Julie Garwood

Buchanan-Renard (FBI) 07. Oheň a led

ZÁPIS Č. 1 CHICAGO

Dnes oslavujeme. Nadace konečně odsouhlasila grant k financování našeho výzkumu. Jsme čtyři, všichni s doktorátem, ale chováme se jako ztřeštění puberťáci, řičíme smíchy , a vyvádíme hlouposti. Později se zřejmě zpijeme pod obraz. Nadřeli jsme se, abychom toho dosáhli.

Pocházíme z různých koutů země. Kirk k nám přijel ze St. Cloudu v Minnesotě, kde se v Camp Ripley věnoval rozsáhlému studiu šedých vlků. Jeho znalosti dynamiky vlčí smečky budou pro nás neocenitelné.

Eric přišel z TNI, prestižního výzkumného ústavu v Chicagu. Je nejmladší, ale má nejvíc akademických titulů. Říká o sobě, že je laboratorní krysa, protože v laboratoři sám prováděl extenzivní výzkum ve dvou projektech financovaných Kentonskou farmaceutickou společností. Je biolog a chemik a myslím, že jeho znalosti imunologie přispějí k úspěchu dalších studií.

Brandon, náš vedoucí, působil jedenáct let v Severní Dakotě. Sledoval a pozoroval vlky putující víc než tři tisíce kilometrů. Chtěl by nasadit sledovací zařízení, límce kontrolované rádiem, dvěma různým párům, alfa samcům a samicím, abychom mohli zaznamenávat jejich pohyb. Zaměřuje se na behaviorální zvyklosti.

Já jsem tady jediný behaviorální vědec, ale zároveň i biolog. Mé osobní záměry jsou trochu jiné než ostatních, ale doufám, že nedojde ke konfliktu. Všichni se zabýváme dynamikou smečky, ale mě také zajímá vliv stresu na jednotlivce…, vliv extrémního stresu.

1

Dostal ho lední medvěd. Největší lední medvěd, jakého kdy bylo vidět v Prudhoe Bay a okolí za posledních pětadvacet let, nebo se to alespoň povídalo.

Ovšem za jeho smrt mohla především domýšlivost, a kdyby William Emmett Harrington nebyl takový narcisista, možná by ještě žil. Ale on byl narcisista a k tomu náfuka.

Jediným tématem hovoru, který Williama zajímal, byl on sám, a protože za osmadvacet let života na zemi nedosáhl ničeho moc významného, byl zoufale nudný.

William žil z dědictví, z vydatného svěřenského fondu, který založil jeho dědeček Henry Emmett Harrington. Musel mít v genech lenost, již předal dál, protože jeho syn, Morris Emmett Harrington, nepracoval v životě ani jediný den. A William s radostí kráčel v otcových šlépějích.

Stejně jako všichni Harringtonové před ním i William byl hezký chlap a věděl to o sobě. Neměl problém dostat ženskou do postele, ale žádnou z nich nedokázal přivábit podruhé. Nebylo divu. William pojímal sex jako závod, v němž musí zvítězit, aby dokázal, že je nejlepší, a protože se opravdu zhlížel jen v sobě, bylo mu jedno, uspokojí-li partnerku nebo ne. Jediné, na čem mu záleželo, byl on sám.

Jeho minulé oběti mu dávaly různé přezdívky. Například Ošoust. Nebo Buran. Ale ta, kterou za jeho zády trousily nejčastěji, byla

Rychlík. Všechny ženy, které se kdy dostaly do jeho postele, velmi dobře věděly, co to znamená.

Kromě vlastního uspokojení byl Williamovou další vášní běh. Věnoval se mu naplno, protože stejně jako při sexu byl i zde neskutečně rychlý. V minulém roce získal v šesti státech čtyřiadvacet cen za první místo v běžeckých soutěžích a chystal se přihlásit do závodu 5K ve svém rodném Chicagu, aby získal pětadvacátou. Protože věřil, že překročení cílové čáry bude ohromná událost pro každého v Chicagu, kdo se o tom doví, zatelefonoval do Chicaga Tribune a navrhl, aby o něm do nedělního vydání napsali hlavní článek. Harrington se také nejednou zmínil o tom, jak je fotogenický a jak jeho barevná fotka zvýší zájem o výtisk.

Telefon zvedl jeden z redaktorů místního zpravodajství v Tribune, trpělivě vyslechl Williamovy nabubřelé žvásty, pak ho přepojil kolegovi z redakce zábavy, jenž ho rychle předal kterémusi ze sportovních redaktorů, a ten zas dalšímu z redaktorů rubriky zdraví a fitness. Poslední z nich poslouchal jeho vychvalování a přitom napsal celý článek o pěti hlavních alergenech, které v poslední době trápí Chicago. Na nikoho z redaktorů neudělal zvláštní dojem ani je nijak nezaujal. Redaktor z fitness rubriky Williamovi navrhl, aby se ozval, až bude mít na kontě devadesát devět vítězství a bude očekávat sté.

William se nedal odradit. Okamžitě zavolal Chicago Sun Times a vysvětlil, co si představuje. I tam ho odmítli.

Pak si uvědomil, že bude muset snížit své požadavky, pokud bude chtít spatřit v tisku své jméno, a tak se spojil s Illinois Chroniclem, malým, ale oblíbeným městským plátkem zaměřujícím se především na místní záležitosti a zábavu.

Šéfredaktor Herman Anthony Bitterman byl drsný, ostřílený novinářský veterán s výrazným brooklynským přízvukem. Třicet let pracoval v zahraniční redakci New York Times a získal sedm prestižních ocenění včetně RFK Journalism Award a Polk Award, ale když jeho nemožný zeť zmizel s jinou ženou - dokonce instruktorkou jógy jeho dcery - odešel Herman z Timesů a se svou manželkou Marissou se přestěhoval do Chicaga, kde vyrostl a kde v současné době žila jeho dcera se čtyřmi dcerkami.

Herman, novinář tělem i duší, nedokázal dlouho zůstat bez práce. Když se naskytla příležitost, přijal místo v Chroniclu, aby unikl nudě a příbuzným z manželčiny strany.

Měl Chicago rád. Studoval na Severozápadní univerzitě, kde se seznámil s Marissou. Po promoci se vrátili do jeho rodného New Yorku, takže si mohl najít práci v Timesech. Návrat do Chicaga po čtyřiceti letech v New Yorku znamenal velkou změnu. Žil v přecpaném bytu se dvěma ložnicemi na Manhattanu tak dlouho, že nějakou dobu trvalo, než si zvykl na honosný dvoupatrový dům. Jediné, na co si stěžoval, byl nedostatek hluku. Chybělo mu usínání s doprovodem skřípání pneumatik, troubení aut a kvílení sirén.

V takovém tichu, dokonce i v kanceláři, Hermanovi připadalo těžké zabrat se do jakékoli práce. Aby se problému s tichem zbavil, přinesl si z domu starý televizor, postavil ho na miniaturní ledničku a nechával ho celý den zapnutý.

Když zatelefonoval William Harrington, vypnul Herman zvuk, než zvedl sluchátko. Zatímco pojídal oběd - jakýsi italský salám a sendvič se zeleným pepřem politý kečupem - a zaléval ho ledovým nealkoholickým pivem Kelly’s, poslouchal Harringtonovo nabubřelé líčení vlastních vítězství.

Bittermanovi trvalo celkem půl minuty, než ho odhadl. Ten člověk byl chorobný egoista.

„Červené, jo? Vždycky si berete na závod červené ponožky a červené tričko. A bílé trenky. Jo, to je zajímavé. Děláte to tak i v zimě? Pořád běháte v trenýrkách?“

Jeho otázka přiměla Harringtona k dalším blábolům, což Bittermanovi umožnilo, aby dojedl svůj sendvič. Zhluboka se napil nasládlého šumivého piva, pak přerušil Harringtonovy velkolepé oslavy vlastní osoby a řekl: „Jo, jasně. Napíšeme to. Proč ne?“

Když si vyjasnili detaily, Bitterman zavěsil, pak zmačkal hnědý papír od oběda a hodil ho do koše.

Prošel kanceláří, aby se dostal ke dveřím - což nebylo tak jednoduché, protože každý centimetr místnosti vyplňovaly bedny s nealkoholickým bylinným pivem Kelly’s Old-Fashioned navršené do poloviny výšky místnosti. Protože dveře nebyly zatarasené, nepovažovala se jeho kancelář za nebezpečnou z požárního hlediska, alespoň zatím ne. Bitterman si udělal zásoby, protože podle jeho názoru to bylo nejlepší bylinné pivo, jaké kdy pil, a když se doslechl, že pivovar byl nucen zavřít a skončit s výrobou, udělal to, co by udělal každý milovník piva: nakoupil tolik beden, kolik mohl.

„Blondýno!“ vykřikl. „Mám pro vás další téma. Tentokrát to bude bomba.“

Sofie Summerfieldová-Roseová se snažila ignorovat Bittermanův řev a dál prováděla poslední úpravy článku, který se mu chystala poslat e-mailem.

„Hej, Sofie, myslím, že tě volá Bitterman.“

Gary Warner, neotesanec a podnikový práskač, se naklonil k jejímu boxu. Jeho úsměv připomínal Sofii lišáka s vyceněnými zuby z kresleného seriálu. Celý vlastně vypadal tak trochu jako lišák. Měl dlouhý a špičatý nos a pleť nevýraznou, stejné jako dlouhé rozcuchané vlasy. Zplihlé pramínky nikdy nebyly v módě, ale Gary ty své miloval a nastříkal na ně vždycky tolik laku na vlasy, že vypadaly jako naškrobené.

„Protože jsi tu dnes jediná ženská, a taky jediná blondýna v celém podniku, jsem si jistý, že ,blondýno’ volal na tebe.“ Vesele se zasmál, jako by si myslel, že jeho závěr je bůhvíjak bystrý.

Sofie neodpověděla. Přestože se Gary choval nepříjemně a často i urážlivě, nemínila se nechat rozčilit. Rozvážně odsunula židli, aby zas nenarazila na registračku se spisy. Udělala to už tolikrát, že na ní byla spousta důlků, takže vypadala, jako by do ní někdo tloukl baseballovou pálkou.

Chronicle sídlil v bývalém skladu. Byla to mohutná šedivá kamenná budova s šedými betonovými podlahami, šedými cihlovými zdmi a omšelým šedým stropem, o němž si Sofie myslela, že kdysi mohl být bílý. Zářivkové osvětlení bylo skoro stejně staré jako budova. Tiskárna se nacházela v suterénu. Distribuce a další oddělení sídlily v přízemí a kanceláře redaktorů v prvním patře. Byl to ohromný prostor, ale každý box z šedých panelů včetně jejího měl velikost srovnatelnou s větší ledničkou. Nad šedými registračkami podél protější stěny visely barevné plakáty a každý box měl barvitou výzdobu. Některá byla zajímavější než jiná, ale každá vypovídala něco o osobnosti obyvatele.

Garyho box zdobily napůl snědené sendviče a sladké pečivo, někdy víc než týden staré. Nedovolil, aby se uklízečky dotkly, jeho stolu, a Sofie se domnívala, že se na něm v životě neuklízelo. Nepřekvapilo by ji, kdyby se pod vším tím svinčíkem našly štěnice, ale Garymu by to zřejmě nevadilo. Možná patřily k jeho příbuzenstvu.

Pořád okouněl nad jejím boxem, ramena tak široká, až si pomyslela, že panel rozdrtí. Jakmile vstala, byl Gary až příliš blízko a všude kolem sebe šířil odporný pach své vody po holení.

Aby nemohl slídit, zatímco bude v Bittermanově kanceláři, vypnula Sofie počítač a postarala se, aby to viděl. Nebyla paranoidní. Minulý týden ho přistihla, jak sedí za jejím stolem a pokouší se přijít na její přístupové heslo k e-mailům. Stůl prohledal už předtím Zásuvky byly otevřené a ani se nenamáhal zasunout hromady papíru tam, kde je měla původně. Když chtěla vědět, co dělá u jejího stolu, nejapné se vymlouval, že mu nejde počítač a že se chtěl přesvědčit, jestli její funguje.

Bitterman znovu zahulákal a Sofie, připadající si jako myš v bludišti, rychle prokličkovala mezi boxy, aby se dostala do jeho kanceláře na konci dlouhé místnosti. Představila si žlutý sýr, který se houpe na provázku přede dveřmi jejího šéfa. Není to odměna pro myšičku na konci bludiště?

„Hej, Sofie, slyšela jsi v poslední době o svém otci?“ zavolal na ni zezadu Gary.

Stejnou otázku jí položil deset minut poté, co začala pracovat v Chroniclu, což byl možná hlavní důvod, proč ho tak rychle začala nenávidět. Nejenže byl Gary šmírák, ale někdy uměl být vysloveně zlý. Lidé se obvykle hovoru o jejím otci, Bobbym Roseovi, vyhýbali, když se se Sofií poprvé setkali, ale Gary ne. Sotva začala psát svůj první článek, zavolal na ni přes okraj boxu: „Hej, Sofie Roseová…, é, vlastně Sofie Summerfieldová, že jo? Zapomněl jsem, že nepoužíváte jméno svého otce. Řekl bych, že nechcete, aby se svět dověděl, kdo jste, že? Ani já bych si to nepřál, kdyby byl můj fotřík gauner. Koho obral v poslední době? Slyšel jsem, že si přišel na pořádný balík. Jestli se s ním uvidíte, řekněte mu, že kamarádu Garymu by se hodila půjčka. Stačilo by pár melounů….“

Tehdy mu neodpověděla a mlčela, i když se Gary na jejího otce ptal posté. Pravidelně za ní přicházeli z FBI, IRS, CIA a snad z každé další významné vládní instituce. Všichni chtěli vědět, kde je Bobby Rose; všichni se mu chtěli dostat na kobylku.

Slyšela, jak Gary znovu vykřikuje svoji otázku, ale dál ho ignorovala, rychle zahnula za roh posledního boxu a ocitla se před Bittermanovou kanceláří.

„Zavřete prosím dveře,“ vyzval ji Bitterman. Ani se nenamáhal zvednout hlavu.

Nejraději by dveřmi pořádně práskla, ale i kdyby jí to na okamžik poskytlo ohromné uspokojení, tušila, že by při své smůle v posledních dnech zřejmě rozbila sklo a Bitterman by jí je dal k úhradě. Kromě toho, upřímně řečeno, měla svého šéfa ráda. Přes všechno hulákání a vykřikování to byl dobrý člověk. Miloval svou ženu i rodinu a záleželo mu na zaměstnancích - alespoň na většině.

Jednou z jejích podmínek nástupu do Chroniclu bylo, že ji Bitterman nebude nutit mluvit nebo psát o jejím otci, což byl důvod, proč odešla ze svého předchozího zaměstnání. Bitterman jí to slíbil a zatím své slovo dodržoval. Dovedl dokonce svůj slib o kus dál. Chránil ji, jak mohl, před těmi, kdo patřili mezi mizery, syčáky, špínu, žumpu, kanál - naprosto odmítal říkat jim novináři - a kteří ji neustále uháněli kvůli interview. Bitterman se také pokoušel, zatím však mamě, ochránit ji před FBI, přestože citoval všechny možné dodatky zákona, na které přišel a o nichž se domníval, že by jí mohly zaručit právo na trochu klidu.

Ne, dnes nebude třískat dveřmi. Bez ohledu na to, jak ji Bitterman rozčilil, bude se k němu chovat s úctou, kterou zasluhuje. Dveře za sebou jemně přitáhla, obešla bednu s bylinným pivem a čekala, až její šéf zvedne zrak od stohu papíru před sebou.

„Pane, nechci, abyste mi říkal blondýno. Je to sexistické, nezdvořilé a ponižující. Pracuji tady dost dlouho, abyste znal moje jméno, ale pro jistotu si je můžeme ještě jednou zopakovat. Sofie Summerfieldová-Roseová. To přece není těžké si zapamatovat, že?“

„Ne, není,“ souhlasil. „A u svých článků používáte matčino jméno za svobodna. Summerfieldová, ano?“

Protože mu před okamžikem řekla své celé jméno, nepovažovala za nutné odpovídat.

Bitterman si přece jen všiml, že se Sofie mračí. „Tak dobře, s blondýnou je konec. Slibuju.“

„Děkuji vám.“

Chvíli se na ni díval a pak řekl: „Sofie, všichni v Chicagu vědí, kdo jste. Jste dcera Bobbyho Rosea.“

„Ano, jsem jeho dcera,“ přisvědčila. „Přesto si nemyslím, že by to v Chicagu věděl každý, a právě proto používám v článcích dívčí jméno své matky.“

Bitterman se pokusil zhoupnout na židli, ale zabránily mu v tom bedny s pivem.

Protože Sofie nechtěla pokračovat v hovoru o otci, rychle dodala:

„Dokončila jsem ten článek o invazi termitů. Je fantastický. Před minutou jsem vám ho poslala mailem. Chcete, abych prozkoumala ještě něco odporného a napsala o tom? Kanalizaci? Parazity? Páření brouků?“

Zasmál se. „Ale, ale, Sofie Roseová, dáváte mi kapky? Zřejmě ano. Nemyslete si, já to poznám. Slyším dost drzostí od svých osmi vnuček. Nepotřebuju poslouchat další od svých zaměstnanců, dokonce ani ne od své oblíbené pracovnice.“

Usmála se. „Pane, vy přece máte čtyři vnučky, ne osm.“

Sáhl po lahvi s pivem. „No, když spustí všechny najednou, vypadá to, že je jich osm. A máte pravdu, chci s vámi probrat něco dalšího. Volal mi nějaký William Harrington a chtěl, ať o něm napíšeme. Běžela jste někdy 5K?“

Výsvětlil jí, jak by měl podle něj vypadat příběh ze života, řekl, jak dlouhý článek si představuje, předal jí své poznámky a dodal:

„Zavolejte mu a dohodněte si s ním setkání před závodem. Možná byste taky mohla udělat pár fotek. Jo, před závodem i po něm. Víte, jednu dobrou ze startu a jednu v cílové čáře. Harrington tvrdí, že je fotogenický. Zřejmě si myslí, že dobře vypadat je důležité.“

„Neměl by ty fotky udělat Matť? Každému pořád povídá, že je oficiálním fotografem Chroniclu. Nerada bych ho naštvala. Víte, jaký umí být.“ Neřekla slovo „neurotický“, ale myslela si to. „Čím víc se rozčilí, tím víc zvyšuje hlas. Možná by dokázal i rozbít sklo. U takové hromady lahví piva by to byla katastrofa.“

Bitterman přikývl. „Máte pravdu. Fotky by měl udělat Matt…, kdyby tady ještě pracoval. Vykašlal se na nás. Včera večer dal výpověď a řekl, že nechce trčet v takové díře - to jsou přesně jeho slova - už ani dva týdny. Řekl, že je to plýtvání jeho drahocenným časem. Přesně tak - jeho drahocenným časem. Pak bleskově vyklidil svůj box.“ Bitterman zamával rukama, jednou přes druhou, jako profesionální karetní dealer dávající známení kamerám na stropě kasina. „Nevím, jestli si sehnal jinou práci. Řekl mi, že chce dělat důležité fotky pro důležité články.“

Sofie neznala Matta moc dobře. Pracovala s ním jen dvakrát a v obou případech se projevoval jako vztekloun.

„Stejně si myslím, že byl mizerný fotograf,“ řekl Bitterman.

„Vždycky odřízl lidem kus hlavy a kromě toho, vy máte lepší fotoaparát, než je ten náš předpotopní firemní. Myslím, že takový používal Jimmy Olsen ve filmu o Supermanovi. A fotky, které jste udělala minulý měsíc o rekonstrukci té kuchyně, byly vážně dobré.“

„Udělám, co budu moct,“ řekla Sofie. Zadívala se na jeho poznámky a snažila se rozluštit klikyháky. „Pane, nevím…, kdy se vlastně koná ten závod?“

„V sobotu.“ Zvedl ruku, jako by odmítal jakoukoli námitku, kterou by mohla vznést. „Vím, co chcete říct. Že se to dovídáte pozdě.“

Zasmála se. „Pozdě? Vždyť sobota je zítra.“

Pokrčil rameny. „Co vám mám říct? Je jasné, že jsme nebyli první, komu Harrington volal…, a řekl bych, že ani druzí nebo třetí. Ten chlápek telefonoval teprve před chvílí.“

„Nebudu mít čas na pořádnou přípravu.“

„Tuhle neděli už máme plnou, takže to budeme moct pustit až příští sobotu, a jestli je Harrington opravdu tak úžasný, mohl by z toho být zajímavý článek Nebudete se tím ucházet o Pulitzerovu cenu. Udělejte, co umíte, a jestli to nevyjde, jestli je ten chlap cvok, dáme tam něco jiného. Čas běží. Měla byste se do toho pustit.“

Zavírala za sebou dveře, když dodal: „Víte, jak máte postupovat. Sejděte se s ním na veřejném místě a radši s sebou vezměte kamarádku. Buďte opatrná, ať nedopadnete bledě.“

Stejná slova jí říkal vždy, když se vydávala za prací na interview. Takový rituál Bittermana zřejmě uklidňuje, usoudila Sofie. Je trochu rozporuplný. V jednom okamžiku vykřikuje příkazy jako vzteklý dobrman a v následujícím si hraje na starostlivou kvočnu. Alespoň se dovídám, jak by se měla chovat matka. Zatím jsem to neměla jak zjistit, pomyslela si.

Ve svém boxu Sofie napsala do vyhledávače „William Harrington“ a za pár vteřin se na obrazovce objevily nejrůznější informace o něm. Měl své webové stránky, blog, a jak sděloval, brzy bude mít i své video na MySpace, YouTube a Facebooku. Psal dlouhé eseje o svém dětství, o letních prázdninách v Evropě - které by měly být zajímavé, ale nebyly - a o své kampani fitness.

Sofie věděla, že Harringtona pozná docela snadno. Na svých webových stránkách měl spoustu fotografií.

Když si udělala pár poznámek o jeho vítězstvích v 5K, zavolala mu. Musel na její telefonát čekat, protože se ozval po prvním zazvonění. Sofie si myslela, že domluvit místo a čas schůzky bude trvat jen pár minut, ale Harrington byl upovídaný a zdržoval ji u telefonu dobrých patnáct minut, než se konečně dostali k plánování jejich interview.

„Jistě víte, že závod se běží zítra, takže se musíme sejít dnes večer. Doufám, že nemáte problém s časným vstáváním, protože 5K začíná brzo a vy u toho budete chtít být, že? S fotografem,“ dodal rychle. „Závod se běží v Lincoln Parku, tak co kdybychom se sešli někde tam?“

„Co třeba u Cosma?“ navrhla Sofie a dala mu adresu.

„U Cosma jsem nikdy nebyl. Chodím do lepších restaurací. Ale je to jen pár bloků od místa startu. Mohli bychom se sejít v sedm. Ne, lepší bude v půl sedmé, ať máme víc času. Zítra chci být ve vrcholné formě, především proto, že mě budou natáčet.“

„Závod se bude filmovat?“

„Ne, budou natáčet mě, jak běžím závod,“ opravil ji. „Budou se mnou celou dobu.“

„Chystáte se dát na svoji webovou stránku video?“

„Samozřejmě.“

Zdálo se, že mluví vážně. Kdo kromě Williama Haningtona se na to bude dívat? napadlo ji.

„Takže jste si zaplatil někoho, kdo celý závod natočí?“ zeptala ses pochybami.

Téměř jí skočil do řeči. „Pětadvacet vítězství je víc než skvělý výkon, aspoň pro některé velmi významné lidi. Po testu se na mé strance objeví další video a nepochybuji, že zrovna tak skvělé. Dvacet pět vítězství je ohromný úspěch. Nemyslíte?“

Běžet Bostonský maratón je úchvatné a dokončit závod každopádně znamená úspěch. Ale 5K? To už méně. Avšak Sofie si nechala své mínění pro sebe, protože nechtěla zchlazovat jeho nadšení nebo si ho znepřátelit. Harrington měl ego velké jako Illinois, ale byl zdvořilý a dychtivý a zdálo se, že je docela neškodný.

Dosáhnout toho, aby přestal mluvit o sobě, bylo dost těžké a čas ubíhal. Minula třetí.

„Co jste myslel tím, když jste říkal, že po testu bude další video?

Po jakém testu?“

„Vyzvali mě, abych se zúčastnil projektu Alfa. Je naprosto jedinečný,“ chlubil se. „Potřebují jen ty nejlepší a já se chystám překonat rekord v tomto závodu. O pár minut zkrátit čas. Vezměte si s sebou stopky, jestli mi nevěříte.“

Když se konečně nadechoval, vyhrkla: „O tom všem si promluvíme večer. Uvidíme se v půl sedmé. Zatím na shledanou.“

Mluvil, ještě když zavěšovala. Rychle si posbírala věci a chvátala kolem buněk k výtahu. Ve spěchu málem vrazila do dodavatele s vozíkem s dalšími bednami bylinného piva Kelly’s. Ukázala mu dveře do Bittermanovy kanceláře.

ZÁPIS Č. 2 CHICAGO

Jsme připraveni vyrazit na sever. Po letech výzkumu arktických vlků v zajetí budou Brandon a Kirk konečně moct pozorovat ty nádherné tvory v jejich přirozeném prostředí. Eric a já jsme nováčci, ale naše nadšení je stejné jako jejich. Pokud všechno půjde podle plánu, dovíme se mnohem víc o socializaci tohoto plemene a také o adaptaci na prostředí, což mě nejvíc zajímá.

Netěším se na zimu, ale informace o těchto tajuplných tvorech, jež budeme schopní přinést vědecké společnosti, vynahradí každou osobní oběť, kterou možná budeme muset podstoupit.

Kdo ví? Snad se proslavíme.

2

Jediné, co chtěl, byl cheesburger.

Agent Jack MacAlister právě skončil s úmornou dvoudenní prací v utajení v jedné z nejproblematičtějších chicagských čtvrtí, byl unavený, špinavý a měl hlad. Poslední, co potřeboval, když vcházel do bufetu, bylo natrefit na ozbrojené loupežné přepadení.

Kulka z Jackovy pistole zasáhla muže přímo do srdce, mrštila jím dozadu, pryč od mladé dívky, kterou držel jako rukojmí, a narazila ho na zeď. Po špinavém tričku násilníka stékal pramínek krve.

Druhého Jack zabíjet nemusel. Několika rychlými chvaty ho dokázal odzbrojit a uložit na břicho na podlahu. Přišlápl mu krk a podržel ho na zemi.

Venku uslyšel střelbu Jackův partner Alec Buchanan. Vytáhl zbraň, svižně přeskočil kapotu auta a hnal se ke dveřím. V bufetu nastal zmatek. Dívka ječela, co mohla, a ustupovala od Jacka. Když se otočila a spatřila Aleka, začala křičet ještě hlasitěji, i když se to zdálo nemožné. Bylo zjevné, že se obou bojí, stejně jako se bála mužů, kteří ji chtěli zabít.

Jack vytáhl odznak. „FBI!“ vykřikl. „Všechno je v pořádku. Můžete přestat křičet. Vy taky, paní,“ dodal na adresu hysterické ženy

stojící o kousek dál, která se ovívala zplihlým ubrouskem a poskakovala jako ztřeštěný tahací panáček.

Alec vydoloval z kapsy odznak a cestou k partnerovi ho zvedl. Dřepl si k mrtvému tělu. „Hezká trefa,“ podotkl, když viděl, kudy prošla kulka.

„Nešlo to jinak,“ odpověděl Jack tak tiše, aby ho slyšel jen Alec. Muž na zemi se začal kroutit. „Nezkoušej se zvednout, jinak budeš zas dole.“

Alec mu přišlápl záda, aby se nemohl ani pohnout. Na parkoviště dorazily tři policejní vozy s ječícími sirénami. Jack a Alec dál drželi nahoře své odznaky, aby si je někdo nespletl s lupiči. Protože oba právě pracovali v utajení, měli dlouhé, mastné vlasy a zanedbané vousy, takže vypadali spíš jako vyšinutí zabijáci než jako agenti FBI.

„Nechceš vědět, co se stalo?“ zeptal se Jack Aleka a kývl hlavou k muži, jehož zabil.

„Asi nepochopil správně tvůj příkaz.“

„Rozhodně byl nadopovaný. Bůhví čím. Tu holku chtěl zcela jasně zabít.“ Zadíval se dolů a zhoupl se tak, že přesunul větší váhu na zadrženého. „A tenhle chlap má panenky rozšířené tak, že vypadají jako talíře.“

Alec si všiml že další návštěvník, jakýsi mladík, drží v ruce zvednutý mobil. Napadlo ho, jak dlouho asi video natáčí. Potichu zaklel, otočil se k mladíkovi zády a řekl Jackovi: „Právě jsme se prozradili. O co se vsadíš, že do hodiny budem na internetu?“

Jack pokrčil rameny. „Stejně jsme s prací skončili.“

Jakmile do dveří vtrhla policie, Jack a Alec ustoupili stranou.

První policista poklekl vedle těla. „To je Jessup,“ zavolal na ostatní.

Dva další policisté přistoupili blíž, aby se podívali: „Hajzl,“ řekl jeden z nich. „Nikdy by mě nenapadlo, že skončí takhle.“

„Kdo je Jessup?“ zeptal se Jack.

Policista klečící na podlaze zvedl hlavu. „Významný dodavatel drog. Pokoušíme se ho dostat už léta. Vypadá to, jako by začal zkoušet vlastní zboží.“

Vešli zdravotníci s nosítky a brzy bylo malé bistro plné lidí. Jack se opřel o pult a obrátil se k Alekovi. „Máš ještě hlad?“

Alec zvedl jídelní lístek ve fólii. „Něco bych opravdu snědl.“

Za tři hodiny, poté co podali zprávu a předali případ policii, vyjeli konečně na cestu ke svému pracovišti. Sotva vešli, sdělili jim, že se mají hlásit v kanceláři nadřízené. Nepřekvapilo je to. Dostali už od ní textovou zprávu. Čtyři slova hovořila za vše: Do mé kanceláře. Okamžitě.

Margaret Pittmanová, jíž nikdo nesměl říkat Maggie, seděla za mohutným stolem. V půlkruhu kolem ní stála skupina agentů a všichni soustředěně hleděli na obrazovku jejího počítače.

„Podívejte, kdo se rozhodl k nám přijít,“ zazpívala se svým arkansaským přízvukem. „Agent Rafan a jeho kámoš Borec.“

„YouTube?“ zeptal se Alec. Všichni v místnosti sborově přikývli.

„To stačí,“ řekla Pittmanová a rozpustila hlouček kolem sebe.

„Dost zábavy. Vraťte se k práci a já si promluvím s hvězdami filmu.“ Kdyby se usmívala, mohla by být její poznámka zábavná. „Pánové, pojďte sem. Agente MacAlistere, možná mi budete moct říct, co se tu děje.“ Ukázala na monitor.

Sakra. Ten kluk tam měl všechno. Jack sebou trhl, když viděl sám sebe, jak se opírá o kapotu Alekova vozu. Nohu přes nohu a přežvykuje cheesburger, zatímco záchranáři kolem něho přenášejí pytel s mrtvolou.

„Víte, jak to vypadá, agente? Já vám to povím. Zabijete člověka, dalšímu chlapovi dáte nakládačku a pak si pochutnáváte na cheesburgeru, vyhříváte se na odpoledním sluníčku a chováte se, jako by to s vámi ani nehnulo. Tak to vypadá.“

Jack si myslel, že už skončila. „Na svoji obranu…“

„My víme, že to všechno patří k denní práci a nemůžeme si to připouštět, ale veřejnost to nemusí pochopit, agente, a očekává, že budeme… citlivější. Ano, řekla jsem citlivější, agente Buchanane. Lidé nechtějí, abychom se chovali přezíravě nebo blazeovaně, když někoho zastřelíme.“

Citlivější? Jackovi blesklo hlavou: myslí to vážně? To snad ne. Protože Alec pracoval se zvláštní agentkou Pittmanovou déle než on, Jack na něho pohlédl, aby zjistil, jak se tváří. K ničemu to nebylo. Alec zachovával kamennou tvář.

„Jak by mělo podle vás vypadat přiměřené chování, madam?“ zeptal se Jack.

Stočila k němu zrak. „Já vám povím, jaké přiměřené není. Jíst nějaký zatracený hamburger, zatímco kolem vás nesou mrtvolu.“

Připadalo mu, že ještě neskončila. Nemýlil se. „Posaďte se, oba. Už si nebudu vykrucovat krk.“ Počkala, až se oba muži usadí proti ní, a řekla: „Dnes to vypadá zajímavě. Šéfové nebudou mít radost, až uvidí tohle video.“ Povzdechla si a řekla. „Zřejmě ho už viděli. Ovšem veřejnost, aspoň veřejnost, která se na takové video dívá, vás považuje za rockové hvězdy.“

„Rockové hvězdy?“ podivil se Alec. „To je nesmysl,“ řekl zároveň Jack.

