seskočil dolů ke svým přístrojům a obsluhoval je sám. Znala jsem ho už jako malá, chodívala jsem s našimi na jeho vystoupení a pak jsem je začala znovu navštěvovat s Adamem.

Jednou večer Kerry zajišťoval zvuk pro portlandskou skupinu Clod a najednou se složil na pult před sebou. Než přijela záchranka, byl mrtev. Náhlá mozková příhoda.

Jeho smrt způsobila ve městě pozdvižení. Byl součástí místního inventáře, všichni toho charismatického otevřeného chlapíka se záplavou divokých dredů znali. Navíc zemřel v mladém věku, v pouhých dvaatřiceti. Všichni naši známí plánovali, že mu půjdou na pohřeb, který se konal v horách pár hodin cesty odsud, ve městě, kde vyrostl. Mamka s taťkou samozřejmě jeli, Adam taky. Rozhodla jsem se, že pojedu s nimi, i když jsem si připadala tak trochu jako podvodník, který se vetře na čísi poslední rozloučení. Teddy zůstal u dědy a babičky.

Jeli jsme v koloně s ostatními, natěsnaní v autě s Henrym a Willow. Ta byla v pokročilém stupni těhotenství a bezpečnostní pás jí byl přes břicho krátký. Vyprávěly se veselé historky o Kerrym. Jak se

coby zapřísáhlý levičák rozhodl protestovat proti válce v Iráku a spolu s dalšími se oblékl do ženských šatů a vydal se přihlásit do místní vojenské odvodní kanceláře. Nebo jak jakožto ateistický mrzout uspořádal na protest proti komercionalizaci Vánoc v klubu protivánoční večírek, kde skupiny soutěžily, která zahraje nejohavnější verzi vánoční koledy. Pak všechny vyzval, aby navršili všechny ty zasraný dárky na hromadu uprostřed klubu. A i když o něm kolovaly historky, že dárky zapálil, taťka mi řekl, že je ve skutečnosti daroval charitě.

Při řečech o Kerrym bylo v autě veselo, jako bychom nejeli na pohřeb, ale do cirkusu. Ale bylo to tak v pořádku a odpovídalo to Kerrymu, který vždy překypoval energií.

Na pohřbu však vládla naprosto opačná atmosféra. Bylo to strašlivě depresivní – a nejen proto, že zemřel tak mladý člověk a vlastně bez nějakého zvláštního důvodu, kromě toho, že měl smůlu s tepnou. Obřad se konal v prostorném kostele, což bylo vzhledem ke všeobecně známým ateistickým postojům dotyčného podivné. Ale to bych ještě pochopila. Kde jinde by taky člověk měl mít pohřeb? Potíž byla v samotném obřadu. Farář Kerryho zjevně nikdy nepotkal, protože o něm mluvil strašně obecně: jaké měl Kerry laskavé srdce, ale i když je smutné, že odešel, dostane se mu „nebeské odměny“.

A místo aby smuteční řeč pronesli jeho kolegové ze skupiny nebo lidé, kteří s ním posledních patnáct let ve městě žili, vstal jakýsi strýc z Boise a vyprávěl o tom, jak učil Kerryho coby šestiletého chlapce jezdit na kole, jako kdyby jízda na kole byla v Kerryho životě rozhodujícím momentem.

Řeč uzavřel ujištěním, že Kerry teď kráčí s Ježíšem. Všimla jsem si, že jakmile to řekl, mamka zrudla, a začínala jsem mít trochu strach, aby něco nepronesla. My jsme do kostela občas zašli a mamka neměla nic proti náboženství, zato Kerry byl zásadně proti a mamka byla zarputilou ochránkyní všech, které měla ráda, a to až do té míry, že se jí urážlivé chování vůči těmto lidem osobně dotýkalo. Její přátelé jí proto občas říkali „matka medvědice“ ze známého dětského seriálu. Když se na závěr bohoslužby kostelem rozezněla v procítěném podání Bette Midler píseň „Wind Beneath My Wings“, mamce stoupala pára z uší.

„Dobře že je Kerry mrtev, protože z toho pohřbu by ho trefilo,“ poznamenal Henry. Po obřadu v kostele jsme se rozhodli, že vynecháme formální pohoštění, a zastavili jsme se na jídlo v malém občerstvení u silnice.

„’Wind Beneath My Wings‘?“ zeptal se Adam, nepřítomně vzal mou dlaň do své a dýchal na ni, což dělával, aby mi zahřál ustavičně chladné prsty. „Proč nedali zahrát zkrátka ’Amazing Grace‘? Je to tradiční –“

„A nechce se ti z toho zvracet,“ skočil mu do řeči Henry. „To už mohli rovnou zahrát ’Three Little Birds‘ od Boba Marleye. To by byla píseň pro Kerryho. Něco na počest chlápka, jako byl on!“

„Ten pohřeb neoslavoval Kerryho život,“ zabručela mamka a popotáhla si šálu. „Spíš jako by se ho tím zřekli. Jako by Kerryho zabili ještě jednou.“

Taťka jí konejšivě položil dlaň na zaťatou pěst. „No tak, vždyť je to jen píseň.“

„Není to jen píseň!“ Mamka mu vyškubla ruku. „Jde o to, co vyjadřuje. O celou tu frašku! Ty bys to přece měl chápat nejlíp ze všech!“

Taťka pokrčil rameny a smutně se usmál. „Možná bych měl. Ale já se nechci dohadovat s jeho rodinou. Myslím si, že ten pohřeb pro ně byl způsob, jak získat zpět syna.“

„Ale prosím tě!“ Mamka zavrtěla hlavou. „Když o svého syna tak stáli, tak proč nerespektovali život, jaký si zvolil? Proč za ním nikdy nepřijeli na návštěvu? Proč se nezajímali o jeho hudbu?“

„Ale my přece nevíme, co si o tom všem mysleli,“ odvětil taťka.

„Nesuďme je tak přísně. Pochovat vlastního syna, to musí člověku rvát srdce!“

„Nemůžu uvěřit, že je ještě omlouváš,“ prohlásila mamka.

„Já nikoho neomlouvám. Jen mám dojem, že děláš z výběru hudby zbytečnou vědu.“

„A já zas mám dojem, že si pleteš empatii s naivitou!“

Taťka sebou sotva viditelně trhl, ale i to stačilo, aby mi Adam stiskl ruku a Henry s Willow si vyměnili pohledy. Nato Henry podle mého přispěchal taťkovi na pomoc. „S tvými rodiči je to jiné,“ řekl mu.

„Jsou trochu staromódní, ale vždycky fandili tomu, co děláš, a tys byl

dokonce i během svého nejdivočejšího období dobrým synem a otcem. Nikdy jsi nechyběl u nedělního stolu.“

Mamka se rozchechtala, jako by Henryho prohlášení dokazovalo její slova. Otočili jsme se k ní a naše vyděšené výrazy ji zřejmě vytrhly z nevrlé nálady. „Jsem prostě v tuhle chvíli přecitlivělá,“ řekla. Taťka to vzal jako omluvu a chtěl dát věci do pořádku. Položil jí dlaň na ruku; tentokrát se nevysmekla.

Po krátkém váhání taťka promluvil. „Já si zkrátka myslím, že pohřby jsou z velké části jako samotná smrt. Člověk může mít přání, plány, ale když umře, všechno je jinak.“

„Tak to není,“ řekl Henry. „Musíš jen dát o svých přáních vědět těm správným lidem.“ Obrátil se k Willow a promluvil k jejímu vystouplému břichu. „Takže poslouchejte, rodino. Na můj pohřeb nesmí nikdo přijít v černém. A hudbu chci nějaký tradiční pop, třeba Mr. T Experience.“ Podíval se na Willow. „Je to jasné?“

„Mr. T Experience. Zajistím to.“

„Díky, a co ty, miláčku?“ zeptal se.

Bez mrknutí oka odpověděla: „Dejte mi zahrát ’P.S. You Rock My World‘ od Eels. A chci, abyste mě pochovali pod strom. Takže pohřeb samotný bude probíhat v přírodě. A žádné kytky. Totiž takhle, dokud jsem naživu, dávejte mi pivoněk, kolik chcete, ale jakmile umřu, je lepší mým jménem přispět spolehlivé charitě, třeba Lékařům bez hranic.“

„Máte to promyšlené do detailu,“ prohodil Adam. „To je tím, že jste zdravotní sestra?“ Willow pokrčila rameny.

„Podle Kim to znamená, že ti to myslí,“ řekla jsem. „Kim tvrdí, že lidé se dělí na dvě skupiny, na ty, kteří si představují vlastní pohřeb, a ty, kteří o něm nepřemýšlejí. Inteligentní a umělecky založení lidé přirozeně patří do první skupiny.“

„A ty?“ zeptal se Adam.

„Já bych chtěla Mozartovo Requiem.“ Obrátila jsem se k mamce a taťkovi. „Klid, sebevraždu spáchat nehodlám.“

„No, no,“ řekla mamka. Zamíchala si kávu a měla hned o poznání lepší náladu. „V dospívání jsem měla o svém pohřbu dokonalou představu. Můj zlomený otec a všichni kamarádi, kteří mi křivdili,

budou plakat nad mou rakví, červenou, jak jinak, a hrát mi budou Jamese Taylora.“

„Budu hádat,“ řekla Willow. „Fire and Rain?“ Mamka přikývla a daly se s Willow do smíchu. Za chvíli jsme se všichni mohli potrhat, až nám tekly slzy. A pak jsme plakali, dokonce i já, která jsem Kerryho zase tak dobře neznala. Plakali jsme a smáli jsme se, smáli se a plakali.

„A jak je to teď?“ zeptal se Adam mamky, když jsme se uklidnili.

„Pořád máte slabost pro pana Taylora?“

Mamka se zarazila a zamrkala, což dělá vždycky, když o něčem přemýšlí. Pak pohladila taťku po tváři – vzácný projev náklonnosti na veřejnosti. „Podle mého ideálního scénáře zemřeme s mým naivním velkorysým manželem rychle a oba najednou, až nám bude dvaadevadesát. Jak, tím si nejsem jistá. Možná v Africe na safari – protože jednou budeme bohatí; no co, je to moje představa –, skonáme na nějakou exotickou nemoc, jednoho večera si půjdeme lehnout, vůbec nic nám nebude, a ráno už se neprobudíme. A žádný James Taylor. Na pohřbu nám zahraje Mia. Jestli ji ovšem odtrhneme od Newyorské filharmonie.“

Taťka se mýlil. Je pravda, že svůj pohřeb člověk nedokáže ovlivnit, ale vybrat si, jak umře, občas může. A nemůžu se zbavit dojmu, že mamčino přání se zčásti splnilo. Zemřela s taťkou. Já jí ale na pohřbu nezahraju. Je možné, že její pohřeb bude i mým. V tom je cosi uklidňujícího. Zemřít jako rodina. Nikdo nezůstal. Z toho by ale mamka radost určitě neměla. Matka medvědice by ve skutečnosti byla nad dnešním vývojem událostí bez sebe vzteky.

2.48

Jsem tam, kde jsem začala. Zpátky na jednotce intenzívní péče. Totiž moje tělo je zpátky. Já tu sedím celou dobu, příliš unavená, abych se mohla hýbat. Kdybych tak mohla jít spát. Přeji si, aby pro mě existovala nějaká anestézie, nebo aspoň něco, co by mě odřízlo od okolního světa. Chci být jako moje tělo, klidné a bez života, v rukou druhých, které si s ním mohou dělat, co chtějí. Na tohle rozhodnutí nemám dost energie. Takhle už to nechci. Říkám to nahlas. Takhle už

to nechci! Rozhlížím se po jednotce a připadám si trochu směšně. Ostatní potlučení lidé na oddělení taky asi nejsou pobytem tady nadšeni.