„Správně, rockové hvězdy. Zatím mělo tohle krátké video přes dva tisíce návštěvníků. Doufejme, že až se umyjete a zbavíte se dlouhých vlasů a vousů, nikdo z vašeho fanklubu vás nepozná.“

Jack zaúpěl. „Z fanklubu? Děláte si legraci.“

Pittmanová ho zpražila zlostným pohledem. „Vypadám na to, agente MacAlistere?“

Jack tušil, jaká odpověď by se jí líbila, a tak mlčel. „Ne, nedělám si legraci,“ odsekla. „Další případ jsou média. Budou se snažit udělat s vámi interview, a to přece nechceme, že?“

Pak asi deset vteřin čekala, než si zase sama odpověděla. „Ne, nechceme. Naštěstí jste se svým posledním úkolem skončili a teď samozřejmě dlouho, velmi dlouho nebudete pracovat v utajení. Než tahle záležitost vyšumí a veřejnost si najde něco jiného, čím se bude zabývat, budete se vy dva držet stranou. Jasné? Hodně daleko stranou. Dokonce si myslím, že by nebylo špatné, kdybyste si oba vzali na čas volno.“

„Neplánoval jsem si…,“ začal Alec.

„Agente Buchanane, myslíte si, že to měl být jen návrh? Vyjasněme si to nedorozumění hned. Vy si vezmete volno. A vy taky, agente MacAlistere. Jiná možnost není. Jo, a během svého volna zůstanete v Chicagu.“

„Proč tomu neříkáte správným jménem?“ zeptal se Alec.

„Co tím myslíte?“

„Postavení mimo službu.“

Zavrtěla hlavou. „Postavení mimo službu by znamenalo, že věřím, že jste udělali něco špatného.“

„Jak dlouho máme volno?“ zeptal se Jack. Zkřížil paže na prsou a čekal na odpověď.

Pittmanová mu však neodpověděla. Místo toho řekla: „Zatímco si budete užívat volna v Chicagu,“ zdůraznila, „každý den ráno se mi ohlásíte mailem nebo telefonicky. Budete se vyhýbat hovoru se sdělovacími prostředky, což znamená i to, že jim řeknete, kam myslíte, že by si měli dát mikrofony, agente MacAlistere. Budete připravení vrátit se k běžné práci, až vás vyzveme, právě proto zůstanete ve městě pro případ, že bych vás potřebovala.“

Jack chtěl protestovat, ale Alec promluvil první. „Odkdy máme volno?“

„Okamžitě.“

Právě když Jack vyšel za Alekem ke dveřím, Pittmanová na něho zavolala: „Agente MacAlistere?“

„Ano?“

„Dnes to byla dobrá práce.“

Co kru… Neřekl nahlas, co si myslí. Jenom přikývl a pokračoval v cestě, ale jakmile s Alekem vstoupil do výtahu, zopakoval její poznámku.

„Dnes to byla dobrá práce? Jak to myslela? Ty pro ni pracuješ déle než já, tak mi to vysvětli. Myslela to ironicky, nebo to byl pokus o humor?“

„Ani jedno z toho,“ řekl Alec. „Opravdu jsi odvedl dobrou práci a ona to uznává. Viděl jsi video. Ten kluk tam měl všechno od okamžiku, kdy ti feťáci vešli dovnitř, až po úplný konec. Zabránil jsi masakru.“

,,Jeden z nás měl tomu klukovi sebrat mobil, než jsme si objednali cheesburgery.“

Alec se zasmál. „Jo, to jsme oba pohnojili. A k tomu ty cheesburgery nebyly nic moc.“

Dveře výtahu se otevřely v garážích na patře B. Alec vykročil jedním směrem a Jack jiným. „V kolik zítra?“ vykřikl Jack.

„Zkus tam být do devíti a vezmi si prachy, Jacku. Pořádný balík.

Chci vyhrát, o co jsem přišel.“ Jack se zasmál., Jo, to určitě.“

ZÁPIS Č. 8 FAIRBANKS

Odpoledne příjezd do Fairbanksu. Je jaro, ale pořád chladno.

Všichni jsme si s sebou vzali zvláštní vybavení. Brandon nás ujistil, že všechno, co budeme potřebovat, je už v naší ubytovně a čeká na vybalení. Zítra poletíme do Barrow a odtamtud budeme muset k našemu výzkumnému pracovišti pěšky. Brandon nám ukázal fotky. Laboratoř je podle všeho docela prostorná a navazuje na dvě budovy, kde budeme bydlet.

Kromě výzkumné práce má každý z nás další povinnosti. Eric bude zastávat funkci zdravotníka. V zimních měsících nastanou časy, kdy nebude možné získat lékařskou pomoc, kdyby nastala potřeba. Vybavil laboratoř zásobami a léky, ale všichni víme, jaká nebezpečí nám hrozí, když budeme žít v takové izolaci.

Kirk má na starost zbraně. Nechceme ublížit žádnému zvířeti. Přece jen jsme zde vetřelci my, ne oni, ale kdybychom narazili na grizzlyho, snad ho výstřel z pušky zažene. Nikdo z nás nevyjde z chaty bez ochrany. Víme, že polární lišky přenášejí vzteklinu, a ty budeme muset zabít

Ano, čekají nás náročné úkoly. Postavíme se k nim čelem.

3

Sofie věděla, že to sotva stihne, ale při obědě si polila blůzku dresinkem a před schůzkou s Williamem Harringtonem u Cosma se potřebovala jít domů převléknout. Také si chtěla vzít digitální diktafon.

V takových dnech, kdy se honila jako ztřeštěná, Sofie litovala, že už nemá auto. Na jehlových podpatcích musela utíkat přes tři ulice - tři dlouhé ulice - aby se dostala na vlak, a bylo jasné, že v této denní době bude nacpaný davem otrávených lidí jedoucích z práce.

Naskočila do vlaku, právě když se začaly zavírat dveře. Vzduch uvnitř byl dusný a páchl po starém desinfekčním prostředku. Sofie se pomalu prodírala do zadní části vozu. Dva pubertální mladíci se s ní pokoušeli zapříst konverzaci, ale ona se na ně jen krátce usmála a pokračovala v cestě. Prošla kolem muže středního věku, z něhož táhla whisky a který se velmi dlouho nedotkl mýdla. Pomyslela si, že má štěstí, když se jí podařilo nalézt prázdnou lavici, a posadila se na ni. Ochmelka se za ní však ihned otočil. Víčka měl přimhouřená a začal se naklánět doleva, ale náhle sebou trhl, napřímil se a popošel k ní. Přidržoval se tyče nad hlavou a pokoušel se upoutat její pozornost tím, že vydával podivné zvuky a civěl na ni. Byl přesně to, čemu se

říká „starý prasák“. Sofii napadlo, že by mohl být příbuzný Garyho: oba páchli stejně odporně.

Ukázalo se, že dva mladíci jsou opravdoví gentlemani. Stejně jako ostatní cestující ve vlaku, i oni si všimli mužova chování. Vyskočili, protlačili se kolem něho a nepustili ho blíž k Sofii. Také mu zabránili vystoupit z vlaku, když vystoupila ona. Vděčně se na chlapce usmála, ačkoli jejich pomocné gesto nebylo nutné. Dokázala se o sebe postarat sama. Manžel její nejlepší kamarádky byl agentem FBI a naučil Sofii všechno, co potřebovala k vlastní obraně. Také s sebou nosila pepřový sprej. Tentokrát pustila nádobku z ruky, teprve až vystoupila z vlaku.

Do smluvené schůzky zbývalo půl hodiny. Naštěstí byl její dvoupokojový družstevní byt v Lincoln Parku jen pár ulic od Cosma, o čemž se Harringtonovi záměrně nezmínila. Mimo ochránce zákona jen málo lidí vědělo, kde bydlí, nebo tomu alespoň chtěla věřit, a byla odhodlaná svůj soukromý život vést dál tak, jak byl - skutečně soukromý.

Otec jí ten byt věnoval k šestnáctým narozeninám, a sotva dosáhla plnoletosti, převedl ho na ni. Měl však podmínku. Nesmí ho prodat, což pro ni znamenalo, že jí vlastně nepatří. Přesto na něm nebyla hypotéka a to ji těšilo. Otec za něj zaplatil v hotovosti ještě dříve, než jí ho daroval. Sofie se neptala ani nestarala, odkud měl peníze. Měla příliš mnoho starostí, aby jí ho nesebraly úřady, až otce zavřou, což považovala za nevyhnutelné. Tehdy prostě vůbec neuvažovala o nějakých problémech s penězi ani o tom, jak je možné, že její otec, který neměl nijak pozoruhodné zaměstnání, může žít na tak vysoké noze. Tehdy byl takový způsob života zcela běžný. Sofie nic jiného nepoznala.

Morální stránku své situace nevnímala, dokud neukončila univerzitu. Pak v důsledku popichování dvou nejlepších kamarádek přestala brát od otce peníze, což drasticky změnilo její životní styl. Když její vůz naléhavě potřeboval opravu, prodala ho a začala chodit pěšky nebo jezdila do města vlakem. Její život začal být těžší, ale každopádně jednodušší, a nakonec se jí to zalíbilo. Byla hrdá na to, že se z ní stala silná, nezávislá osobnost, která se může spolehnout sama na sebe.

Dnes jsem se překonala, usoudila. Stávalo se jí totiž, že občas přicházela pozdě, ale ze všech sil se toho zlozvyku snažila zbavit. Po krátké zastávce doma dorazila do baru s pětiminutovým předstihem.

Bar u Cosma vábil různé návštěvníky. Vždycky tu bývali nižší úředníci, popíjející bílé víno nebo martini, stavební dělníci, kteří relaxovali po tvrdé denní práci, dávali si něco k jídlu a pili ledové pivo, zastavovali se tu jednotlivci i páry z okolí, aby si dali panáka a poklábosili.

Podnik byl známý tím, že se tu podávalo lahvové pivo vychlazené asi tak na dva stupně. Cosmo, stejně jako před ním jeho otec, byl fanatik, co se týče teploty. Měl tady také malou, ale dostačující zásobu vín z kalifornských vinic a čepované pivo, jež se vařilo přímo v Chicagu. K jídlu se mimo jiné podávaly oblíbené hamburgery s papričkami jalapeňo, které se zdály každý rok ostřejší. U Cosma nebylo nic snobského, a zřejmě právě proto se tu Sofii tak líbilo. Bar byl pohodlný a útulný, hosté sem mohli chodit ve večerním nebo v džínách a cítili se jako doma.

K příjemnému dojmu přispívalo i zařízení. Nábytek byl elegantní a moderní, lesklé chromované stoly s židlemi s vysokým černým čalouněným opěradlem. Podél dvou stěn se táhly boxy s plyšovými lavicemi. Ale nejvíc každého upoutal strop. Cosmo byl posedlý astronomií, a protože skoro každý večer obsluhoval v baru, rozhodl se, že sem přenese oblohu. Klenutý strop dal vymalovat tmavou modří, na níž byly roztroušeny žluté kruhy, které měly představovat planety, a trámy byly ověnčeny jemnými bílými vánočními žárovičkami. Když se rozsvítilo, stal se pro něho strop vlastní oblohou rozzářenou hvězdami.

Cosmo spatřil Sofii, sotva vstoupila do dveří, zavolal na ni, aby upoutal její pozornost, poslal jí vzdušný polibek, pak si několikrát zabušil na prsa, aby naznačil, že jeho srdce bije jen pro ni. Získala si jeho vřelé sympatie v okamžiku, kdy napsala nadšený článek o jeho podniku. Cosmo z toho měl takovou radost, že si ho vystřihl a dal zarámovat. Měl ho vystavený za barem, kde ho mohli všichni vidět. Dnes si všimla, že vedle rámečku s jejím článkem stojí jakýsi nápis. Cosmo v něm velkými písmeny oznamoval: Bylinné pivo Kelly’s.

Sofie pátrala pohledem mezi lidmi, jestli neuvidí Williama Harringtona. Objevila ho vzadu, seděl v jednom boxu. Vypadal nedočkavě.

„Pan Harrington?“

Vyskočil a napřáhl ruku. „Vy jste Sofie Summerfieldová?“ zeptal se. Jeho hlas zněl užasle a tvářil se překvapeně.

Sofie si jeho chování nedovedla vysvětlit. „Ano, jsem,“ odpověděla. „Říkal jste přece v půl sedmé.“

„Ano, ano, říkal.“ Harrington pořád stál a vypadal zmateně.

„Mohli bychom se posadit a začít?“ navrhla Sofie.

Vklouzla do boxu a počkala, až se usadí proti ní, pak vytáhla digitální diktafon. „Používám ho dnes poprvé, tak prosím, abyste byl trpělivý,“ řekla. Normálně by byl malý, elegantní přístroj nehorázně drahý, ale tenhle model se přestal vyrábět, a tak si ho mohla koupit s velkou slevou. Protože ho využívala pro práci u firmy, byla přesvědčená, že jí ho pan Bitterman proplatí. Ověřila si, zda jsou nabité baterie, než ho postavila na stůl mezi nimi.

Harrington se na ni upřeně díval.

„Něco není v pořádku?“ zeptala se.

„Věděl jsem, že jste mladá,“ řekl. „Poznal jsem vám to na hlase, když jsme spolu telefonovali, ale nečekal jsem, že budete tak hezká.“

Když neodpověděla, zeptal se jí: „Byla jste překvapená, když jste mě uviděla?“

Očekává snad, že mu oplatí podobnou lichotkou? „Viděla jsem vaše fotky na webové stránce,“ odpověděla. „Takže jsem nebyla nijak překvapená. Věděla jsem, jak vypadáte. Ale co kdybychom už začali?“

„Nedala byste si napřed něco k pití?“

Naléhal, aby si něco objednala, a tak požádala o ledový čaj. On si dal minerálku.

„Mám zásadu, že večer před závodem nikdy nepiju alkohol nebo něco s kofeinem. Víte přece, jak je dlouhý 5K, že? Skoro pět kilometrů. Musím být rychlý, ať mám dobrý čas, a tak radši zůstanu u vody.“

„Povězte mi něco o svém prvním závodu.“

Celou hodinu mu nepoložila další otázku ani neřekla jediné slovo. Jakmile začal mluvit, nepřestal. Byl zoufale nudný, ale ať se jí to líbilo nebo ne, rozhodl se popsat všech svých čtyřiadvacet závodů od začátku do konce - a všechny si dobře pamatoval.

Kdyby měla diktafon starého typu, spotřebovala by nejméně dvě kazety. Dobrý reportér by ho přerušil a ujal by se vedení rozhovoru,

pomyslela si. Nebo by se alespoň namáhal vyslechnout, co říká. Několikrát se ho sice pokusila přerušit, ale bylo to marné. A také se snažila dávat pozor, ale jeho monotónní hlas by dokázal ukolébat i člověka trpícího nespavostí. Byl u svého desátého závodu, když už nedokázala udržet pozornost a začala přemýšlet o všech možných drobnostech, které musí udělat přes víkend.

Jakmile si je v hlavě srovnala, začala snít o cestě do Evropy. Kdysi, po skončení univerzity, Evropu navštívila, ale do části západní Evropy se nedostala. Příště by se ráda vypravila do Španělska a Portugalska. Tak třeba výletní plavba po řece by mohla být to pravé, co by jí umožnilo poznat krásy těchto zemí. Taková klidná dovolená by se jí líbila. Nebo by si možná mohla objednat pobyt v přepychových lázních, které právě otevřeli v St. Bartsu a o nichž četla ve Vogue…

Rychle se však vrátila do reality. Momentálně neměla na účtu dost peněz, aby si koupila letenku kamkoliv, ledaže by se rozhodla, že měsíc nebo dva nebude jíst.

„Zvykl jsem si brát na závod červené ponožky.“

Opět se začala věnovat Harringtonovi. ,,Ano, to už jste říkal.

Červené ponožky, bílé šortky a červené tričko.“

„Zmínil jsem se, že moje ponožky jsou speciální? Každá má kolem horního okraje tenký bílý pásek. Vede je jen jeden obchod a já jsem si jich koupil víc než sto párů. Nechci, aby mi došly,“ vysvětloval. Pak pokrčil rameny a dodal: „Zřejmě jsem puntičkář. Máte to všechno?“

„Ano,“ potvrdila Sofie a ukázala na diktafon.

„Výborně. Promluvme si tedy o puchýřích. Čtenáři o nich určitě budou chtít vědět všechno. Některé jsou opravdu ošklivé. Jednou se mi udělal takový…“

Nenávidím tuhle práci, alespoň právě teď. A vadí mi, že jsem chudá. Ale komu by se to líbilo? ptala se Sofie sama sebe. Gándhímu a matce Tereze by to možná nevadilo, ale ti oba byli považováni za svaté, a Sofie rozhodně svatá nebyla. Harrington skončil se svým pojednáním o mazání na nohy, a aniž se nadechl, řekl: „Vrátíme se k závodu, ano? Takže ráno před mým jedenáctým závodem…“

Bože, vezmi si mě okamžitě k sobě.

Nevyslovila to nahlas? Harrington si buď nevšiml, nebo mu bylo jedno, že její oči dostaly skelný lesk.

Zhluboka se nadechla a představovala si, že je na hodině jógy. Zbaví svou mysl všech negativních myšlenek a bude myslet jen pozitivně. Zítra večer bude večeřet s Regan Buchananovou a s Cordií Kaneovou, svými nejlepšími kamarádkami už od mateřské školy. Nemohla se dočkat, až je uvidí. Regan byla na služební cestě, ale dnes pozdě večer se vrátí do Chicaga. Cordie pracovala na své disertační práci pro doktorát z chemie a Sofie ji neviděla víc než dva týdny. Uvažovala, kam se půjdou najíst, a vtom si uvědomila, že Harrington zmlkl a dychtivě se na ni dívá.

„Promiňte. Mohl byste zopakovat…“

„Ptal jsem se, jestli s někým chodíte.“

„É… ne, nechodím,“ odpověděla Sofie. A pak, než mohl položit další osobní otázku, zašátrala v kabelce, vytáhla z ní zápisník a zalistovala v něm. „V telefonu jste se zmínil, že jste byl přizván k nějakému speciálnímu projektu a také jste říkal něco o jakémsi testu. Myslím, že jste tomu říkal projekt Alfa. Co to přesně je?“

„Nepamatuji si, že bych mluvil o nějakém projektu nebo testu.“ Díval se na desku stolu, když odpovídal, což jasně svědčilo o tom, že neříká pravdu.

Nezajímalo ji to tak, aby se ji z něho snažila dostat. „Tak dobře, řekla bych, že to je vše.“

Chystala se uložit zápisník, vtom Harrington natáhl ruku a uchopil její nahrávač.

„Jak se to vypíná?“

„Udělám to sama.“

„A, tady je to.“ Stiskl jedno tlačítko, pak další. „Nechci, aby něco z toho, co vám teď povím, bylo nahrané. Je to zakázáno zveřejňovat.“

„Vlastně…,“ začala, ale on ji mávnutím ruky umlčel.

„Věřím, že to nikomu neřeknete. Je to přísně tajné.“ Naklonil se k ní a téměř šeptem řekl: „Bude to něco jako olympiáda. Alespoň tak mi to řekli.“

Položila kabelku zpátky na místo vedle sebe a věnovala mu pozornost.

„Co bude jako olympiáda?“

Nervózně se rozhlédl kolem sebe, aby se ujistil, že nikdo neposlouchá, a řekl: „Jsem ve vynikající kondici, a právě proto jsem se kvalifikoval.“

Přiváděl ji k šílenství. „K čemu jste se kvalifikoval?“

„Ke zkoušce,“ vysvětloval. „Jako u olympijských her…, víte, kvalifikace. Fyzický test trval celé tři dny a přísahám, že mi odebrali snad polovinu krve. Jo, a taky mi dělali rentgen celého těla a magnetickou rezonanci. Neřekli mi, proč všechny ty testy potřebují, ale myslím, že chtěli mít jistotu, že jsem neměl žádné větší zdravotní problémy, jako výduť nebo blokádu, cokoli, co by ovlivnilo můj vrcholný výkon nebo mě mohlo diskvalifikovat.“ Usmál se a dodal:

„Skutečně je to něco, čeho stojí za to se účastnit. Je jen několik vybraných.“

Přejel pohledem po místnosti, rychle se napil minerálky a řekl:

„Doufám, že jsem ve vás nevzbudil mylný dojem. Nechci, abyste si myslela, že se chvástám, ale už vidíte, proč mě vybrali, že? Chci říct, stačí se na mě podívat.“

„K čemu si vás vybrali, pane Harringtone?“

„William,“ opravil ji. „Žádné formality prosím. Už jsem vám řekl, že bychom se mohli sblížit.“

Chceš se vsadit? Sofie si netrpělivě odhrnula vlasy z očí a dovolila, aby jí do hlasu proniklo zoufalství, když zopakovala svou otázku bůhví po kolikáté. „K čemu si vás vybrali, pane Harringtone?“

Pan Mluvka najednou znejistěl. „Opravdu bych o tom neměl mluvit.“

„Ale sám jste s tím přece začal.“

„Já vím, jenže nemám o tom mluvit. Než bude po všem.“ Rozhodla se, že nebude naléhat. Raději se podívala na hodinky.

Bylo skoro devět. Harrington přes dvě hodiny mluvil o sobě, o svých čtyřiadvaceti závodech a puchýřích a teď, když se konečně zmínil o něčem zajímavém, začíná uhýbat. Všechno znělo tak podivně, až si pomyslela, že se jí možná snaží zdržovat

„Chápu, Williame,“ řekla. „Když o tom nemůžete mluvit…“

„Je to tajné,“ vyhrkl.

Přikývla. „Tajné. V tom případě myslím, že jsme skončili. Děkuji vám za rozhovor.“

„Nedala byste si ještě něco?“ zeptal se jí a zvedl ruku, aby upoutal číšníkovu pozornost. „Ne, děkuji.“

Ubohý číšník, oči jako vystřelovací nože, je pozoroval snad víc než hodinu. Zatvářil se nepřátelsky, jakmile hodil na jejich stůl účet. Ledový čaj a minerálka - z toho velké dýško nebude.

Sofie měla hlad, ale nechtěla jíst v Harringtonově společnosti. Počká, až se dostane domů a vyzuje si boty. Odpočine si a nějaké jídlo si ohřeje v mikrovlnce.

„Povím vám, co udělám,“ řekl jí spikleneckým šepotem. „Jestli se mnou půjdete zítra na večeři, vysvětlím vám to. Zaručuji vám, že nebudete litovat.“

„Nebudu litovat, že jsem s vámi večeřela, nebo že jsem vyslechla, co mi povíte?“

Usmál se. „Doufám, že obojí. Tak co?“

„Nezlobte se, ale zítra večer mám jiné plány… i na neděli.“

„A co pondělí večer?“

Sofie zvažovala pro a proti. Na jedné straně bude muset přetrpět další večer, kdy bude Harrington nudně žvanit jen a jen o sobě, ale na druhé straně, co když říká pravdu? Co když existuje nějaký tajný klub, do něhož může vstoupit jen pár vyvolených? Co by mohlo být smyslem takového klubu? A kdyby v něm měli být špičkoví atleti, jednalo by se o jakýsi klub supermanů? O co tady jde? Bláznivé. Musí to být něco bláznivého. A přece… „Ano, tak dobře. Půjdu s vámi na večeři, ale…“

„Ano?“ pobídl ji dychtivě.

„Budeme večeřet tady u Cosma. V pondělí večer v půl osmé.“

„Ne, ne, nechci jíst tady. Chci vás pozvat do pětihvězdičkové restaurace. Možná do Nuvay nebo J’Adore. Obě jsou vynikající. Dejte mi adresu a já pošlu řidiče, aby vás v sedm vyzvedl. Nebojte se,“ dodal a zakýval prstem. „Můžu si dovolit pozvat vás na večeři, kam se mi zachce.“

Nijak to na ni nezapůsobilo. „I když to zní lákavě, přece jen bych raději večeřela tady v půl osmé, nebo vůbec ne, Williame. Buďto, nebo nic.“

„Nemám rád jídlo v grilbaru,“ namítl rozmrzele.

Přestože by Sofie ráda povečeřela ve vybrané restauraci, u Cosma se cítila bezpečně a o Williamu Harringtonovi toho moc nevěděla, kromě toho, že se zdál zaměřený jen a jen na sebe.

Podle jejího mlčení musel poznat, že s ním nebude diskutovat.

„Tak dobře. Najíme se tady,“ prohlásil. „Kdybyste nebyla tak hezká, nepřemlouval bych vás, ale mám slabost pro vnadné blondýny. A ty vaše nádherné modré oči…“ Uhnul pohledem a téměř bez přípravy dodal: „Jste překrásná.“ Pokrčil rameny. „Ale to asi slýcháte

často.“ Pak sklouzl očima k jejím nohám a pomalu přejížděl vzhůru.

„Víte, Sofie, ženy se obvykle nevytáčejí, když mě chtějí dostat.“

Rozhodla se jeho nejapnou poznámku ignorovat „Kde byste se chtěl setkat zítra před závodem?“ zeptala se netrpělivě.

Trvalo dalších deset minut, než si s ní dohodl místo a čas, a pak konečně mohla zamířit domů. Harrington vstal a podal jí ruku, když vyšla z boxu.

„Tak zítra,“ řekl.

Potřásla mu rukou. „Dobrou noc.“

Pohlédla na hodinky a vykročila ke dveřím. Strávili v baru skoro tři hodiny. Neuvěřitelné, říkala si. Kdyby se před ní nerýsovala vyhlídka na další článek, nestrávila by s tím člověkem už ani minutu. Byl nesnesitelný. A co mínil tím „vnadné“? Chtěl jí říct, že vypadá zdravě? Vyzývavě? Nebo je moc buclatá? Nebo má příliš nápadné tvary? Od okamžiku, kdy se posadili, se jí každou chvíli zadíval na prsa. A poznámka, že by se s ní nenamáhal, kdyby si nemyslel, že je hezká? To měla být poklona? Ten muž byl neuvěřitelně nezdvořilý a jeho ego se ztrácelo někde ve stratosféře.

Než Sofie došla domů a zamkla za sebou dveře, uklidnila se. Nebylo obvyklé, aby páteční večer trávila doma. Nemohla si ani vzpomenout, kdy sejí to stalo naposledy, a teď chtěla svého času využít. Projde své e-maily a půjde brzy spát.

Ale zdálo se, že Sofie není paní svého času, a dnešek nebyl výjimkou. Do postele se dostala až po jedné v noci, což by nevadilo, kdyby nemusela tak brzy vstávat, aby se podruhé sešla s Williamem Harringtonem.

ZÁPIS Č. 22 ARKTICKÁ STANICE

Brandon a já jsme zase byli venku. Bylo chladno, štípal nás mráz, ale byli jsme dobře zajištěni proti omrzlinám. Minulý týden Eric a Kirk spatřili přes planinu přebíhat smečku vlků a sledovali je, aby zjistili, kde se usadí. Brandon a já nastavíme monitorovací zařízení, až si budeme jistí, že jsme našli stabilní vzorek.

4

Harrington trval na tom, aby se sešli dvě hodiny před zahájením závodu. Čekal na ni na smluveném místě před fontánou, kterou si Sofie oblíbila. Měla tvar smuteční vrby, z jejíchž horních větví padá v jemných kaskádách voda.

Když se k němu přiblížila, prováděl protahovací cvičení. Jak říkal včera, měl na sobě svůj tradiční úbor: bílé běžecké šortky a červené ponožky s jemným proužkem kolem horního okraje. Sofie udělala pár snímků, zatímco on povídal a povídal, pak navrhla, jak by se měl postavit k fotografování. Nebyla zrovna ranní ptáče, ale pan Sebestředný si, zdá se, nepovšiml, že moc nemluví. Jak by mohl? Sám se v řeči nezastavil… Ani v dávání příkazů.

„Určitě budete mít kameru připravenou u cíle? Víte, kde budete stát? Myslím, že schody přes ulici od cílové čáry budou nejlepší. Je důležité, abyste měla dobrý záběr, nemyslíte? Zvláště proto, že to bude na titulní straně.“ Pak ostřejším tónem dodal: „Bude to tam, že?“

„Nevím. Musím zjistit…“

Přerušil ji. „Bylo mi řečeno, že to bude na titulní straně.“

„Ano? Pak myslím…“

Znovu ji přerušil. „Vyplynulo to z hovoru.“

„Chápu.“ Nechápala, ale nenapadlo ji, co jiného by měla říct.

Zvláštní bylo, že její odpověď ho zřejmě uklidnila.

„Teď k fotografiím,“ začal. „Musíte být připravená. Profesionální fotograf by to věděl. Opravdu nechápu, proč budete fotit vy. Měla jste s sebou vzít nějakého fotografa ze svých novin. Víte vůbec, jak na to? Nezapomeňte udělat aspoň jeden můj snímek na startu a dbejte na to, abyste mě vzala ve správném úhlu, abych měl slunce za zády, až proběhnu cílem. Ne přímo za sebou, mimochodem, jinak tam budete mít lesk, a to přece nechceme, že? Ale každopádně musíte být připravená, ať ten záběr nezmeškáte.“

Přísahala, že kdyby jí ještě jednou řekl, že musí být připravená, začala by ječet. „Ano, to už jste říkal.“ Asi dvacetkrát, dodávala v duchu. „A ujišťuji vás, že budu připravená.“

Choval se, jako by nic neřekla. „Vím, co můžeme udělat. Máte s sebou svoje vizitky?“

Našla jednu v kabelce a podala mu ji. Nebylo na ní logo ani firemní adresa, jen její jméno a číslo mobilu. Dala si je vytisknout poté, co odešla z předchozího zaměstnání. Ve snaze ušetřit každý dolar byla rozhodnutá všechny použít, než si dá udělat další.

Harrington si rozepnul zadní kapsu na šortkách a vytáhl tenkou koženou peněženku. Rozevřel ji a chtěl do ní navštívenku zasunout, ale najednou se zarazil, jako by dostal jiný nápad. Strčil peněženku zpátky do kapsy a řekl: „Myslím, že tohle dám někomu z filmového štábu.“ Klekl si na koleno a zastrčil vizitku do pravé ponožky. „Může vám zavolat, až se dostanu k poslednímu kopci. Víte, abyste byla připravená.“

K čemu připravená? Strašně ráda by mu položila tu otázku, jen aby zjistila, jak na ni zareaguje. Asi ne dobře, usoudila. Zdálo se, že nemá moc velký smysl pro humor, a tak brzy ráno ho obvykle neměla ani ona.

Zvedl paže nad hlavu, zakroužil rameny, jako by si chtěl uvolnit ztuhlý krk, a řekl: „Tak dobře, měli bychom se dát do toho. Rád bych byl u zápisu první a pak se ještě musím rozcvičit. Dávám si třicet minut na strečink.“

„Přesně třicet minut?“

„Ano, jistě. Nemám rád překvapení, tak si všechno plánuji do posledního detailu. Jsem přesvědčen, že je důležité být pečlivý. Možná byste se o tom mém názoru měla zmínit ve svém článku.“

„Raději byste měl jít…, jestli se chcete držet plánu.“

„Ano, máte pravdu.“

Dal se do klusu po pěšině a Sofie za ním zavolala: „Hodně štěstí.“

Rozmrzele se ohlédl a odpověděl: „Štěstí nepotřebuju. Brzy na shledanou.“

Sofie byla ráda, že se ho na chvíli zbavila. Zašla o pár ulic zpět k malé restauraci, vypila dva šálky horkého čaje, a když se opět začala cítit jako člověk, vrátila se na startovní čáru závodu.

Závodníci s připevněnými startovními čísly se hemžili po ulici kolem ní. Připravila si fotoaparát, aby mohla Harringtona vyfotit, až bude vybíhat ze startu, předpokládala, že ho uvidí v čele houfu, ale nemohla ho nikde najít. Přešla na druhou stranu startovní čáry, vyhledala prázdnou lavičku a postavila se na ni. Natahovala krk, aby Harringtona rozeznala v davu. Marně. Jeho červené tričko by mohlo být tak nápadné, že by ho měla mezi ostatními snadno odlišit Ale kdo mohl vědět že dnes bude v červeném tolik závodníků?

Hlasité cvaknutí startovní pistole přimělo závodníky připravit se ke startu. Proudilo před ní moře tváří, ale žádná z nich nepatřila Williamu Harringtonovi. Nezastihla ho.

Rozmrzele se svezla na lavičku s fotoaparátem v klíně. Když Harrington tak naléhal, aby ho vyfotografovala na startu, proč se neukázal v čele? Byl jedním z prvních závodníků, kteří do parku přišli, objevil se tam dokonce ještě předtím, než vytáhli svůj stůl organizátoři, takže měla spoustu času vybrat si vhodné místo. Proč se nechal předstihnout ostatními? V tisících běžců valících se po ulici jako obrovská armáda mravenců ho v žádném případě nemohla rozeznat.

Rozhlížela se po divácích a hledala mezi nimi filmaře, ale žádné neviděla.

Nedalo se nic jiného dělat, než čekat. Trasa závodu vedla klikatými ulicemi a končila půl bloku od místa, kde právě stála. Zamířila k cílové čáře, aby tam čekala na vítěze.

O pár minut později spatřila zpoza rohu o pár ulic dál vybíhat postavu. Jak se přibližovala, začaly se v davu ozývat povzbudivé výkřiky.

Prima, tak do toho, pomyslela si Sofie. Zvedla fotoaparát, připravená udělat snímek na cílové čáře.

Běžec se přibližoval čím dál víc, byl asi sto metrů od cílové čáry, když se daleko za ním objevili ostatní.

Sofie mírně posunula fotoaparát, aby se lépe podívala. A jéje. Vítězem nebyl William Harrington, ale muž, jehož nikdy předtím neviděla. Rychle se zadívala na nejbližší závodníky za ním. Harrington nebyl ani mezi nimi.

Jeden po druhém dobíhali na cílovou čáru, ale Harrington pořád nikde. Nebyl první - ani poslední - ani mezi ostatními.

Prostě zmizel.

ZÁPIS Č. 23 ARKTICKÁ STANICE

Heuréka! Identifikovali jsme smečku. Šest dospělých a tři mláďata. Byli jsme schopní okamžitě určit alfa samce. Bylo snadné ho identifikovat, protože měl huňatý bílý kožich s malou tmavou skvrnou na zádech. Byl také statnější než ostatní. Brandon je nadšený tímto novým subjektem, který budeme studovat.

Alfa samec je úchvatný.

5

Dnes večer měla platit Sofie.

Regan naléhala, aby se najedli v Hamiltonu, což byla vlajková loď řetězce pětihvězdičkových hotelů její rodiny. Zamluvila jídelní salonek sousedící s atriem. Z oken přes celou stěnu byl výhled na jezero Michigan.

Když Regan kráčela jako první ke stolu, za sebou Cordii a Sofii, Sofie řekla: „Nechápu, proč jsi tolik chtěla jíst zrovna tady.“

„Vždyť už jsem to říkala. Mám chuť na hřebenatky a nejraději je mám tak, jak je upravuje šéťkuchař Eduardo,“ odpověděla Regan.

Sofie na to nenaletěla. Byla sice pravda, že Eduardovy hřebenatky byly vynikající, ale pravý důvod, proč Regan chtěla večeřet zde, byl jiný. Budou-li večeřet v jejím rodinném hotelu, nepředloží jim účet. Což se hodí, protože by ho dnes měla zaplatit Sofie.

„Děláš to proto, že víš, že nemám peníze,“ řekla Sofie.

Číšník jí odsunul židli. Sofie po něm blýskla úsměvem, poděkovala mu za menu, které jí podal, a znovu se otočila k Regan.

„Přiznej to.“

„Tobě se tady nelíbí?“ zeptala se Cordie. Zadívala se přes okraj jídelního lístku na Sofii.

„Moc se mi tady líbí, ale o to nejde. Chci jen, aby Regan přiznala…“

„Že jsi chudá? No dobře, jsi chudá,“ řekla vesele Regan.

Cordie přikývla. „Ano, jsi. Velmi chudá. Řekla bych, že jsi chudá jako kostelní myš, ale víš, že mi takový výraz nedává žádný smysl. Co je to, být chudá jako kostelní myš?“

Sofie se zamračila. „Moc jsi mi nepomohla, Cordie. Regan chci, abys přiznala, že pravý důvod, proč tady dnes večeříme, je můj nedostatek peněz.“

„Samozřejmě že je to ten důvod,“ řekla Cordie. „Ano, je,“ potvrdila mile Regan.

Cordie odložila jídelní lístek. „Nenaštveš se, že ne, Sofie?“ Její úsměv svědčil o tom, že ji taková možnost příliš netrápí.

„Za to, že jsem chudá, můžeš ty, Regan, a ty taky, Cordie. Předtím jsem byla naprosto spokojená, mohla jsem si koupit, co jsem chtěla. Měla jsem nádherné auto, kreditky bez limitu, fantastické šaty a neměla jsem jedinou starost.“

„Nebyla jsi šťastná,“ namítla Regan. „Ano, musela jsi prodat auto, ale chodit pěšky je pro tebe lepší než řídit. Krásné šaty máš pořád, i když jsou to loňské modely. Kreditky nepotřebuješ a vrásky ze starostí pořád nemáš.“

„Chudoba ti svědčí,“ řekla vážně Cordie. „Požádala jsi nás, abychom ti pomohly odtrhnout se od peněz tvého otce,“ připomněla jí Regan.

„Ano, ale musely jste to dělat tak… vehementně? Tak nekompromisně? Co je špatného na tom, koupit si občas halenku od Prady?“

„To oblečení je perfektní, ale brát peníze od otce na zaplacení je špatné,“ řekla Cordie.

„Peníze, které ti otec dával, získal nezákonným způsobem,“ řekla Regan.

Sofie sáhla po sklenici vody. „Jak to můžeš vědět tak jistě? Nikdy mu nic nedokázali a neplatí snad, že člověk je považován za nevinného, dokud mu neprokážou vinu?“

„To nevím tak jistě,“ řekla Regan. „Řekla jsi nám to ty, a právě proto jsme se s Cordií rozhodly ti pomoct.“

„Pomoct mi, abych byla chudá.“

„Pomoct ti, abys udělala správnou věc.“

Sofie si netrpělivě odhrnula ofinu z očí a napřímila se. „Je odporné být chudá.“

„Není to tak zlé,“ řekla Cordie. „Naučíš se dodržovat rozpočet, jako jsem se to naučila já.“

„No jo, ale ty nejsi chudá. Máš vydatný svěřenský fond, který ti založil tvůj otec, a Kane Automotive je teď celostátní. Víš v čem je tvůj problém? Nezáleží ti na penězích, protože je máš. Chci si kupovat… Ale nic. Bože, mluvím jalově.“

Než mohla Cordie něco namítnout, řekla Sofie: „Nemluvme už o penězích. Umírám hlady. Chci si objednat večeři.“

Přestože restaurace byla poměrně elegantní, se svíčkami a křišťálovými lustry, žádná ze tří dívek neměla chuť na vybraný aperitiv. Sofie si poručila salát a polévku. Cordie chtěla grilované kuře a Regan si místo hřebenatek objednala grilovaný sýr. Ani jedna z nich nechtěla pít něco silnějšího než ledový čaj.

„Uvědomujete si, že právě v tento den před miliony lety jsme se my tři setkaly v mateřské škole v škole v Briarwoodu?“ zeptala se Regan.

„Tehdy jste se staly mými sestrami,“ řekla Cordie.

„Vzpomínám si, že jsi přijela v limuzíně,“ řekla Sofii Regan.

„Myslela jsem si, že jsi princezna - s těmi blonďatými vlasy a modrýma očima.“

„I ty jsi přijela v limuzíně,“ připomněla jí Sofie.

„Mě otec přivezl ve své staré dodávce,“ zasmála se Cordie.

„Sofie, svými představami jsi nám způsobila ohromné problémy,“ řekla Regan. „Vždycky ses zastávala někoho, o kom sis myslela, že se k němu chovají nespravedlivě.“

„Taková jsi pořád,“ podotkla Cordie.

„Vzpomínáš si, jak nás zamkli v šatně?“ zeptala se Regan.

Do hovoru se vložila Cordie. „Myslely jsme si, že nás nikdo nenajde. Když jsme v kapse bundy Billyho Millera našly

čokoládovou tyčinku, oddechly jsme si, protože jsme si myslely, že si jj rozdělíme a budeme moct přežít celé dny.“

Jedna vzpomínka vyvolávala druhou, když trojice probírala dávné dětství. Ještě během večeře pokračovaly ve vyprávění oblíbených historek.

„Zajímalo mě, proč jsi objednala zvláštní salonek, ale teď už to vím. Když se smějeme, děláme strašný hluk.“

„Tenhle salonek doporučil Aiden,“ řekla Regan. „Říká, že hulákáme jak na lesy.“

„Tvůj bratr má pravdu.“

„Kdy jsi mluvila s Aidenem?“ zeptala se Gordie. „Přijede brzo domů?“ Uvědomila si, že se ptá příliš dychtivě, a rychle dodala:

„Jsem jenom zvědavá, to je vše. Vedu nudný život. Opravdu,“ ujišťovala kamarádky, protože se jí zdálo, že chtějí protestovat. „Jen uvažujte. Učím chemii na střední škole děcka, která by nejradši něco vyhazovala do vzduchu, a když neučím nebo nepřipravuju učební plány, pracuju na své dizertačce. Někdy ani nevím, proč to dělám. Kdyby mi ještě nějaký student přinesl do laboratoře mentosky a láhve s colou, nezodpovídala bych za to, co udělám. Potřebuju vědět, že někde venku jsou lidi, kteří dělají vzrušující věci. Všichni tři tvoji bratři cestují po světě a stavějí hotely. Vedou zajímavý a fascinující život a já o nich ráda poslouchám.“

„Ne o nich, o něm,“ řekla Sofie. „Ráda posloucháš o Aidenovi.“

„Proč by ne? Je nejstarší a nejzkušenější. Tento víkend poletí kolem Austrálie. Víš, co jsem dělala včera odpoledne a dnes celý den? Vyhledávala informace. Seděla jsem v knihovně a dělala rešerši.“

„Ale prosím tě. Já jsem na tom byla hůř,“ řekla Sofie. „Obětovala jsem páteční večer a poslouchala otravného, sobeckého a narcistického chlapa, jak mluví o sobě. Navíc jsem musela vstávat skoro za tmy, abych se s ním sešla v parku a poslouchala ho dál. Jmenuje se William Harrington. Šéf chtěl, abych o něm napsala článek, ale Harrington se na mě vybodl.“

Vyprávěla jim o 5K a o tom, jak Harrington zmizel.

„Myslíš, že se mu udělalo zle?“ zeptala se Cordie.

„Možná se při rozcvičování zranil,“ prohodila Regan.

„Ne, myslím, že vím, co se stalo,“ řekla Sofie. „Mluvila jsem s několika organizátory závodu. Řekli mi, že Harringtona znají a že se vůbec nepřihlásil. Vítězem závodu se stal nějaký nováček - Brett Mason - a všichni si povídají, jak byl rychlý. Myslím, že Harrington ty řeči slyšel před závodem a bál se soupeře. Nechtěl riskovat, že by svůj pětadvacátý závod prohrál, tak to vzdal. Nemůžu uvěřit, že jsem s ním ztratila tolik času a celé to bylo k ničemu. Nevím, co se s ním stalo, ale určitě to zjistím a budu chtít, aby se mi omluvil.“

Regan užasle potřásla hlavou nad svými kamarádkami a jejich frustracemi. „Víte vůbec, co obě potřebujete?“ zeptala se.

Sofie zaúpěla.

Cordie si povzdechla a řekla: „Nech mě hádat. Myslíš si, že se potřebujeme zamilovat a vdát. To se lehce řekne, ty sis našla bezvadného chlapa.“

Regan se slastně pousmála. „Ano, to je pravda.“ Brzy však opět zvážněla. „Ale teď nemluvíme o Alekovi a o mně. Mluvíme o vás dvou. Jenom se zamilovat. Udělat si místo na vztah, to vám navrhuju. Vím, že obě byste mohli chodit každý večer s někým jiným, kdyby se vám zachtělo…“

„Nechceš říct, že jsme moc vybíravé, že?“ zeptala se Cordie.

„Ne, samozřejmě že ne. Ale myslím si, že děláte přesně to, co jsem dělávala já, než se objevil Alec. Scházíte se s nevhodným typem mužů. Jsou to všichni… jak to říct… Jedna banda. Víte, co tím myslím?“

Nedbala na jejich nesouhlasné mračení a pokračovala: „Chci, abyste se dostaly k opravdovým mužům.“

„Opravdoví muži mají být protikladem…,“ začala Sofie.

„Nechodím na schůzky naslepo,“ prohlásila zároveň Cordie.

Regan si jejich námitek nevšímala. „Alec má spoustu přátel. A nového partnera. Vypadá moc dobře a není zadaný. Sofie, myslím, že bys to s ním mohla zkusit.“

Sofie si na okamžik myslela, že Regan žertuje. Když si uvědomila, že mluví vážně, řekla: „Pracuje u FBI. Nemůžeš si přece myslet, že se o něho budu zajímat a on se bude zajímat o mě. Copak nevíš, kdo je můj otec?“

Regan pokrčila rameny. „Vím, ale myslím si, že jít na rande s agentem FBI by ti mohlo pomoct překonat averzi k lidem spojeným s ochranou zákona.“

„Co to má být? Snaha o změnu návyků? Já žádnou takovou averzi nemám,“ protestovala Sofie. „Víš, že mám ráda Aleka i jeho kamarády Gila a Johna, a oba zastupují zákon.“

„Gil je v důchodu a jeho i Johna znáš už hodně dlouho. Zvykla sis na ně a navíc nepracují s agenty, kteří se zajímají o tvého otce. Není to totéž. A averzi máš. Myslím si, že bys to měla zkusit. Jmenuje se Jack MacAlister a jsem si jistá, že k takové schůzce by ho Alec přemluvil.“

„To nemyslíš vážně, že? Určitě si děláš legraci, že mám pravdu?“

Regan neodpověděla. „Mám pro vás novinku. Alec a já si hledáme bydlem tady v Chicagu.“

„Zůstane tu nastálo?“ zeptala se Sofie dychtivě. Všechny začaly mluvit najednou. Sofie se usmívala. Regan a Alec se přestěhovali už několikrát od té doby, co Alec začal pracovat u FBI.

Také Cordie byla nadšená. „Jak je to možné? Požádal Alec o přeložení? Vím, že měl už plné zuby práce v utajení, ale jak..

„Ne, nemusel o nic žádat. Poslední rok a půl měl případy tady v Chicagu, a tak FBI rozhodla zařadit ho sem natrvalo. Má s tím něco společného i jeho nový partner. Aspoň si to myslím.“

„Už teď ho miluju,“ řekla Cordie.

„Jak to, že s tím má něco společného?“

„Až přijdete domů, pusťte si internet a podívejte se na YouTube.

Napište jméno Jack MacAlister. A uvidíte.“

„Tak nám to řekni,“ vyzvala ji Sofie.

„Ne, ne. Musíte to vidět samy.“

„To?“ opakovala Cordie.

„Video. Nic víc vám nepovím, a protože jsi už řekla, že Alekova partnera miluješ, měla bys s ním vyrazit na rande.“

„Ale ne, to nedělej,“ řekla Sofie. „Nesváděj Cordii na scestí.

Jeden agent FBI v téhle rodině je až dost.“

Regan se rozzářila. „Takže přijímáš Aleka do rodiny?“

„Asi jo.“

Regan zvedla sklenku. „Tak si připijme. Na rodinu.“

ZÁPIS Č. 28 ARKTICKÁ STANICE

Kirk dal alfa samci jméno Ricky. Alfa samici, kterou si Ricky vybral za družku, říkáme Lucy. Ricky jí projevuje velkou náklonnost. Zdá se, že Lucy je velmi uličnická a hravá, zatímco Ricky se zdá být jejím dováděním vyveden z míry. Dospělí vycházejí ráno ven a přinášejí kořist Lucy a jejím mláďatům.

Dnes ráno jsme čekali, až byli dost daleko, pak jsme s Brandonem použili uspávači střely, abychom dospělé omámili. Museli jsme pracovat rychle a připojit sledovací zařízení. Chtěl jsem také odebrat krev, ale Brandon mě přesvědčil, že na to není dost času.

Schovali jsme se dost daleko a pozorovali jsme je dalekohledy. Byli jsme v tak velké vzdálenosti, že nas žádny z nich neviděl, i když vím, že museli cítit náš pach. První, kdo se probudil, byl Ricky. Když se konečně dokázal postavit, zdálo že se dívá přímo na nás. Věděl, co jsme udělali? Jeho upřený pohled mě přesvědčoval, že ano.

Vycenil na nás zuby a ve větru se k nám doneslo jeho vytí. Zamrazilo mě.

6

Zatímco si Sofie a její kamarádky povídaly v jídelním salonku, na druhé straně hotelové haly probíhala jiná schůzka.

V Hamiltonu se jednou za měsíc scházel Alekův pokerový klub. V klubu byl asi tucet hráčů a většina z nich ve službách zákona,

ale vzhledem ke komplikovanému rozpisu služeb se obvykle podařilo přijít jen asi polovině z nich. Během léta, když bylo hezké počasí, se scházeli na střešní terase, a když hezky nebylo, objednávali si salonek vedle baru v přízemí hotelu.

John Wincott, věčně nevyspalý detektiv z chicagské policie, sem chodíval pravidelně, a také Gil Hutton, policista v důchodu, který, jak se zdá, znal všechny nejnovější zprávy dříve než kdokoli jiný. Gil v poslední době nepil alkohol, a tak vždycky dělal Johnovi řidiče, protože ten po jednom a půl pivu obvykle usnul.

Protože toho večera bylo nezvykle horko a vlhko, setkali se v místnosti u baru. Gil a John už seděli u stolu, když vstoupil Jack

„Nesnáším to hnusné vedro,“ podotkl Gil. „A taky déšť.“

„Mně mnohem víc vyhovuje horko než zima,“ řekl Jack. Na košili měl skvrny od potu a tmavé vlasy zvlhlé.

V rohu stál malý chladicí box, který byl vždycky plný. Jack si vytáhl pepsi bez cukru a právě ji otevíral, když na něho zavolal John:

„Vezmi mi, prosím tě, pivo.“

„Nemůžu tě poznat, Jacku,“ řekl Gil. „Bez těch slepených, rozcuchaných dlouhých vlasů a vousů vypadáš jako člověk“

„Jako člověk?“ opakoval John. „Myslím, že vypadá jako filmová hvězda. Moment, řekl jsem filmová hvězda? Chtěl jsem říct internetová hvězda.“

Oba muži se srdečně zasmáli. Jack podal Johnovi pivo, napil se ze své pepsi a svalil se na židli proti oběma mužům. „Takže jste viděli video na YouTube,“ konstatoval Jack.

„Už asi desetkrát,“ řekl John a zašklebil se. „Myslím, že nezestárne.“

„Ten film mi připadal úžasný a ohromně napínavý,“ řekl s vážnou tváří Gil. „Jak jsi tomu grázlovi šlapal po krku a přitom ses bavil s Alekem, co si dáte k jídlu. Za všechny prachy.“ John přikývl. „Slyšel jsem, že to budou dávat na IMAX.“ Alec, který nesl tác se sendviči, přicházel ke stolu a zaslechl Johnovu poznámku. „YouTube?“ zeptal se Jacka.

Všichni tři muži přikývli. Protože Gil měl schopnost vědět, co se stane, dříve než se to stalo, Alec se ho zeptal, jak dlouho myslí, že bude trvat, než se všechno přežene.

Gil se poškrábal po lysině a uvažoval. „Dal bych tomu maximálně několik dní, než se objeví nějaké další video. Řekl bych, že vaše

,dovolená’ nebude trvat dlouho.“

„Ty víš, že nás přinutili vzít si volno?“ Z Jackova hlasu bylo jasné, že ho to překvapilo.

„Samozřejmě. Já pořád sleduju tep doby.“ Zaťukal si na zápěstí.

„Tep doby.“

„Takže maximálně za týden bychom měli být zas v práci,“ řekl Alec a kývl hlavou.

„Pokud se Jack nerozhodne někoho zastřelit, zatímco si bude objednávat mexické taco nebo něco podobného,“ řekl vesele John.

„Nebo…“

Jack si povzdechl. „Nebo co?“

„Nebo pokud ho přitom nenatočí.“

„Á sakra,“ zaúpěl Jack.

Johnovi připadala Jackova reakce směšná a rozesmál se, až mu vstoupily slzy do očí.

„Už jsme s tímhle tématem skončili?“ zeptal se Jack.

„Nejspíš ne,“ řekl Gil.

„Přišli jsme si sem zahrát poker, ne?“ namítl Jack. „Na koho čekáme?“

„Na mravnostní,“ odpověděl Gil.

„Na všechny?“ zeptal se Alec. Pak se sklonil a vytáhl z chladicího boxu láhev.

„Ne, jenom na Woodse a Zahnera.“ Gil se usmál, když dopověděl. Většina mužů patřila k dobrým hráčům pokeru, ale Woods a Zahner byli výjimkou. Oba hráli opravdu mizerně. Zajímavé na tom bylo, že si to neuvědomovali. Vždycky si mysleli, že prohrávají, protože mají smůlu, a nikdo z ostatních hráčů neměl potřebu jim objasňovat, jak to vlastně je.

„Co Aiden?“ zeptal se John.

„Dnes nepřijde,“ řekl Alec. „Je ještě v Sydney kvůli nějaké práci v hotelu.“

Ozval se sborový povzdech úlevy, protože Alekův švagr byl skutečný šampión. Když hrál, obvykle vyhrával, a když měl formu, vyhrál skoro pokaždé.

Vtom Jackovi zazvonil mobil. Usmál se, když zjistil, kdo volá, pak vstal od stolu, zamířil k oknu, a zatímco poslouchal, vyhlížel do deště.

„Nějaká ženská,“ podotkl John.

„Á…“ povzdechl si Gil. „Takové časy si pamatuju.“

Ozvalo se zaklepání na dveře, pak je otevřela Regan a nahlédla do místnosti. „Smím vás na okamžik vyrušit?“

Gil a John vstali, zatímco ona rychle kráčela k manželovu stolu. Dívali se, jak se Alec naklání a šeptá jí do ucha něco, při čem se začervenala. Gil obrátil oči v sloup. Alec a Regan byli manželé déle než rok, ale stále se chovali, jako by se právě vzali. Ani se Alekovi nedivil, že pořád vypadá zamilovaně. Regan byla opravdu kus: tmavé vlasy, krásné oči, dlouhé štíhlé nohy. Gil chápal, co k ní Aleka přitahuje - co by přitahovalo každého muže - a také věděl, proč se s ní oženil. Regan byla schopná podnikatelka, měla laskavé srdce a byla ušlechtilá a její smysl pro humor byl skoro stejně břitký jako Alekův. Ohromně se k sobě hodili.

Regan si pár minut povídala s Gilem a Johnem. Oba znala snad tak dlouho jako Aleka a považovala je za dobré přátele. Mluvila by i s Jackem, ale ten stále telefonoval a byl k ní otočen zády. Setkala se s ním jednou u večeře a velice na ni zapůsobil. Všechno, co dělal, dělal

víc než dobře - to jí řekl Alec. Také ji ujistil, že nemohl dostat lepšího partnera, takže se o něho nemusí tolik bát. Viděla video na YouTube a to na ni zapůsobilo zrovna tak. V krizové situaci projevoval Jack obdivuhodnou sílu, rychlost a přesnost. Působilo až trochu děsivě, jak nonšalantně se při tom všem choval, ale věděla, že byl zvyklý na práci v utajení. Jack a Alec, usoudila, jsou perfektní partneři. Byli si v mnoha věcech podobní.

Jack ukončil hovor a otočil se, právě když Regan řekla: „Sofie potřebuje laskavost.“

Popošel k ní. „Ahoj, Regan. Jsem rád, že tě zas vidím. Kdo je Sofie?“

„Tys mu neřekl o Sofii?“ zeptal se John Aleka a začal se smát.

„Nikdo to neřekl mně,“ objasnil Alec.

„Johne, co je na tom k smíchu?“ Regan na něho pohlédla tak, jako jeho manželka vždycky, když ji rozčilil.

„Jenom… však víš…, její…,“ začal John, pak pohledem požádal o pomoc Gila. John začal něco říkat o Sofiině nechvalně známém otci, ale včas se zarazil. Regan by se to jistě nelíbilo.

„Její co?’ řekla Regan.

„Co se děje?“ chtěl vědět Jack.

„O něco jsi přišel,“ řekl Gil. „Že ses nesetkal se Sofií. Je úplně jiná. Kdybych byl o třicet let mladší a o dvacet kilo lehčí…“

„Pořád bys neměl šanci,“ řekl John. Pohlédl na Jacka a dodal:

„Sofie nemá v lásce policii ani FBI…“

„A jiné ochránce zákona. My jsme výjimka,“ řekl Gil. „Nás miluje.“

„Ty ses opravdu svému partnerovi o Sofii nezmínil, Aleku?“ Johnovi pořád nebylo něco takového jasné.

„Nikdy na ni nepřišla řeč,“ vysvětloval Alec. „A mimochodem, když jste zjistili, jak se věci mají, neřekli jste mi to.“

„Dostali jsme se úplně jinam. Vraťme se k Regan, ano?“

„Jo, jasně,“ souhlasil John. „Říkal jsi, že Sofie potřebuje laskavost. Jakou? Legální, nebo ilegální?“ zeptal se Regan.

Přitiskla se k manželovi. „Záleží na tom, jak se na to člověk dívá.

Potřebuje Gilovu pomoc.“

John přikývl. „Už nic neříkej. Beru to.“

Jack čekal, až mu to někdo vysvětlí. Bylo jasné, že mu v hovoru ušlo něco důležitého. Gila ani Johna neznal moc dlouho a s Alekem

pracoval jako partner jen při třech úkolech, a tak si řekl, že to musí být žert pro zasvěcené.

Vtom všichni uslyšeli smích od hlavního baru. Za okamžik se otevřely dveře a vstoupila Sofie.

Hrome! Jack se cítil, jako by dostal ránu do břicha. Pohled na ni mu vyrazil dech. Dlouhé plavé vlasy se jí vlnily na ramenou při každém kroku a její tělo… Ach bože, její tělo bylo naprosto dokonalé. Měla boty s ohromně vysokými podpatky, v nichž její dlouhé nohy vypadaly ještě delší, a jemné splývavé hedvábné šaty zdůrazňovaly každou křivku. Jestli měla nějakou vadu, Jack ji neviděl, ale smyslný pohyb jejích boků, když kráčela k Regan, ho rozrušoval.

Sofie se přivítala s Alekem polibkem na tvář, pak se s úsměvem obrátila k Johnovi a Gilovi, kteří se na ni zubili jako mladíci s rozbouřenými hormony.

Regan ji představila Jackovi. „To je moje nejlepší kamarádka Sofie Roseová.“

Sofie se na Jacka usmála a řekla ahoj, ale jinak mu nevěnovala pozornost. To ještě víc podnítilo jeho zájem. Jack nebyl zvyklý, aby ho ženy ignorovaly. Miloval je a ony milovaly jeho. Alec o něm říkal, že je hráč, ale Jack si to o sobě nemyslel. Jenom nevěřil v trvalé vztahy, a přestože manželství mohlo být dobré pro jeho přátele, soudil, že pro něho není. Líbila se mu volnost, že si mohl dělat, co chtěl a kdy chtěl, a dívkám, s nimiž chodil, to jasně dával najevo. Pravda zabraňuje komplikacím, říkal si. Je ostatně zrovna tolik žen jako mužů, které si myslí totéž co on.

Znaleckým pohledem pozoroval, jak si Sofie sedá ke stolu vedle Gila.

„Gile, nerada se ptám…“ začala Sofie.

„Co byste potřebovala, zlatíčko?“

„Nevadilo by vám, kdybyste mohl zas vyčistit můj byt?“

„Samozřejmé že by mi to nevadilo. Víte přece, že pro vás udělám cokoli. A co vaše kancelář? Myslíte, že by taky potřebovala úklid?“

Na okamžik o tom zapřemýšlela a málem řekla, že ne, že ho nechce tak moc zneužívat, ale vtom do ní šťouchla Regan a zašeptala jí: „To přece nemůže škodit.“

„Ano, tak dobře. Byla bych ráda, kdybyste mohl vyčistit i moje pracoviště. Kdy vám to bude vyhovovat?“

„Co třeba zítra odpoledne kolem čtvrté? Začnu u vás v bytě,“ vysvětloval., A jestli můžete počkat, vaši kancelář bych vyčistil v pondělí po páté. Šlo by to?“

Sofie přikývla. „Ano,“ řekla. „A mockrát děkuju. Nevím, jak se vám za to odvděčím.“

Legračně zahýbal obočím. „Něco vymyslíme.“ Sofie se zasmála.

„Pojď už, Regan. Cordie je u baru v zajetí dvou chlápků z mravnostního. Nahánějí strach ostatním hostům.“

Alec své ženě a její přítelkyni otevřel dveře, usmál se něčemu, co mu řekla Regan, když ho míjela, ale jakmile Sofie vycházela ze dveří, ohlédla se po Jackovi. „Ráda jsem vás poznala.“

Zatraceně. Její smyslný úsměv měl zrovna takový účinek, jak tušil. Zůstal civět s otevřenými ústy.

Byla pryč, než stačil zareagovat. Několik vteřin se díval na dveře a snažil se polknout. Konečně se mu to podařilo, a tak se otočil ke Gilovi a zeptal se ho, jestli Sofie někoho má.

John a Gil se rozvalovali na židlích, dívali se na něho a šklebili se jako blázni.

„Tak co?“ naléhal Jack.

„Je hezká, že?“ řekl Gil.

„Jo, je,“ přisvědčil Jack.

V tom okamžiku vstoupil s Alekem Woods a Zahner. Dva policisté z mravnostního vypadali, jako by jim patřil tetovaci salon. Paže a krky měli pokryty vybledlými motivy. Woods nesl dvě láhve piva a Zahner misku kešu oříšků.

„Co se děje?“ zeptal se Zahner a zeširoka se usmál.

„Jack se právě seznámil se Sofií,“ informoval je John.

„A Regan říká, že momentálně s nikým nechodí. Máš zájem?“ Jack si přitáhl židli, ale neposadil se. „Co je na ní špatného?“

„On to neví?“ zeptal se Zahner.

„Zřejmě ne,“ řekl Woods.

„Co je na ní špatného?“ opakoval Jack. „Byla třikrát nebo čtyřikrát vdaná? Propustili ji na kauci za vraždu? Tak co?“

„Zatčená nikdy nebyla,“ řekl Alec,

„Je řádná občanka,“ dodal John.

„Moc milá holka,“ řekl Woods.

„A dál?“ vybízel je Jack a čekal na jobovku.

„A je prostě skvělá,“ řekl Zahner.

„A jmenuje se Sofie Roseová,“ řekl Alec.

Chystal se vysvětlit, že Roseová není Sofiino druhé jméno ale John potřásl hlavou a zvedl ruku. „Počkejte… Počkejte..,“ Jack sebou náhle trhl.

John se rozesmál, opřel se o opěradlo a zvedl obě ruce. „A je to.“ Jack se zamračil. „Sakra… Je to dcera Bobbyho Rosea?“

„Nedělá agenta FBI pro nic za nic,“ prohodil Woods. „Jack na to přišel rychleji než ty,“ připomněl mu Zahner. „Kdyby ses na sebe mohl podívat, Jacku, pomyslel by sis, že se o tebe pokouší mrtvice,“ řekl mu Gil.

Jack se svalil na židli. Vypadal ohromeně. „Co má znamenat to čištění jejího bytu? Hledáš tam štěnice?“

„Správně,“ odpověděl místo Gila John. „Vždycky, když jsem ho prohledával, tam byly.“

„Kdo je tam dal?“ chtěl vědět Jack.

„Pokoušel jsem se to zjistit,“ řekl Alec. Neusmíval se. „Nikdo se k tomu nehlásil, ale kdybych měl hádat…“

„FBI?“ nadhodil Zahner.

„Já bych řekl, že CIA,“ řekl Zahner.

„Kdepak. IRS,“ řekl John. „Rozhodně IRS.“

„ATF,“ řekl Gil. „Jednoznačně ATF.“

„FDA,“ hádal Woods.

„To jsou potraviny a léky, ty idiote,“ řekl Zahner a zasmál se. „Já bych řekl, že nic z toho. Tak budeme hrát karty, nebo co?“ zeptal se Alec.

Poprvé rozdával John. Zadíval se na Jacka a zeptal se: „Pořád chceš její telefonní číslo?“ Jack neodpověděl.

ZÁPIS Č. 32 ARKTICKÁ STANICE

Erikovi a mně se podařilo získat několik vzorků krve.

Arktické vlky člověk neloví, takže jsou poměrně důvěřiví. Dívají se na člověka, ale neutečou ani nezaútočí. Jsou to zvědavá stvoření a náš pach jim musí připadat zvláštní.