Moje tělo nebylo pryč dlouho. Operace a následný pobyt na jednotce pooperační péče trval pár hodin. Nevím přesně, co se mi stalo, a poprvé za celý den se o to ani moc nestarám. Neměla jsem se tak starat. Nemusela jsem se tak snažit. Uvědomuji si, že umírání je snadné. Těžké je žít.

Jsem znovu připojená na ventilátor a zase mám náplast přes oči. Tu náplast pořád nechápu. Bojí se snad lékaři, že se probudím uprostřed operace a vyděsím se při pohledu na skalpely a krev? Jako by mě v tuhle chvíli mohly takové věci vyvést z míry. Dvě sestry, ta, kterou mi přidělili, a pak sestra Ramirezová, přicházejí k mé posteli a kontrolují všechny monitory. Vyvolávají hodnoty, které už znám jako vlastní jméno: krevní tlak a okysličení krve. Sestra Ramirezová vypadá úplně jinak, než když sem včera odpoledne přišla. Po make-upu ani památky, vlasy má zplihlé. Vypadá, že by usnula vestoje. Určitě jí už brzy skončí směna. Bude mi chybět, ale jsem ráda, že bude moci odejít ode mne, pryč odsud. Také bych ráda pryč. Myslím, že to půjde. Je to jen otázka času – jde o to, rozhodnout, jak odejít.

Jsem zpátky na lůžku sotva čtvrt hodiny a přichází Willow. Rázně prochází dvojitými dveřmi a jde si promluvit s jednou ze sester za stolem. Nerozeznám, co říká, ale slyším její tón: je zdvořilý, přívětivý, ale nesmlouvavý. Když za pár minut později odchází, v místnosti vládne jiná atmosféra. Teď tady velí Willow. Nevrlá sestra se nejdřív tváří naštvaně, jako by chtěla říct Kdo je tady ta ženská, že mi tu vykládá, co mám dělat? Pak se ale zdá, že ustupuje a vzdává se. Byla to šílená noc. Směna je téměř u konce. Proč se rozčilovat? Mí hluční, neodbytní návštěvníci brzy připadnou na starost někomu jinému.

Willow je za pět minut zpátky a přivádí s sebou dědu a babičku. Celý den byla v práci a teď je celou noc tady. Vím, že toho moc nenaspí ani jindy. Slýchala jsem, jak jí mamka radila, co dělat, aby miminko spalo celou noc.

Nejsem si jistá, kdo vypadá hůř, jestli já nebo děda. Tváře má sinalé, pleť našedlou a oči podlité. Na druhou stranu babička vypadá

jako vždycky. Žádné známky únavy. Jako by si na ni vyčerpání netrouflo. Hrne se rovnou k mé posteli.

„Dneska nám tedy dáváš zabrat,“ spustí jakoby nic. „Tvá mamka vždycky říkávala, že jsi neuvěřitelně hodné dítě, a vzpomínám si, jak jsem ji ujišťovala: ’Jen počkej, až přijde do puberty.‘ Tys mi ale ukázala, že jsem se spletla. Ani v pubertě ses nezměnila. Nikdy jsi nám nedělala starosti. Nikdy jsem se o tebe nemusela strachovat. Ale dneska sis to všecko vynahradila!“

„No, no,“ mumlá děda a bere ji za rameno.

„Vždyť jen žertuju. Mia to pochopí. Má smysl pro humor, i když někdy působí tak vážně. Vynikající smysl pro humor.“

Babička si přisune židli k mé posteli a začne mi prsty pročesávat vlasy. Kdosi mi je propláchl, nejsou sice úplně čisté, ale ani slepené krví. Babička mi začíná upravovat olinu. Věčně si stříhám ofinu a pak ji zas nechávám dorůst. To je nejradikálnější změna, jakou si dopřeji. Babička pokračuje, vytahuje mi vlasy zpod polštáře a pokládá na hruď, čímž skryje některé hadičky, na které jsem napojená. „Takhle je to mnohem lepší,“ říká. „Představ si, šla jsem se dnes projít a nevěřila bys, co jsem uviděla. Křivku. V Portlandu a v únoru! To je vážně neobvyklé. Myslím si, že je to Glo. Vždycky pro tebe měla slabost. Říkala, že jí připomínáš tvého otce, a toho zbožňovala. Když se poprvé nechal ostříhat na číro, skoro mu uspořádala oslavu. Líbilo se jí, jak byl vzpurný, jiný než ostatní. Vůbec nevěděla, že ji tvůj otec nesnáší. Jednou k nám přišla, to mu bylo asi pět nebo šest, a měla ten svůj opelichaný norkový kožich. To bylo ještě předtím, než se začala zajímat o práva zvířat, esoteriku a tyhle věci. Ten kožich ohavně páchl po naftalínu, jako staré ložní prádlo, které jsme měli uložené v kufru v podkroví, a tvůj táta jí říkal ’teta Smradlavý kufr‘. Nikdy se to nedověděla. Ale líbilo se jí, jak nám vzdoroval, nebo to alespoň za vzdor považovala a byla přesvědčená, že podobně ses vzbouřila ty, když ses dala na vážnou hudbu. Snažila jsem se jí vysvětlit, že tak to není, ale marně. Měla na věci svůj názor; stejně jako my všichni.“

Babička švitoří dalších pět minut a sděluje mi každodenní novinky: Heather se rozhodla, že bude knihovnicí. Bratranec Matthew si koupil motorku a teta Patricia z toho nemá žádnou radost. Při vaření nebo přesazování orchidejí jsem takové komentáře poslouchala

celé hodiny. A teď, když jsem ji poslouchala, jsem téměř viděla nás dvě v babiččině skleníku, kde je dokonce i v zimě pořád teplo a vlhko a voní to tam zeminou s lehkým nádechem hnoje. Babička ručně sbírá kravince, říká jim „kravské lívance“, promíchává je s mulčí a vyrábí si tak vlastní hnojivo. Podle dědy by si mohla návod a složení nechat patentovat a prodávat, protože orchideje, které tím hnojí, pořád vyhrávají nějaké ceny.

Pokouším se za zvuku babiččina hlasu hloubat, nechat se unášet jejím příjemným klábosením. Někdy, když sedím u ní v kuchyni na barové stoličce u pultu a poslouchám ji, se mi téměř podaří usnout, a uvažuji, jestli se mi to povede i teď. Spánek bych opravdu uvítala. Hřejivá přikrývka temnoty by všechno smazala. Spánek beze snů. Slyšela jsem o spánku mrtvých. Takhle tedy vypadá smrt? Je to příjemná, hřejivá, těžká, nekonečná dřímota? Jestli je to tak, nevadilo by mi to. A jestli takhle vypadá umírání, pak by mi to vůbec nevadilo.

Škubnu sebou. Panika vmžiku odežene klid, který mi přineslo babiččino povídání. V těchto podrobnostech pořád nemám jasno. Jistě vím jen to, že jakmile se definitivně rozhodnu odejít, odejdu. Jenomže ještě nejsem připravená. Nevím proč, ale je to tak. Mám trochu strach, že když si náhodně pomyslím, že nekonečný spánek by mi nevadil, stane se to a bude to neodvolatelné, jako když mne babička s dědou upozorňovali, že když se v okamžiku, kdy hodiny odbíjejí poledne, budu šklebit, tak mi to zůstane.

Přemítám, jestli se každý umírající člověk rozhoduje, zda zůstane nebo odejde. Zdá se to nepravděpodobné. Vždyť tahle nemocnice je plná lidí, kterým proudí v žilách škodlivé chemikálie, nebo těch, kteří čekají na složité operace, aby mohli zůstat, ale někteří z nich stejně zemřou.

Mohla se mamka s taťkou rozhodnout? Mám dojem, že na tak důležité rozhodování měli stěží čas, a navíc si nedokážu představit, že by se rozhodli nechat mě tu samotnou. A co Teddy? Chtěl jít s mamkou a s taťkou? Věděl vůbec, že já jsem ještě tady? A kdyby to věděl, neměla bych mu za zlé, že se rozhodl odejít beze mne. Je malý. Nejspíš dostal strach. Najednou si ho vybavuji samotného a vyděšeného a poprvé v životě doufám, že má babička s těmi anděly

pravdu. Doufám, že všichni Teddyho horlivě přesvědčovali, ať si o mě nedělá starosti.

Proč nemůže někdo rozhodnout za mě? Proč nemůžu mít svého zmocněnce ve věci smrti? Nebo náhradníka, který by dohrál utkání místo mne, jako je tomu ve sportu?

Babička odešla. Willow také. Na JIPce je klid. Zavírám oči. Když je znovu otevřu, je tu děda. Pláče. Nevydává žádné zvuky, jen se mu po tvářích hrnou slzy a má od nich celý obličej mokrý. Nikdy jsem neviděla někoho takhle plakat. Tiše, ale proudem, kohoutek tam vzadu za očima záhadně otevřený. Slzy mi padají na pokrývku, na čerstvě učesané vlasy. Kap, kap, kap.

Děda si neotírá tvář ani nos. Nechává slzy volně téci, kam chtějí. A když studna žalu na okamžik vyschne, děda se ke mně skloní a políbí mě na čelo. Vypadá, jako by byl na odchodu, ale pak se ještě jednou skloní, obličej má u mého ucha a šeptá mi:

„Je to v pořádku. Jestli chceš odejít. Všichni chtějí, abys zůstala. Já to chci víc než všechno, na čem mi kdy v životě záleželo.“ Hlas mu selhává pohnutím. Odkašle si, nadechne se a pokračuje. „Ale to chci já, a chápu, že ty můžeš chtít něco jiného. A tak jsem ti jen chtěl říct, že jestli chceš odejít, rozumím ti. Jestli nás musíš opustit, je to v pořádku. Jestli chceš přestat bojovat, přestaň.“

Poprvé od chvíle, kdy jsem si uvědomila, že Teddy zemřel, se cítím uvolněná. Vnímám svůj dech. Vím, že děda nemůže být tím náhradníkem, ve kterého jsem doufala. Neodpojí mou dýchací trubici, nepředávkuje mě morfiem ani nic podobného. Tohle je ale dnes poprvé, kdy někdo chápe, co jsem ztratila. Vím, že psycholožka nabádala babičku s dědou, že mají být opatrní, aby mě nerozrušili, ale dědovo uznání a svolení, které mi právě nabídl, vnímám jako dárek.

Děda mne neopouští. Svezl se zpátky na židli. Je ticho.

Takové, že je skoro slyšet sny druhých. Takové, že je skoro slyšet, jak dědovi říkám: „Děkuju.“

V době, kdy se narodil Teddy, taťka pořád hrál na bicí v kapele, jejímž byl členem už od studií. Vydali pár cédéček; každé léto jezdili na turné. Skupina nebyla nijak slavná, ale měla své fanoušky na Severozápadu a v různých univerzitních městech odtud po Chicago. A kupodivu i v Japonsku. Japonští teenageři je v dopisech zvali na vystoupení a nabízeli jim, že můžou přespat u nich. Taťka říkal, že jestli pojedou, vezme nás s mamkou s sebou. Dokonce jsme se pro každý případ naučili pár slov japonsky. Koničiwa. Arigató.

Když mamka oznámila, že čeká Teddyho, objevily se jisté známky nadcházejících změn. Za prvé: taťka se začal učit řídit. Ve třiatřiceti. Zkusil si nechat vysvětlit řízení od mamky, ale tvrdil, že je moc netrpělivá. Mamka zase, že je taťka příliš citlivý na kritiku. A tak s ním děda ve své dodávce brázdil prázdné venkovské cesty, jako to dělal i s ostatními taťkovými sourozenci – až na to, že se všichni učili řídit, když jim bylo šestnáct.

Další v pořadí byla změna šatníku, ale ta probíhala pozvolna. Nebylo to tak, že by taťka jednoho dne svlékl úzké černé džíny a tričko s logem kapely a vzal si oblek. Bylo to nenápadnější. Nejprve letěla oknem trika ve prospěch zapínacích výtvorů z umělého hedvábí ve stylu padesátých let, které doloval v charitě, dokud se nezačaly nosit a nemusel je kupovat v drahých obchodech s retro módou. Poté do koše putovaly džíny, s výjimkou jediných bezvadných tmavomodrých levisek, které taťka vyžehlil a nosil o víkendech. Jinak si většinou oblékal elegantní kalhoty se záložkami. Když ale taťka pár týdnů po Teddyho narození odložil i svou koženou bundu – všemi obdivovanou odřenou motorkářskou bundu s páskem z leopardí kožešiny – uvědomili jsme si konečně, že jsme svědky zásadní proměny.

„No teda, to nemyslíš vážně!“ prohlásil Henry, když mu taťka předal bundu. „Vždyť ji nosíš odmala. Dokonce je po tobě i cítit!“

Taťka pokrčil rameny a tím byl rozhovor u konce. Pak šel a vzal do náruče Teddyho, který vyváděl v kolébce.

O několik měsíců později taťka oznámil, že odchází ze skupiny. Mamka mu říkala, že kvůli ní odcházet nemusí, ať klidně hraje dál,

pokud neodjede na měsíční turné a nenechá ji samotnou se dvěma dětmi. Taťka odpověděl, ať si nedělá starosti, že nekončí kvůli ní.

Spoluhráči ze skupiny se s jeho rozhodnutím vypořádali snadno, ale Henry byl zničený. Snažil se taťku přemluvit, ať si to rozmyslí. Sliboval, že budou hrát jen ve městě. Na šňůru nepojedou. Dokonce ani nezůstanou nikde přes noc. „A můžeme začít hrát v oblecích. Budeme vypadat jako Rat Pack. A budeme hrát předělávky Franka Sinatry. No tak, hochu!“ přesvědčoval ho Henry.

Když taťka odmítl své rozhodnutí přehodnotit, strašlivě si spolu vjeli do vlasů. Henry zuřil, že taťka opouští skupinu sám o své vůli, zvlášť když mamka řekla, že může dál vystupovat. Taťka Henrymu řekl, ať promine, ale že on už se rozhodl. Tou dobou už měl vyplněnou žádost o místo na střední škole. Teď bude učitelem. S flákáním je konec. „Jednou to pochopíš,“ řekl Henrymu.

„Houby pochopím!“ vybafl Henry.

Pak s taťkou pár měsíců nemluvil. Willow se u nás občas zastavila jako usmiřovatelka. Vysvětlovala taťkovi, že Henry si zkrátka musí některé věci přebrat v hlavě. „Dej mu čas,“ říkala, a taťka předstíral, že mu to nevadí. Pak Willow s mamkou v kuchyni popíjely kávu a vědoucně se usmívaly, jako by říkaly: Chlapi jsou jako malí kluci.

Henry se nakonec znovu objevil, ale neomluvil se taťkovi hned. Až za několik let, krátce po narození dcerky, jednou večer přišel k nám a měl slzy v očích. „Tak už to chápu,“ řekl taťkovi.

Divné bylo, že dědu podle všeho taťkovy proměny rozčilovaly stejně jako Henryho. Člověk by řekl, že bude mít z nového taťky radost. Na první pohled se s babičkou zdají být staromódní, jako by se ztratili v čase. Nepoužívají počítač a nedívají se na kabelovou televizi, nikdy nemluví sprostě a v jejich společnosti má jeden chuť chovat se zdvořile. Mamka, která umí mluvit sprostě jako dlaždič, před babičkou a dědou nikdy neřekla hrubé slovo. Jako by je nikdo nechtěl zklamat.

Babička měla z taťkovy změny stylu radost. „Kdybych věděla, že tyhle věci znovu přijdou do módy, schovávala bych dědovy staré obleky,“ prohlásila jednoho nedělního odpoledne, když jsme k nim přijeli na oběd a taťka svlékl trenčkot, pod kterým měl vlněné

gabardénové kalhoty a zapínací svetr, jaký se nosil v padesátých letech.

„Nevrací se to do módy. V kurzu je punk, takže já si myslím, že váš syn takhle zase projevuje svůj vzdor,“ řekla mamka s pyšným úsměvem. „Kdopak je tvůj taťka? Tvůj taťka je rebel,“ zažvatlala, když Teddy spokojeně zavrněl.

„No jo, ale vypadá jako ze škatulky, nemyslíš?“ prohodila babička a obrátila se k dědovi.

Děda pokrčil rameny. „Já bych řekl, že vždycky vypadal dobře. Všechny moje děti a vnoučata podle mne vypadají dobře,“ řekl, ale vypadal ztrápeně.

K večeru jsem šla s dědou ven pro dříví do krbu. Potřeboval rozštípat pár větších kusů. Pozorovala jsem, jak přikládá sekeru k vyschlému olšovému polenu.

„Dědo, tobě se nelíbí, jak se teď taťka obléká?“ zeptala jsem se.

Děda zastavil sekeru ve vzduchu a pak ji opatrně opřel vedle lavičky, na které jsem seděla. „Ale ne, Mio, nic proti tomu nemám.“

„Ale vypadal jsi smutně, když o tom babička mluvila.“

Děda zavrtěl hlavou. „Tobě nic neuteče, viď? A to je ti teprve deset.“

„Na tom není nic divného. Když jsi smutný, je to na tobě vidět.“

„Já nejsem smutný. Tvůj otec vypadá spokojeně a já věřím, že bude dobrým učitelem. Šťastné děti, které budou číst s tvým tátou Velkého Gatsbyho. Mně jen bude chybět hudba.“

„Hudba? Vždyť na taťkovy koncerty nechodíš!“

„Mám špatný sluch. Z války. Nesnesu rámus.“

„Měl bys nosit klasická sluchátka. Mamka mne k tomu nutí. Pecky pořád vypadávají z uší.“

„Možná to zkusím. Ale hudbu tvého táty poslouchám odjakživa. Potichu. Musím přiznat, že elektrické kytary mi moc neříkají. Není to můj šálek kávy. Ale tu hudbu i tak obdivuju. Hlavně texty. Když byl tvůj táta tak starý jako ty, psal báječné příběhy. Seděl u stolečku a psal a psal. Pak to dal babičce, aby to přepsala na stroji, a nakreslil k tomu obrázky. Byly to veselé příběhy o zvířatech, ale vážně chytré. Vždycky mi připomínaly tu knihu o pavoučici a prasátku – jak se jmenuje?“

„Šarlotina pavučinka.“

„To je ona. Myslel jsem si, že z tvého táty bude spisovatel. A mám dojem, že to tak vlastně je. Jeho texty k písním, to je poezie. Poslouchalas někdy pořádně, o čem jsou?“

Provinile jsem zavrtěla hlavou. Ani mě nenapadlo, že by taťka psal verše. Nezpíval, takže jsem prostě předpokládala, že texty napsali ti, kteří stojí před mikrofonem. Ale vlastně jsem ho mockrát viděla sedět u kuchyňského stolu s kytarou a blokem. Jen jsem si to nikdy nespojila dohromady.

Toho večera jsem hned po příjezdu domů vzala diskmen a taťkova cédéčka a šla nahoru do svého pokoje. Prohlédla jsem popisky, abych zjistila, které písně psal taťka, a pak jsem si všechny jeho texty pečlivě opsala. Teprve poté, co jsem je viděla naškrábané v sešitě na laboratorní práce, mi došlo, co měl děda na mysli. Taťkovy verše nebyly jen rýmy. Bylo v nich víc. Zvlášť jednu skladbu, jmenovala se

„Čekání na odplatu“, jsem poslouchala a četla pořád dokola, dokud jsem si ji nezapamatovala. Byla na druhém albu a šlo o jedinou pomalou skladbu, kterou kdy hráli; zněla téměř jako country, zřejmě díky Henryho krátkému poblouznění hillbilly-punkem. Poslouchala jsem tak náruživě, až jsem si píseň začala bezděčně pobrukovat.

Co je to? Kde to jsem?

A co je za tím?

Kde kdysi oči vídaly světlo Teď nic než prázdnota Jenomže to už je dávno

To bylo včera v noci

Co to bylo?

Co jsem to zaslechl? To je můj život

Hvízdá mi kolem ucha A když se ohlédnu

Všechno se zdá být menší než život

Protože už je to dávno

To co se stalo včera v noci A teď odcházím

Budu pryč každým okamžikem Nejspíš si toho všimneš

Budeš přemýšlet, co se stalo Není to moje volba

Ale vzdávám boj

A rozhodlo se o tom už dávno Včera v noci

„Co si to prozpěvuješ, Mio?“ zeptal se taťka, když zaslechl, jak zpívám Teddymu serenádu a postrkuji po kuchyni kočárek v marné snaze malého uspat.

„Tvou písničku,“ hlesla jsem v rozpacích a najednou jsem si připadala, jako bych nějak neoprávněně vnikla do taťkova soukromí. Je správné zpívat si písničky druhých bez jejich svolení?

Jenomže taťka vypadal, jako když má radost. „No tohle. Moje Mia zpívá mému Teddymu ‚Čekání na odplatu‘.“ Sklonil se, pocuchal mi vlasy a polechtal Teddyho na buclaté tvářičce. „Jen pokračuj, nenech se rušit. A tuhle úlohu převezmu já,“ řekl a vystřídal mne u kočárku.

Styděla jsem se zpívat před ním, a tak jsem si jen tak broukala, ale taťka se ke mně přidal a pokračovali jsme tiše spolu, dokud Teddy neusnul. Pak si taťka položil prst přes ústa a pokynul mi, abych šla za ním do obýváku.

„Co kdybychom si zahráli šachy?“ zeptal se. Pořád se snažil mne téhle hře naučit, ale mně se zdálo, že to za tu námahu nestojí.

„Spíš dámu.“

„Tak jo.“

Hráli jsme mlčky. Když byl taťka na tahu, pokradmu jsem si ho prohlížela v jeho triku s knoflíčky a snažila jsem se vybavit si blednoucí obrázek chlápka v kožené bundě a s odbarvenými vlasy.

„Tati?“

„No?“

„Můžu se tě na něco zeptat?“

„Jasně.“

„Mrzí tě, že už nehraješ se skupinou?“

„Ne,“ odpověděl.