Včera byl smutný den. Pošlo jedno z Luciných štěňat. Přestože jsme chtěli zjistit příčinu, Brandon rozhodl, že je neubudeme rušit. Chce sledovat dynamiku smečky, to, jak si poradíme ztrátou, takže nebudeme dělat žádnou pitvu. Ricky to pojal docela lhostejně a vzdálil se, aby opatřil potravu, jako by se nic nestalo.

Krev, kterou jsme s Erikem zatím studovali, prokazovaly hormon, který jsem nebyl schopný identifikovat, a přitom se zdálo, že ho Ricky má ve velké míře. Chci se o tom dovědět víc.

Brandon o náš objev nemá zájem. Zdá se, že se trochu bojí aktivity, již neschválil předem. Kirkovi je to jedno. Každý večer sepisuje podrobné zprávy o všech členech smečky.

I já dělám zápisy do deníku tak často, jak to jde. Nemůžu se dočkat, až začnu s vlastními experimenty, ale musím počkat, až zima pokročí dál.

7

Sofie nemohla získat zpět hodiny, které strávila s Williamem Harringtonem, ale cítila, že jí něco dluží, přinejmenším omluvu. Po závodu ztratila víc než hodinu tím, že ho hledala.

Když se toho rána vrátila do svého bytu, pokoušela se Harringtonovi zatelefonovat. Měl zapnutý záznamník, který ji vyzval, aby mu zanechala zprávu. Snažila se mluvit vážně, ale ne podrážděně. Podrážděná však byla. Jak někdo může být tak neomalený? A co pondělní večeře? Usoudila, že se nekoná.

Byla neděle ráno, a on se stále neozýval. Sofie znovu vytočila číslo jeho bytu. Po dvou zazvoněních se ozvalo cvaknutí a mechanický hlas oznámil, že číslo neexistuje. Pomyslela si, že špatně vytočila, ale jakmile to zkusila podruhé, uslyšela stejnou zprávu. Pak se pokoušela zavolat mu na mobil a dostala stejnou odpověď. Volané číslo se nepoužívá.

Zbývaly Harringtonovy webové stránky. Když se na ně dívala předtím, zjistila, že je na nich místo, kam mohou návštěvníci napsat svá sdělení. Rozhodla se toho využít a informovat ho touto cestou. Jakmile však vyťukala adresu stránky, zjistila, že byla také zrušena. Zmizela stejně jako Harrington.

Teď jí to všechno začalo skutečně připadat podivné. Rozhodla se, že podnikne ještě jeden poslední pokus spojit se s ním, než celou věc pustí z hlavy. Měla adresu jeho bydliště - dal jí ji během jejich pátečního interview - a protože nebydlel příliš daleko od ní, rozhodla se, že za ním zajde a bude vyžadovat vysvětlení.

Harrington bydlel ve snobské čtvrti. Jeho dům byl elegantní a moderní, se zrcadlovými tónovanými okny. Vrátný v bezvadné šedé uniformě ji pustil dovnitř. Krátká chodba vedla do honosné haly s mramorovou podlahou a stěnami potaženými bílou textilní tapetou. Jakýsi muž něco přes třicet s nejmodernějším sestřihem a nápadně svalnatou postavou si upravil kravatu a spěchal k žulovému recepčnímu pultu, kde čekal, až k němu dojde.

Bývalý voják nebo kulturista, odhadovala Sofie. Připomínal jí Bruta z kresleného seriálu Pepek námořník. Oči se ve srovnání s hlavou zdály příliš malé a hlava malá v poměru k mohutným ramenům a pažím. Recepční by měli být přátelští, ale Brutus si určitě nepřečetl popis práce. Zíral na ni s kamennou tváří a čekal, až na něho sama promluví. Měl na sobě úhledné tmavé kalhoty a proužkovanou košili. Sofie se rozhodla být k němu shovívavá. Možná patří k týmu ochranky budovy a skutečného recepčního jen zastupuje. Bezpečnost domu byla působivá. Sofie si všimla kamer umístěných v koncích lišt v každém rohu stropu ve výšce přes čtyři metry. Možná někde za dveřmi za pultem recepce je bezpečnostní centrum, kde počítače zaznamenávají každou osobu, která vstoupí do

budovy.

„Mohu vám nějak pomoct?“ zeptal se nakonec muž a jeho hlas byl překvapivě příjemný na rozdíl od jeho výrazu.

„Ano, děkuji. Mohl byste prosím zavolat byt Williama Harringtona a říct mu, že by s ním ráda mluvila Sofie Summerfieldová?“

„Není tady,“ řekl a zadíval se přes její rameno do chodby vedoucí k ulici.

Sofie nevěděla, jestli se netrpělivý muž nechce obtěžovat, nebo jestli Harrington skutečně není doma.

„Raději mu pro jistotu zatelefonujte.“

„Není doma.“ Jeho hlas už nebyl příjemný.

Neodradila ji ani zamračená tvář. „Nevíte, kdy se vrátí?*’

„Ne.“ Znovu se zadíval k východu.

Bojí se, že si vrátný všimne, jak je nezdvořilý? Nevypadal na člověka, který by si dělal starosti s míněním jiných.

„Chtěla byste mu u mě nechat vzkaz?“

„Ne, myslím, že tady počkám, až se pan Harrington vrátí.“

„To nepřipadá v úvahu.“

„Proč?“

„Pan Harrington bude velmi dlouho mimo domov. Odjel do Evropy. Neřekl, kdy se vrátí.“

„Proč jste to neřekl hned, když jsem…“

„Bereme ohled na soukromí našich nájemníků.“

„Je nějaká možnost, jak bych se mohla s panem Harringtonem spojit? Nevíte náhodou, jaký má program, nebo kde se v Evropě bude zdržovat?“

„Ne, to nevím. A i kdybych věděl, nemohl bych takovou informaci dát ani vám, ani nikomu jinému. Jak jsem řekl, ochraňujeme soukromí našich nájemníků.“ Okamžitě pak dodal:

„Přejete si, abych vás vyprovodil ven?“

Sofie pochopila. Neodpověděla mu, ale otočila se a odcházela. Uvažovala, že o hrubosti muže za pultem poví vrátnému, ale co by mohl udělat? Jistě o tom sám dobře ví.

Sofie měla pocit, jako by ušla kilometr navíc. Teď už s Williamem Harringtonem definitivně skončila.

Sáhla do kabelky a hledala peníze. Měla dost, aby si na zpáteční cestu domů vzala taxi, ale jestli ty peníze utratí, budou jí chybět na zbytek týdne a rozhodně si nechtěla vypůjčovat později ze svého

„fondu“, který si schovávala ve skříni. Rozhodla se, že procházka jí neuškodí. Navíc si cestou prohlédne výklady obchodů.

Přestože nebyly ještě tři, když procházela dveřmi svého domu, Gil už čekal. Její družstevní dům neměl ochranku jako Harringtonův, ale podle Sofiina mínění byl dost bezpečný. V každém rohu nehlídaly kamery, ale měl vrátného a dobré zámky a fungující bzučáky.

Vrátný Gila znal a nechal ho čekat v hale. Když vstoupila Sofie, četl si The New York Times.

Najít štěnici není tak jednoduché, jak se zdá ve filmech. Vyžaduje to čas a zkušenosti. Gil byl naštěstí profesionál a věděl, kde má hledat, ale nebyl sám se sebou spokojený. Několikrát zkontroloval každé místo připadající v úvahu. Počínali si jako obvykle. Sofie

zapnula televizi, uvelebila se na pohovku a čekala, dokud jí neřekl, že je všechno čisté. Během hledám nikdo z nich nemluvil.,

Tentokrát Gil nalezl tři zařízení. Dvě z nich byla na běžných místech, jak říkal, ale nic podobného jako třetí z nich ještě neviděl. Řekl Sofii, že Aleka by to jistě zajímalo.

Gil skončil až po šesté a Sofie se rychle začala oblékat na schůzku. Měla být připravena na sedm. Slíbila, že navštíví charitativní večírek s Jeffreyem Oakleyem, kamarádem, který jí v případě potřeby doprovázel, když s nikým nechodila a potřebovala průvodce. Jefířey byl nemastný neslaný mladík, jenž celá léta planul láskou k Regan, ale když se provdala za Aleka, zaměřil se na Cordii. Pravidelně se Sofii svěřoval se svou láskou k ní a Sofie trpělivě naslouchala.

Sofiin vlastní milostný život byla nehostinná poušť, ale považovala to za normální. Momentálně nestála o žádné životní komplikace.

Nepříjemné telefonáty se začaly ozývat v pondělí brzy ráno. Sofie ještě neměla čas odložit si kabelku do zásuvky svého pracovního stolu, když se telefon zazvonil poprvé.

„Sofie Roseová?“ zasyčel její jméno tlumený hlas.

„Sofie Summerfieldová,“ opravila ho. „Kdo volá?“

„Přede mnou se neschováte.“

„Kdo volá?“ opakovala důrazně.

„Váš otec mě okradl a to mu neprojde.“

„Řekněte to policii,“ navrhla.

Chtěla zavěsit, ale vtom hlas řekl: „Mám lepší nápad.“

Neptej se, přikazovala si. Neptej se. „A jaký?“

„Vyřídím si to s vámi. A brzy, Sofie. Opravdu brzy. Pak váš otec pozná, jaké to je, něco ztratit.“

Prudce odložila sluchátko do vidlice a klesla na židli. Tohle je nový obrat, pomyslela si. Ať jejího otce vinili z čehokoli, volající vyhrožovali, že mu to oplatí, a ona měla drahému otci takový vzkaz vyřídit. Tento telefonát zněl hrozivěji a Sofie nevěděla, co s tím má dělat.

Rozhodla se zaměřit na práci, než se jí uklidní nervy. Ten divný volající ji vyděsil a něco takového se už dlouho nestalo. Práce jí pomůže vidět věci ve správném úhlu.

První pracovní úkol byl William Harrington. Zamířila do Bittermanovy kanceláře, aby mu sdělila, co se stalo. Ale co mohla vysvětlit za pět minut, trvalo nakonec patnáct, protože když začala, nemohla se zastavit. Čím déle mluvila, tím víc se dostávala do varu. Bitterman ji nechal postěžovat si na ztrátu času a přitom si pochutnával na svém oblíbeném bylinném pivu, pak jí sdělil pár nápadů, čím by mohla článek o Haningtonovi nahradit.

Chtěl důkladně probrat každý z nich, takže když se dostala zpátky do svého boxu, čekaly na ni tři vzkazy od spojovatelky. Dva od Regan, jeden od Cordie. Všechny byly označené jako naléhavé.

Její přítelkyně jí také nechaly vzkaz na mobilu, ale neměla možnost vyslechnout je, protože ji zavolali do technické redakce, aby zodpověděla nějaké otázky. Když se vracela ke svému stolu, zakřičel na ni Bitterman. Tentokrát ji oslovil jménem a to mohlo znamenat jen jedno - špatné zprávy.

Gary se snažil jít za ní, ale Bitterman ho mávnutím ruky odehnal, pak vtáhl Sofii do své kanceláře a Garymu zavřel dveře před nosem.

V místnosti uslyšela televizi. Bitterman ztišil zvuk a řekl: „Bylo to v poledních zprávách.“

„Co?“ zeptala se Sofie.

Kývl hlavou k televizoru a řekl: „Právě probíhá tisková konference.“

Sofii bylo jasné, co řekne, ještě než stačil otevřít ústa. „FBI právě označila vašeho otce za hledanou osobu.“

Už zase.

ZÁPIS Č.45 ARKTICKÁ STANICE

Rickyho chování už dokážeme docela spolehlivě předvídat. Každý den ve stejnou dobu se vydává na výpravu za potravou i s ostatními samci a vrací se také přibližně ve stejnou dobu. Dnes však byl pryč jen hodinu. Když se vrátil do doupěte, byl rozrušený a vzbudil štěňata ze spánku. Ostatní samci zmateně obklopili doupě. Věděli, že něco není v pořádku.

Ricky vyšel ven, zůstal stát zády k mláďatům a zadíval se k severu. My jsme z dálky nic neviděli, ale pak jsme dalekohledem zahlédli necelý kilometr odtud medvěda. Když se přiblížil, Ricky začal výt. Další samci se k němu přidali. Přibližně sto kroků od doupěte se medvěd zastavil a zvedl se na zadní.

Ricky neucouvl. Medvěd chvíli přecházel sem a tam, ale nakonec se obrátil a zamířil na východ. Čelit tak silnému protivníkovi, jako byli Ricky a jeho smečka, zřejmě neměl chuť.

8

Táta je zase na útěku.

Bobby Rose se nikdy nedostal na seznam nalezených osob FBI. Miloval svou zemi; miloval Chicago, své rodné město; a miloval své spoluobčany. Nikdy na nikoho nevztáhl ruku; nevlastnil střelnou zbraň a nevěřil, že by se jakýkoli problém dal vyřešit násilím. Rozhodně neohrožoval žádného člověka dbalého zákonů. Měl styl a charisma a vždycky se choval jako gentleman. Ale byl také zloděj.

Přestože policie by ho nejraději dostala za mříže za různé krádeže, kterých se podle jejich názoru dopustil, neměla proti němu jediný důkaz.

Jeden rozladěný detektiv údajně prohlásil, že Bobby Rose není nic jiného než obyčejný kriminálník. Chicago nesouhlasilo. Na tom člověku nebylo nic obyčejného. Kradl sice, ale měl svá měřítka. Bral pouze těm lidem, kteří nahromadili majetek nezákonným nebo nemorálním způsobem. Bobby věděl dříve než jakákoli instituce prosazující zákon, kdo tito lidé jsou, a co bylo ještě důležitější, kde schovávají své peníze. Bobby Rose znovu a znovu vyzrával na strážce zákona a to se jim nelíbilo.

Většina veřejnosti ho považovala za jakéhosi moderního Robina Hooda. V těžkých dobách v něho potřebovali věřit. A teď nastaly opravdu těžké časy. Rodiny čím dál obtížněji vycházely s dolarem a

platy byly buď zmrazené, nebo se snižovaly. Exekuce domů pro nezaplacené hypotekární dluhy byly na nebývalé úrovni; zajišťování služeb mimo podnik bylo také na vzestupu a zdálo se, že každý druhý týden další firma zavírá dveře a čím dál víc lidí se ocitá bez práce, zatímco nenasytní výkonní ředitelé shrabují miliony.

Strach, zoufalství a hněv se staly hlavními produkty těchto dní a historky o „odplatě“ Bobbyho Rosea dávaly lidem naději.

Sofie stála vzpřímeně vedle Bittermana s pažemi zkříženými na hrudi a dívala se na tiskovou konferenci. Nepoznávala muže stojícího před mikrofony, ale na tom nezáleželo. Všichni žalobci jejího otce jí připadali stejní. Na sobě měli značkové obleky, vlasy stejně dokonalé jako uzly na kravatách, řeč uhlazenou jako kočičí zlato, výrazy vždycky oprávněně rozhořčené - museli je zřejmě nacvičovat před zrcadlem, aby byli perfektní. Vystupovali na pódium, tloukli do stolu pěstmi a přísahali, že Bobbyho Rosea předají spravedlnosti.

Jejímu otci dávali za vinu snad všechno kromě počasí. A vždy když se začalo ukazovat prsty, dostala Sofie předvolání z chicagské policie nebo z FBI a někdy z IRS, aby si s nimi přišla popovídat. Nebyla to pozvání, která by mohla odmítnout. Kdyby nespolupracovala, vyvedli by ji přímo z kanceláře a strčili do vazby za bránění ve vyšetřování.

Jinými slovy pořád nic nového.

Bitterman ji neohrabaně pohladil po rameni, pak se protáhl kolem beden a narazil si už otlučený loket, jak si sedal na židli. „Shoďte papíry z tamté židle a posaďte se,“ vyzval ji. Znepokojená Sofie neměla chuť se usadit, a tak se otočila zády k televizoru, opřela se o stůl a řekla: „Nechci poslouchat další nabubřelé žvásty o tom, jak je můj otec hrozný. Řekněte mi prosím jenom, z čeho ho obviňují tentokrát.“

Bitterman vypnul dálkovým ovladačem zvuk, bezmyšlenkovitě si začal třít loket a vysvětlovat. „Bylinné pivo Kelly’s. O to se jedná.“

„Bylinné pivo?“

Přikývl. „Ten člověk, co se tak rozčiluje, je Darren Ellis z advokátní kanceláře Ellis, Ellis a Cooper. Jejich firma zastupuje Kevina Devoea.“

Sofie se ohlédla na obrazovku po advokátovi. „A kdo je Kevin Devoe?“

Bitterman neodpověděl hned. „Vzpomínáte si, jak jste chtěla napsat o tom, že Kelly’s končí s výrobou, a já jsem namítl, že o tom už psaly všechny noviny ve městě?“

„Ano,“ odpověděla Sofie. „A měl jste pravdu.“

„Firma, kterou miluje každý v Chicagu stejně jako Bears, zavírá po více než šedesáti letech výroby a lidé chtějí vědět proč.“

„Četla jsem, že společnost nevydělává. Náklady vzrostly a zisk klesal.“

„Ano, i já jsem to četl, ale to nic moc nevysvětluje, že? Žádné podrobnosti se neuváděly. Že by nejlepší bylinné pivo ve Spojených státech nebylo ziskové? Blbost. Proč firma prostě nezvýší cenu? Zaplatil bych dvojnásobek nebo i trojnásobek a většina Chicaga zrovna tak. Něco, jako je bylinné pivo Kelly’s, nikde nedostanete.“

Sofie pochybovala, že by každý v Chicagu miloval pivo Kelly’s tak jako Bitterman, ale možná by zranila jeho city, kdyby mu to řekla. Z jakéhosi důvodu byl jeho nápoj citlivé téma.

„Ne, pane, nic jako Kelly’s jinde nedostanete,“ přisvědčila. Usmál se, protože s ním souhlasila. „Ukazuje se, že je toho víc.

Penzijní zaměstnanecký fond pro všechny věmé pracovníky je pryč. Pryč,“ opakoval a pro zdůraznění luskl prsty.

„Jak je to možné?“ zeptala se Sofie. „Každý penzijní fond je důsledně…“

Zavrtěl hlavou a zarazil ji. „To byl příspěvkový fond. V tom je problém. Kelly byl chytrý obchodník a chtěl svým zaměstnancům prospět. Najal investičního manažera a zaměstnancům řekl, že jestli chtějí, můžou do penzijního fondu ukládat třetinu měsíčního platu a on jim dá k tomu stejnou částku jako oni. Zaměstnanec dá do fondu stovku měsíčně; Kelly přidá taky stovku. Byl to velkorysý plán a po letech měl velké daňové výhody. Investiční ředitel, kterého Kelly získal, byl opravdu dobrý a fond pořádně narostl.“

„A kde nastal problém?“ zeptala se Sofie a neblahé tušení jí sevřelo žaludek.

„Lidé stárnou a jsou unavení,“ řekl suše. „Investiční ředitel byl první, kdo odešel do důchodu, a Kelly si vybral jako náhradu jakéhosi Kevina Devoea. Byl to opatrný investor a fond pod jeho správou dál rostl. Tedy zpočátku. Pak se na jednom firemním večírku Kevin seznámil s jedinou dcerou Toma Kellyho, s Meredith, a zamilovali se do sebe. Za půl roku měli svatbu. Tom onemocněl a nakonec odešel

do důchodu. Meredith jmenoval předsedkyní a jejímu manželovi nechal na starost investice. Nevěděl, jestli je to legální, ale tehdy proti tomu nikdo nic nenamítal. A teď to začíná zavánět. Dva roky poté, co se Kevin stal investičním ředitelem, přesunul peníze do jiného fondu. Ve fondu byly tři společnosti a všechny vykazovaly značný zisk. Aspoň na papíře. Čísla byla bombastická a Kevin říká, že peníze investoval do něčeho, o čem myslel, že je to solidní fond kmenových akcií, ale teď si uvědomuje, že naletěl. Taky říká, že ty peníze nemohl odtamtud vytáhnout nikdo jiný než Bobby Rose, a jak právě uvedl v televizi Kevinův advokát, zjistili, že Bobbymu patří podíl v jedné z těch firem. Neřekl ovšem jaký.“

„Můj otec je v posledních dnech vhodný obětní beránek.“ Bitterman neodporoval. „Kevinova žena před několika týdny podala žádost o rozvod, těsně předtím, než se to všechno provalilo.“

Sofie potřásla hlavou. „Neříkejte mi, že i z toho obviňují mého otce.“

„Z toho rozvodu? Ne, samozřejmě že ne.“ Vzal do ruky tužku a začal ji točit mezi prsty. „Říkám to proto, že Kevin si přál předat peníze advokátovi své ženy a postaral se, aby tisk dostal kopie. A víte co? Na papíru teď vypadá jako žebrák. Chce, aby všichni věděli, že vložil většinu svých peněz do akciového fondu a že je stejnou obětí jako zaměstnanci.“

„To je směšné. Ten fond přece vybíral on, ne?“

„Jistě, ale trvá na tom, že čísla byla značně nadhodnocená.“

„Kromě možnosti, že můj otec má podíl v jedné z těch společností, existuje něco, co by ho s tím případem spojovalo?’

„Ne, ale FBI hledá důkazy.“

„Žádné nenajdou. Otec to neudělal.“

Její oddanost otci byla obdivuhodná. Bitterman si myslel, že v tomto případě je také oprávněná.

„Jo. Nezdá se mi, že by váš otec udělal něco takového. Ale je tu spousta lidí, kteří si myslí, že použil klasickou fintu. Víte, akcie se vychvalují. Až se prodá velké množství, pak chlapíci, kteří chválili, je prodají a bum, akcie spadnou. Hromada lidí si myslí, že ty peníze opravdu vzal. A mají pořádný vztek.“

Přikývla. „Chápu. Četla jsem, že někteří zaměstnanci pracovali pro Kellyho přes třicet let. Teď nemají nic.“

„Jen jsem vám chtěl dát vědět, že sotva vyjdete ven, budete mít před sebou mikrofony. Ochranka už volala a říkala, že se sem pokoušelo proniknout pár reportérů bulvárních plátků.“

„Díky za upozornění,“ řekla Sofie. „Není nic horšího, než být překvapen na zranitelném místě.“

„Možná byste chtěla uvažovat o volnu, než se to přežene.“

„Kdybych si brala volno pokaždé, kdy je můj otec ve zprávách, nic bych neudělala.“

Bitterman se zvedl a zadíval se za ni do hlavní kanceláře. „Jde sem FBI.“

„Tentokrát si pospíšili,“ řekla, ale neotočila se. Obvykle si ji zvali na pohovor nejméně den nebo dva poté, co se její otec dostal do zpráv. „Zajímalo by mě, proč ten spěch.“

Bitterman se tvářil účastně, když jí odpovídal. „Protože jsem je zavolal.“

ZÁPIS Č. 61 ARKTICKÁ STANICE

Dnes jsme pozorovali, jak smečka ulovila soba. Bylo úžasné sledovat, jak se vlci společně snažili odříznout opozdilce, od stáda a zaútočili ze všech stran, jako by se dorozumívali telepaticky.

Celé to řídil Ricky a ostatní se podřizovali. Zabíjel on. Mohutnými tesáky se zaryl sobovi do hrdla a nepustil, dokud zvíře nekleslo k zemi. Pak se na ně vrhli ostatní vlci a s Rickyho svolením si pochutnávali.

Nemohl jsem soba litovat. Byl zjevně určen k tomu, aby nakrmil Rickyho a jeho rodinu.

Přežije nejsilnější.

Když jsme se vrátili na základnu, mluvil jsem s Erikem o Rickyho úchvatné síle a o množství záhadných hormonů v jeho krvi. Eric jim říkal K-74. Požádal mě o pomoc s izolací Rickyho, abychom mohli odebrat další vzorek krve. Protože Brandon a Kirk nemají moc velký zájem o Erikovy závěry, požádal mě, abych se nezmiňoval o tom, co chystáme.

Stal jsem se Erikovým ochotným pomocníkem, protože mám zvědavost vědce. Kvůli ní jsem se přece vydal tak daleko. Jsem přesvědčen, že musíme být přizpůsobiví a ochotní zkoušet nové metody. Protože Brandon je ze staré školy a s mými názory by nesouhlasil, je nejlepší, když neví, co děláme.

9

Musí se rozhodnout. Sofie si nebyla jistá, jestli má během dotazování hrát hloupou blondýnu, nebo zlou blondýnu. Během let dokonale zvládla obě role. Možná by tentokrát pro změnu mohla flirtovat. Její kamarádky říkaly, že umí využít příležitosti. Ale flirtovat s agentem FBI? Sofie pochybovala, že by to zvládla.

Věděla, že přijdou dva agenti. Zdá se, že vždy chodívají ve dvojici. Zřejmě kvůli bezpečnosti, myslela si.

Vypjala hruď a obrátila se. Všechny myšlenky na jakékoli hry jí však vyprchaly z hlavy, protože spatřila přicházet Aleka. Uvolnila postoj a zhluboka se nadechla.

Bitterman obešel stůl, vykročil ke dveřím a otevřel je. Sofie se usmívala, dokud nespatřila, jak zpoza rohu vychází za Alekem druhý agent. A jéje. Byl to muž, s nímž se setkala v hotelu večer, kdy hráli poker. Jack MacAlister.

Tehdy musela Sofie vynaložit značnou dávku sebeovládání, aby ho ignorovala, ale nebyla si jistá, jestli se jí to podaří znovu. Nevypadá přece špatně. Byl k zbláznění hezký. Která žena by se po něm neohlédla? Ale Jack také pracoval u FBI a ona byla dcerou člověka, jehož považovali za zločince. To vědomí jí pomohlo ztlumit

původní okouzlení. Téměř na něho nepohlédla a soustředila se na Aleka.

Její šéf se s Alekem setkal před několika měsíci, kdy ji vezl do práce. Potřásl Alekovi rukou a řekl: „Pojďte dál.“

Alec Bittermanovi představil Jacka a usmál se, když viděl, jak se Sofiin šéf prodírá kolem beden s pivem, aby se dostal ke své židli.

„Posaďte se všichni,“ řekl Bitterman.

Jack se užasle rozhlížel po místnosti. „Musíte tu mít tak sto beden.“

„Kéž by jich bylo tolik,“ řekl Bitterman. „Jestli chcete jedno chlazené, je v lednici za Sofií.“

Ani jeden z federálů jeho nabídky nevyužil. „Víte, že je to nebezpečné z hlediska požární bezpečnosti, že?“ řekl Jack.

„Jak to vidím já, tenhle nápoj by uhasil každý oheň.“ Jack se zasmál. „Asi ano.“

„Než na to zapomenu, Regan chce, abys jí zavolala,“ řekl Alec Sofii.

„Zavolám.“

„Vzpomínáš si na Jacka?“

Teprve teď pohlédla na agenta. „Vzpomínám. Řekla bych, že je milé se s vámi zas vidět, ale možná nebude. Myslím, že všechno záleží na tom, proč jste přišli.“ Otočila se k Alekovi a zeptala se:

„Proč vás pan Bitterman zavolal?“

„Vy jste jí to neřekl?“

Bitterman zavrtěl hlavou. „Myslel jsem, že by to ignorovala. Řekl jsem si, že nechám na vás, abyste jí to řekli, a snad ji přesvědčíte, aby pochopila, jak je to vážné.“

Také Alec byl přesvědčen, že by ho ignorovala, a tak kývl na Jacka, aby mu naznačil, že si přeje, aby jí to sdělil on. Možná až uslyší zprávy od někoho cizího, ne od kamaráda, zapůsobí to na ni víc.

Jack se nenamáhal být diplomatický nebo oznámení nějak zjemnit.

„Někdo vás chce zabít.“

„No jasně,“ řekla rozpačitě.

Jasně? To je všechno, co řeknete?“ podivil se Jack.

Jackovi se zdálo, že zpráva ji nijak nevyvedla z míry. Vždyť jen pokrčila rameny. Je skvělá. Nemohl si pomoct, ale uchvátilo ho to.

„Slýcháte něco podobného často?“

„Můj otec je Bobby Rose. Co myslíte, agente MacAlistere?“

Přemáhal smích. Jo, je ohromná, ale on se nehodlal smířit s jejím přezíravým přístupem.

Alec dodal ohleduplněji: „Vyskytlo se nějaké vyhrožování.“ Stále žádná zjevná reakce. „Dobře.“

„Nebereme to na lehkou váhu, Sofie,“ řekl Alec, tentokrát už energičtěji. Pokoušel se o vážný tón, přestože věděl, že to nemá smysl. Sofie byla stejně umíněná jako jeho žena. Nedivil se, že jsou takové kamarádky.

„Děkuji, že jste mi to řekli. Jestli prominete, půjdu zavolat Regan.

Jí jste o těch hrozbách neřekli, že ne?“

„Ne, neřekl sem jí to, ale sledovala tiskovou konferenci. Ví, že se tvůj otec objevil ve zprávách.“

Jack si všiml, že na stěně vedle chladničky něco mírně vyčnívá ze stěny. Přistoupil blíž, pak se ohlédl na Aleka a řekl. „Je tam štěnice.“

Bitterman se opřel rukama o stůl, trochu se zvedl a rozhlédl se.

„Kde? Jaká štěnice? Nesnáším hmyz, a nejvíc pavouky.“ Pak se znovu posadil, sroloval jakési noviny a dychtivě čekal.

„Nejedná se o hmyz, pane.“ Jack se naklonil k Sofii, přitom zavadil paží o její rameno, a ze zdi vedle ledničky vytáhl odposlouchací zařízení. Neznalému mohla viditelná štěnice připadat jako součást tmavé zásuvky na stěně. Byla zaprášená, což znamenalo, že tam je už delší dobu.

Jack hodil zařízení Alekovi. „Připadá ti to povědomé?’

Když Jack stál tak blízko, Sofie byla jako v pasti. Tiskla se k chladničce a cítila, jak jí za zády hučí. Napadlo ji, že se pokusí proklouznout kolem něho nebo ho odsune stranou, ale nepřipadalo jí, že by si to nechal líbit. Zdálo se jí, že jeho tělo je pevné jako kámen. Pochybovala, že by jím dokázala hnout. Kromě toho, kdyby se zavrtěla nebo pohnula, mohl by si všimnout jejího neklidu, a ona rozhodně nechtěla upoutat jeho pozornost. Agentům FBI s výjimkou Aleka se nedalo věřit a Sofie nehodlala připustit, aby agent MacAlister poznal, jak ji znervózňuje.

Když se jedná o otce a jeho „záležitosti“ nikdo ji nebude komandovat.

Jack se zadíval na Sofii a na okamžik zachytil její pohled, ale i ta chvilka stačila, aby ji pohlédl do překrásných očí a vdechl vůni jemného ženského parfému. Velmi příjemného.

Rychle ustoupil. Poslední, co by potřeboval, by bylo sblížit se s dcerou Bobbyho Rosea.

Vtom jeho pozornost upoutal rozohněný, zrudlý Bitterman.

„Chcete říct… Chcete mi říct, že někdo odposlouchává moji kancelář? Někdo poslouchá moje soukromé hovory?“ Byl pohoršen.

„Kdo?“ vychrlil jedním dechem. „Není to FBI, že ne? Nebo je, Aleku?“

Alec zavrtěl hlavou. „Je to stejný typ, jaký našel Gil v Sofiině bytu,“ řekl Jackovi. K Bittermanovi pak dodal. „My takové nepoužíváme.“

Bitterman si uvědomil, že pořád svírá srolované noviny. Odhodil je do odpadkového koše. „Určitě?“

„Stoprocentně.“

„Vypadá to jako věc, kterou člověk může koupit přes internet,“ poznamenal Jack. „Amatérský výrobek.“

„Moment. Takže někdo odposlouchává váš byt, Sofie?“ Teď se Bitterman pohoršoval za ni.

„Je to tak,“ odpověděla. „Už jsem si na to zvykla. Nechci, abyste si s tím dělal starosti.“

„Vy jste si zvykla, že vám někdo strká nos do soukromí?“ zeptal se Jack.

Sofie podrážděně řekla: „Takže znovu, agente MacAlistere. Můj otec… je Bobby Rose…“

Způsob, jakým vyslovila jméno svého otce, vyvolal u Jacka chuť se zasmát. Kdyby byla muž, asi by o ní řekl, že je frajer, ale ona nebyla muž. Byla nesmírně přitažlivá žena. K tomu kurážná. Měl by od ní utíkat co nejdál a co nejrychleji. Měl zůstat čekat venku v autě. Ale byl zvědavý. První dojem často klame a on chtěl zjistit, jestli ho Sofie bude provokovat stejně jako posledně.