„Ani trochu?“

Upřel na mne šedivé oči. „Proč se ptáš?“

„Mluvila jsem s dědou.“

„Aha, chápu.“

„Fakt?“

Přikývl. „Děda si myslí, že mě k těm změnám dotlačil on.“

„A dotlačil?“

„Nepřímo. Tím, jaký je a jak mi ukázal, co znamená být tátou.“

„Ale tys byl dobrý táta, když jsi hrál se skupinou. Nejlepší! Nechci, aby ses kvůli mně něčeho vzdával,“ prohlásila jsem a najednou se mi zadrhl hlas. „A Teddy by to určitě taky nechtěl!“

Taťka se usmál a pohladil mě po ruce. „Ale Mio! Já se přece ničeho nevzdávám! Žádné buď, anebo! Učení nebo hudba. Džíny nebo oblek. Hudba bude vždycky součástí mého života.“

„Ale odešel jsi ze skupiny! Přestal ses oblékat punkově!“

Taťka si povzdechl. „Na tom nebylo nic těžkého! Určitou část života už jsem si prostě odehrál. Bylo načase. Nijak zvlášť jsem se nerozmýšlel, i když si to děda a Henry možná myslí. V životě se někdy musíš pro něco rozhodnout a někdy se zase něco rozhodne pro tebe. Dává to smysl?“

Vzpomněla jsem si na cello. Jak jsem někdy nechápala, proč mne to k němu tak táhne, a tu a tam se zdálo, že si nástroj vybral mne. Přikývla jsem, usmála se a znovu se soustředila na hru. „A mám dámu.“

4.57

Pořád musím myslet na „Čekání na odplatu“. Už je to několik let, co jsem tu píseň poslouchala a přemýšlela o ní, ale poté, co děda odešel z pokoje, si ji zpívám pořád dokola. Taťka ji napsal dávno, ale teď mám dojem, jako by to bylo včera. Jako by ji psal odtamtud, kde je, a text obsahoval tajnou zprávu pro mě. Jak jinak jej vysvětlit? Není to moje volba. Ale vzdávám boj.

Co to znamená? Je možné, že jde o jakýsi pokyn? Vodítko k tomu, co by pro mne rodiče vybrali, kdyby mohli? Snažím se přemýšlet o té záležitosti z jejich pohledu. Vím, že by chtěli být se mnou, rádi by, abychom byli nakonec zase všichni pohromadě. Jenomže já nemám tušení, jestli je po smrti vůbec něco takového možné, a pokud ano, stane se to, ať odejdu dnes ráno nebo za sedmdesát let. Co by pro mě chtěli teď? Jakmile si tu otázku položím, vidím mamčin naštvaný výraz. Zuřila by, kdybych jen pomyslela na cokoli jiného než zůstat. Ale taťka, ten chápal, co to znamená vzdát boj. Je možné, že by stejně jako děda porozuměl, proč si myslím, že třeba nemůžu zůstat.

Prozpěvuji si, jako by v textu byly pokyny, hudební mapa cesty, kam mám jít a jak se tam dostanu.

Zpívám, soustřeďuji se a zpívám a přemýšlím tak zaujatě, že sotva postřehnu, že Willow je zpátky, že mluví s nabručenou sestrou, že v jejím hlase je rozhodnost.

Kdybych jí věnovala pozornost, možná bych si uvědomila, že se přimlouvá, aby mě mohl Adam navštívit. Kdybych jí věnovala pozornost, možná bych stihla odejít dřív, než se jí to povede – jako vždycky.

Teď ho nechci vidět. Totiž, samozřejmě že ho vidět chci. Toužím po tom. Jenomže vím, že jakmile ho uvidím, ztratím i tu poslední trochu klidu, který mi dal děda, když mi řekl, že můžu odejít. Snažím se sebrat odvahu a udělat, co musím. A Adam mi to zkomplikuje. Pokouším se vstát a odejít, ale od té doby, co mne znovu operovali, se něco změnilo. Už nemám sílu k pohybu. Mám co dělat, abych se udržela vzpřímeně na židli. Utéct nemůžu; dokážu se nanejvýš skrýt. Schoulím se na židli do klubka a zavírám oči.

Slyším, jak sestra Ramirezová mluví s Willow. „Přivedu ho,“ říká. Tentokrát jí mrzutá sestra nenařizuje, že se má vrátit ke svým pacientům.

„Vyvedl jste pěknou pitomost,“ říká sestra Ramirezová Adamovi.

„Já vím,“ zní chraplavá odpověď. Takový hlas mívá Adam po obzvlášť hlučném koncertu. „Byl jsem zoufalý.“

„Ne, jste jenom zamilovaný,“ říká mu.

„Zkrátka idiot. Říkali, že už na tom byla líp. Že ji odpojili od ventilátoru. Že se zotavuje. Ale po tom, co jsem přišel, se jí přitížilo. Při operaci prý došlo k zástavě srdce.“ Adamovi selhává hlas.

„A oni ho přivedli k chodu. Mia měla porušené střevo a tudy pomalu prosakovala žluč do břicha a to negativně ovlivňovalo orgány. Takové věci se dějí a s vámi to nijak nesouvisí. Důležité je, že jsme příčinu potíží odhalili a odstranili.“

„Ale Mie se přece dařilo líp,“ šeptá Adam. Zní tak bezbranně a zranitelně, jako Teddy, když ho bolelo bříško. „A pak jsem přišel a ona málem zemřela.“ Vzlykl. Ten zvuk mne v mžiku probouzí, jako by mne polili vědrem studené vody. Adam si myslí, že za to může on? Ne! To je absurdní! Mýlí se!

„A já jsem málem zůstala v Portoriku a vzala si tlustého grázla,“ vybafla sestra. „Ale neudělala jsem to. A můj život se ubírá jinudy. Na tom, co se málem stalo, nezáleží. Musíte se vypořádat se situací, před kterou stojíte. A Mia je pořád tady.“ Zatahuje zástěnu kolem mé postele, kvůli soukromí. „Tak jděte,“ pobízí Adama.

S námahou zvedám hlavu a otevírám oči. Adam. Bože, dokonce i v tomhle stavu je nádherný. Oči se mu zavírají únavou. Raší mu strniště, kdyby mě políbil, poškrábal by mi bradu. Oblečený je stejně jako ostatní ze skupiny v tričku, úzkých kalhotách a konverskách. Přes ramena má přehozenou dědovu kostkovanou šálu.

Když mě poprvé spatří, zbledne, jako bych byla nějaký netvor z Černé laguny. Opravdu vypadám strašně, se všemi těmi hadičkami a s krvavými skvrnami na košili. Po chvíli ale hlasitě vydechne a je to zase Adam jako vždycky. Rozhlíží se, jako by mu cosi upadlo, a pak najde to, co hledá: mou ruku.

„Ježíši, Mio, ty máš ale zmrzlé ruce!“ Přidřepne, vezme moji pravou ruku do své a dýchá mi na ni, opatrně, aby nezavadil o hadičky a dráty. „Ty tvoje šílené ruce!“ Vždycky se diví, že mám třeba i za nejparnějších dnů uprostřed léta tak studené ruce. Říkám mu, že je to špatným krevním oběhem, ale to on nepřipouští, protože nohy mám obvykle teplé. Podle něj jsou moje ruce ve skutečnosti umělé, čímž se vysvětluje, proč tak dobře hraju na cello.

Pozoruju, jak mi zahřívá ruce, jako už tisíckrát předtím. Vybavuji si, kdy to provedl poprvé, bylo to ve škole, seděli jsme na trávníku a

on mi dýchal na ruce, jako by to byla nejpřirozenější věc na světě. A také si pamatuji, kdy poprvé mi takhle zahříval ruce před mými rodiči. Na Štědrý večer jsme všichni seděli na verandě a popíjeli jablečné víno. Venku mrzlo. Adam vzal moje dlaně do svých a dýchal mi na ně. Teddy se rozhihňal. Mamka s taťkou neříkali nic, jen na sebe rychle pohlédli, proběhlo mezi nimi cosi osobního a pak se na nás mamka melancholicky usmála.

Přemítám, jestli bych cítila jeho dotek, kdybych se snažila. Kdybych se položila na sebe na postel, spojila bych se zase se svým tělem? Vnímala bych pak Adama fyzicky? Kdybych na něj sáhla svou přízračnou rukou, cítil by to? Mohl by mi zahřívat ruce, které nevidí?

Adam pokládá mou ruku, přistupuje blíž a dívá se na mě. Stojí tak blízko, že téměř cítím jeho vůni a přemáhá mne potřeba dotknout se ho. Je to základní, pudová žádostivost dítěte po matčině ňadru. Vím však, že kdybychom se jeden druhého dotkli, začne další boj, ještě úmornější než onen tichý spor, který jsme s Adamem vedli předchozích pár měsíců.

Adam cosi šeptem mumlá. Opakuje pořád dokola: Prosím. Prosím. Prosím. Prosím. Prosím. Prosím. Prosím. Konečně přestane a podívá se mi do obličeje. „Mio, prosím,“ žadoní úpěnlivě. „Nenuť mě, abych napsal píseň.“

Nečekala jsem, že se někdy zamiluji. Nikdy jsem nepatřila k těm dívkám, které blázní po rockových hvězdách nebo sní o tom, že se provdají za Brada Pitta. Já jsem tak nějak nejasně tušila, že jednoho dne budu mít přítele (na vysoké, jestli Kimina předpověď vyjde) a vdám se. Ne že by mne půvaby opačného pohlaví nechávaly úplně chladnou, ale nepatřila jsem k těm romantickým dívkám, které celé dny sladce sní o tom, jak se zamilují.

A i když jsem se zamilovala – vášnivě, na plný plyn a s tím věčným přitroublým úsměvem –, vlastně jsem ani nezaznamenala, co se děje. Když jsem byla s Adamem, přinejmenším po těch prvních několika trapných týdnech, bylo mi tak dobře, že jsem se nezatěžovala

uvažováním, co se se mnou nebo s námi děje. Připadala jsem si úplně normálně a dobře, jako když člověk vklouzne do horké bublinkové koupele. Čímž nechci říct, že jsme spolu neměli nesrovnalosti. Hádali jsme se až až: kvůli tomu, že není dost laskavý ke Kim, že já se na vystoupeních chovám nespolečensky, že on jezdí rychle a já mu ve spaní beru deku. Vadilo mi, že o mně nenapsal píseň. Tvrdil, že mu sentimentální písně nesedí: „Jestli chceš píseň, budeš mi muset být nevěrná, nebo něco takového,“ říkal, ale dobře věděl, že se to nestane.

Na podzim jsme ale s Adamem začali vést válku jiného druhu. Vlastně to nebyla válka. Nekřičeli jsme, dokonce jsme se ani moc nehádali, ale do života se nám tiše vplížilo napětí. Všechno jako by začalo mým konkurzem na Juilliard.

„Tak co, uzemnila jsi je?“ zeptal se Adam, když jsem se vrátila.

„Přijmou tě na plné stipendium?“

Měla jsem dojem, že mě přinejmenším přijmou – dokonce ještě předtím, než jsem pověděla profesorce Christieové o komentáři jednoho z porotců, který se nechal slyšet, že „dívku z oregonského venkova jsme tu dlouho neměli“, ještě předtím, než moje učitelka propukla v nadšený jásot, protože byla přesvědčená, že to je tichý příslib přijetí. Při konkurzu se s mým hraním cosi přihodilo; překonala jsem nějakou neviditelnou zábranu a konečně dokázala hrát skladby tak, jak jsem je slyšela v hlavě, a výsledkem bylo cosi mimořádného: duševní stránka mých schopností splynula s fyzickou, technická s emocionální. A když jsme se pak cestou domů s dědou blížili ke kalifornsko-oregonské hranici, zničehonic mi bleskla hlavou představa, jak vleču po New Yorku cello. Jako bych to znala, a tahle jistota se mi usadila v nitru jako hřejivé tajemství. Nepatřím k lidem, kteří mají sklon k předtuchám a přílišné důvěře, a tak jsem usoudila, že šlo spíš o okamžitý záblesk, než o nějakou magickou myšlenku.

„Šlo mi to,“ řekla jsem Adamovi a ihned poté jsem si uvědomila, že jsem mu právě poprvé lhala se vším všudy, a jak to bylo jiné než lhaní, kdy člověk prostě některé skutečnosti vynechává, jako tomu bylo dosud.

V první řadě jsem Adamovi opomněla říct, že jsem si na Juilliard podala přihlášku, což bylo ve skutečnosti horší, než se zdálo. Než

jsem ji odeslala, musela jsem každou volnou chvíli nacvičovat s profesorkou Christieovou Šostakovičův koncert a dvě Bachovy suity k co největší dokonalosti. Když se mě Adam ptal, proč mám tak málo času, schválně jsem se vymlouvala, že se musím učit složitým novým skladbám. Ospravedlňovala jsem se tak sama před sebou, protože to vlastně byla pravda. A pak mi profesorka Christieová zařídila možnost natočit na univerzitě cédéčko, abych na Juilliard mohla dodat kvalitní nahrávku. Měla jsem být ve studiu v neděli v sedm ráno a večer předtím jsem předstírala, že se nějak necítím ve své kůži, a napovídala jsem Adamovi, že by zřejmě nebylo dobré, aby se zdržel přes noc. I tuhle nevinnou lež jsem si sama před sebou omluvila. Opravdu jsem se necítila ve své kůži, protože jsem byla tak nervózní. Takže to vlastně lež nebyla. Navíc, jak jsem si říkala, není důvod dělat kolem toho takový poprask. Neřekla jsem o tom ani Kim, takže jsem neklamala výhradně Adama.

Ale potom, co jsem mu řekla, že mi to na konkurzu šlo, měla jsem dojem, že se brodím pohyblivým pískem, a jestli udělám další krok, nedokážu se už vyprostit a budu se nořit čím dál hlouběji, až se udusím. Proto jsem se zhluboka nadechla a vytáhla nohy na pevnou zem. „Vlastně ne,“ řekla jsem Adamovi. „Hrála jsem moc dobře. Líp než kdy jindy. Jako bych tím byla posedlá.“

Adam se nejdřív pyšně usmál „Škoda že jsem to neviděl!“ Pak se ale zamračil a zachmuřeně stáhl rty. „A proč jsi mi to neřekla?“ vyhrkl.

„Proč jsi mi po konkurzu nezavolala a nepochlubila se?“

„Nevím.“

„Ale stejně jsou to skvělé zprávy!“ řekl a snažil se zamaskovat, jak se ho moje chování dotklo. „Měli bychom to oslavit!“

„Tak jo, oslavíme to!“ prohlásila jsem s předstíranou veselostí. „V sobotu bychom mohli vyrazit do Portlandu. Zajít do japonské zahrady a pak si dát večeři v Beau Thai.“

Adam se smutně usmál. „To nepůjde. Tenhle víkend hrajeme v Olympii a v Seattlu. Miniturné. Už víš? Byl bych rád, kdybys přišla, jenom nevím, jestli by to pro tebe byla ta pravá oslava. Ale v neděli odpoledne budu zpátky. A večer se pak můžeme sejít v Portlandu, jestli chceš.“

„Večer nemůžu. Hraju ve smyčcovém kvartetu u nějaké profesorky. Co příští víkend?“

Adam vypadal ztrápeně. „Příštích pár víkendů jsme ve studiu, ale můžeme někam zajít v týdnu. Tady ve městě. Co takhle k Mexičanům?“

„Tak jo, k Mexičanům.“

Před dvěma minutami se mi ani nechtělo jít slavit, ale teď jsem smutná a uražená, že z oslavy nakonec bude jen večeře uprostřed týdne, a to ještě tam, kam chodíme pořád.

Když Adam na jaře ukončil střední a přestěhoval se od rodičů do Rockového doupěte, nečekala jsem žádné zásadní změny. Pořád bydlí blízko, uvidíme se často. Naše krátké potlachy v hudebním křídle mi sice budou chybět, ale na druhou stranu se mi uleví, že náš vztah už nebude pod mikroskopem střední školy.

Když se ale přestěhoval a začal studovat vysokou, všechno se změnilo, i když z jiných důvodů, než se dalo předpokládat. Začalo to hned zkraje podzimu. Adam si zvykal na novou školu a v Shooting Star to najednou začalo vřít. Dostali nabídku nahrát v Seattlu u středně velké nahrávací společnosti cédéčko a trávili spoustu času ve studiu. Měli i víc koncertů, hráli skoro každý víkend a chodilo na ně čím dál víc lidí. Události nabraly tak rychlý spád, že Adam se odhlásil z půlky seminářů a uvažoval, že přejde na externí studium, a jestli to takhle půjde dál, skončí se školou úplně. „Taková šance se naskytne jen jednou,“ řekl mi.

Usilovně jsem mu držela palce. Věděla jsem, že Shooting Star jsou výjimeční, že jsou víc než kapela z univerzitního města. Nevadila mi Adamova stále častější nepřítomnost, zvlášť když mi dal tak jasně najevo, že jemu vadí. Ale s vyhlídkou na Juilliard se všechno nějak změnilo – jeho hektický život mi začal vadit. Nedávalo to smysl, protože teď jsme na tom byli oba stejně. I já jsem teď prožívala vzrušující období.

„Do Portlandu vyrazíme během pár týdnů,“ sliboval Adam. „Až se rozzáří sváteční světla.“

„Tak jo,“ souhlasila jsem rozmrzele.

Adam si povzdechl. „Nějak se nám to komplikuje, viď?“

„No jo. Máme toho moc.“

„Tak jsem to nemyslel,“ řekl a obrátil mne obličejem k sobě, takže jsem se mu dívala přímo do očí.

„Já vím, žes to tak nemyslel,“ hlesla jsem, načež se mi zadrhl hlas.

Snažili jsme se překonat napětí, bavit se o tématu oklikou a zlehčit situaci. „Četl jsem v US News and World Report, že Univerzita Willamette nabízí studium hudby na dobré úrovni,“ řekl Adam. „Je to v Salemu, kde to začíná frčet.“

„Kdo to říká? Guvernér?“

„Liz objevila skvělé věci ve zdejším obchodě s retro módou. A jak známo, když se někde usazují podobné obchody, hipíci nejsou daleko.“

„Zapomínáš, že nejsem hipík!“ namítla jsem. „Ale když už jsme u toho, možná že by Shooting Star mohli přesídlit do New Yorku. Je to centrum punkové scény. The Ramones, Blondie.“ Mluvila jsem povrchním, koketním tónem, byl to oskarový výkon.

„Před třiceti lety možná,“ řekl Adam. „Ale i kdybych se tam chtěl přestěhovat já, ostatní by určitě byli proti.“ Smutně sklopil oči. Pochopila jsem, že lehkovážné klábosení skončilo. Zhoupl se mi žaludek. Byl to předkrm před velkou porcí trápení, které jsem očekávala v blízké budoucnosti.

Nikdy jsme se s Adamem moc nebavili o budoucnosti, o tom, kam náš vztah spěje, ale teď, když jsme najednou v tolika věcech neměli jasno, vyhýbali jsme se všem tématům, která sahala dál než za následujících několik týdnů. Naše rozhovory byly teď stejně šroubované a neobratné jako v prvních týdnech, než jsme našli společnou řeč. Jednoho podzimního odpoledne jsem v second-handu, kde si taťka kupoval obleky, objevila nádhernou hedvábnou róbu ve stylu třicátých let. Málem jsem ji ukázala Adamovi a zeptala se, jestli si ji nemám vzít na školní ples, ale pak jsem si uvědomila, že ples je v červnu a Adam bude tou dobou možná na turné a já třeba budu mít plné ruce práce s přípravou na Juilliard, a tak jsem neřekla nic. Krátce nato si Adam stěžoval na dosluhující kytaru a chtěl si pořídit starou gibsonku SG. Nabídla jsem se, že mu ji seženu k narozeninám, ale on prohlásil, že taková kytara stojí spoustu peněz a kromě toho má

narozeniny až v září, přičemž slovo září vyslovil, jako když soudce oznamuje trest odnětí svobody.

Před několika týdny jsme spolu byli na silvestrovské oslavě. Adam se opil, a když přišla půlnoc, žhavě mě políbil. „Slib mi, že příští silvestr strávíš se mnou. Slib mi to,“ šeptal mi do ucha.

Chtěla jsem mu vysvětlit, že i když půjdu na Juilliard, přes Vánoce a silvestr budu doma, ale pak jsem si uvědomila, že to není důležité. A tak jsem mu to slíbila, protože jsem stejně jako on chtěla, aby to byla pravda. A opětovala jsem mu vášnivý polibek, jako kdybych chtěla spojit naše těla prostřednictvím rtů.

Když jsem na Nový rok přišla domů, naši seděli v kuchyni s Willow a Henrym, kteří s sebou měli malou. Taťka připravoval snídani: sekanou z uzeného lososa, což byla jeho specialita.

Henry při pohledu na mě zavrtěl hlavou. „Tak se na to podívej! Ještě nedávno jsem měl dojem, že když se dopotácím domů v osm ráno, je to brzy, a teď bych dal cokoli za to, abych mohl do osmi spát!“

„Nevydrželi jsme ani do půlnoci!“ přiznala Willow a houpala malou na klíně. „A dobře že tak, protože tahle malá dáma se rozhodla, že na Nový rok vstane o půl šesté!“

„Já jsem do půlnoci vydržel!“ hlásil Teddy. „Viděl jsem v televizi půlnoční přímý přenos z oslav. Bylo to v New Yorku. Až se tam přestěhuješ, vezmeš mě na Silvestra s sebou?“ žadonil.

„Jasně, Teddy,“ pronesla jsem s předstíraným nadšením. Myšlenka, že odejdu do New Yorku, nabývala stále konkrétnějších rozměrů a naplňovala mě nervózním očekáváním, ale z pomyšlení, že bychom se s Teddym na Silvestra potloukali po New Yorku, mi bylo neuvěřitelně smutno.

Mamka se na mě podívala se zdviženým obočím. „Je Nový rok, tak ti nebudu nadávat, žes přišla až teď. Ale jestli máš kocovinu, nehneš se z domu.“

„Nemám. Vypila jsem jedno pivo. Jsem jen unavená.“

„Tak unavená! A víš to jistě?“ Mamka mě chytila za zápěstí a přitáhla k sobě. Když uviděla můj sklíčený výraz, naklonila hlavu ke straně, jako by říkala: Jsi v pořádku? Pokrčila jsem rameny a kousla se do rtů, aby mi z nich něco nevyklouzlo. Mamka přikývla. Podala mi

šálek kávy a odvedla mě ke stolu. Položila přede mě talíř se sekanou a ukrojila silný krajíc chleba zadělávaného kváskem. Na jídlo jsem neměla ani pomyšlení, ale přesto se mi sbíhaly sliny a kručelo mi v žaludku a najednou jsem měla hlad jako vlk. Mlčky jsem jedla a mamka mě celou dobu pozorovala. Když ostatní dojedli, mamka je poslala do obýváku, aby se dívali na přímý přenos novoročních oslav.

„Všichni ven,“ zavelela. „Nádobí uklidíme my s Miou.“

Jakmile jsme zůstaly samy, mamka se ke mně obrátila a já jí položila hlavu na rameno a plakala a vyplavovala ze sebe všechno napětí a nejistotu předchozích několika týdnů. Mlčky stála a držela mě, až jsem jí zmáčela svetr. Když jsem přestala, podala mi houbu.