Provokovala. O tom nemohl pochybovat. Strohým hlasem řekl: „Ukažte mi, kde pracujete.“

Sofie se domnívala, že se Jack chystá prohlédnout si její box, a cestou ke dveřím požádala Aleka, aby zavolal Gilovi a řekl mu, že už nepotřebuje, aby chodil do její kanceláře.

„Dobře,“ souhlasil Alec. „A zatímco budu volat, chci, aby sis na svém pracovišti sbalila všechno, co budeš na týden nebo na dva potřebovat. Budeš totiž pracovat doma. Znáš postup.“

„Nezůstanu doma.“

„Ale zůstanete,“ řekl jí Jack. Jemně ji šťouchl do zad, aby ji přiměl k odchodu.

Jeho strohost hraničila s hrubostí. Sofie si pomyslela, že mu poví, aby se nepletl do debaty, ale protože byl Alekovým novým partnerem, mlčela. Bylo také možné, že by kritiku nepřijal dobře a rozhodl se vzít ji na jeden z příjemných pohovorů FBI.

Alec by mu to zřejmě nedovolil, ale i tak, proč vyvolávat nepříjemnosti?

Bitterman zabránil jakýmkoli protestům. „Měla byste sbírat materiály ke dvěma článkům a to můžete dělat z domu. Máte počítač i připojení k internetu. Nic víc nepotřebujete.“

Sofie si přála, aby mohla zůstat s Alekem o samotě a zeptat se ho, proč ztrácí čas s nějakými chvilkovými výhrůžkami. Není žádný nováček, tak proč dostal příkaz takhle postupovat?

A dostal vůbec takový příkaz?

„Pane Bittermane, volal jste FBI, nebo Aleka?“

„Alec je FBI,“ vysvětlil jí šéf.

„Ano, ale..

„Trochu jsem hledal,“ přiznal zkroušeně její šéf. „Prohlížel jsem si vaše adresáře a našel jsem jeho číslo.“

„Jdi už, Sofie,“ vyzval ji Alec.

„Půjdu. Za okamžik. Bylo těch výhrůžek víc?“ zeptala se šéfe.

„Jakmile se o otci mluví ve zprávách, vyskytnou se asi tak dvě nebo tři hrozby. Agente MacAlistere, jestli do mě ještě jednou strčíte, strčím do vás taky.“

Neotočila se, když ho varovala, a Jack se zazubil. Ukazuje se že Sofie je mnohem paličatější, než o ní říkali. Rozhodl se, že nechá na Alekovi, aby ji přiměl spolupracovat.

„Ano, bylo jich víc,“ řekl Bitterman. „Zatím jsem dostal tři. Vzkaz byl vždycky stejný. Váš otec jim prý vzal něco cenného, a tak zas oni vezmou něco cenného jemu. Tím míní vás,“ dodal. Pohlédl na Aleka a pokračoval. „V několika telefonátech se vyskytlo stejné slovo: odplata. Připadalo mi to zvláštní. Tlumené, pozměněné hlasy, a všechny používaly slova ,my’ a ‚jim’. To je taky divné, nemyslíte?“

„Proč volali vám?“ zeptala se Sofie.

„Řekl bych, že volající soudil, že vás přiměju, abyste prozradila, kde je otec.“

„Vypadá to, jako by to byly výhrůžky od stejného člověka,“ podotkl Alec.

„Jeden člověk z telefonní společnosti prozkoumal zdroj příchozích hovorů,“ řekl Bitterman. „Všechny pocházely z veřejných telefonů v okolí města.“

„Jak dlouho je vypsaná odměna za dopadení Rosea?“ zeptal se Jack.

Sofie se prudce otočila. „Cože? Vypsali odměnu…“

„Advokáti na tiskovce říkali, že vypsali odměnu za informaci vedoucí k zatčení a usvědčení vašeho otce.“

„Usvědčení z čeho?“

„Z krádeže penzijního fondu Kellyho firmy?“ prohodil Bitterman.

„Takže je vinen, než prokáže svou nevinu? Tak to chodí v našem systému?“ vyhrkla Sofie.

„Myslíte, že do kanceláře dali štěnici kvůli odměně?“ zeptal se Bitterman.

„Samozřejmě,“ odpověděl Jack. „Uvažujte. Tohle jsou malé místní noviny. Kolik nepřátel si můžete nadělat psaním o množství pylu ve vzduchu? Vím, že to zní urážlivě, a nemyslím to tak, pane. Jenom říkám, že se nepouštíte do vážných politických kauz nebo…“

Bitterman zamával rukou. „Chápu, co chcete říct, a neurazil jsem se. Opravdu jsme malé noviny.“

„Ale rozšiřujeme se,“ hájila se Sofie. „A někteří lidé se chtějí dovědět o pylu ve vzduchu.“

„Hodně lidí ví, že tady pracuje Bobbyho dcera,“ namítl Alec.

„Možná si myslí, že si s ním telefonuje nebo o něm mluví s vámi, pane.“

„Chci zjistit přesně, kdo poslouchá moje hovory,“ řekl Bitterman.

„Mohlo by tu být víc těchhle věcí, nemyslíte?“ dodal a ukázal na štěnici, kterou Alec držel v ruce. „A co telefony? Myslíte, že je odposlouchávají? Kruci, chci vědět, kdo v tom má prsty.“

„Pošleme sem techniky…,“ začal Jack.

„Ne, ne,“ přerušil ho Bitterman. „Zatím nechci, aby se to dostalo ven, každopádně ne předtím, než přijdeme na to, čí je to práce.“

Než mohl Alec poukázat na to, že odposlouchávat kancelář je nezákonné, řekla Sofie: ,,A co Gil? Je policista v důchodu, pane Bittermane, a dnes působí jako konzultant. Specializuje se na bezpečnost a hledání odposlechů. Ten by byl pro takovou věc perfektní.“

„Jistě, Gil by mohl pomoct,“ souhlasil Alec. „Budete mu muset zaplatit, ale jeho sazby jsou rozumné.“

„Zaplatím cokoliv,“ řekl Bitterman. „Moment, tak jsem to nemyslel. Neříkejte Gilovi, že zaplatím cokoli. Mohl byste mu teď zavolat a požádat ho, aby sem co nejdříve přišel?“

„Tak pojďte, Sofie, dáme se do toho,“ řekl Jack. Dovedla ho ke svému boxu, pak zůstala stát v úzké chodbičce, zatímco Jack hledal odposlouchávací zařízení. Našel jedno, stejné jako v Bittermanově kanceláři. Bylo také umístěno vedle elektrické zásuvky.

Vtom vyšel z jídelny Gary a pojídal croissant s marmeládou.

Všiml si Sofie a zamířil k ní. „Proč stojíte venku?“

Nedal jí čas odpovědět. Spatřil Jacka, jak sedí u jejího stolu a prohledává zásuvky. „Co dělá ten člověk?“ zeptal se s plnými ústy. Zpozoroval také, že Jack má u boku pouzdro s pistolí. „Hele, on má zbraň.“

„Je z FBI,“ řekla Sofie.

„Nevypadá na to.“

Jack měl na sobě ošoupané džíny a vybledlé tmavočervené tričko.

„V pátek se tam nosí neformální oblečení,“ řekla s vážnou tváří.

Gary vešel do svého boxu a dál pozoroval Jacka. „Počkejte. Dnes je přece pondělí.“

„Tak v pondělí,“ řekla bez zaváhání. „Co tam dělá?“

„Prohledává moje pracoviště.“

„Na mé pracoviště ať se nepokouší dostat. Můj prostor je soukromý a bez příkazu k prohlídce tam nikdo nesmí,“ řekl. „Jste přece reportérka, Sofie. Měla byste to vědět tak jako já. Na vašem místě bych mu řekl, ať odejde.“

Jack náhle vstal a vztyčil se nad Garym. Zabodl do něho ostrý pohled. „Co byste mi řekl?“

Gaiy se přímo před jejíma očima přikrčil. Ustoupil do rohu svého boxu a odpověděl: „Nic. Nechtěl jsem… No, to je jedno.“

Jack vyšel na chodbu, aby Sofie mohla projít ke svému stolu. Trvalo jí jen pár minut, než mailem poslala několik souborů na svůj

domácí počítač. Pak vypnula počítač a do velké tašky nacpala dva tlusté fascikly spolu s jakousi knihou a svazkem papírů, které potřebovala probrat. Ze spodní zásuvky stolu vytáhla kabelku, sbalila si mobil i nabíječku, pak se rozhlédla, aby se ujistila, že má všechno, co potřebuje.

Garyho zvědavost byla silnější než strach z Jacka. „Zatkl vás?“ zeptal se Sofie. „Co jste provedla? Pomáhala jste svému otci? Je to tak, že? V případě Kelly’s? Pomáhala jste otci vytunelovat penzijní fond?“

Sofie byla zvyklá na Garyho hloupé řeči, ale nemohla odolat, aby jeho hloupost nepřikrmila.

„Jsem připravena, agente. Nasadíte mi pouta hned, nebo až ve výtahu?“

„Ve výtahu,“ odpověděl bez zaváhání. „Jen se nepokoušejte o nějakou hloupost.“

Sklopila hlavu a předstírala, že se stydí. Jack kývl na Aleka, když se Sofií vykročil k výtahu.

Čím víc se Jack vzdaloval, tím byl Gary smělejší. „Ví, kde je její otec,“ zakřičel. „Ale nechce to říct. Proto ji odvádíte, že je to tak?“

„Tomu je všechno jasné, že?“ Jack potřásl hlavou a tiše dodal:

„Jak s ním můžete vydržet pracovat?“

„Nemám jinou možnost,“ odpověděla Sofie. „Ale doufám, že někdo dá výpověď a já se od něho dostanu dál.“

„Je reportér?“

„Myslí si to o sobě. Ale moc pozorný není. Ani si nevšiml, že nemáte s sebou pouta. Ostatně, jak to, že je nemáte?“

„Máme přece neformální pondělí. Žádné kravaty. Žádná pouta. Nechcete, abych vám to nesl?“ zeptal se a natáhl ruku k její tašce. Zdálo se, že je těžká.

Dveře výtahu se otevřely, právě když k nim došel Alec. Všichni tři nastoupili.

„Tak dobře,“ řekla Sofie a podala mu ji. „Ale opatrně. Je to Louis Vuitton.“

„Může se Lou postavit na zem?“ Usmála se. „Louis, ne Lou.“

„Pěkně drahá, že?“

„Ano, velmi. Byl to dárek a nechci, aby se poškrábala.“

„Dárek od otce?“aw

Úsměv pohasl. „Ne,“ odpověděla úsečně.

Byla ráda, že jí položil tu znepokojivou otázku. Začínal se jí líbit a ona se rozhodně líbila jemu. Jak by ne? Ten muž byl ohromně sexy. Ale jeho všetečná otázka jí naštěstí připomněla, že patří k FBI.

Stála mezi oběma muži čelem ke dveřím. Cítila se trapně a nepříjemně. Kdyby tam nebyl Jack, bylo by to jiné. Aleka měla Sofie ráda, protože měla ráda Regan, a cítila se s ním bezpečně a uvolněně. Alec ji nesoudil, Jack zjevně ano.

„Co kdybys jel se Sofií a já to vezmu za vámi ve svém voze?“ navrhl Jack.

Nepohlédla na něho, když vysvětlovala: „Nemám auto.“

„Vážně? Hm. Odhadoval jsem vás tak na BMW nebo mercedes.

Asi jsem se spletl.“

„Vážně. Hm. Odhadovala jsem vás na arogantního, vševědoucího kreténa.“ Nedodala „asi jsem se spletla“.

Pohlédla na něho, aby zjistila, jak na její poznámku zareaguje, a zarazilo ji, že v jeho očích postřehla smích.

Dojeli do přízemí. Jack parkoval v garáži pod obchodním domem. Jakmile se dveře výtahu otevřely, zvedl ruku, aby ji zadržel. Přesvědčil se, že vzduch je čistý, než jí dovolil vystoupit. Nepotloukali se tu žádní novináři, kteří by se na ni chtěli vrhnout. Pomyslela si, že Bitterman přeháněl, když říkal, že bude mít před sebou hromadu mikrofonů. Posadila se na zadní sedadlo Jackova auta. Vyjeli z rampy, a zatímco Jack čekal, až bude moct na ulici zahnout doleva, objevila se skupina reportérů. Obklopili vůz z obou stran, ale zdálo se, že je zrovna tak jako ona zajímají i Jack a Alec, dokonce na ně volali jmény.

„Jak novináři vědí, kdo jste?“ zeptala se Sofie.

„Oni to nevědí,“ namítl Alec.

„Vždyť vykřikují vaše jména a fotí vás.“

„Ona to neviděla?“ zeptal se Jack.

„Zřejmě ne. Promluv si s Regan nebo s Cordií,“ doporučil jí Alec.

„Rády ti to vysvětlí.“

„Co mi vysvětlí? Aleku, o čem to mluvíš?“

Neodpověděl. Jakýsi fotoreportér zabušil pěstí na kapotu, aby upoutal Jackovu pozornost. Očividně toužil po snímku jelena v plné parádě. Jack mu nepomohl.

„Co ti mám říct? Nejspíš nemají do čeho píchnout.“

„Agenti FBI neposkytují interview,“ řekla. „A tihle reportéři to vědí. Tak proč se za vámi ženou?“

„Teď ne, Sofie. Až budeš doma, zavolej mé ženě.“

Rozhodla se, že nebude čekat. Vytáhla mobil a poslala Regan i Cordii textovou zprávu.

„Kolik myslíš, že dostanu, když jich pár přejedu?“ zeptal se Jack.

„Nevím. Já bych ti dal deset nebo dvacet babek,“ odpověděl Alec. Jack se zasmál. „Myslel jsem let. Kolik let by mi dali?“

Naskočila zelená, právě když jeden z reportérů sklouzl z nárazníku a přesouval se k Alekovu oknu. Jack vyrazil, než muž stačil udělat zblízka snímek.

„Nesnáším novináře,“ zamručel Jack. „Většinou ani nenapíšou pravdu.“

„Tak to není,“ namítla Sofie.

Ignoroval její poznámku. „Všem jde o senzaci. Za ni dají cokoliv.“

„Já jsem taky novinářka.“ připomněla mu.

„No právě,“ řekl Jack.

„Agente MacAlistere?“

„Co?“

„Jen si rýpněte.“

ZÁPIS Č. 113 ARKTICKÁ STANICE

Je těžké uvěřit, že už jsme s vlky několik měsíců. Shromáždili jsme hromady informací o jejich zvycích a prostudovali vzorky tkáně, abychom poznali jejich fyzickou adaptaci, ale je toho ještě tolik, co je třeba se dovědět. Pokud naše plány dopadnou dobře, nadace nám dá další grant a my se budeme moct příští rok vrátit a pokračovat ve výzkumu.

Nikdo se neptal na to, jak přesně zahynul samec, jehož Kirk pojmenoval Jasper. Vědí, že jsem byl poslední, kdo ho pozoroval, a přijali moje vysvětlení o grizzlym. Řekl jsem jim, že Jasper bojoval udatně, ale nakonec medvědovi podlehl.

Pravda je trochu děsivější. Eric a já jsme Jaspera uspali, abychom mohli odebrat další krev ke zjištění, jestli hladina jeho hormonů kolísá. Když se objevil grizzly, byl ještě omámený a nedokázal bojovat. Medvěd ho roztrhal jako kus hadru.

Krvavou scénu nebylo příjemné sledovat, ale aspoň měl Eric vzorek, který mohl porovnat s Rickyho krví.

10

Sofie obvykle ráda pracovala doma. Nikdo ji nerušil; nepo-tloukal se kolem ní Gary, neslintal jako bernardýn a netahal z ní informace o jejím otci. V jejím bytě také nebylo k dispozici žádné zakázané rychlé občerstvení. Nemusela ani zvedat telefon, pokud nechtěla. A jestli měla chuť, mohla pracovat třeba v pyžamu.

Vadilo jí jen to, že byla k práci doma přinucena. Cítila se jako vězeň a nelíbilo se jí, že někdo rozhodl za ni. Pan Bitterman byl ovšem její šéf a jednal především v jejím zájmu. Na rozdíl od šílence, který vyhrožoval ublížením na těle. Teď si bude muset znovu zorganizovat všechny schůzky, což znamená, že se bude muset vymlouvat na nevolnost a také požádat svého kadeřníka Raula, aby ji přeobjednal.

A všechny tyhle nepříjemnosti kvůli několika potrhlým telefonátům. Mohlo by to být horší, usoudila. Měla by být vděčná za to, že s ní nechce mluvit žádný úřad. Alespoň prozatím.

Nezáleželo na tom, která instituce. Všichni jí znovu a znovu kladli stejné otázky. Mluvila jste v poslední době s otcem? Myslí si, že by jim to řekla, kdyby mluvila? Řekl vám někdy, jak přišel ke svým penězům? Na tuto otázku měla spoustu sarkastických odpovědí, ale mlčela, protože už v raném věku poznala, že si nesmí neznepřátelit úřední činitele, zvláště když chce jít domů, a ne sedět hodiny a hodiny v zatuchlé vyšetřovně.

Všichni se také chtěli dovědět o sejfu. Dal jí otec nějaký, aby ho ukryla? A kde otec uchovává důležité písemnosti? Prozradil jí něco ze svých tajemství?

V poslední době brala Sofie otázky s nadhledem, ale vždycky to tak nebývalo. Nejhorší zážitek pocházel z doby, kdy jí bylo devět let. Jeden mrzutý starý detektiv jí řekl, že jestli všechno nevysype - vůbec netušila, co to znamená - a nepoví mu, kde je otec, zavolá sociálku a dá ji umístit do dětského domova. A nikdo se nedoví, kde je, a ona už nikdy neuvidí tátu ani své kamarádky.

Do dnešního dne Sofie přesně nevěděla, jak se o tomto výslechu dověděl Reganin bratr Aiden. Myslela si, že mu možná zatelefonovala hospodyně, ale ta se k tomu nikdy nepřiznala.

Aiden se jako rytíř v nablýskané zbroji objevil na policii se třemi advokáty, aby ji zachránil před detektivovou zastrašovací taktikou. Sofie si pamatovala, že se rozplakala, když ho spatřila, a vrhla se mu do náruče. Aiden jí tehdy připadal strašlivě starý, ale v té době mu bylo sotva dvacet. Pořádně se kvůli ní rozhořčil a sám jim pohrozil vším možným, včetně žaloby za nezákonné zadržování, veřejné ponižování a bůhvíco ještě. Otevřeně tomu detektivovi řekl, že jestli ještě jednou použije slova „náhradní péče“, přijde o místo. Aidenovi právníci tvrdili, že by toho mohl dosáhnout.

Aiden ji pak odvezl domů, dal jí soukromé číslo advokátní firmy a postaral se, aby se je naučila zpaměti. Řekl jí, že je může zavolat ve dne i v noci. To číslo si pamatovala dodnes a několikrát ho využila.

Regan ani Cordii neřekla, co se dělo toho večera, kdy ji Aiden zachránil, a také požádala Aidena, aby o tom s nikým nemluvil, aby se nikdy nikdo nedověděl, že plakala. Hodně jí na tom záleželo a Aiden to poznal. Nějak se mu podařilo vyhledat jejího otce, který se stěhoval z místa na místo, a přiměl ho k souhlasu, že v době jeho nepřítomnosti jí bude dělat poručníka on. Sofie mu za to byla nesmírně vděčná.

Sofii zajímalo, jestli bude muset kvůli této poslední sérii výhrůžek volat Aidenovy právníky. Potají doufala, že všechno během několika dní utichne a bude na to moct zapomenout.

Když přijela do svého bytu, Alec i Jack s ní vyšli nahoru. Stáli u ní, zatímco si přehrávala vzkazy ze záznamníku - všech třináct. Žádná hrozba mezi nimi nebyla, ale poslední vyvedl Jacka z míry. Volající se představil jako Koblížek a na displeji stálo, že volal ze Southside

Reserve Soup Kitchen. Jeho hluboký hlas kontrastoval se zdrobnělým jménem.

„Sofie, zlatíčko, chci vám poděkovat za kabelku a peněženku od Fendi. Zrovna se na ně dívám a jsou ohromné, opravdu ohromné. Znovu jste se překonala. Víte, jak velice to oceňujeme, že? A říká se, že se chystáte získat Birkins Bag. To je ohromně ambiciózní, ale já vím, že to dokážete. Opatrujte se. Víte, že vás miluju.“

Jack se zeptal na samozřejmé. „Vy jste dala kabelku a peněženku charitativní vyvařovně? Slyšel jsem správně?“

„Ano, je to tak. Aleku, podíváš se do všech koutů a zjistíš, jestli se tu někdo neschovává?“

„Už na to jdu.“

„Počkej,“ řekl Jack „Tebe nezajímá telefonát toho Koblížka?“

„Ani ne,“ odpověděl Alec a s úsměvem vstoupil do Sofiiny ložnice.

Jack to nechtěl nechat jen tak. „Vysvětlete mi, proč jste dala charitě kabelku a peněženku.“

„Protože jsem chtěla,“ odpověděla Sofie. „Netvařte se tak ustaraně, agente MacAlistere, kabelka a peněženka neznamenají nic nezákonného.“

Sofie nechala Jacka trochu zmateného a odešla do kuchyně, aby vytáhla z ledničky láhev vody.

Alec dokončil prohlídku, vzal si vodu také pro sebe a jednu láhev hodil Jackovi. „Slib mi, že dnes i zítra zůstaneš doma,“ řekl Sofii.

„Neodejdu, dokud mi nedáš své slovo.“

„Slibuju. A nezapomeň, že jsi mi slíbil, že neřekneš Regan o těch výhrůžných telefonátech.“

„Neřeknu jí to.“

„Děkuji. Víš, jak je ustaraná.“

„Ty si starosti neděláš?“

„Vůbec ne.“

„Regan se možná později zastaví.“

„Ne,“ vyhrkla Sofie, než si uvědomila, že je to past.

„Ale ty si přece starosti neděláš,“ řekl suše Alec.

„Jenom nechci ohrožovat svoji kamarádku, to je všechno. Jsem opatrná. Kromě toho mám hromadu práce.“

Políbil ji na tvář. „Zamkni za námi dveře.“

Jack počkal, dokud spolu s Alecem nenastoupili do výtahu, a pak se zeptal: „Ty to tak necháš?“

„Má ochranu. Jenom o tom neví. Jakmile se ve zprávách začne mluvit o jejím otci, vždycky najmu Gila a ten sebere pár kamarádů, další poldy v důchodu, a nepřetržitě tady hlídají. Nikdo se k ní nedostane. Nic zlého se nestane.“

„Ty výhrůžky… Stává se to často?“

Alec přikývl. „Ano, ale tentokrát poprvé telefonovali taky Bittermanovi. To je novinka. Ale jak jsem řekl, nic se jí nestane.“

Sofie si opravdu nedělala starosti. Sotva Alec s Jackem odešli, převlékla se a začala pracovat na počítači. Čas ubíhal a bylo skoro sedm, když zatelefonovala Cordie. „Je to tam,“ řekla „Pusť si televizi.“

Sofie neztrácela ani minutu. Přihnala se k televizoru a přepnula na reality show. Byla to její oblíbená. Dalo se však říct, že ona a Cordie sledovaly a milovaly téměř všechny reality show. Regan jim říkala realitní maniačky. Cordie ani Sofie se neurazily.

O deset minut později zavolala Sofie Cordii. „Jak si můžou John a Sára myslet, že jsou v poušti? Není tam písek.“

„Vypadnou jako první,“ soudila Cordie. Následovalo ještě pět telefonátů později, pak show skončila a vystřídal ji zas reálný život Sofie si protáhla ruce nad hlavu a zívla. Rozhodla se jít brzy spát, a tak vypnula počítač a zamířila do ložnice. Na posteli nebylo povlečení. Měla jen jednu soupravu a ta byla v pračce. Zatímco čekala, až se usuší, snědla půl studené pizzy, pak si šla do koupelny vyčistit zuby.

Zazvonil telefon. Sofie viděla, že volá Cordie, a zvedla ho. „Ach můj bože, Sofi,“ smála se Cordie, „dívala ses dnes na YouTube?“

„Na co?“ zašišlala Sofie s ústy plnými zubní pasty. „Na Jacka MacAlistera. Musíš se na to video podívat.“

„Fajn, podívám se.“ Zavěsila a vrátila se do koupelny, aby si vypláchla ústa.

Vzápětí telefon zazvonil znovu. „Ach bože, Cordie…“ Došla k nočnímu stolku. Číslo volajícího ukazovalo neznámou oblast. Zaváhala, ale po druhém zazvonění se rozhodla telefon vzít.

„Je to Sofie Summerfieldová?“ Summerfieldová. Výborně. Neptá se po Sofii Roseové a má přátelský hlas. „Ano.“

Jmenuji se Joe Rooney a pracuji u policie v Prudhoe Bay. Víte, kde to je?“

Věděla, že je to někde na Aljašce, ale netušila, v které části.

Naštěstí to nemusela přiznat. „Jsme na Aljašce, úplně nahoře.“

„Tam je pořádná zima,“ bylo jediné, na co se zmohla.

„Ano. Už teď tu mrzne,“ odpověděl. „Což není obvyklé, aspoň tak brzo. Proč vám volám…“

Jeho zaváhání vzbudilo její zvědavost. „Ano?“

Našli jsme vaši vizitku. Je to jediná stopa, tak jsem si řekl, Že vám zavolám a zeptám se, jestli znáte člověka, kterého jsme našli“‘

„On vám nemůže říct, kdo je?“

„Ne, ten už neřekne nic, madam. Těžko se mi o tom mluví. Je mrtvý. Vaši vizitku jsme našli v jeho červené ponožce.“

To snad není pravda! Sofie se musela posadit. „Říkal jste v červené ponožce?“

„Ano,“ odpověděl a zdálo se, že se mu ulevilo.

Harrington. Ach můj bože. William Harrington. Vzpomněla si, jak si od ní vzal vizitku a zastrčil si ji do ponožky. Tu nejprve shrnul ke kotníku a pak vytáhl přes lýtko. Kdo jiný by to mohl být? Ale nedávalo jí to smysl. Prudhoe Bay? Co by William Harrington dělal v Prudhoe Bay? Vždyť odjel do Evropy.

„Omlouvám se, že vám přináším tak hroznou zprávu,“ řekl Rooney.

Sofie potřebovala mít jistotu, než mu sdělí jméno Williama Haningtona. „Povězte mi, jak vypadá.“

V telefonu zazněl dlouhý povzdech. „To bohužel nemůžu, madam.“

„Proč ne?“

„Problém je v tom, že… jsme našli jenom kousek jeho těla. Část nohy s chodidlem.“

„Nohu a chodidlo?“ Nebyla schopná pochopit, co jí říká.

„Část nohy a chodidlo, nic víc,“ řekl. „Byla to pravá noha.

Pomůže to nějak, abyste ho identifikovala?“

„Chcete říct… Můj bože… Jak zemřel? A kde je tělo?“

V telefonu se ozval další povzdech. „Není to jednoduché popsat,“ řekl Rooney. Na okamžik zaváhal a pak dodal: „Máme tam lední medvědy.“

„Proboha…“

„Jeden ho roztrhal.“

ZÁPIS Č. 187 CHICAGO

Je skvělé, že už jsme zas v Chicagu. Na Aljašce jsme strávili osm měsíců, přežili jsme krutou zimu v naší boudě a já jsem nasbíral dost informací o chování svých spolupracovníků, abych mohl začít se svou prací.

Během pobytu se v naší skupině projevily role každého z nás. Brandon nesnášel jakýkoli nesouhlas a Kirk byl v každém sporu pasivní. Eric a já jsme byli alfa, ale musím říct, že Eric má příliš mnoho práce, než aby někoho řídil.

Nadaci naše zprávy nadchly, takže souhlasila, že bude financovat další dva roky výzkumu. Za tři měsíce odjedeme zpátky na sever.

Eric tráví čas volna v laboratoři. Já jsem si přivezl pár vzorků krve každého člena smečky - tedy kromě Lucy a jejích štěňat - takže jsem taky dlouho pracoval v laboratoři, abych zjistil, jestli se mi podaří izolovat hormon, který Eric nalezl v Rickyho krvi. Zatím jsem dospěl k některým překvapivým a burcujícím závěrům. Budu muset počkat, až se vrátím na sever, než ukážu své objevy Erikovi. Jsem hrozně zvědavý, co na to řekne.

11

Takový nesmysl!

Část nohy s chodidlem je všechno, co po něm zůstalo? Mohl by to být William Harrington? Ovšem v jeho ponožce, v jeho červené ponožce se našla její navštívenka. Musí to být on.

Sofii se hlavě rojily útržky myšlenek. Byla však tak rozrušená tím, co slyšela, že ji nenapadla jediná otázka, kterou by mu položila.

Do ticha promluvil Rooney. „Byl to samec.“

„Prosím?“

„Lední medvěd byl samec,“ vysvětloval. „Musel vážit víc než pět metráků.“

„Viděl někdo, jak ho napadl?“ zeptala se a při té představě ji zamrazilo.

„Ne, ale byly tam jasné stopy. Mohla byste identifikovat oběť?“

„Je to určitě William Harrington,“ řekla. „Dala jsem mu svoji vizitku a viděla jsem, jak ji strká do ponožky.“ Sdělila mu Harringtonovu adresu a dodala: „Žil sám. Telefon mu ale odpojili a dověděla jsem se, že odjel do Evropy.“

„Zjevně si to rozmyslel,“ řekl Rooney. „Kde jste pana Harringtona poznala?“

„Vlastně jsem ho ani neznala. Setkali jsme se před několika dny.

Bohužel vám o něm nemůžu moc říct. Nezlobte se.“

„Opravdu jste nám pomohla, když jste uvedla jeho jméno,“ ujistil

ji.

„Podaří se vám přesvědčit se, že je to Harrington, než uvědomíte

jeho rodinu, že ano?“

„Jistě. Pozůstatky pošlou do márnice, pravděpodobně v Anchorage. Já jsem tady nový, takže ještě přesně nevím, co bude následovat, ale můžu vám říct, že části těla zůstanou v márnici než budou spolehlivě identifikovány a než dostaneme instrukce k odstranění.“

Odstranění. Takové strašlivé slovo.

Jakmile Rooneyovi slíbila, že mu zavolá, kdyby pro něho měla ještě nějakou užitečnou informaci, zavěsila. Zděšení ze zprávy o úmrtí Williama Harringtona brzy vystřídaly znepokojivé úvahy. Proč byl na Aljašce, a ne v Evropě, jak jí řekli? Vrátila se v mysli zpátky k událostem posledních dní, připomněla si, co jí řekl Harrington, i to, co zjistila v jeho domě. Nic z toho jí nedávalo smysl.

Asi za hodinu poté, co volal Joe Rooney, zazvonil telefon znovu. Také tento hovor přicházel z Aljašky a volající se jí představil jako Paul Larson.

„Pracuji tady pro bezpečnostní firmu,“ řekl Larson. „Jsme především zodpovědní za obyvatele na ropných polích, ale policie v těchto oblastech má nedostatek lidí, a tak jim pomáháme, kde můžeme. Joe Rooney mi řekl o smrti vašeho přítele.“ Do Larsonova hlasu pronikl soucit. „Je mi vaší ztráty velicé líto. Řekl jsem Joeovi, že budu trochu pátrat, abych poznal okolnosti týkající se útoku medvěda, takže doufám, že vám nebude vadit, když mi odpovíte na pár otázek.“

„Děkuji za vaši soustrast, pane Larsone,“ řekla Sofie, „ale Williama Harringtona jsem bohužel moc neznala.“

„Říkejte mi prosím Paul,“ vyzval ji Larson. Pak opět nasadil profesionální tón. „Jaký byl váš vztah s panem Harringtonem?“

„Nejednalo se o vztah. Pracuji pro malé noviny a měla jsem napsat článek o jeho běhu 5K.“ Uvažovala, jestli mu její vysvětlení připadá stejně nepřesvědčivé jako jí. „Měl to být příběh ze života,“ dodala, téměř jako by se omlouvala. „Strávila jsem s ním jen pár hodin, ale v rozhovoru mluvil jen o běhání. Byl velmi pyšný na své

úspěchy a na svoji fyzickou kondici. Dokonce se zmínil, že byl vybrán pro jakýsi tajný projekt, protože je tak zdatný. Obávám se, že žádné další informace vám už nedám. Nezmínil se ani o žádné rodině.“

„Nedělejte si starosti. Spojíme se s policií v Chicagu a jeho příbuzné najdeme. Moc jste nám pomohla. Děkuji.“

„Paule, Joe říkal, že o tom, že Harringtona zabil lední medvěd, svědčily jasné stopy. Jaké to byly stopy?“

Larson na okamžik zaváhal, než odpověděl. „Jeden z pilotů tady viděl ledního medvěda. Byla tam… Byla tam krev, spousta krve a medvěd se snažil očistit. Víte, obvykle to dělávají. Jako by byli posedlí čistotou. Někdy přeruší jídlo jenom proto, aby se očistili. Je to instinktivní záležitost. Když se lední medvěd ušpiní a ulepí si srst, nemůže se přirozeně chránit před drsným podnebím. Medvěd vlekl potom rukáv lyžařské bundy a zbytky těla, chodidlo oběti a kus nohy nebyly od něho daleko. Navíc se tam našly stopy krve, takže jistě chápete, proč se domníváme, že toho člověka zabil medvěd.“

„A co se stalo s tím ledním medvědem?“

„Nic se s ním nestalo. Bylo to jeho teritorium, ne naše. Poslechněte, co kdybych vám dal své soukromé telefonní číslo? Jestli vás napadne něco, co by nám mohlo pomoct, nebo se budete chtít na něco zeptat, zavolejte mi.“

Když si Sofie poznamenala číslo telefonu, zeptala se: „Dáte mi vědět, až dostanete nějaké konkrétní informace?“

„Jistě. Povězte mi, byla jste někdy na Aljašce? Vsadím se, že tady by pro vás byly stovky příběhů ze života.“

„To má být pozvání?“

„Ano,“ přiznal Larson. „Bude to pro vás dobrodružství,“ řekl.