„Myj. Já budu utírat. Promluvíme si. To člověka vždycky uklidní. Teplá voda, bublinky.“

Vzala utěrku a daly jsme se do práce. A já jsem jí povídala o nás s Adamem. „Rok a půl nám spolu bylo moc dobře,“ řekla jsem, „tak dobře, že mě ani nenapadlo přemýšlet o budoucnosti. Že nás rozdělí.“

Mamka se usmála, smutně a zároveň chápavě. „Já jsem to věděla.“

Obrátila jsem se k ní. Dívala se z okna a pozorovala vrabce, kteří se koupali v louži. „Vzpomínám si, jak k nám loni na Štědrý večer přišel Adam. Řekla jsem tvému otci, že jste se zamilovali moc brzy.“

„No jo, já vím. Co může hloupé dítě vědět o lásce?“

Mamka přestala utírat pánev. „Tak jsem to nemyslela. Je to přesně naopak. Nikdy jste na mě nepůsobili jako ’pár ze střední‘,“ řekla a naznačila prsty uvozovky. „Žádně opilé muchlování na zadním sedadle kámošova chevroletu, které se považovalo za vztah v dobách, kdy jsem chodila na střední. Vy dva jste mi připadali, a pořád připadáte, vážně a hluboce zamilovaní.“ Vzdychla. „Jenomže být zamilovaný v sedmnácti je pořádně těžké.“

Musela jsem se usmát a sevření kolem žaludku trochu povolilo.

„To mi povídej! Ale kdybychom se oba nevěnovali hudbě, mohli bychom jít na vysokou společně a všechno by bylo v pořádku.“

„To by bylo zbabělé, Mio,“ namítla mamka. „Žádný vztah není jednoduchý. Je to jako s hudbou, někdy to ladí a jindy ne. O tom ti přece nemusím vykládat.“

„Asi máš pravdu.“

„A vás dva navíc dala dohromady právě hudba. Vždycky jsme si to s tátou mysleli. Oba milujete hudbu a pak jste se zamilovali do sebe. S námi dvěma to bylo podobné. Sice jsem nehrála, ale poslouchala jsem. Naštěstí jsem byla trochu starší, když jsme se potkali.“

Nikdy jsem mamce neřekla, co mi odpověděl Adam tehdy večer na koncertě Yo-Yo Ma, když jsem se ho zeptala Proč právě já? Řekl, že právě kvůli hudbě. „No jo, ale já mám dojem, že hudba nás teď rozdělí.“

Mamka zavrtěla hlavou. „Nesmysl! Tohle hudba nedokáže. Život vás možná povede různými cestami. Ale kterou z nich si vyberete, záleží na každém z vás.“ Obrátila se ke mně. „Adam tě od Juilliardu neodrazuje, ne?“

„O nic víc než se já snažím přimět jeho, aby se přestěhoval do New Yorku. A stejně je to všechno směšné. Možná tam ani nepůjdu.“

„Možná ne, ale někam studovat půjdeš. To je nám asi všem jasné.

A pro Adama platí totéž.“

„Ale on aspoň může studovat a přitom pořád bydlet tady.“ Mamka pokrčila rameny. „Možná. Zatím.“

Zabořila jsem obličej do dlaní a vrtěla hlavou. „Co mám dělat?“ naříkala jsem. „Připadám si jako při přetahování lanem.“

Mamka na mě chápavě pohlédla. „Nemám tušení. Ale vím, že jestli chceš zůstat a být s ním, máš mou podporu, i když to možná říkám jen proto, že podle mého bys nebyla schopná Juilliard odmítnout. Ale pochopím, když dáš přednost lásce. Lásce k Adamovi před láskou k hudbě. Tak nebo tak vyhraješ. A tak nebo tak ztratíš. Co jiného ti můžu říct? Láska je potvora!“

Mluvili jsme pak o tom s Adamem ještě jednou. Seděli jsme na jeho matraci v Rockovém doupěti, on brnkal na akustickou kytaru.

„Možná se tam ani nedostanu,“ řekla jsem, „a budu studovat tady, s tebou. Svým způsobem doufám, že mě nepřijmou, aspoň bych se nemusela rozhodovat.“

„Ale jestli tě vezmou, tak už jsi rozhodnutá, ne?“ zeptal se.

Měl pravdu. Nastoupila bych. Neznamenalo to, že bych Adama přestala milovat nebo že bychom se rozešli, ale mamka i on měli pravdu. Juilliardu bych se nevzdala.

Adam chvíli mlčel a brnkal na kytaru tak hlasitě, že když promluvil, skoro jsem neslyšela, co říká. „Nechci být ten, kdo ti brání jít. Kdyby to bylo obráceně, taky bys mi to dovolila.“

„Já už to tak trochu udělala. Do určité míry už jsi odešel. Na svůj vlastní Juilliard,“ řekla jsem.

„Já vím,“ odpověděl tiše. „Ale pořád jsem tady. A pořád tě šíleně miluju!“

„Já tebe taky!“ Odmlčeli jsme se a Adam se věnoval jakési neznámé melodii. Zeptala jsem se, co to hraje.

„Říkám tomu ’Blues o holce, co půjde na Juilliard a rozbije moje punkové srdce na mraky‘,“ řekl a zazpíval název přehnaně rozechvělým hlasem. Pak vyloudil na tváři ostýchavý úsměv, který jako by odhaloval jeho pravé Já, a prohodil: „Dělám si legraci.“

„Dobře.“

„Tak trochu,“ dodal.

5.42

Adam je pryč. Zničehonic vyskočil, zavolal na sestru Ramirezovou, že si zapomněl něco důležitého a vrátí se co nejdříve, a odběhl. Ve dveřích mu řekla, že jí končí směna. Vlastně byla právě na odchodu, ale předtím ještě oznámila sestře, která střídala Starou bručounku, že

„ten rozcuchaný mladík v mrkváčích“ má dovoleno mě navštívit, jakmile se vrátí.

Ne že by na tom záleželo. Teď tu vládne Willow. Od časného rána sem vodí moje blízké. Po babičce s dědou a Adamovi ke mně zaskočila teta Kate. Pak teta Diane a strýc Greg. Po nich se vetřeli dovnitř moji bratranci a sestřenice. Willow pobíhá sem a tam a v očích se jí blýská. Cosi má za lubem, ale těžko říct, jestli chce, aby příbuzní zapracovali ve prospěch dalšího trvání mé pozemské existence, nebo zda je jednoduše přivádí, aby se rozloučili.

Na řadu přichází Kim. Vypadá, jako by spala v kontejneru na odpadky. Vlasy ji absolutně neposlouchají a valná většina se jich uvolnila z pocuchaného copu. Na sobě má jeden ze svých

„hovínkových svetrů“, jak říká beztvarým nazelenalým, sedavým, hnědavým výtvorům, které jí kupuje matka. Kim zpočátku při

pohledu na mě přivírá oči, jako bych byla jasné, zářivé světlo, ale pak se zdá, že se přizpůsobuje a dochází k závěru, že i když vypadám jako zombie, ze všech tělních otvorů mi vykukují hadičky a na tenké pokrývce mám krev, která prosakuje obvazy, jsme pořád Mia a Kim. A co dělají Mia a Kim nejraději? Povídají si.

Kim si sedá na židli vedle mé postele. „Tak jak se vede?“ ptá se. Nejsem si jistá. Cítím únavu, ale zároveň musím uznat, že po

Adamově návštěvě jsem taková nějaká… Nedokážu to popsat. Snad rozrušená. Neklidná. Probuzená, to je ono. Necítila jsem sice, jak se mě dotýkal, ale jeho přítomnost mě prostě nějak vyburcovala. Začínala jsem cítit vděk, že je tady, a najednou vyrazil ven, jako kdyby mu za patami hořelo. Předchozích deset hodin se marně snažil dostat ke mně, a teď, když se mu to konečně povedlo, po deseti minutách odejde. Možná jsem ho vyděsila. Nebo se mnou nechce zabývat. Možná nejsem jediná, kdo má strach. Konec konců, celý předchozí den jsem snila o tom, jak za mnou přijde, a když se konečně dostal na JIPku, nejraději bych utekla, kdybych měla dost sil.

„Nevěřila bys, jaká to byla šílená noc,“ říká Kim a pak mi o tom začíná vyprávět. Jak její hysterická matka ztratila nervy před mými příbuznými, kteří se chovali velmi taktně. Jak se pohádaly u Roseland Theater před davem punkerů a hipíků. Jak křičela na plačící matku, aby se „sebrala a začala se chovat jako dospělá“, jak potom zamířila do klubu a nechala šokovanou paní Scheinovou stát na chodníku a jak ji přitom povzbuzovala parta kluků v kožených bundách a se zářivě barevnými vlasy. Povídá mi o Adamovi, jak se rozhodl, že se za mnou dostane, a jak ho z JIPky vyhodili a on si pozval na pomoc přátele, kteří vůbec nejsou tak domýšliví a povrchní, jak si myslela. Pak mi řekla, že do nemocnice přijela rocková hvězda, aby pro mě udělala dobrý skutek.

Skoro všechno, co mi Kim povídá, samozřejmě vím, ale o tom ona nemůže mít tušení. Kromě toho mě baví poslouchat, jak mi líčí události. Líbí se mi, že se mnou mluví úplně normálně, stejně jako předtím babička, prostě jen tak klábosí, vypráví mi historky, jako bychom seděly u nás na verandě, popíjely kávu (nebo v Kimině případě ledové karamelové cappuccino) a tlachaly.

Netuším, jestli si po smrti člověk pamatuje, co se mu zaživa událo. Z logického hlediska by zřejmě neměl. Když je mrtvý, měl by si připadat stejně jako předtím, než se narodil, takže nijak. Jenomže přinejmenším u mě je to tak, že léta před mým narozením vůbec nevnímám jako prázdnotu. Naši každou chvíli vyprávějí nějakou příhodu, třeba jak taťka s dědou ulovil svého prvního lososa, nebo mamka zavzpomíná na úžasný koncert Dead Moon, který s taťkou zhlédli na prvním rande, a já mám vždycky neodvolatelný pocit, jako bych to už někdy prožila. Nejen slyšela vyprávět, ale zažila na vlastní kůži. Dokážu popsat, jak sedím na břehu řeky a taťka, tou dobou dvanáctiletý, vytahuje z vody růžovou rybu. Nebo slyším vazbení při koncertu Dead Moon v klubu X-Ray „D.O.A.“, přestože jsem je naživo nikdy hrát neslyšela a podnik X-Ray Café zavřeli ještě předtím, než jsem se narodila. Občas mi ale vzpomínky připadají tak skutečné, živé a osobní, že si je pletu s vlastními.

O těchto „vzpomínkách“ jsem nikdy s nikým nemluvila. Mamka by mi nejspíš řekla, že jsem u toho nejspíš byla – jako jedno z vajíček v jejích vaječnících. Taťka by nejspíš vtipkoval, že mě s mamkou tolikrát mučili jejich příhodami, až mi neúmyslně vymyli mozek. A babička by prohlásila, že jsem tam možná byla jako anděl, ještě předtím, než jsem se rozhodla, že se narodím mamce a taťkovi.

Ale teď jsem zvědavá. A doufám. Protože když odejdu, chci si pamatovat Kim. A chci si ji pamatovat takhle: jak mi vypráví historky, jak se dohaduje s hysterickou matkou, jak jí fandí punkeři, jak se chopí úkolu a nachází v sobě sílu, o jejíž existenci neměla tušení.

S Adamem je to jinak. Pamatovat si Adama by bylo jako znovu ho ztratit, a nejsem si jistá, jestli bych to k tomu všemu ještě snesla.

Kim se blíží k bodu Akce odvedení pozornosti, kdy do nemocnice vtrhla Brooke Vega s bandou pankáčů. Vypráví mi, že než se dostali k jednotce, hrozně se bála, že z toho bude průšvih, ale jakmile vrazila na oddělení, úplně ožila. A když ji popadl strážný, neměla vůbec strach. „Říkala jsem si: Co horšího se ještě může stát? No tak mě zavřou. Mamka dostane hysterický záchvat. Já dostanu na rok zaracha.“ Krátce se odmlčí. „Ale po tom, co se dnes stalo, to vůbec nic neznamená. Když si pomyslím, že bych tě ztratila, je i vězení hračka.“

Vím, že Kim mi tohle vypráví ve snaze udržet mě při životě. Zřejmě si neuvědomuje, že její poznámka mě paradoxně osvobozuje, stejně jako dědovo svolení. Vím, že když umřu, bude to pro Kim hrozné, ale také přemýšlím o tom, co řekla: že se nebojí a že ve srovnání s tím, že by mě mohla ztratit, vězení nic není. A z toho poznávám, že Kim bude v pořádku. Bude ji bolet, že o mě přišla; bude to taková ta bolest, kterou člověk zpočátku ani nevnímá, a pak, když si ji uvědomí, sotva popadá dech. Zbytek posledního ročníku bude asi příšerný, všichni ji nejspíš budou zahrnovat soucitnými řečmi o smrti nejlepší přítelkyně a to ji málem přivede k šílenství. A navíc jsme opravdu ve škole kamarádily jen spolu. Ale ona to zvládne. Půjde dál. Odejde z Oregonu. Půjde na vysokou. Získá nové přátele. Zamiluje se. Stane se fotografkou a bude fotit tak, aby nikdy nemusela letět helikoptérou. A vsadím se, že dnešní ztráta ji posílí. Mám dojem, že jakmile člověk jednou něco takového prožije, jen tak ho něco neporazí.

Vím, že teď vypadám tak trochu jako pokrytec. A jestli to tak je, neměla bych zůstat? Bojovat? Možná že kdybych prošla nějakou průpravou, kdybych zakusila v životě víc příkoří, byla bych líp připravená obstát. Ne že by všechno vždycky bylo dokonalé. Zažila jsem zklamání, byla jsem osamělá, smutná a vzteklá, jako každý. Opravdového zármutku jsem však zůstala ušetřena. Nikdy jsem se nezocelila dost na to, abych zvládla to, co budu muset zvládnout, jestli zůstanu.

Kim mi právě vypráví, jak je Willow zachránila před jistým zatčením. Když popisuje, jak Willow ovládla celou nemocnici, v hlase má obdiv. Představuji si, jak se z Kim a Willow stanou kamarádky, i když je mezi nimi dvacetiletý věkový rozdíl. Dělá mi radost pomyšlení na to, jak spolu pijí čaj nebo jdou do kina, spojené neviditelným poutem s rodinou, která už neexistuje.

Kim mi vyjmenovává všechny, kteří jsou v nemocnici nebo tu byli včera během dne, a vypočítává je na prstech: „Tvoje babička a děda a tety a strýcové a bratranci a sestřenice. Adam, Brooke Vega a spousta chuligánů, kteří přišli s ní. Adamovi kolegové ze skupiny, Mike, Fitzy, Liz a její přítelkyně Sarah, ti všichni čekají po vyhazovu z JIPky dole v čekárně. Profesorka Christieová, ta přijela a byla tu do půlnoci, pak

odjela, aby se trochu vyspala, dala si sprchu a absolvovala nějakou dopolední schůzku. Henry s malou jsou právě na cestě, protože holčička se probudila v pět ráno a Henry nám volal a řekl, že už to doma dál nevydrží. No a já s mamkou,“ uzavírá Kim. „Do háje, ztratila jsem přehled, kolik těch lidí bylo. Ale hodně. A další volali a dožadovali se, aby mohli přijít, ale tvá teta Diane jim řekla, aby počkali. My, co jsme tady, jsme prý už nadělali nepříjemností dost. Tím ’my‘ podle mého myslí mne a Adama.“ Kim zmlkne a krátce se usměje. Pak nasadí ten podivný tón, něco mezi kašlem a odkašláváním. Znám ho z dřívějška; používá ho, když sbírá odvahu a chystá se skočit ze skály do svěží říční vody.

„Tím chci říct jediné,“ pokračuje. „V čekárně teď sedí asi dvacet lidí. Někteří z nich jsou tvoji příbuzní, jiní ne. Ale všichni jsme tvoje rodina.“

Odmlčí se. Skloní se ke mně a pramínky jejích vlasů mě pošimrají na tváři. Políbí mě na čelo. „Pořád máš rodinu,“ šeptá.

Loni začátkem září na Svátek práce se u nás konal neplánovaný večírek. Měli jsme za sebou náročnou sezonu. Byla jsem na táboře a pak jsme odjeli na chatu babiččiných příbuzných v Massachusetts. Měla jsem dojem, že jsem Adama a Kim celé léto pomalu ani neviděla. Rodiče láteřili, že už neviděli Willow, Henryho a maličkou celé měsíce. „Henry říkal, že malá už začíná chodit,“ prohodil taťka onoho rána. Seděli jsme všichni v obýváku před ventilátorem a snažili se neroztát. Oregon zaplavila vlna rekordních veder. Bylo deset ráno a venku dvaatřicet stupňů.

Mamka se podívala do kalendáře. „Vždyť už je jí deset měsíců. To to letí.“ Pohlédla na mě a na Teddyho. „Jak je to možné, že moje dcera půjde do maturitního ročníku? A jak to, k čertu, že můj chlapeček jde do druhé?“

„Nejsem žádný chlapeček!“ vybafl bráška uraženě.

„Je mi líto, hochu, dokud nebudeme mít další dítě, budeš pořád můj chlapeček.“

„Další dítě?“ vyjekl taťka v předstírané hrůze.

„Klid, jenom si dělám legraci – víceméně,“ řekla mamka.

„Uvidíme, jak mi bude, až Mia odejde na vysokou.“

„V prosinci mi bude osm. Pak už budu muž a musíš mi říkat ’Tede‘,“ prohlásil Teddy.

„Vážně?“ Dala jsem se do smíchu a nabrala si nedopatřením pomerančový džus do nosu.

„Říkal mi to Casey Carson,“ ujistil mě bráška a zatvářil se neústupně.

Všichni tři jsme zaúpěli. Casey Carson byl Teddyho nejlepší kamarád, všichni jsme ho měli moc rádi a jeho rodiče se zdáli být příjemní lidé, takže jsme nechápali, jak mohli dát synovi tak směšné jméno.

„No když to říká Casey Carson, tak to jo,“ zahihňala jsem se a mamka s taťkou se smáli od ucha k uchu.

„Co je na tom vtipného?“ rozčiloval se Teddy.

„Nic, Malý muži,“ řekl taťka. „To je tím horkem.“

„Spustíme dnes ty rozstřikovače?“ zeptal se bráška. Taťka mu slíbil, že se pod nimi odpoledne osvěží, i když guvernér žádal občany, aby během léta šetřili vodou. Taková žádost taťku namíchla, prohlašoval, že obyvatelé Oregonu snášejí osm měsíců v roce déšť a od jakýchkoli opatření na úsporu vody by tedy měli být osvobozeni.

„To se ví. Zaplav dům, jestli chceš.“

Zdálo se, že se Teddy uklidnil. „Když malá už chodí, mohla by pod ně se mnou, ne?“

Mamka se podívala na taťku. „Dobrý nápad. Myslím, že Willow má dnes volno.“

„Uděláme si piknik a budeme grilovat,“ prohlásil taťka. „Dnes je Svátek práce a grilování v takovém horku je rozhodně možné označit za pořádnou dřinu.“

„Navíc máme v mrazáku tu půlku krávy, kterou tvůj otec kdysi koupil! Takže proč ne?“ řekla mamka.

„Může přijít Adam?“ zeptala jsem se.

„Samozřejmě,“ souhlasila mamka. „V poslední době jsme tvého mladého muže moc neviděli.“

„Já vím. Skupině se teď začíná dařit,“ řekla jsem. V té době jsem z toho byla nadšená. Vážně. Semínko Juilliardu mi babička zasadila do hlavy teprve nedávno a zatím nestačilo zakořenit. Dosud jsem nebyla rozhodnutá, jestli podám přihlášku. S Adamem jsme tou dobou ještě nic zvláštního řešit nemuseli.

„Jen jestli rocková hvězda snese skromný piknik s takovými měšťáky, jako jsme my,“ zavtipkoval taťka.

„Když snese měšťáka, jako jsem já, tak snese i měšťáky, jako jste vy,“ pokračovala jsem v žertování. „Nejspíš pozvu i Kim.“

„Čím víc lidí, tím veseleji,“ řekla mamka. „Uspořádáme mejdan jako za starých časů.“

„Když se po Zemi potulovali dinosauři?“ zeptal se Teddy.

„Přesně tak,“ řekl taťka. „Když se po Zemi potulovali dinosauři a tvá mamka a já jsme byli mladí.“

Sešlo se asi dvacet lidí. Henry, Willow, jejich malá, Adam a Fitzy, Kim s bratrancem z New Jersey, který u nich právě pobýval na návštěvě, a k tomu parta přátel mých rodičů, které neviděli celá léta. Taťka vytáhl ze sklepa náš starodávný gril a celé odpoledne ho čistil. Grilovali jsme steaky, a protože jsme v Oregonu, také tofu párečky a vegetariánské hamburgery. V kyblíku s ledem se chladil vodní meloun, a kdo chtěl, mohl si dát zeleninový salát z produktů ekofarmy, kterou vlastní jeden z přátel mých rodičů. Upekly jsme s mamkou tři plechy koláče s vlastnoručně nasbíranými ostružinami. Pili jsme Pepsi ze starých lahví, kterou taťka objevil v nějakém venkovském obchodě, a přísahala bych, že chutnala líp než ta běžná. Možná to bylo tím horkem nebo tím, že se oslava konala tak narychlo, anebo možná proto, že všechno, co je připravené na grilu, chutná líp, ale bylo to jedno z těch jídel, o kterých člověk ví, že mu zůstanou v paměti.

Když taťka pustil zahradní rozstřikovač a Teddy a malá pod něj skočili, přidali se i ostatní. Nechali jsme jej zapnutý tak dlouho, až se hnědý trávník proměnil v obrovskou kaluž. Napadlo mě, že přijde sám guvernér a vynadá nám. Adam mě popadl a smáli jsme se a váleli se po trávě. Bylo tak horko, že jsem se ani nenamáhala s převlékáním do suchého. Pokaždé, když mi bylo příliš teplo, jsem se namočila. K

večeru jsem měla letní šaty jako naškrobené. Teddy si svlékl triko a pomaloval si tělo proužky bláta. Taťka řekl, že vypadá jako z Pána much.

Když se začalo stmívat, většina účastníků odešla na univerzitní ohňostroj nebo na koncert skupiny Oswald Five-O, který se konal ve městě. Zůstalo jen pár lidí, mezi nimi Adam, Kim, Willow a Henry. Když se ochladilo, taťka rozdělal na trávníku táborák a opékali jsme si marshmallows. Pak přišly ke slovu hudební nástroje. Taťka přinesl z domu malý bubínek, Henry vytáhl z auta kytaru a Adam zašel do mého pokoje, kde měl uloženou rezervní kytaru. Všichni dohromady improvizovali a zpívali: taťkovy písně, Adamovy písně, staré skladby od Clash a Wipers. Teddy tančil kolem a ve světle zlatavých plamenů zářily jeho světlé vlásky. Vzpomínám si, že jsem to všechno pozorovala a cítila chvění v hrudi a v duchu si říkala: Tohle je štěstí.

Najednou taťka s Adamem přestali hrát a cosi si šeptali. Pak šli dovnitř, prý pro další pivo. Jenomže když se vrátili, nesli moje cello.

„Tak to ne, dnes nekoncertuju,“ ohradila jsem se.

„To se od tebe ani nečeká. Chceme, aby sis zahrála s námi,“ řekl taťka.

„Kdepak,“ trvala jsem na svém. Adam se občas snažil mě přimět, abych si s ním „zajamovala“, ale pokaždé jsem odmítla. Nedávno začal vtipkovat, že si zahrajeme duet pro vzdušnou kytaru a vzdušné cello, což bylo jediné, k čemu jsem byla ochotná svolit.