„Rád bych vás pozval na večeři. Víno vám ovšem nenabídnu. Tady je alkohol zakázaný, ale mohl bych opatřit pár svíček.“

„Jak víte, že nejsem vdaná a nemám šest dětí?“

„Zrovna se na vás dívám.“

„Cože?“

„Dívám se na váš životopis. Máme tady počítače,“ dodal. „Našel jsem si vás na Googlu. Jste moc hezká, pokud vám někdo nevyretušoval fotku.“

„Promluvme si o tom vašem pozvání, Paule. Napřed mi řeknete, že lední medvěd sežral člověka, a pak mi navrhnete, abych k vám přijela na večeři při svíčkách?“

Zasmál se. „To byla výjimečná událost. Kromě toho v tomhle ročním období tady máme mnohem víc grizzlyů než ledních medvědů.“

„Takže se nemusím bát.“

„Pozvání stále platí. Zavolejte mi, Sofie.“

Zavěsila, ale dlouho nevstávala. Hlavou jí proudily nejrůznější myšlenky. Lední medvědi často přeruší jídlo, aby se očistili. Tak to řekl Larson. Tím jídlem byl chudák William Harrington. Taková hrozná smrt, stát se medvědí svačinou.

V mysli se vrátila zpátky k Paulu Larsonovi. Docela normálně ji balil. Nepřipadalo jí to příliš vhodné, když vzala v úvahu okolnosti jejich rozhovoru.

Neklidně zamířila do kuchyně a otevřela balíček nezdravých bramborových lupínků. Neměla by je jíst, ale nechtěla je vyhodit, protože by to bylo plýtvání jídlem. A plýtvat jídlem je přece hřích. Jedinou možností, jak nejíst bramborové lupínky, je přestat je kupovat, ale Sofie byla natolik upřímná, že si přiznávala, že k tomu nedojde. Pokaždé, když nakupovala v samoobsluze, vyšla z ní s velkým, objemným sáčkem lupínků. Nejraději měla smažené. Pečené se nikdy nepřiměla koupit.

Opřela se o kuchyňskou linku, chroupala lupínky a přemítala o důležitých věcech. Proč řekl Harrington lidem ve svém domě, že jede do Evropy? A co dělal v Prudhoe Bay?

Sofie o tom kraji moc nevěděla. Cítila se tak trochu jako hloupá blondýna z vtipů o hloupých blondýnách, a tak odložila lupínky a přešla k počítači, aby si vyhledala Prudhoe Bay.

Největší ropné pole v Severní Americe rozkládající se na pobřeží Severního ledového oceánu. Ledový oceán? Otřásla se, když pomyslela, jak tam musí být zima, a i když neměla v plánu vypravit se tam, chtěla se dovědět co nejvíc o Prudhoe Bay a okolních městech. Musí tam přece být nějaká města. A je v těch městech ubytování pro cestující? Určitě. Všichni, kdo se vydávají tak daleko na sever, přece nepracují na ropných polích.

Jakmile se dala do čtení, čas rychle ubíhal. Spousta věcí, které věděla už předtím, ale měla je zasuté někde hluboko v paměti,

najednou vyplula na povrch. Náhle si vybavila spor o prodloužení ropovodu. Obě strany vášnivě hájily své stanovisko.

Informace o Prudhoe Bay ji přivedly k pročítání článků o tundře a trvale zmrzlé půdě. Četla dlouho do noci, až ji ze sledování obrazovky počítače rozbolely oči. Když uléhala do postele, byly tři ráno. Myslela si, že se jí nepodaří usnout, protože má plnou hlavu údajů o počtech barelů ropy vyčerpaných z ledové vody a přepravovaných potrubím, ale sotva se hlavou dotkla polštáře, spala jako zabitá.

Zdálo se jí o ledních medvědech. Ocitla se uprostřed blizardu obklopená ohromnými bílými šelmami, ale pak scénu vystřídala ulice před jejím bytem a lední medvědi ji honili s fotoaparáty. Nakonec se jeden medvěd změnil v Jacka MacAlistera, agenta FBI, a blížil se k ní, mnohem hrozivější než kterýkoli z medvědů.

Zachránilo ji zazvonění. Telefon se ozval v šest čtyřicet pět. Volal ji šéf.

„Probudil jsem vás?“

„Ne, jistěže ne.“ Zapochybovala, že takové lži uvěří, protože její hlas zněl jako kvákání žáby.

„Objevily se ještě nějaké výhrůžky?“

„Ne, už žádná.“

„Tady taky ne,“ řekl. „Přesto chci, abyste ještě zůstala doma.“

„Zůstanu.“

„Už byste měla sedět u počítače,“ řekl. Jeho tón zněl velmi pracovně. „Udělala jste nějakou práci na té věci o mobilu, co jsem vám dal?“

„Zatím ne.“

„Potřebuji to co nejdřív, hned až to budete mít, pošlete mi to mailem. Článek o hustotě kostí se nebude dělat. Svěřil jsem ho Berniemu a on se nemohl dostat k interview se specialistou, tak jsem to přesunul na příští týden. Jak brzo mi můžete dodat svůj článek?“

„Dokdy by to mělo být?“

„Nejpozději zítra v poledne.“ Oddechla si. „To není problém.

Zítra v poledne bude.“

„Výborně. Dnes potřebuji tu věc o Southside Soup Kitchen, kterou jste chtěla uvést. Abychom je mohli podpořit, musím mít ten článek. Dodejte mi ho do čtyř a já ho dám na titulní stranu. Přeji hezký den, Sofie, a nikam nechoďte.“

„Ale, pane Bittermane…“ Zavěsil.

Sofie odhodila pokrývku a dovlekla se do koupelny. Bude muset vypít hektolitry čaje s kofeinem, aby se dokázala soustředit na práci. Měla by spát dobrých osm hodin, aby se přiměla k maximálnímu výkonu, ale přinejhorším by stačilo šest. Pracovat po čtyřech hodinách odpočinku bude vyslovené přepínání mozkové kapacity. A kdyby spala ještě méně, změnila by se v naprostého idiota.

Ale nakonec pracovala celý den, dopřála si plných osm hodin odpočinku, pak se znovu vrhla do práce a podařilo se jí dokončit oba články včetně interview, jak si Bitterman přál. Brzy po poledni si mohla udělat přestávku. Měla by se odtrhnout od obrazovky počítače, ale ještě jí chyběly nějaké informace o Prudhoe Bay. Chtěla se o tom místě dovědět všechno, co mohla. Možná narazí na něco, co jí pomůže vysvětlit, proč tam Harrington odjel.

Vytáhla zápisník a digitální diktafon, který používala při prvním interview s Harringtonem u Cosma. Na poslouchání, jak vykládá o svých čtyřiadvaceti závodech, a na nekonečný nechutně názorný popis každého puchýře, se netěšila, ale bude nutné to absolvovat, a možná ne jednou. Jiná cesta k objasnění té záhady nevede, pomyslela si.

Jakmile si přinesla diktafon a zápisník k posteli, znovu se posadila k počítači. Nedaleko Prudhoe Bay bylo městečko zvané Deadhorse. Perfektní jméno, řekla si. Podle toho, kterou webovou stránku otevřela, se údaje o počtu obyvatel lišily. Optimistické udávaly dvacet; pesimistické říkaly sedm.

Pár soukromých stránek uvádělo oblíbený vtip o městečku. Mužům, které sem přilákali za prací, se říkalo, že za každým stromem najdou nahou ženu. Není divu, že s ní Larson flirtoval. V Arktidě, kde žádné stromy nerostou, pravděpodobně ženu neviděl desítky let.

Vstala a zakroutila trupem, aby si protáhla svaly. Cvičit nebyla skoro celý týden. Měla prostorný byt, ale teď cítila, jako by ji tísnil. Prošla kolem diktafonu a povzdechla si. Nechtělo se jí poslouchat Harringtona o samotě. Taková otravná práce potřebuje společnost, usoudila, a v tom případě si přála, aby s ní poslouchaly Regan a Cordie. Stejně se nemohla dočkat, až jim poví o posledním vývoji událostí s Harringtonem, a možná některá z nich přijde na něco, co jí ušlo, když si přehrávala rozhovor.

Největším problémem bylo, jak se dostat do Hamiltonu, aniž by všichni vyrazili za ní. Zatímco se Sofie sprchovala, probírala různé možnosti.

Napřed přemítala o Bittermanovi. Slíbila mu, že neopustí svůj byt; byl by na mrtvici, kdyby zjistil, že se o to pokusila. Ale není přece malá. Nepotřebuje jeho povolení jít ven, ovšem slib je slib a šéf má na mysli především její dobro. I když to bylo smutné přiznat, byla zvyklá slýchat hrozby, Bittermanem však zjevně otřásly.

Dala své slovo také Alekovi. Možná kdyby mu zavolala, mohl by ji vyzvednout a odvézt do hotelu. Ne, to by nebylo k ničemu. Žádat po Alekovi, aby s ní jezdil sem a tam, by se nehodilo. Kromě toho se zdálo, že všude, kam v poslední době Alec jezdí, bere s sebou svého arogantního, věčně kritizujícího partnera.

Musí vymyslet něco jiného.

Nikdo by jí nemohl nic vyčítat, kdyby ji tam odvezl bývalý policista. To je ono! Do hotelu ji vezme Gil. S největší pravděpodobností sedí dole v hale. Věděla, že pokaždé, když se ve zprávách mluvilo o jejím otci nebo když jí začal někdo vyhrožovat, Alec požádal Gila a jeho tým, aby ji hlídali, ale protože se o tom Alec ani Gil nikdy nezmínili, přepokládala, že nechtějí, aby věděla, že to dělají, a tak mlčela. Ano, Gil její problém vyřeší.

Rozhodla se ve svém plánu začít s Bittermanem.

Šéf nebyl ve své kanceláři. Lucy, recepční, Sofii řekla, že se šel naobědvat se svou ženou do Pavillionu, jedné ze svých oblíbených restaurací. Od redakce se tam dalo dojít pěšky.

Sofie mu zavolala na mobil.

„Ano, Sofie?“

„Objednal jste si grilovaného lososa, že? V Pavillionu si ho vždycky dáváte.“

„Jak víte, kde jsem?“

„Jsem novinářka… a Lucy mi to ochotně řekla.“

„Ještě jsem se ani nepodíval na jídelní lístek, ale máte pravdu, asi si objednám lososa. Zatím čekám na svou ženu. A proč mi vlastně voláte? Co chcete?“

„Žádné výhrůžky nebyly.“

„Ano?“

„Dodržela jsem svůj slib, že zůstanu doma, ale protože mi přestali vyhrožovat, pojedu do Hamiltonu.“

„Tak poslouchejte. Dala jste mi slovo a já…“

„Půjdou se mnou dva agenti FBI.“ Za tuto lež se bude trápit v očistci.

„Alec a Jack?“

Nenuťte mě, ať to řeknu. „Ano, pane.“

„Tak dobře. Nebudu vám bránit. Zítra vás čekám v kanceláři.“

Ukončil hovor, než stačila něco říct. To bylo zvláštní. Bodla ji výčitka za lež Bittermanovi, avšak za to, že porušila slib daný Alekovi, žádnou vinu necítila. Měla ho moc ráda, ale je agentem FBI… a ona není jeho zaměstnancem.

Zatelefonovala dolů vrátnému a zjistila, že Gil je v hale na své směně. Až vystoupí z výtahu, bude s ní muset jet do hotelu.

Najít jeho nejzranitelnější místo. Perfektní taktika.

Vzala kabelku, uložila do ní zápisník a klíče, pak sáhla po diktafonu. Nedal se zapnout. Potřebuje nové baterie, napadlo ji. Tři áčka, takové neměla. Jistě je budou prodávat v obchodě hotelu nebo nějakou zásobu bude mít při ruce Regan. Vložila diktafon i se zbytkem věcí do tašky a zamířila k šatníku. Vybrala si oblíbenou blůzku a sukni Dolce & Gabbana. Cítila se lépe, když je měla na sobě. Oblečení by nemělo ovlivňovat její náladu, ale byla to značka Dolce & Gabbana a neznala nikoho, kdo by si nepřipadal spokojenější, když si oblékl tak vybraný model.

Natáhla si sukni a pak halenku. Ještě si ji nestačila zapnout, když zazvonil telefon.

„Ahoj,“ řekla rychle.

„Jak to, že jsi doma?“ zeptala se Regan. „Jsi nemocná?“

„Ne,“ odpověděla Sofie. „Dělám nějaký průzkum.“

„A proč doma?“

„Líbí se mi to.“

Než jí Sofie mohla říct, že se chystá do jejího hotelu, přítelkyně vyhrkla: „Už jsi to viděla? Myslela jsem si, že zavoláš, až to uvidíš, ale když ses neozvala…“

„Co jestli jsem viděla?“

„To odpovídá na moji otázku. Napřed se na to podívej a pak mi zavolej.“

„Regan, o co jde?“

„Video na YouTube. Jenom napiš jméno Jack MacAlister a budeš to mít.“

„Agent MacAlister se mi vůbec nelíbí, tak proč bych se měla dívat na jeho video?“

„Protože máš ráda mého muže a ten je tam taky. Prostě se podívej, ano? A proč nemáš ráda Jacka? Jo, já vím, je od FBI a taky vím, jakou k nim máš averzi, ale…“

„Nezapomeň, co jsi chtěla říct Zvoní mi telefon.“

Sofie si přidržela sluchátko pevné linky ramenem a šátrala v kabelce po mobilu.

„Zavolej mi zpátky,“ navrhla Regan.

„Ne, počkej,“ řekla Sofie. „Chci ti něco říct.“

Mobil byl samozřejmě až na dně kabelky. „A, mám ho. Haló?“

„Ahoj, Sofie.“

Mužský hlas zněl vesele a povědomě, ale nedokázala si uvědomit kde ho slyšela.

„Kdo volá?“

„Řeknu vám to za okamžik. Nechci vás připravit o překvapení.“

„Jaké překvapení?“

„Vyhlédněte z okna obýváku a uvidíte.“

Přestože věděla, že je to hloupé přání, zamířila do obývacího pokoje a cestou se zeptala: „Nemůžete mi to říct? Mám hromadu práce.“

„Udělejte to. Musíte se podívat, jinak se mi to nepodaří.“

Snažila se přiřadit k hlasu tvář. Došla k oknu a vyhlédla ven. „Co se vám nepodaří?“

„Tohle.“

Jeho poslední slovo neslyšela. Dvojité sklo okna roztříštila kulka a zasáhla ji do prsou. Její razance ji odhodila dozadu a Sofie upadla na podlahu.

ZÁPIS Č. 260 ARKTICKÁ STANICE

Jsou to už čtyři měsíce, co jsme v březnu odjeli ze svého arktického domova, a teď jsem se tam s Kirkem vrátil. Brandon a Eric by měli přijet za pár týdnů.

Vlci se páří v březnu a období gravidity trvá pouhé šedesát tři dny. K naší radosti má Lucy tři nová štěňata a znovu jí přinášejí potravu samci, kteří pro ní loví.

Jeden ze starších samců, ten, jemuž říkáme Lester, už není u smečky. Naše sledovací zařízení neukázalo, že by se oddělil, tak můžeme jenom hádat, co se s ním stalo.

Ricky je stále jednoznačným vůdcem. Odhadujeme jeho věk na šest let, a protože průměrná délka života arktických vlků je asi sedm let, očekávali bychom, že bude slábnout, ale zatím se zdá vitálnější než kdykoli předtím.

Eric a Brandon přijedou pár dní po sobě. Jakmile budu mít příležitost zůstat s Erikem o samotě, promluvím si s ním.

Vím, co dělá. Otázka je, jestli to přizná.

12

Prostě se musela podívat.

Sofie měla zlost především kvůli vlastní hlouposti, třebaže by se k tomu ani za nic nepřiznala.

Má štěstí, že zůstala naživu. Kulka ji zasáhla doprostřed hrudi, těsně pod přední zapínání podprsenky. Ale vzdálenost střelce na střeše bytového domu přes ulici a zvedající se vítr ze severu zpomalil rychlost kulky stejně jako dvojité okenní sklo a masivní kovová spona její kabelky. Přesto jí kulka prorazila kůži a zanechala v ní malý okrouhlý otvor.

Bylo to celkem vzato nepatrné zranění - alespoň podle lékaře na pohotovosti, který jí sdělil diagnózu, zatímco couval od kabiny oddělené závěsem, aby byl od rozzuřené Sofie co nejdál. Zdravotní sestra dokonce zavolala ochranku.

Sofie chápala jejich reakci. Konec konců, vyhrožovala, že pomocnou sílu, ženu, na jejímž štítku stálo označení „asistentka Louanne“, zabije, a kdyby držela nůžky v ruce ona, možná by svoji hrozbu splnila. Měla je však asistentka a ta se nenamáhala Sofiinu překrásnou blůzku svléknout ohleduplně. Kdepak. Rozstřihla ji a

Sofie byla příliš rozrušená, než aby jí v tom zabránila. Když se pak pokusila protestovat, asistentka se pohrdavě ušklíbla a dál trhala jemné hedvábí.

Halenku, kterou měla během střelby rozepnutou, kulka nepoškodila, ale teď z ní zůstaly cáry. Její nádherná blůzka Dolce & Gabbana byla zničená. Sofie věděla, že se chová hloupě, možná dokonce trochu bláznivě, když tak lpí na této blůzce, avšak také věděla, že to vlastně není přímo halenka, kterou miluje, ale spíš to, co představuje. Byla to poslední věc koupená za peníze, jež jí dal k narozeninám otec. Měla ji na sobě několikrát, než si začala dělat výčitky svědomí, a protože to nebyla nová koupe, nepochybovala o tom, že ji může nosit Protože si už nedovolila přijímat peníze od otce a kupovat za ně tak drahé dárky, nebyla si jistá, jestli si někdy bude moct dovolit něco podobně luxusního. Všechny peníze navíc, které ze svého mizerného platu ušetřila, šly tu charitu. Tak to prostě muselo být. Nebyla si jistá, proč je tím tak posedlá. Možné dělá pokání za otcovy domnělé hříchy nebo je to její žalostný pokus omezit výdaje pro sebe.

Sotva sestra a asistentka nechaly Sofii o samotě, posadila se a přehodila nohy přes okraj postele. Přestože ji daly injekci na uklidnění, ucítila bolestné bodnutí. Trhla sebou, chytila se prostěradla po stranách, aby se nezhroutila. O kousek dál uslyšela zvýšené hlasy nesoucí se nejspíš ze sestemy. Někdo se tam hádal. Pravděpodobně se přeli lékaři a pracovníci ochranky, kdo si to s ni půjde vyřídit.

Cítila se trochu trapně kvůli scéně, již vyvolala, a věděla, že jím způsobila nepříjemnosti. Ale pak se na sebe podívala, spatřila potrhanou blůzku, připomněla si škodolibý výraz asistentky a znovu dostala vztek.

Vtom asistentka Louanne odhrnula závěs a vrátila se, aby si odnesla pár věcí. Tvářila se vysloveně nepřátelsky. Sofii trvalo asi deset vteřin, než přišla na to, co je Louanne zač. Byla to zatrpklá žena, která si o sobě myslela, že si zaslouží lepší život. Měla tvrdý. krutý výraz. Sofie odhadovala, že je ji kolem čtyřiceti, ale krví podlité oči a nos protkaný červenými žilkami ukazoval, že játra má asi jako osmdesátiletá. Těžký, odporné sladký parfém na sebe lila nepochybně proto, aby přerazil pach alkoholu, který si přidávala do piti během přestávek.

„Já vím, kdo jste,“ řekla Louanne a opovržlivě zafuněla

„To je dobře. Teď jděte pryč.“

„Vy se nejmenujete Summerfieldová, ale Roseová.“ Louanne jméno vyprskla, jako by to byla nejohavnější nadávka. Ohlédla se aby se přesvědčila, že nikdo neposlouchá, a pokračovala: „Nemyslete si, že mi budete vyhrožovat a projde vám to. Jste pěkná špína. Víte co? Váš otec je vyděrač, a protože jste jeho dcera, tak musíte být to samé.“ Když se nedočkala odpovědi, začala soptit ještě víc. „Sebere vás policie. Podám na vás stížnost,“ dodala. „Budou vás muset zatknout“ Pořád nic. Louanne se dostávala do varu. „Měla byste se radši omluvit“

Konečně se dočkala odpovědi.

„Omluvit? To byla Dolce & Gabbana,“ vyštěkla Sofie. „Ga… bbana.“

„Fajn. Řeknu policií, že jste mě uhodila. Tomu se říká ublížení na těle.“

„Ne, tomu se říká lež.“

Jedinou předností agentů FBI bylo, že uměli chodit tiše, když chtěli. Louanne se otočila a zjistila, že asi na krok za ní stoji Jack MacAlister.

Znovu pohlédla na Sofii. „To je tvrzení proti tvrzení.“ Jack neměl trpělivost poslouchat takové hlouposti. „Aleku, máš to?“

Teprve teď si Louanne všimla odznaku a zbraně. „Nic jsem tím nechtěla. Ta bláznivá ženská na mě začala křičet a myslím, že to není správné. A vyhrožovala mi, že mě zabije nůžkami!“ dodala a zoufale kývala hlavou. „Nejspíš to zapře, ale je to tak.“

„Nezapřu to. Skutečné jsem vyhrožovala, že vás zabiju. Podejte mi nůžky, a udělám lo.“

„Sofie, proboha…,“ začal Alec.

„Vídíte?“ vykřikla Louanne. „Vidíte? A ječela na mě kvůli nějaké pitomé halence.“

„Byla to Dolce & Gabbana. Mějte trochu větší respet.“

„Zbláznila se.“

Jack a Alec neřekli ani slovo. Jenom se na ženu dívali.

Louanne polkla a začala koktat: „Já bych policii nelhala. Ale ona se ke mně chovala hrozně. Hrozně. A já jsem se jenom snažila dělat svoji práci. Teď mám co dohánět, tak bych radši měla jít. Jsou tam další pacienti, kteří ji víc ocení.“

Zatáhla závěs a bylo slyšet, jak cestou po chodbě potahuje. Oba muži počkali, dokud nezmizela za rohem. Alec řekl: „Jedu pro Regan. Ty zůstaň u Sofie.“ Jack o krok ustoupil. „Já tady nezůstanu. Přivezu tvoji ženu.“ Alec zatáhl závěs a přistoupil k Sofiině posteli. „Bolí to moc?“

„Ne, vůbec ne.“

„Sofie, strašně mě mrzí, co se ti stalo.“ Při soucitu, který se ozýval z jeho hlasu, jí bylo do pláče. Zvedla ruku a řekla: „Nesnaž se na mě být hodný, aspoň ne teď. Mám nervy nadranc, Aleku, úplně nadranc.“ Při jejích dramatických slovech se usmál. „Měla by ses stydět.

Asistentka teď kvůli tobě brečí.“

„Myslím, že to nějak přežiju.“

„Já myslím, že se tě můj partner bojí.“

To ji rozveselilo. „Ty vždycky nejlíp víš, co je třeba říct.“

„Objal bych tě a poplácal po zádech a řekl ti, že je všechno v pořádku, ale nechci se špinit od krve.“

„Svoji lásku ke mně můžeš projevit tím, že někoho zastřelíš.“

„Jasně, proč ne?“

„Jak dlouho ještě budu muset čekat? Už mě rentgenovali, prohlíželi a ohmatávali. Ztratila jsem hodně krve a oni si myslí, že mi vezmou ještě další.“

Znovu se jí udělalo špatně. Nápor adrenalinu z jejího vzteku poklesl a do hrudi začala pronikat bolest.

„Doktor se teď dívá na snímky. Pak za tebou přijde a promluví si s tebou.“

„Proč se mě nezeptáš, co se stalo?“

„Vím, co se stalo. Někdo po tobě střelil. Taky vím, že jsi toho člověka neviděla. Byl moc daleko. Je pár detailů, které bys mi mohla pomoct objasnit, ale to může počkat, dokud tě nedají dohromady.“

„Chodí agent MacÁlister všude s tebou?“

„Vlastně je to naopak. Mě přidělili k němu. Já chodím všude tam, kam on. Ale to se může brzo změnit. Jack si možná vezme volno.“

Nenamáhala se zeptat proč. „Oba byste měli jít domů. To není případ pro federály. Podám výpověď policii.“

„Nepůjdu nikam a zatím se nerozhodlo, jestli vyšetřování povedou místní, nebo federálové. Kromě toho chci mít tu kulku, hned jak ji z tebe vytáhnou.“

Při tom pomyšlení se otřásla. „Pošlu ti ji.“ Pak si povzdechla a dodala: „Chci jít domů.“

„Nebudeš tady dlouho.“

Pak si toho Sofie moc nepamatovala. Chirurg přišel se sestrou, která jí dala další injekci, a ona téměř okamžitě usnula. Nevěděla, jak dlouho spala, ale když pak otevřela oči, ležela na nemocničním lůžku a kapala jí infuze. U okna stály Regan a Cordie a něco si šeptaly. Sofie poznala, že jsou ustarané.

„Viděly jste to?“ zeptala se Sofie.

Ve dveřích stál Jack. Slyšel, na co se ptá, a pomyslel si, že je to zvláštní otázka. Proč by si měla myslet, jestli kamarádky viděly její zranění? Nebo se možná ptá, jestli viděly kulku, která je způsobila.

Cordie a Regan zjevně dobře věděly, na co se ptá.

„Kdo může schválně zničit něco od Dolce & Gabbany?“ prohodila Cordie. „Vždyť je to zločin.“

„Byl to jenom kus oblečení,“ řekl Jack. To neměl říkat.

„Byla to krásná halenka,“ odsekla Regan.

„Byl to symbol,“ dodala Cordie. „To nemůžete pochopit.“

„Symbolická halenka celá od krve.“

Regan zavzdychala. „Mohly jsme se ji pokusit vyčistit. Kulka ji nepoškodila. Ta žena, která ji rozstřihla, je barbar.“

„A proto jste jí vyhrožovala, že ji zabijete?“ zeptal se Sofie a vykročil k ní. „Proč děláte takový problém z nějaké kanavy?“

„Z Gabbany,“ opravila ho Cordie.

„On to dobře ví,“ řekla Sofie. „Jenom si ze mě utahuje.“ Jack pokrčil rameny. Díval se na ni, ale položil otázku jejím přítelkyním.

„Už jste jí řekly o té sukni?“

„Ne…, sukně ne,“ zaúpěla Sofie. „Měla jsem ji moc ráda. Byla…“ Když viděla, jak se usmívá, zarazila se. „Vy jste ale darebák.“

Usmál se ještě víc „Jen si rýpněte.“

ZÁPIS Č. 283 ARKTICKÁ STANICE

Konečně jsem měl příležitost mluvit s Erikem v soukromí. Požadoval jsem, ať mě doprovází, abychom mohli postavit provizorní přístřešek k pozorování smečky.

Šel jsem okamžitě k věci. Řekl jsem mu, že mám vzorek Rickyho krve, že to byl jeden z prvních odebraných a že v něm nebyl patrný žádný neznámý hormon, ani stopa, přestože vzorky, které odebral on, vykazovaly vysokou hladinu té záhadné látky.

Eric bez váhání přiznal, že na Rickym prováděl experimenty, ale přísahal, že žádnému jinému vlkovi nic nepodal. Věděl, že to, co dělá, by mu způsobilo problémy, tak mě prosil, abych mlčel, než si přečtu údaje, které shromáždil.

Chodil jsme celé hodiny sem a tam, ale nakonec mě Eric přesvědčil, abych s experimentem souhlasil. Pokud se jeho neuvěřitelné tvrzení ukáže správné, objevil zázračný lék.

13

Sofii propustili z nemocnici následujícího dne večer. Regan ji prosila, aby přišla do Hamiltonu a zůstala tam bydlet, a Cordie ji přemlouvala, aby se nastěhovala do jejího bytu ve starém honosném domě. Sofie jejich laskavé nabídky odmítla s tvrzením, že jí bude nejlépe doma. Chtěla se vyspat ve vlastní posteli. Budou ji hlídat čtyřiadvacet hodin denně, než útočníka dostanou do vězení.

Alec naléhal, že ji odveze domů, což znamenalo, že přitom měla také druhého průvodce, Jacka MacAlistera.

Jakmile se dostala do svého bytu a převlékla se do tepláků a staré flanelové košile, mohla si konečně odpočinout. Posadila se na pohovku, nohy si opřela o podnožku a s úlevou vydechla.

„Mluvil jsi s detektivem Morrisem?“ zeptala se Aleka. „Na jeho příjmení si nevzpomínám.“

Alec se usmál. „Myslíš detektiva Morrise Steinbecka?“

„Steinbeck - jako ten spisovatel?“

„Jako detektiv, který má na starost tvůj případ. Ne, ještě jsem s ním nemluvil. Zavolám mu ráno.“

„Zajímalo by mě,“ řekla ,,jak to, že ten případ nedostal John Wincott? Je detektiv a taky tvůj kamarád.“

„Johnovi ho nepřidělili,“ vysvětloval Alec.

„Takže se o to budou starat místní?“ chtěl vědět Jack. „Ty to nepřevezmeš?“

„Chtěl jsem, ale John mi řekl, že Steinbeck je dobrý detektiv.

Abych se do toho nepletl a nechal ho dělat jeho práci.“

„Jestli ten případ chceš, měl bys ho dostat,“ řekl Jack.

„Ne, to není třeba,“ namítl Alec. „Sofie je dobrá kamarádka. Jestli mě Steinbeck nebude pořádně informovat, můžu mu nadělat problémy.“

Taková domýšlivost. Kdyby Sofii rána tak nebolela, nejspíš by se zasmála. Jsou všichni muži tak nafoukaní a arogantní jako ti dva? Jestli mě Steinbeck nebude dostatečně informovat, můžu mu nadělat problémy? No tohle! Moc. O to se tady jedná? O to, jestli FBI trumfne policii? Alec mluvil sobecky, ale jistě to myslel dobře.

Zatímco Alec a Jack dál probírali záležitosti kompetencí, Sofie sáhla po sáčku s léky. Při odchodu z nemocnice dostala antibiotika, obvazy a pilulky. Je na čase vzít si tabletu.

Alec se obrátil k ní. „Pověz mi něco o Steinbeckovi. Co si o něm myslíš?“ zeptal se jí.

„Zdá se, že ví, co dělá. Bere to důkladně. Každopádně mi položil hromadu otázek.“

„Ale moc jste mu toho neřekla, že?“ podotkl Jack a vzápětí zmizel v kuchyni. Sofie slyšela, jak otevírá skříňky.

„Co hledá?“ zeptala se Aleka.

„Něco k jídlu. Máme strašný hlad.“

„V ledničce je mrkev,“ zavolala.

Zaslechla, jak se Jack směje. Vrátil se do obývacího pokoje se sáčky bramborových lupínků a preclíků, dvěma balenými vodami a colou s náhradním sladidlem. Preclíky a jednu láhev hodil Alekovi.

„Toho střelce jste nemohla vidět,“ řekl, jakmile se usadil na pohovku vedle ní. „Byl moc daleko.“ Vyzul si boty a nohy položil na čalouněnou podnožku vedle jejích.

„Máte dost pohodlí?“ zeptala se Sofie.

„Už si ho dělám.“ Očividně nepoznal ironii.