„Proč ne, Mio?“ zeptala se Kim. „Jsi snad takový snob, že uznáváš jen klasiku?“

„Ale vůbec ne,“ řekla jsem a najednou se mě zmocnila panika. „Já jen, že ty dva styly si spolu prostě nesedí.“

„A to říká kdo?“ ozvala se mamka se zdviženým obočím.

„No vážně, kdo by to byl řekl, že jsi taková stoupenkyně hudební segregace?“ dobíral si mě Henry.

Willow na něj zakoulela očima a obrátila se ke mně. „Moc tě prosím,“ řekla a kolébala malou na klíně, aby usnula. „Hned tak tě zase hrát neuslyším.“

„No tak, Mio, jsi mezi svými,“ přidal se Henry.

„Jasně,“ prohlásila Kim.

Adam mě vzal za ruku a hladil mě prsty po vnitřní straně zápěstí.

„Udělej to pro mě. Já si s tebou vážně chci zahrát. Jen jednou.“

Už jsem chtěla zavrtět hlavou, ujistit ho, že moje cello nemá vedle improvizujících kytar co dělat, že v punkrockovém světě pro něj není místo. Pak jsem se ale podívala na mamku. Vyzývavě se na mě culila, zatímco taťka si nacpával dýmku a předstíral, jak je mu to jedno a jak mě do ničeho netlačí. Teddy poskakoval sem a tam – ačkoli podle mého ani ne tak proto, že by zvlášť toužil slyšet mě hrát, ale spíš proto, že byl nadopovaný opékanými marshmallows. Kim, Willow a Henry na mě upřeně hleděli, jako by jim na mém vystoupení opravdu záleželo. Adamovi se na tváři zračil respekt a hrdost, jako vždycky, když poslouchal, jak hraju. Měla jsem trochu strach, že pohořím, že s nimi nebudu ladit, že zahraju špatně. Jenomže všichni se na mě dívali tak naléhavě, tolik chtěli, abych se k nim přidala. V tu chvíli jsem si uvědomila, že hrát špatně není to nejhorší na světě, co se může přihodit.

A tak jsem hrála. A i když byste to možná neřekli, cello s kytarami vůbec neznělo zle. Vlastně to bylo naprosto úžasné.

7.16

Je ráno. V nemocnici je svítání, šustění dek a protírání očí po ránu jiné. Vlastně se dá říci, že nemocnice nikdy nespí. Světla nezhasínají a sestry zůstávají vzhůru, ale i když je venku ještě tma, člověk pozná, že začíná den. Lékaři jsou zpátky, vytahují mi víčka, svítí mi do očí baterkou, zachmuřeně zapisují údaje, jako bych je zklamala.

Už se o to nestarám. Jsem z toho všeho unavená a brzy bude po všem. Psycholožka je také znovu ve službě. Zdá se, že jí noční spánek moc nepomohl. Víčka má opuchlá a kudrnaté vlasy rozcuchané. Pročítá si moje údaje a poslouchá od sester zprávy o mé neklidné noci, z čehož se zdá být ještě víc unavená. Sestra, jejíž tmavá pleť má modravý nádech, je také zpátky. Na přivítanou mi říká, jak je ráda, že mě tu dnes ráno vidí, a jak na mě celý večer myslela a doufala, že tu budu. Pak si všimne krvavé skvrny na mojí pokrývce, udělá tss, tss a odběhne, aby mi přinesla nové povlečení.

Po odchodu Kim už žádní návštěvníci nepřišli. Soudím, že Willow mi už přivedla všechny, kteří mě mohli ovlivnit. Přemítám, jestli o tomhle procesu rozhodování vědí všechny sestry. Sestra Ramirezová určitě. A ta, která se o mě stará teď, rozhodně také, soudě podle toho, jak mi málem gratuluje, že jsem vydržela přes noc. A Willow to podle všeho také ví, jinak by mi sem nevodila všechny blízké. Ty sestry jsou úžasné. Doufám, že si moje rozhodnutí nebudou brát osobně.

Jsem tak unavená, že sotva držím oči otevřené. Všechno je jen otázkou času. Trochu se divím, proč odkládám nevyhnutelné. Důvod však znám. Čekám, až se vrátí Adam. Nejspíš je pryč sotva hodinu, ale mně to připadá jako celá věčnost. A požádal mě, abych počkala, tak mu vyhovím. To je to nejmenší, co pro něj můžu udělat.

Mám zavřené oči, takže ho slyším dřív, než ho zahlédnu. Dýchá rychle a chraplavě, jako by právě běžel maratón. Pak ucítím jeho pot, čistou vůni pižma. Kdybych mohla, nalila bych si ji do lahvičky a používala ji jako parfém. Otevírám oči. Adam je má zavřené. Ale víčka má opuchlá a zrůžovělá, takže vím, co dělal. Proto odešel? Abych neviděla, jak pláče?

Sedí zhroucený na židli a připomíná hromádku oblečení pohozeného na podlahu po dlouhém dni. Tvář má zabořenou do dlaní a dýchá zhluboka, aby se uklidnil. Po chvíli si pokládá dlaně na klín.

„Poslouchej,“ řekne a jeho hlas zazní jako šrapnel.

Otevírám oči doširoka a narovnávám se na židli, jak jen to jde. A poslouchám.

„Zůstaň.“ Po jediném slovu mu zadrhává hlas, ale ovládne pohnutí a s námahou pokračuje. „To, co se ti stalo, se nedá slovy vyjádřit. Není možné podívat se na to z nějaké lepší stránky, protože žádná neexistuje. Ale pořád je proč žít. A teď nemluvím o sobě. Prostě… Možná říkám nesmysly. Vím, že jsem v šoku. Ještě jsem nespolkl, co se stalo vašim, Teddymu…“ Při zmínce o Teddym mu selhává hlas a po tvářích se mu řinou slzy. Miluji tě, bleskne mi hlavou.

Slyším, jak lape po dechu, aby se uklidnil. Pak pokračuje: „Myslím jen na to, jak zbabraný by byl tvůj život, kdyby teď skončil. Totiž, chci říct, že tak jako tak je zbabraný navždy. A nejsem tak hloupý, abych si myslel, že to dokážu napravit, že to vůbec někdo dokáže. Ale nemůžu

se smířit s tím, že nebudeš stárnout, mít děti, studovat na Juilliardu, hrát na cello před spoustou posluchačů, až je z toho bude mrazit stejně jako mě, pokaždé, když tě vidím brát do ruky smyčec, pokaždé, když vidím, jak se na mě usmíváš.

Jestli zůstaneš, udělám všechno, co budeš chtít. Vystoupím ze skupiny, půjdu s tebou do New Yorku. Ale jestli řekneš, abych odešel, udělám i to. Mluvil jsem o tom s Liz, říkala, že návrat k dřívějšímu životu by pro tebe možná byl příliš bolestivý a že možná pro tebe bude snazší vymazat nás z paměti. A to by bylo strašné, ale já bych na to přistoupil. Dokážu o tebe takhle přijít, když tě neztratím dnes. Nechám tě jít. Jestli zůstaneš.“

A pak se Adam neovládne. Jeho vzlyky připomínají zvuk pěstí bušících do poddajného těla.

Zavírám oči. Zakrývám si uši. Nemůžu se na to dívat. Nemůžu to poslouchat.

Jenomže teď už neslyším Adama, ale tichý, naříkavý zvuk, který v okamžiku mizí a přechází v cosi jemnějšího. Je to cello. Adam mi na neživé uši nasadil sluchátka a na hruď mi pokládá iPod. Omlouvá se, ví, že tohle není moje oblíbená skladba, ale je to to nejlepší, co sehnal. Zapíná zvuk a ránem se nese hudba. Pak mě Adam bere za ruku.

Je to Yo-Yo Ma. Hraje Andante con poco e moto rubato. Tichý klavír hraje téměř jako pro výstrahu. Následuje cello, jako krvácející srdce. A v mém nitru se cosi hroutí.

Sedím s rodinou u snídaně, pijeme horkou kávu, smějeme se, že má Teddy umazanou pusu od čokoládových peciček. Venku padá sníh.

Stojím na hřbitově. Zpod stromu na vršku shlížejí na řeku tři hroby.

Ležíme s Adamem na písčitém břehu řeky, hlavu mám na jeho hrudi.

Slyším, jak lidé říkají slovo sirotek, a uvědomuji si, že mluví o mně.

Procházím se s Kim po New Yorku, mrakodrapy nám vrhají do obličejů stín.

Teddy mi sedí na klíně, lechtám ho a on se hihňá, až se svalí.

Sedím se svým cellem, které mi naši věnovali po prvním recitálu. Přejíždím prsty po dřevě a kolíčcích ohlazených léty hraní. Smyčec držím nad strunami, dívám se na ruku a čekám, až začne hrát.

Dívám se na svou ruku, kterou drží Adam.

Yo-Yo Ma hraje dál. Zvuk klavíru a cella jako by mi proudil do těla, zrovna jako nitrožilní výživa a krevní transfúze. A hlavou se mi jako o závod míhají vzpomínky z dosavadního života a představy, jak by to mohlo být dál. Mám pocit, že už s nimi nestačím držet krok, ale přicházejí stále a zmatek v mé hlavě sílí, až jej dál neunesu. Už ani vteřinu.

Přichází oslepující záblesk, na okamžik mnou projede bolest, mé rozbité tělo vydá němý výkřik. Poprvé cítím, jaká muka mě čekají, když zůstanu.

Pak ale ucítím Adamovu ruku. Neuvědomuji si ji, já ji cítím. Už nesedím schoulená na židli, ležím na zádech v nemocniční posteli, jsem opět ve svém těle.

Adam pláče a já kdesi uvnitř pláču také, protože konečně vnímám. Necítím jen fyzickou bolest, ale i všechno, oč jsem přišla, a to je katastrofa nesmírného rozsahu. Zanechá ve mně kráter, který nikdy nic nezaplní. Vnímám ale také všechno, co v životě mám: to, co jsem ztratila, i spoustu neznámého, které mi život ještě přinese. A je toho všeho až příliš. Pocity se hromadí, hrozí, že mi roztrhnou hruď. Přežít můžu jedině tak, že se soustředím na Adamovu ruku, která svírá mou. A najednou se jeho ruky potřebuji držet víc, než jsem kdy potřebovala co jiného. Nejen se nechat držet, ale sama ji stisknout. Napřu veškerou zbylou energii do pravé ruky. Jsem slabá a jde to těžko. Je to to nejtěžší, co jsem kdy musela udělat. Shromažďuji všechnu lásku, kterou jsem kdy cítila, všechnu sílu, co mi dala babička s dědou, Kim, sestry a Willow. Shromažďuji všechen dech, který by mi dali mamka s taťkou a Teddy, kdyby mohli. Shromažďuji všechnu vlastní sílu, soustřeďuji ji jako laserový paprsek do prstů a dlaně pravé ruky. Představuji si, jak moje ruka hladí Teddyho po vlasech, drží

smyčec nad cellem, jak se mé prsty proplétají s Adamovými.

A pak stisknu.

Vzápětí ochabuji, vyčerpaná, nejistá, co jsem vlastně udělala. A co to znamená. Jestli si toho všiml. A jestli na tom záleží.

Vtom cítím, jak Adamovo sevření sílí, až mám dojem, jako by držel celé moje tělo. A jako by mě dokázal zvednout z téhle postele. A pak slyším prudký nádech doprovázený zvukem jeho hlasu. Dnes poprvé ho doopravdy slyším.

„Mio,“ osloví mě.