„Máte pravdu,“ řekla. „Střelce jsem neviděla. Musela jsem říct Steinbeckovi o těch výhrůžkách a taky po mně chtěl, abych mu sdělila jména lidí, kteří by mě mohli chtít zabít.“

„Vsadím se, že seznam je dlouhý,“ poznamenal nonšalantně Jack a roztrhl sáček chipsů.

„To není legrace,“ odsekla. „Řekla jsem detektivovi, že mě všichni milují, že jsem milá a laskavá a že by nikoho nenapadlo ublížit mi.“ Leda snad asistentku Louanne, blesklo jí hlavou, a doktora z pohotovosti. No, a ještě toho divného chlápka z vlaku, toho, který se nechtěl nechat odbýt. A pak možná tu ženu z butiku…

„No dobře, snad by to opravdu byl dlouhý seznam,“ připustila.

„Řekla jsem detektivovi, že když Kelly’s skončil a ukázalo se, že penzijní fond je pryč, zbyla spousta naštvaných zaměstnanců. Můžete se jim divit? Počítali s těmi penězi do důchodu. Můj otec byl náhodou velkým akcionářem v jedné z firem zajišťovacího fondu, kam se investovaly peníze. Jakmile byl fond vytunelovaný, začali se hledat viníci. Jistě jste viděl tiskovou konferenci, kde vystoupil ten prolhaný výkonný ředitel a řekl, že můj otec vzal peníze ještě předtím, než šly akcie ke dnu.“

„Ředitel nevystoupil a neřekl to rovnou, Sofie. Byl dost chytrý, aby nemohl být obviněn z pomluvy,“ řekl Alec.

„Naznačil to, a tím nadělal stejnou škodu,“ namítla Sofie. „Myslíš, že mu pár lidí neuvěřilo? A možná se stejní lidé chtějí pomstít. Všichni potřebují obětního beránka. Nikdo nechce být zodpovědný za nic zlého, co se stalo. Když něco zbodne Kongres, najdou jednu nebo dvě oběti, předhodí je veřejnosti, i když jsou za to zodpovědní oni sami. V té situaci je i můj otec, je jenom obětní beránek, protože měl kdysi nějaké problematické kšefty.“

„Pak by tihleti pomstychtiví lidé měli jít po vašem otci, a ne po vás,“ řekl Jack.

„Mého otce z toho vynechte.“

Jack si všiml, že nemůže otevřít láhev a vzal jí ji z rukou.

,,Nemůžu ho vynechat,“ vysvětloval. „Je přímo v centru dění.“

„O svém otci nebudu diskutovat ani s vámi, ani s nikým jiným.“

Jack chvíli mlčel. Sofie nebyla v takové formě, aby se s ní teď mohl hádat. Byla bledá a ruce se jí třásly, když jí podával otevřenou láhev s vodou. Kdyby jí vodu znovu neodebral, asi by rozsypala pilulky po celé pohovce.

„Poslyšte, protože jste nemluvil s detektivem Steinbeckem,“ řekla Sofie, „měla bych vám asi něco říct…“ Zarazila se. Bude to těžké vysvětlit a pomyslela si, že by možná měla nechat na Steinbeckovi, aby jim to řekl.

Alec i Jack čekali, že bude pokračovat

„Kolik?“ zeptal se Jack a zvedl lahvičku s léky. „A komu to chcete říct? Alekovi, nebo mně?“

Sofie natáhla dlaň a překvapilo ji, že se třese. „Jednu prosím a myslím, že to budu muset říct vám oběma, protože tady teď u mě sedíte. Nechci být nezdvořilá.“

„Už se stalo.“ Jack se zadíval na štítek lahvičky s léky. „Nejsou moc silné. Určitě si nechcete vzít dvě?“

„I při té jedné se mi může udělat zle.“ Usmála se. „Když jste tu vy.“

,,Rentgenovali vám v nemocnici i hlavu?“ zeptal se Jack.

Vtom zazvonil domovní zvonek a Alec vyskočil, aby otevřel. „Je načase,“ řekl.

„Už je tady bezpečnostní útvar?“ zeptala se Sofie.

„Ne, Gil přijde až v devět. Naštěstí jsou tu Regan a Cordie a přinesly něco k jídlu. Umírám hlady.“

Jack vstal, aby mu pomohl. Cordie mu svěřila sáček s pečivem a Regan podala svému manželovi barbecue.

Sofie zavolala z pohovky: „Máš pro mě baterie?“ „Tři áčka, jak jsi chtěla,“ odpověděla Regan a ukládala nákup do ledničky. „Dám ti je na stůl.“

Sofie neměla hlad, ale Cordie ji přemluvila, aby si dala trochu horké polévky, kterou přinesla z čínské restaurace přes ulici. Chutná polévka jí dodala energii.

Kamarádky se nad ni sklonily. Cordie přitiskla Sofii ruku na čelo, aby se ujistila, že nemá horečku, a Regan posunula polštář pod jejími zády a přitáhla jí na ramena pokrývku.

„Je to malé poranění,“ namítla Sofie. „Malé,“ opakovala. „Za týden mi vytáhnou stehy a pak budu zas jako dřív. Možná budu mít i stejnou váhu.“

„Kdy ses naposledy vážila?“ zeptala se Cordie.

„Říkala jsem možná.“

„Můžeme pro tebe ještě něco udělat?“ zeptala se Regan.

Sofie se rozhlédla po pokoji. Závěsy byly snad poprvé v tomto roce zatažené a to jí připomnělo, jak sklo roztříštila kulka.

Alec si všiml jejího pohledu. Oba s Jackem dojedli a rozvalili se v křeslech u krbu. „Gil se o to okno postaral. Měl tady dnes ráno na to lidi.“

„Asi se za něho budu muset provdat,“ řekla Sofie. „Je tak praktický.“

„Co můžu udělat já?“ zeptala se Regan.

„Uklidit nákup a jít domů. Rozčiluje mě, jak tady nade mnou stojíš. Nic mi není.“

Cordie následovala Sofii do ložnice a šla by za ní i do koupelny, kdyby Sofie včas nezavřela dveře. Dala si na ránu nový obvaz a překvapilo ji, že nevypadá tak zle. Poté, co si umyla ruce a obličej, sebrala tubu hydratačního krému a otevřela dveře. Vzápětí se rozesmála. Cordie rozesílala postel a natřásala polštáře.

„Chceš jít do postele?“

„Můj bože! Ne, nechci jít do postele. Jsem jen po malém zákroku,“ opakovala. „Ještě není ani sedm a mám hromadu práce.“

Cordie ji doprovodila zpátky k pohovce. „Musím zavolat panu Bittermanovi,“ řekla Sofie. „Kde je telefon? Určitě má plno starostí.“

„Už jsem s ním mluvil,“ řekl Alec. „Zavolal mi na mobil, když slyšel, že tě postřelili, a já jsem ho ujistil, že jsi v pořádku.“

Sofie přikývla. „Cordie, poslala jsi všem mail, že mi nic není?“

„Poslala.“

„Komu jsi psala?“ zeptal se Alec. Jeho hlas zněl zvědavě.

„Rodině a známým,“ řekla Cordie.

„A co její otec? Dala jsi mu taky vědět?“

Regan vrhla na svého muže „ten pohled“, a on ho ignoroval.

„Rádi bychom s ním mluvili,“ řekl Jack. „Víš, vytáhli ho někam na pivo…“

„Je těžké ho najít,“ prohodil Alec.

„Pořád někam jezdí,“ řekla Sofie. „Má hodně práce. Momentálně je v jiném státě.“

Cordie a Regan věděly, jak je Sofii nepříjemné hovořit o otci, a rychle změnily téma.

„Jeden můj žák se pokusil vyhodit do vzduchu laboratoř,“ řekla Cordie.

„Cordie učí chemii na střední škole,“ vysvětlovala Jackovi Sofie.

„Nepokoušel se o to taky někdo už minulý rok?“

„Tak nějak,“ odpověděla Cordie.

Jack se usmál. „Jak může tak nějak vyhodit do vzduchu laboratoř?“

„To je složité.“

Cordie pohlédla na Regan a kývla hlavou k Sofii, čímž chtěla naznačit, že je řada na ní, aby odvedla řeč od Bobbyho Rosea.

„Na ten rachot nikdy nezapomenu,“ řekla Regan.

„Jaký rachot?“ zeptala se Sofie. Vzpomněla si, že si nevzala antibiotika, a teď zápasila s bezpečnostním uzávěrem lahvičky.

„V telefonu jsem slyšela ohromný třeskot, jako by se rozbíjelo sklo, a pak ránu.“

Sofii došla trpělivost a bez uvažování strčila lahvičku Jackovi.

Otevřel už jednu; mohl by otevřít i druhou.

„Myslela jsem, že jsi mrtvá, Sofie,“ řekla Regan a v očích se jí objevily slzy. „Vážně. Z jednoho telefonu jsem vytočila devětsetjedenáctku a z druhého telefonu zavolala Alekovi. Ale zároveň jsem držela hovor na mobilu a doufala jsem, že se ozveš. Slyšela jsi, jak na tebe volám?“

„Ne, neslyšela.“

„Jak se ti podařilo obsluhovat tři telefony najednou?“ zeptala se Cordie.

„To nevím, ale podařilo se mi to. Alec a Jack byli na schůzi a sekretářka je obvykle neodvolává, ale nemusela jsem jí to dlouho vysvětlovat. Myslím, že jsem ji vyděsila, když jsem křičela, že na tebe stříleli.“

Alec natáhl ruku k Regan a přitáhl si ji na klín. „Dostali jsme se do nemocnice dřív než ty, Sofie,“ řekl.

Regan si otřela oči. „Pojedu domů a pořádně se vypláču.“ Alec ji pohladil po rameni. „Co kdyby ses do toho pustila hned? Asi se ti nepodaří dojet až do hotelu se suchýma očima.“

Sofie se zasmála. Regan mohla spustit pláč na povel. Bylo to zvláštní. Když byly ty tři v základní škole, Cordie a Sofie zkoušely, kdo rozpláče Regan jako první. Sofie jí vždycky vyprávěla smutnou historku, kterou si vymyslela, a Cordie jí zpívala smutnou píseň. Když teď uvažovala, co dělaly, nezdálo se jí, že to bylo hezké. K

smíchu ano, ale hezké ne. Bylo zvláštní, že si na takové věci vzpomněla. Možná s tím měly něco společného pilulky proti bolesti.

„Mrzí mě, že jsme se tě snažily rozplakat, když jsme byly malé,“ řekla Sofie a najednou se cítila provinile.

„Kdy se tě snažily rozplakat?“ zeptal se Alec.

„V jednom kuse,“ přiznala Cordie.

„Až jsem na to přišla,“ řekla Regan. Odešla do předsíně, aby si vzala kabelku a svetr. Obrátila se ke Cordii a řekla: „Odvezu tě domů, jestli jsi připravená.“

„Pokud mě Sofie nepotřebuje…“

„Jeďte prosím,“ řekla Sofie. „Prosím vás… a ty dva vezměte s sebou.“

Trvalo ještě pět minut, než se jejím kamarádkám podařilo dostat se ke dveřím. Regan se naposledy otočila a zeptala se: „Zajímalo by mě, kdo ti volal na mobil, když po tobě stříleli. Vždyť ho to taky muselo vyděsit.“

„No jo, o tom… si promluvíme zítra.“ Alec a Jack se při její vyhýbavé odpovědi nezvedli. Jako by přirostli ke křeslům.

Jakmile byly Regan a Cordie pryč, otočila se Sofie k mužům. „Vy byste taky měli jít domů,“ prohodila.

„Počkáme, dokud nepřijde Gil,“ řekl Alec.

„Oba tady musíte čekat?“

„Vezu pak Jacka domů, takže ano, oba musíme čekat.“

„Kdo vám volal na mobil?“ zeptal se Jack. Teď se zdálo, že je zvědavý on.

„Všechno už jsem vysvětlila detektivu Steinbeckovi.“

„Co jsi mu vysvětlila? Kdo to byl?“ chtěl vědět Alec.

Až dosud se odpovědi vyhýbala, ale usoudila, že je nevyhnutelné odpovědět přímo. Už se nemůže vykrucovat.

„Ten člověk, co mě postřelil.“

ZÁPIS Č. 290 ARKTICKÁ STANICE

Smečku postihlo něco hrozného. Allie, jedna ze samic, včera uhynula. Všimli jsme si, že v posledních dnech byla nezvykle tichá, ale nevěnovali jsme tomu velkou pozornost.

Eric si mě vzal stranou a ujistil mě, že s Alliinou smrtí nemá nic společného. Věřím mu, ale úplně spokojený budu, až když nezjistím v Alliině krvi žádné neobvyklé hormony.

Příznaky se projevují u dalších dvou vlků. Mysleli jsme si, že příčinou je nějaký virus, ale nedokázaliysme ho identifikovat. Připadáme si bezmocní a modlíme se, aby ostatní zůstali m zdraví.

14

„Ale ty by ses taky podíval,“ namítla Sofie.

„Blázníš?“ řekl Alec. „Ne, nepodíval bych se. Ty bys vyhlížel z toho okna, Jacku?“

„Samozřejmě že ne.“

Sofie přejížděla pohledem z jednoho na druhého. „Ale no tak. Kdyby vám někdo zavolal a jeho hlas by vám připadal povědomý a řekl by vám, že vás chce překvapit…“

Oba muži se tvářili tak nevěřícně, že už se nesnažila ospravedlňovat své jednání.

„Mluvíte stejně jako detektiv Steinbeck,“ řekla.

„Ptala jste se ho, jestli by se z okna podíval on?“ chtěl vědět Jack.

„Představte si, že ano.“

„A?“ pobídl ji Jack, když se odmlčela.

„Řekl, že by se nepodíval,“ přiznala váhavě. „Dělá na vraždách.

Co jiného mohl říct?“

,,Už nevíš, proč tvůj šéf chtěl, abys pracovala doma?“ zeptal se Alec. „Zapomněla jsi na to vyhrožování?“

„Ne, nezapomněla,“ řekla Sofie tiše. „Jenom jsem je nebrala vážně.“

„Proč?“

„Vyhrožují mi pořád - nebo aspoň vždycky, když se ve zprávách mluví o otci a neprávem ho obviňují z nějakého zločinu. Měla bych ovšem dodat, že mu nikdy nedokázali vinu.“

„A jak vám vyhrožovali dříve?“ zeptal se Jack.

Nedbale pokrčila rameny. „Normálně. Jako třeba: ,nenávidím tě’,

„jednou budeš litovat’, „zakroutím ti krkem’…, bla, bla, bla…“

„Žádal jsem ji, aby to vždycky okamžitě ohlásila,“ řekl Alec Jackovi.

„Abych to řekla policii?“ naježila se Sofie. „Aby pak kolem mě slídili ještě víc, než už to dělají? K čemu by to bylo? Výhrůžky vždycky po týdnu nebo po dvou přestaly. Aleku, nemíním celý život strávit ve strachu.“

„Co vám ten vrah ještě řekl, než jste se šla podívat z okna?“ zeptal se Jack.

„‚Udělejte to.’ Chtěla jsem, aby mi řekl své jméno, a on na to řekl:

,Udělejte to’. Taky říkal, že nechce, abych pokazila překvapení.“

„Tak jste se podívala,“ řekl Jack a potřásl hlavou.

„Samozřejmě.“

„Hm… Jo, myslím, že kulka v prsou se dá považovat za překvapení,“ řekl Jack

„Taková ironie není k ničemu.“

Jack seděl v křesle proti ní, naklonil se a lokty si opřel o kolena.

„Takže kdybych vám řekl, abyste ,to udělala’, udělala byste, co bych chtěl?“

Sofii se jeho logika ani trochu nelíbila. Kdybys chtěl, abych tě zastřelila, zřejmě ano, pomyslela si.

Alec chtěl, aby pokračovala. „Říkala jsi, že ti ten hlas byl povědomý.“

„Trochu,“ odpověděla Sofie. „Zněl příjemně a připomínal mi nějakého obchodníka. Tehdy se mi zdálo, že jsem ho už někde slyšela, ale teď si tím nejsem tak jistá.“

„Až ti příště bude někdo vyhrožovat, okamžitě mi zavolej. Je ti to jasné?“ řekl Alec přísným tónem.

„Umím se o sebe postarat sama.“

To nebyla dobrá odpověď, uvědomila si Sofie, zvláště když mě právě propustili z nemocnice po zranění pistolí. Alec vypadal, jako by jí chtěl pořádně zatřást, aby dostala rozum. Jack se tvářil ještě hůř.

„Nedívejte se tak na mě.“

„Jak se na vás dívám?“ zeptal se Jack.

„Jako byste si myslel, že jsem idiot.“

„Takže se mi to povedlo. Výborně.“

Co od ní chtějí? Pravdu? Tu nedostanou, rozhodla se. Ovšemže měla strach a také ji unavovalo předstírat, že ji žádná výhrůžka nevyděsila. Oba muži však čekali kajícnost. „Dobře, uznávám. Nebyla jsem opatrná.“

Jack spokojeně přikývl a otočil se k Alekovi. Zatímco odříkal výčet všech hrůzostrašných věcí, které by se jí mohly stát, kdyby na sebe nedávala pozor, Sofie mlčky seděla a pozorovala je. Je to opravdu cvok, pomyslela si. Zlé je, že je přitom tak sexy. Nemohla uvěřit, že ji vlastně přitahuje. Ale ostatně proč ne? Byl dokonalou ukázkou mužnosti - vysoký, se širokými rameny, svalnatý. Měl husté tmavé vlasy, ostře řezané rysy a pronikavé oči a z jeho uličnického úsměvu ji začalo šimrat v žaludku, zvlášť když se k tomu na ni určitým způsobem podíval.

Poznala, že i ona se mu líbí. Nedíval se na ni tak, jak se dívá na člověka agent FBI. Díval se na ni, jako se dívá muž na ženu, která ho zajímá. Také poznala, že se tomu brání. Vzhledem k tomu, že si myslí, že je praštěná ženská s drzým jazykem, a také s ohledem na to, kdo je její otec, může se mu někdo divit?

Prohlížela si Jacka MacAlistera pozorně, zatímco hovořil s Alekem. Ví, že se jí líbí? Doufala, že ne. Ach bože. FBI. Co se to s ní děje? Co se stalo s jejími zásadami?

Mohla bych s ním jít do postele, usoudila. Byl by to jen sex, pořádný, divoký, úchvatný, vášnivý sex. Žádná láska. Nemůže si dovolit zamilovat se. Musí si chránit srdce. Není jako jiné ženy. Nemůže se vdát a mít děti… s tím, jakou má rodinu.

Živočišný, šílený sex…, bezuzdný… Na tom přece není nic špatného, že?

Ale… FBI. Přestaň, Sofie, nabádala se. Asi začíná bláznit když má takové myšlenky. FBI. Proč si to neuvědomuje, když se na něho dívá? Potřebovala mozek zaměstnat něčím jiným, aby neměl čas uvažovat o zvráceném výběru mužů. Je to jako držet dietu. Jakmile držela dietu, musela se něčím zabývat, aby nemyslela na čokoládovou zmrzlinu uloženou na dně mrazáku. Musela uznat, že obvykle podlehla a zmrzlinu nakonec snědla, ale rozhodla se, že Jackovi nepodlehne. Takovému nutkání dokáže odolat.

William Harrington. Ve zmatku posledních čtyřiadvaceti hodin na něho prakticky zapomněla. Teď si uvědomila, že je to záhada, na niž by se mohla zaměřit. Co se s ním stalo? A proč odjel do Prudhoe Bay? Vypravil se tam až po závodě? Proč jí tedy řekli, že odjel do Evropy? Něco tady nehraje, ale co?

Sofie si nebyla jistá, co by měla dělat dál. Napadlo ji, že by se mohla svěřit Alekovi. Mohla by mu vylíčit, jak se seznámila s Harringtonem, a vysvětlit mu bizarní okolnosti jeho smrti, ale co by jí řekl? Že to byla nešťastná náhoda? Hrozná smrt, ale přece jen nahodilá?

Potřebovala by si promluvit s panem Bittermanem. Je expertem na prověřování zdrojů a určitě bude vědět, jak by mohla prověřit tohle. Konec konců, býval v jiné třídě, víc než dvacet let pracoval v jedněch z nejprestižnějších novin na světě. Měla by mu zatelefonovat.

Alec a Jack ukončili hovor o ní a Alec psal na mobilu nějakou zprávu.

„Aleku, myslíš, že někdo mohl odposlouchávat moje telefonní hovory?“ zeptala se.

Odpověděl jí, aniž zvedl hlavu. „Gil to zkontroloval. Je si jistý, že se ti na telefon nikdo nenapíchl. Proč se ptáš?“

„Ze zvědavosti, to je všechno. Agente MacAlistere, spěcháte někam? Pořád se díváte na hodinky.“

„Nezdá se vám, že je načase, abyste mi říkala Jacku? Ne, nemám žádné plány, které by se nedaly změnit. Jenom si krátce zatelefonuju.“

„Aleku, proboha, odvez Jacka k jeho vozu. Ať nezmešká schůzku. Nehodí se, aby ji tak pozdě večer rušil.“ To jí nestačilo. „Kromě toho jsem slyšela, že některé speciální eskortní služby si účtují poplatek za zrušení na poslední chvíli.“

Jack po ní blýskl úsměvem a řekl: ,,Nemůžu odejít, dokud tu nebude Gil.“

V tom okamžiku zazvonil domovní zvonek. Jack se rozesmál

„Přísahám, že tohle jsem neplánoval.“

Gil přišel o dvě hodiny dříve. Přihnal se se třemi velkými krabicemi s pizzou a dvěma baleními piva Kelly’s.

„Ustup z cesty, Aleku. Musíme ty pizzy sníst, dokud jsou teplé, a pivo vypít, dokud je studené. Hej, Sofie, jak se vede? Dala byste si kousek nebo dva?“

„Možná později. Kde jste vzal Kelly’s?“

„Na černém trhu,“ odpověděl s úsměškem.

„Dělal jste si zbytečně starost s obstaráváním teplého jídla,“ řekla. Chtěla dodat, že je to hanba. Jack a Alec už přece jedli a Regan s Cordií odešly. Pak si všimla, že Jack zamířil za Gilem ke stolu, zatímco Alec odešel do kuchyně, aby přinesl nějaké ubrousky.

„Jaké jsi přinesl?“ zeptal se Alec.

„Jak to myslíš, jaké? Různé samozřejmě. Jsou poživatelné.“

Sofie přešla na druhou stranu pokoje a odstrčila Jacka, aby se podívala na obrovskou pizzu, kterou právě rozbalil Gil. „Opravdu budete zase jíst?“ zeptala se a pohlédla na Jacka.

Jack se k ní otočil a najednou jako by měl svázaný jazyk. Kruci, ta je hezká, blesklo mu hlavou. Tvář čistou, ani stopa make-upu, a přece vypadá úžasně. A ohromně svůdně. Jindy a jinde by ji začal balit

„Cože?“ řekl a snažil se vzpomenout si, na co se ho ptala.

„Ptala jsem se, jestli budete zase jíst.“

„Jo, samozřejmě že budu. Je to pizza. Musíme ji spořádat dokud je teplá.“

„To je nutnost Sofie,“ řekl Alec.

Spíš žravost, pomyslela si. Nechala je hodovat nebo spíš cpát se, a zašla do kuchyně uvařit čaj. Na stole linky spatřila balíček baterií, což jí připomnělo digitální diktafon, na který si nahrála interview s Harringtonem. Dnes večer, ať se děje co se děje, si poslechne každé slovo, jež jí Harrington řekl. Bude to odpovídající trest za to, že o něm řekla, že je narcisista. Byl sice narcisista, ale neměla to o něm říkat.

Tentokrát mu bude věnovat pozornost. Řekl možná něco důležitého o Prudhoe Bay, zatímco nedávala pozor, a možná to vysvětlí, kde, kdy a proč se všechno stalo. Ubohý muž je mrtvý, a tak si slíbila, že si nebude stěžovat až bude poslouchat jak žvaní a žvaní o každém ze svých čtyřiadvaceti závodů. A také si ovšem vyslechne ságu o jeho puchýřích. Nestiskne forward, i když k tomu bude mít ohromnou chuť. Povzdechla si. Chudák. Ubohý, strašlivě otravný nebožtík.

Napila se čaje a pak zamířila do ložnice, aby přinesla diktafon. Myslela si, že ho nechala na pracovním stole, ale nebyl tam. Teprve až začala prohledávat zásuvky, vzpomněla si, že ho těsně předtím, než volala Regan, uložila do kabelky. No ovšem. Všechno se jí teď

začalo vybavovat. Vzpomněla si, jak držela v ruce kabelku, vyrušilo ji zazvonění a pak jí ten veselý hlas řekl „udělejte to“.

Při vzpomínce se zachvěla. Kabelka musí být v obývacím pokoji. Ale nebyla tam.

„Aleku, neviděl jsi moji kabelku? Červenou, koženou…“ Znovu se rozhlédla po pokoji. „Měla jsem ji v ruce, když mě střelil. Musí tu někde být.“

„Já jsem ji viděl,“ řekl Gil s plnými ústy. „Ležela na zemi hned pod oknem,“ dodal a ukázal na to místo rukou s kouskem pizzy.

„Byla celá od krve.“

„Od krve? Ne! Moje Prada?“

Jack se podíval na Aleka a kývl hlavou k Sofii. „To je něco jako ta kanava?“

Slyšela ho. „Byla to Dolce & Gabbana. A červená kožená kabelka od Prady je jedinečný model.“

„Byla jedinečný model,“ opravil ji Jack.

Nejraději by začala nadávat. Klesla do křesla vedle Jacka. „Byla.

Můžete mi vysvětlit, co to znamená?“

„Asi byste mohla říct, že vám Prada zachránila život,“ řekl Jack.

„Kulka narazila na sponu, než se dostala do těla.“

Napřímila se. „Dobře, to se dá spravit. Pokud není pošpiněná kůže…, jestli se z ní dá odstranit krev… Kde vlastně je?“

„Tady není,“ řekl jí Alec.

„Byl to předmět z místa činu,“ vysvětloval Gil, „tak jsme ji vzali do laborky.“

„Chci ji zpátky. Je v ní můj diktafon a taška s doklady a, můj bože, moje kreditky.“

„Ráno se zastavím u Steinbecka,“ sliboval Alec a dojídal poslední kousek pizzy. Pak začal uklízet ze stolu.

Sofie zívla. Po prášcích proti bolesti byla ospalá a také se cítila vyčerpaná. „Nemáte nic lepšího na práci?“ zeptala se Aleka a Jacka.

„Třeba chytat nějaké darebáky.“

„Já ne,“ odpověděl Jack. „Možná si vezmu volno. Jestli to udělám, najdu si opuštěnou pláž, kde je celý rok horko, a zavěsím si tam houpací síť. Nesnáším zimu a v Chicagu už začíná.“

„No, určitě se budete mít ohromně,“ řekla Sofie. „A teď, když prominete, bych ráda šla do postele.“

„Jack a já už jdeme,“ řekl Alec, „ale Gil tady zůstane přes noc.“

„Ale…,“ začala Sofie.

„Nehádej se se mnou,“ varoval ji Alec.

Gil na ni zamrkal. „Ta pohovka vypadá pohodlně. Slibuju, že budu tichý jako myška. Vůbec o mně nebudete vědět.“

Sofie váhavě souhlasila. Už neměla energii na nějaké protesty. Jakmile zamkla dveře za Alekem a Jackem, přešla k prádelníku,

aby Gilovi přinesla pokrývku a polštář. Udělala pořádek v kuchyni a zhasla světla, pak zamířila do ložnice. V obývacím pokoji svítila televizní obrazovka. Gil se staženým zvukem sledoval baseballový zápas.

„Dobrou noc, Gile,“ řekla. „A děkuji.“

„Dobrou noc, moje milá Sofie,“ odpověděl a zívl. Sofie si oblékla noční košili a posadila se na kraj postele. Byla tak unavená, že se jí zavíraly oči. Budík na nočním stolku ukazoval půl dvanácté. Ale nemohla ještě spát. Musí zůstat ještě půl hodiny vzhůru, a tak si našla časopis a dala se do čtení. Za pět minut dvanáct konečně vyklouzla z postele. Po špičkách došla ke dveřím a pootevřela je. Gil hlasitě chrápal. Opatrně zas dveře zavřela, prošla k malé šatně a odsunula stoh krabic na boty na podlaze, až se ukázala malá dřevěná deska. Když za ni párkrát zatáhla, deska se vysunula. Pod ní byla dutina velká asi jako menší kniha. Sáhla do ni a vytáhla tenký mobil. Pohlédla na druhou stranu na čas na budíku. Bylo za minutu dvanáct. Vyčkávala. Přesně o půlnoci začal telefon v její ruce vibrovat. Sofie ho rychle otevřela a přiložila k uchu.

„Ahoj, tati.“

ZÁPIS Č. 300 ARKTICKÁ STANICE

Nedovedu popsat, jak jsme všichni rozrušení. Lucy, další dospělí, štěňata, všichni uhynuli. Jediný, kdo přežil, je Ricky.

Ale i on měl smrt nablízku. Eric přesvědčil Brandona a Kirka, aby se vrátili do základního tábora. Sotva odešli, Eric uspal Rickyho a pak s mojí pomocí dal vlkovi další dávku K-74. Požádal jsem ho, aby ji zvýšil.

Za pár hodin po injekci se Ricky probudil a byl silný jako obvykle. Brandona a Kirka překvapilo, jak pozoruhodně nabral sílu.

Poprvé jsem u našeho alfa samce zpozoroval projev citu. Ricky začal truchlit pro ztrátu rodiny. Vypadal, jako by se nemohl zorientovat, a vyl dlouho do noci; ve dne přecházel sem a tam.

15

Všechno bude v pořádku, aspoň podle jejího otce, a v devadesáti devíti procentech míval pravdu. Věci se obvykle obrátí k lepšímu, říkal a také připomínal, že na konci tunelu se vždycky objeví světlo. Jedná se jen o to, že prolézt tunelem a dostat se ke světlu je vždycky bolestné.

Dostat do těla kulku je dokonalý příklad. Co dobrého z toho může vzejít? Je moc brzy, aby se to dalo poznat, usoudila Sofie, ale rozhodla se věřit otci a přijmout jeho optimistický pohled na život Také si myslela, že by se měla začít řídit další zásadou jeho filozofie: oplácet stejným. Uvítala by příležitost střelit na člověka, který střílel na ni. Aby zjistila, jak by se to líbilo jemu.

V telefonu jí otec slíbil, že Kellyho zaměstnanci se dočkají spravedlnosti, a ona mu uvěřila. Doufala, že dostanou zpátky své peníze, o čemž se také několikrát zmínila. Odpověď jejího otce byla stručná: „Uvidíme.“

Poté, co skončili s probíráním současného stavu situace s pivem Kelly’s, pověděla mu všechno o Williamu Harringtonovi a nevynechala ani detaily o jeho žalostné smrti. Otec navrhl, aby si sbalila věci a vypravila se do Prudhoe Bay. Připomněl jí, že je novinářka a že tam jistě najde námět na článek. Sofie poznala otcův

skutečný motiv. Chtěl, aby zmizela z Chicaga, než pomine rozruch kolem zavření Kellyho podniku. Ale to, co navrhoval, bylo rozumné. Na Aljašce určitě bude o čem psát.

Dalších několik dní uběhlo překvapivě rychle, avšak Sofii se nepodařilo toho moc udělat. Hodně spala, málo jedla a cítila se jako mátoha. Gil spal v jejím bytě jen první noc, ale pořád se držel nablízku. Když nehlídal její byt on, měl službu někdo jiný. Halou nemohl projít nikdo, aniž by prokázal svou totožnost a dostal svolení jít dál. Taková mimořádná bezpečnostní opatření byla Alekova zásluha a Sofie nevěděla, jak se mu odvděčí za to, že se o ni tak stará. Měla společnost, hodně lidí, a dostávala pohlednice s přáním zdraví i květiny. Pan Bitterman přišel s hrncem domácí omáčky ke špagetám a masovými kuličkami. Bylo jich tolik, že by se najedla dvanáctičlenná rodina. Dokonce i cizí lidé jí posílali přání brzkého uzdravení. Většina z nich tvrdila, že nevěří, že Bobby Rose - něco jako chicagský Robin Hood - ukradl peníze z důchodového fondu firmy Kelly’s. Naprostá většina vinila Kevina Devoea, ředitele pro

investice, že byl neschopný a špatně nakupoval akcie.

Sofie nemohla uniknout skandálu. Každý večer bylo v místním zpravodajství něco nového o uzavření firmy a také o nepříjemném rozvodu. Kellyho dcera Meredith a její dosavadní manžel Kevin Devoe se ošklivě, nenávistně hádali. Padala obvinění z obou stran: všichni byli zachyceni na kameru a ukazovali je jako nechutný seriál ve zprávách v šest a v deset večer. Jejich nevraživé, vzteklé úsměšky vyplňovaly celou obrazovku.

Jak se mohl manželský pár, který se kdysi očividně miloval, změnit v takové nestvůry? Jeden den láska, druhý den nenávist? Není divu, že při pomyšlení na manželství se Sofii dělalo zle.

Pan Bitterman jí každý den telefonoval, ale nechtěl přijít, dokud se nezotaví, a nechtěl připustit, aby mluvila o práci.

„Vím, že když to udělám, budete mě přemlouvat, abych vám dovolil přijít do redakce, a mně vás bude líto, protože vás postřelili, takže bych se mohl nechat obměkčit,“ řekl jí.

Když otevřela ústa, aby něco řekla, přerušil ji. Zpočátku měla zlost na jeho neústupnost, protože umírala touhou vyprávět mu, co se stalo s Harringtonem, ale brzy si uvědomila, že Bittermanův umíněný přístup může být také výhodou. Potřebovala víc času, aby získala informace, než se mu svěří se svým plánem.

Sofii nešel Harrington z hlavy. Chtěla zavolat Paulu Larsonovi do Prudhoe Bay a zeptat se ho, jestli o zesnulém zjistil něco nového. Paul jí dal číslo svého mobilu a řekl jí, že mu může kdykoli zatelefonovat, ve dne i v noci, ale ona ho zatím nechtěla obtěžovat. Pracoval na plný úvazek v ochrance pro ropnou společnost a slíbil jí, že se ozve, jakmile bude mít o Harringtonovi nové informace.

Zápisník nosila při sobě a pokaždé, když si vzpomněla na něco, co jí řekl Harrington během nekonečného rozhovoru, poznamenala si to. Trýznil ji pocit viny. Měla mu věnovat větší pozornost.

Avšak teď se její pozornost soustředila na chybějící kabelku. Měla by zjistit, kde se nachází policejní laboratoř, jít tam a požádat, aby jí vrátili její osobní věci. Mají tam pořád její digitální diktafon s každým slovem, které namluvil Harrington.

Den, kdy jí vytáhli stehy, začal skutečně velmi dobře. Paul Larson, bodyguard z Aljašky, jí zavolal a sdělil zajímavé informace.

„Našli Harringtonovu náprsní tašku. Byla asi třicet metrů od zbytků stanu, který stál v pustině, přibližně třicet kilometrů prázdna na všechny strany. Myslím to vážně. Byl jako malá tečka uprostřed té nejopuštěnější krajiny, jakou si umíte představit. Kilometry a kilometry prostoru, kde není nic. Nad tím územím letělo malé letadlo, hledalo Barryho, a přistálo, aby tam postavili nějaké nové označníky.“

„Kdo je to Barry?“

„Lední medvěd, který sežral… Chci říct, který zabil Williama Harringtona. Zjistil jsem, že Barry je tady velice slavný.“

Sofie se zděsila. „Protože zabil člověka?“

„Ne, ne, kdepak. Je slavný, protože se stal součástí vědeckého výzkumu ledních medvědů. Vždycky se tu usadí nějaká skupina výzkumníků a shromažďuje o něčem informace. Když to nejsou lední medvědi, je to globální oteplování.“

„Říkáte, že sledovali Barryho?“

„Správně. Pilot uviděl dlouhý pruh červené látky vlající ve větru. Jeden velký kus byla část stanu, ale byl tam taky menší kousek, ke kterému přimrzla náprsní taška. Kdyby stan neměl tak zářivou barvu, nebylo by ho vidět. Vlastně když uvážíte, jak je to území rozlehlé, je ohromně zvláštní, že vůbec něco našli. Říkají tomu ledová poušť.“

A uprostřed takové pouště si William Harrington postavil stan? Co proboha dělal tolik kilometrů od jakékoli civilizace? Sofie si ani

nechtěla představit, co tam mohl dělat. Nahlas řekla: „Nemyslíte, že Harrington byl na Aljašce kvůli nějaké vědecké studii, nebo ano?“

„Jaké studii?“ zeptal se Larson.

„Mohlo by to být přehnané, ale pořád přemýšlím o projektu, o němž se Harrington zmínil. Říkal tomu projekt Alfa. Ale zřejmě to s tím nesouvisí,“ řekla Sofie. „Harrington se dost chvástal, takže zřejmě přeháněl o jakémsi klubu supermanů, k němuž patří, ovšem možná by to stálo za trochu pátrám.“

„Projekt Alfa?“ Larson se zasmál. „To mi připadá jako sci-fi.“

„Určitě máte pravdu, Paule,“ uznala Sofie. „Ale přece jen to ve mně vzbuzuje zvědavost. Pořád bych ráda věděla, proč Harrington odjel na Aljašku. Co vlastně bylo v té náprsní tašce?“

„Jeho řidičský průkaz, pár stodolarovek, jedna dvacítka a karta Visa. Na jemné kůži náprsní tašky nebylo ani škrábnutí. Aspoň to říkali. Divné, že? Vzhledem k tomu, že… Však víte.“

Vzhledem k tomu, že Barry sežral Williama Harringtona?

„Náprsní tašku poslali do laboratoře v Anchorage. Jeho pozůstatky tam odvezli už předtím. Mluvil jsem s jedním chlapíkem, řekl jsem mu, že mě vyšetřování opravdu zajímá a že bych byl rád, kdyby mi dal vědět, jak bude pokračovat. Řekl bych, že začali s bankou, která vydala kreditní kartu, a odtamtud zjistili jméno právnické firmy, co spravovala Harringtonovy záležitosti. Dokonce zjistili jméno jeho jediného příbuzného. Ten, jak jsem pochopil, zdědí hromadu peněz. Dwayne Wicker. Vzdálený bratranec. Velká škoda, že měl jenom jednoho příbuzného.“

„Nevím, kdo byli jeho přátelé nebo jestli vůbec nějaké měl,“ řekla Sofie. „Mluvili jsme jenom o čtyřiadvaceti závodech, které vyhrál. A o puchýřích. O těch jsme debatovali hodně dlouho.“

Paul se rozesmál. „O puchýřích? To jste si vymyslela.“

„Ne, nevymyslela. Stydím se přiznat, že mi odbíhaly myšlenky, když mluvil. Teď mě to mrzí. Ty závody pro něho hodně znamenaly.“

„Tak proč z toho pětadvacátého utekl?“

„Kdybych měla hádat, řekla bych, že věděl, že nezvítězí, ale fakt, že měl ještě i na Aljašce ponožky ze závodu, ve mně vzbuzuje podezření, že zmizel ještě kvůli něčemu jinému.“

„Poslyšte, mám nápad. Protože už nebudete psát o závodech, přijeďte sem a napište něco o Aljašce. Máme tady kousek od Barrow

pětihvězdičkový hote. Co kdybych vám tam zamluvil pokoj? Opravdu chci s vámi povečeřet při svíčkách.“

„Dávají v tom pětihvězdičkovém hotelu každý den na polštář čokoládový bonbon?“

Měl hezký smích. „Dobře, ten hotel jsem si vymyslel, ale stejně budete muset přijet. Máme tady jeden skromnější hotel s čistými pokoji a s čistým prádlem, a opravdu tady uvidíte polární záři. Pohled na ni je úchvatný.“

„Zdálo se mi, že jste říkal, že je tam pustina.“

„Krásná pustina.“ Znovu se zasmál. „Myslím, že je v tom rozpor.

Budete muset přijet, abyste pochopila. Aljaška vás uchvátí.“

„Budu o tom uvažovat,“ řekla.

„Uvažujte taky o mně.“

Na jeho poznámku neodpověděla. „Zavoláte mi, jestli se dovíte něco nového o Harringtonovi?“

„Zavolám vám v každém případě. Zatím na shledanou.“

Sofie byla zoufalá. „Potřebuju bylinné pivo Kelly’s, a to naléhavě.“

„A proč mi voláš?“ zeptala se Cordie.

„Protože ty víš, jak ledacos obstarat…“

„Cože?“

„Znáš různé zdroje. Můžeš mi nějaké sehnat, nebo ne?“

„Pár lahví mám v lednici. Mohla bych ti je přinést po poslední hodině.“

„To je málo. Potřebuju pár beden.“

„Prima. Takže se samozřejmě ptám proč.“

„Protože dnes večer přijde pan Bitterman. Mám jedno téma, kterému se chci věnovat, a možná bude nutné, abych odjela. Přála bych si, aby mi cestu schválil a uhradil výdaje. Všechno ti povím, až se sejdeme. Ale teď potřebuju to pivo, a hodně. Přivábila jsem na ně pana Bittermana k sobě a trochu jsem přeháněla.“

„Co je to trochu?“

„Tvrdila jsem, že mám plnou skříň jeho oblíbeného nápoje.“

„Na to je jednoduchá odpověď. Zavolej do potravin a požádej je, aby ti přivezli pár beden bylinného piva jiné značky.“

„Pan Bitterman by se položil. Musí to být Kelly’s.“

„A co Regan? Ta by ti nemohla pomoct?“

„Té už jsem zadala úkol. Měla by zapůsobit na Aleka, aby mi pomohl dostat moje věci z laboratoře. Nemají vůbec žádný důvod zadržovat můj osobní majetek.“

„Gil mi řekl, že tvoje kabelka byla celá od krve a že kulka prolétla zapínáním. Chudinko. Museli si ji vzít, protože to byl předmět z místa činu. Copak se nedíváš v televizi na Kriminálka pátrá? Máš štěstí, že ti taky nesebrali koberec.“

„Ale co věci v mé kabelce? Proč si nechávají moji peněženku a diktafon a mobil? Myslím, že s baterií se budu moct rozloučit“

„Promluv si s detektivem Steinbeckem.“

„Už jsem s ním mluvila. Pořád mi říká, že mi ty věci brzo vrátí, ale já už mu nevěřím. Jenom mě tahá za nos.“

„Nevím, co podle tebe by s tím mohl udělat Alec. To není federální vyšetřování.“

„Má u policie kamarády a já doufám, že by mu někdo z nich mohl pomoct. Diktafon opravdu potřebuju. Je tam důležitý rozhovor, který bych si potřebovala poslechnout,“ vysvětlovala.

„Á, s tím závodníkem.“

„Ano,“ řekla Sofie. „Jsem zoufalá. Nechala jsem Alekovi dokonce vzkaz na mobilu, kde jsem vyhrožovala, že jestli diktafon nedostanu do zítřka, vloupu se do policejní laboratoře a vezmu si ho sama. Kdybych to tam měla obrátit vzhůru nohama.“

Cordie se zasmála. „Vsadím se, že si takový vzkaz rád poslechl.“

Jakmile Sofie domluvila s přítelkyní, vyzkoušela ještě několik možností, ale žádná z nich jí nepomohla dostat se k bylinnému pivu Kelly’s. Ten nápoj byl vzácný jako sníh na Sahaře.

Nic se jí nedařilo a Sofie měla po náladě. Nepřála si moc, jen nějaké dobré zprávy.

A pak to přišlo. Ale proč s dobrou zprávou přichází i špatná? přemítala.

Dobrá zpráva byla, že dostala zpátky svůj digitální diktafon. Špatná, že jí ho přinesl Jack MacAlister.

ZÁPIS Č. 304 ARKTICKÁ STANICE

Brandon svolal schůzi a navrhl, abychom smrt smečky považovali za „naše malé tajemství“. Bojí se, že by nás přestali financovat. Právě jsme dostali nový grant a nikdo z nás nechce odjet, dokud se nedovíme, co se stane s Rickym.

Souhlasili jsme s Brandonovým návrhem. Ricky našel novou smečku. Toulal se sám skoro dva týdny, než našel novou rodinu. Pro vlky je typický že se na podzim a v zimě stěhují. Ricky narazil na migrující smečku, a i když je to velmi neobvyklé, podařilo se mu do ní zařadit. Uvidí se, jestli tento alfa samec bude dělat ve své nové komunitě problémy.

16

Agent MacAlister byl okouzlující jako vždy. Zrovna tak jeho pozdrav. Neztrácel čas nějakým „ahoj“ nebo „nazdar“. Sofie otevřela dveře a hned uslyšela: „Vloupat se do laboratoře na kriminálce a ukrást tam důkaz je těžký zločin.“

„Ale já jsem se tam přece nevloupala. Jenom jsem o tom uvažovala,“ odpověděla. „Předpokládám, že by nebylo zdvořilé chtít po vás, abyste mi dal můj záznamník a zase šel, agente MacAlistere.“

„Jacku. Říkejte mi Jacku.“ Usmál se, když kolem ní procházel do obývacího pokoje. „Nedostanete svůj záznamník, dokud mě neoslovíte jménem.“

Nevypadal, jako by se chystal brzy odejít. Pohodlně se uvelebil na její pohovce.

„Proč jste přišel?“ zeptala se Sofie.

„To je dlouhá historie.“

„Zkuste to.“ Zkřížila paže na prsou a najednou si uvědomila že pod tričkem nemá podprsenku. Její lem jí totiž dráždil ránu. Rychle popadla propínací svetr. Měla ho přehozený přes opěradlo židle a chtěla si ho obléct, než otevře panu Bittermanovi, ale nakonec na to úplně zapomněla.

Jack postavil diktafon na stolek vedle sebe, posunul podnožku o kousek dál od pohovky, aby si o ni mohl opřít dlouhé nohy. Sofii by nepřekvapilo, kdyby vzal do ruky televizní ovladač a požádal o pivo.

„Prokazuju poslední laskavost Alekovi, než zamířím přes oceán.“

„Jak dlouho budete mít dovolenou?“

„Nebudu mít dovolenou, ale služební volno,“ odpověděl stroze a netrpělivě.

„To je dobře, nebo špatně?“

„Záleží na okolnostech.“

„Jakou pláž máte vyhlédnutou?“

„Ještě nevím. Někde, kde je teplo.“

„Jakou laskavost po vás chtěl Alec? S diktafonem mohl poslat kurýra.“

„Musím si poslechnout to interview.“

Zvedl ruku, protože viděl, že chce protestovat, a řekl: „Detektiv Steinbeck řekl Alekovi, že už si ho poslechl, ale taky přiznal, že měl co dělat, aby udržel pozornost. Říkal, že ten chlapík, s kterým jste mluvila… Jak se vlastně jmenoval?“

„Harrington. William Harrington.“

„Prima, tak Steinbeck říkal, že to bylo strašně suchopárné interview…“

Sofie se napřímila a ztuhla. „Dovolím si nesouhlasit. Já nedělám suchopárná interview.“

Jack pokračoval, jako by nic neřekla. „Steinbeck říkal, že Harrington mlel a mlel a k tomu vysloveně monotónním hlasem.“

Sofie přikývla. To je pravda. Harrington opravdu mlel.

„Policie vyšetřuje každého, s kým jste přišla do styku v posledních dnech před napadením, a Alec si myslel, že by si to jeden z nás měl vyslechnout pro případ, že by se tam objevilo nějaké spojení.“

„Harrington mluvil jenom o závodech 5K, které vyhrál.“

„O kolika závodech?“

„O čtyřiadvaceti. Určitě to chcete slyšet?“

„Proto jsem tady, ne?“

„Mohla bych vám o tom všem říct sama.“

Zavrtěl hlavou. Sofie netrpělivě zadupala nohou o zem a přemítala, co má dělat. Pak to vzdala. „Fajn. Můžete si to poslechnout.“

„Sofie, já jsem vás nežádal o dovolení. Prostě si to poslechnu. Můžu to udělat tady nebo si záznamník odnesu a poslechnu si ho u sebe.“

„Dobře, tak si to poslechněte tady.“

„Začneme hned?“

„Ještě ne. Počkáme, až přijde pan Bitterman. Pravděpodobně nebude chtít to interview poslouchat, ale měla bych se ho zeptat. A prosím, nepleťte se nám do řeči, až mu budu povídat o článku, který chci napsat. Nejspíš do toho budete chtít zasahovat, ale pokuste se ovládnout.“

„Proč bych do toho chtěl zasahovat?“

Sofie si povzdechla. „Kvůli lednímu medvědovi.“

„Lednímu medvědovi? Vy chcete psát o ledním medvědovi?“

„O tom medvědovi zrovna ne. Mimochodem, jmenuje se Barry.“ Usmál se. „To zní, jako byste chystala knížku pro děti.“

„Jenom kdybych je chtěla k smrti vyděsit,“ řekla Sofie.

„Říkejte mi jménem, Sofie, jinak se asi budu muset plést do vašich věcí.“

„Nechci vás oslovovat křestním jménem, protože se s vámi nechci sblížit.“

Zasmál se. „Ale chcete. To je v pořádku. Já se s vámi taky chci sblížit.“

Zavrtěla hlavou. „Ne, nechcete. Nelíbím se vám.“

„Nemusíte se mi líbit, abych se s vámi chtěl sblížit.“

Nevěděla, co na to říct, a s pocitem, že je zbabělá, se vytratila do kuchyně.

„Přineste mi jedno pivo,“ zavolal za ní.

„V žádném případě. Je pro pana Bittermana.“ Rozhodl se vypravit se za ní do malé kuchyňky.

„Říká se, že máte skříň plnou bylinného piva.“ Bude třeba přestřihnout dráty od Cordie k Jackovi.

„Můžete dostat colu, pepsi, dia limonádu nebo vodu.“

Musel se sám podívat do ledničky, než se rozhodl. Nakonec si vybral plechovku dietní coly, pak popošel ke skříňce, aby našel něco k zakousnutí.

Snažila se mu podstrčit rýžově chlebíčky. Regan jí je přinesla ze samoobsluhy, ale Sofii nechutnaly. Měla ráda smažené chipsy a to samozřejmě byla pochoutka, kterou si vybral Jack.

„To, že Alec prohledává moji kuchyni, neznamená, že můžete i vy.“

Jack už otevřel sáček s lupínky a do jednoho se zakousl. „Nejste moc ochotná hostitelka. Co máte k večeři?“

Neodpověděla zrovna inteligentně. Jenom vyprskla.

„Používejte slova, Sofie. Slova,“ prohodil Jack a zamířil zpátky k pohovce.

Nejraději by na něho vzala sekáček na maso. Naštěstí žádný neměla. Zatímco se v duchu zabývala ještě několika vražednými myšlenkami, vytáhla z ledničky studenou limonádu, několikrát se zhluboka nadechla a vrátila se k němu.

„Byla jsem postřelená. Nebudu vařit žádnou večeři.“

„Podle toho, jak to vypadá u vás v kuchyni, bych řekl, že nevaříte ani jindy.“

„Ovšemže vařím.“

„Jo? Na vašich hrncích a pánvích jsou ještě cenovky, nebo vlastně na vašem hrnci a pánvi. A pokličky jsem vůbec neviděl.“

Posadila se vedle něho, natáhla ruku a podala si hrst chipsů.

„Vařím v mikrovlnce.“

Náhle změnil téma. „Kdy přijde váš šéf?“

Podívala se na hodinky a řekla: „Už by tady měl být.“

„Jak dlouhá je nahrávka toho rozhovoru?“

„Tak dvě hodiny, možná víc. Proč?“

„V deset chci být v posteli.“

„V deset, jo? Nevypadáte na devadesát. Musíte tolik spát?“

Pan Bitterman přišel skoro až za hodinu. Bylo to zvláštní, ale sedět s Jackem, zatímco na něho čekali, nebylo tak nepříjemné. Ochotné odpovídal na otázky o sobě, kde vyrůstal, kde chodil na střední školu a jak se po absolvování právnické fakulty rozhodl jít k FBI místo toho, aby si založil právnickou firmu.

„Povězte mi, proč si berete volno? Syndrom vyhoření?“ zeptala

se.

„Ne.“

„Zastřelil jste někoho, koho jste neměl?“

„Ne.“

„Psychické problémy? To je ono, že mám pravdu?“ Usmál se. „Ne.“

„Tak proč?“ zeptala se znovu a šťouchla ho do boku. Byla zrovna tak neodbytná jako on.

„Je to nařízené volno.“

„To je zajímavé.“

Čekala, že jí to vysvětlí, a když mlčel, začala znovu: „Víte, že se vás na to zeptám. Co jste provedl?“

Váhavě jí popovídal o videu na YouTube. Když skončil, dodal:

„Jste asi jediný člověk v Chicagu, kdo tu zatracenou nahrávku neviděl.“

„Video. Jasně. Regan a Cordie mi říkaly, abych se na ně podívala, ale zapomněla jsem na to.“

„Než se natočí něco zajímavějšího, budou mě nahánět novináři. Napřed šéfové chtěli, abych se někam zašil v Chicagu, ale to nestačí. Teď chtějí, abych odtud vypadl, tak odletím někam k moři, než se to přežene.“ Potřásl hlavou a dodal: „Asi už chápu, jak vám musí být, vždycky když se váš otec objeví ve zprávách.“

Sofie si nepřála, aby se hovor stočil k otci, a tak mu položila pár dalších osobních otázek. Jediné téma, o némž sc mu přilil nechtělo mluvit, byl jeho milostný život. Přiznal, že se nikdy neoženil, ale když se ho zeptala, jestli o tom ani neuvažoval, začal o něčem jiném.

„Teď je řada na mně. Promluvíme si o vašem otci.“

„Nepromluvíme.“

Nenaléhal. „Zeptal bych se vás na vaši minulost, ale nemusím.

Vím o vás všechno.“ Pak pokračoval, aby to dokázal.

Když už myslela, že skončil, řekla: „Četl jste můj spis.“

„Vím toho mnohem víc, než je ve spisu.“

„Co například?“ zeptala se podezíravě.

„Třeba že se všech sil snažíte, aby si o vás lidé mysleli, že jste povrchní.“

„Já jsem povrchní,“ namítla, ale okamžitě si uvědomila, jak směšně to zní.

Zasmál se. „To je vaše ochranna, že? Jediní lidé, kteří vědí, jaká jste doopravdy, jsou Regan a Cordie a možná Reganini bratři.“

„Já netajím, jaká jsem.“

„Ale ano, tajíte.“ Jemnějším hlasem pak dodal: „Trochu jsem pátral a zjistil jsem, co jste zač, Sofie Roseová.“

Sofie potřásla hlavou.

„Pořád šetříte na novou kabelku, že?“

„Kabelky se mi líbí.“ Proboha, mluví, jako by se hájila.

„Ale nakonec si je nekoupíte, že? Vyberete si takovou, kterou chcete, našetříte na ni - a slyšel jsem, že některé z nich jsou za nehorázné ceny - a pak dáte peníze metrákovému svalouši jménem Vdoleček, který provozuje charitativní vyvařovnu. Stala se z toho jakási hra, kterou s ním hrajete. V obálce s penězi posíláte fotku té kabelky.“

„Nevíte, o čem mluvíte. Teď se chystám koupit Birkin Bag.“

„Ta stojí několik tisíc, že?“

„Koupím si ji,“ trvala na svém. „Jezdila bych tam kvůli ní každou středu v pět odpoledne, kdybych nechtěla? Je to nádherná jemná kůže se zlatým zdobením.“

Zatvářil se podrážděně. „Ne, vy si ji nekoupíte. Vy našetříte peníze a pak je zas někomu dáte. Děláte hodně dobrých věcí a nechcete, aby se o nich vědělo, že?“

Chtěla opět začít protestovat, ale on ji zarazil. „Nechte toho, Sofie. Nejste afektovaná, chamtivá, snobská slepice. Je mi líto, má milá. Na mě si nepřijdete.“

Sofie se ošívala, jako by ji pohovka pálila, ale naštěstí hned nato zaklepal pan Bitterman. Nikdy necítila větší úlevu. Nelíbilo se jí, že toho Jack o ní tolik ví. Proč se namáhal zjišťovat takové věci? O co mu jde? O jejího otce. To je ono. Nezkoumal by její minulost a chování, kdyby neslídil po otci.

Bitterman jí podal svůj plášť. Cestou do obývacího pokoje si stáhl kravatu a svalil se do křesla. Zatímco s Jackem debatoval o vyšetřování pokusu o vraždu - o pokusu zavraždit ji - pověsila mu plášť a odešla do kuchyně, aby mu přinesla studené bylinné pivo.

Bitterman si vyhrnul rukávy a zeptal se Jacka: „Tak co, žádný pokrok? Žádné stopy?“

„Tak mi to řekl detektiv Steinbeck,“ odpověděl Jack.

Bitterman ukázal prstem na Sofii. Vzal si pivo, které mu podávala, ale mračil se dál. „Takže seďte doma, slečno. Nechci, abyste pobíhala po ulicích, dokud se tam potloukají nějací šílenci střílející od boku.“

„Pane, já nepobíhám po ulicích, a pokud jde o sezení doma… Žádala jsem, abyste přišel, protože si s vámi chci promluvit o něčem důležitém.“ Sofie bez přemýšlení zamířila k pohovce a posadila se vedle Jacka. Bitterman si toho všiml.

„Než začneme probírat pracovní záležitosti, musím se vás zeptat, jak se vám podařilo sehnat tolik bylinného piva,“ zeptal se její šéf.

„Myslel jsem, že poslední bednu v Chicagu jsem ukořistil já.“

Sofie pohlédla na Jacka. Přemáhal smích. „Jo, Sofie, jak se vám to povedlo?“

Hlavou jí opět bleskla představa sekáčku na maso.

„Víte, pane, tak zoufale jsem si přála, abyste sem přišel a abych si s vámi mohla promluvit, až jsem možná přeháněla, když jsem mluvila o množství piva, které mám.“

Bitterman se předklonil. „Možná jste přeháněla?“ zeptal se nedůvěřivě.

Pohlédla mu do očí. „Přeháněla jsem. Nemám toho piva plnou skříň. Jen několik lahví. To je vše.“

„Jinými slovy lhala,“ upřesnil s radostí Jack.

Sofie na něho vrhla pohled, jenž ho měl zpražit, ale nezpražil. Nechtěla, aby se pan Bitterman zabýval svým zklamáním, a tak se rychle pokusila obrátit jeho pozornost k důležitější věci. „Pane, vzpomínáte si na Williama Harringtona a závod 5K?“

„Samozřejmě že si vzpomínám. V poslední chvíli si to rozmyslel a neběžel, je to tak? Zřejmě proto, že věděl, že nezvítězí, říkala jste.“

„To jsem si myslela, ale ukázalo se, že to bylo jinak. Neběžel z úplně jiného důvodu.“

Bitterman se rozhlédl po pokoji. „Opravdu tu nemáte víc piva?“

„Pane, snaží se vám říct něco důležitého.“ Přikývl. „Tak dobře. Tak proč ten člověk neběžel?“

„Zemřel.“

Bittermanovi trvalo několik vteřin, než informaci strávil, a pak řekl: „To je hrozné. Byl to přece mladý člověk, že? Musel být mladý, když běhal tolik závodů. Myslím, že smrt je tím nejlepším důvodem, aby člověk se neúčastnil závodu. Kde umřel?“

„Na Aljašce,“ odpověděla Sofie. „Zemřel na Aljašce“

Podle jejího tónu Bitteitnan poznal, že ještě neskončila. Odložil pivo na konferenční stolek a napřímil se. „Co se mu stalo?“

„Sežral ho lední medvěd.“

„Cože?“ zeptal se užasle. „Co jste říkala?“

Opakovala děsivé sdělení a Jack nakonec dodal: „Snědl ho Barry.“

„Můj bože, oni dali jméno lednímu medvědovi, který sežral člověka? To je příšerné.“

„Ne, pane. To jméno měl už předtím.“

Teď byla na řadě ošemetnější část věci. Sofie musela přesvědčit pana Bittermana, aby jí dovolil na tématu pracovat, a bude-li nutné, poslal ji na Aljašku, aniž by si myslel, že by jí mohlo hrozit nebezpečí. Její šéf měl o ni přehnanou starost. Ještě si ani nepřipravila, co mu řekne, ale myslela si, že se jí už teď podařilo podnítit jeho zájem a vyvolat v něm dojem, že se jí především jedná o zpracování příběhu zse života.

Pak začal Jack klást ostré otázky týkající se životních podmínek, volně žijících zvířat a drsného podnebí - všechny otázky, na něž nechtěla před svým šéfem odpovídat. Šťouchla ho loktem do boku.

„O tom si můžeme promluvit později, Jacku. Nezapomeňte, že jste slíbil, že se nebudete plést..,“

„Nebezpečí…“

Přerušila ho. „Já vím Je tam hrozná zima, ale já si vezmu pořádné oblečení.“

„To jsem nechtěl…“

Znovu ho šťouchla. „Místo toho článku bych mohla napsat o vaší dovolené a připomenout Chicagu to video.“

Jack se k ní naklonil. „Jestli chcete jet na Aljašku a zmrznout tam, nebudu vám bránit.“

„Říkáte moc milé věci.“

Ukázalo se, že Bittermanovi se líbí nápad, že Sofie na nějaký čas odjede z Chicaga. Také si myslel, že jeho předplatitelé si rádi přečtou nějaký příběh ze života drsných lidí, kteří žijí na Aljašce. Jestli se tam Sofie vypraví, možná se výdaje na její cestu vyplatí.

„Někde jsem četl, že střední škola v Barrow dala dohromady fotbalový tým. Byl to chytrý nápad, jak udržet mládež ve škole a odvést je od drog a alkoholu. A prý to zabralo. Možná byste tam chtěla jet. Přemluvila jste mě, Sofie. Můžete se do toho pustit Zaplatím vám to.“

Chtěl vstát, pak si to rozmyslel. „Jenom by mě zajímalo… Jak jste se dověděla o Harringtonovi?“

„Měl u sebe moji vizitku. Policie ji našla a volala mi, že zemřel.“ Než stačil položit další otázku, řekla rychle: „Jack a já budeme poslouchat interview, které jsem s Harringtonem udělala. Doufám, že

řekl něco, co mi ušlo a co by mohlo vysvětlit proč tam odjel. Je to přece jenom záhada, již bych ráda vyřešila. Chtěl byste si to interview poslechnout s námi?“

Bitterman odmítl. „Měl jsem dlouhý den. Chci jet domů a odpočívat.“

Sotva se za ním zavřely dveře. Jack vykročil k Sofii. Ucouvla předním.

„Takže záhada?“ zeptal se. „Nechtěla byste mi vysvětlit co vlastně máte za lubem?“

Pokrčila rameny. „Chci, aby měl William Harrington poslední slovo.“

ZÁPIS Č. 316 ARKTICKÁ STANICE

Eric a já jsme se stali tak trochu spiklenci. Protože nám oběma ještě není třicet, takové sblížení přišlo přirozeně. Nemáme před sebou tajemství. Přiznal jsem se mu, že provádím svůj vlastní výzkum, že jsem měl v úmyslu studovat účinky kruté zimy a izolace na Brandona, Kirka a také na něho, na Erika. Přiznal jsem, že jsem chtěl různými experimenty zvýšit stres, ale rozhodl jsem se od toho plánu upustit a zaměřit se na Erikův úchvatný objev.

Chtěl jsem se na něm podílet. Vybídl jsem Erika, aby dal injekci dalším vlkům z nové smečky. Nejspíš jsem se změnil, protože teď věřím, že vědecké objevy, které mohou prospět ostatním, opravňují k použití jakýchkoli prostředků.

17

Čím víc se Jack dovídal o Sofiiných plánech, tím víc si myslel, že je bláznivá a že udělal chybu, když jí to řekl.

Odpověděla mu ostře. „Nemáte právo mi bránit, abych tam nebo třeba jinam odjela. Musím se do toho dát.“

„Proč?“

„Protože to nikdo jiný neudělá.“ Prošla kolem něho a dodala:

„Myslím si, že William Harrington nezemřel náhodou. Byl nadšením bez sebe kvůli tomu, že se stane členem jakéhosi tajného spolku nebo projektu, protože byl v tak skvělé formě.“

Najednou si vzpomněla na něco, co jí Harrington řekl, a obrátila se k Jackovi. „Testy. Harrington mi řekl, že mu dělali cétéčko a magnetickou rezonanci a že mu odebrali litry krve k rozboru. Zjišťovali, jestli má všechno v pořádku. Přiznejte si to, Jacku. Je to divné.“

Stála s rukama založenýma v bok. Tvář jí hořela vzrušením. Jack se jen s obtížemi soustředil na to, co říká.

„Nezmínil se náhodou, kdo jsou ti oni?“

„Ne, jistěže ne. Neměl prý o tom vůbec mluvit, ale copak se to nedá zjistit? Seznam pracovišť, kde se dělá magnetická rezonance, nemůže být dlouhý. Tam bych mohla začít.“

Následoval ji do obývacího pokoje. Náhle se otočila a vrazila do něho. Potřásl hlavou. „Lékařské záznamy nemůžete získat. To přece víte.“

„Hm. Máte pravdu,“ připustila. Zkřížila paže na prsou, zadívala se do neurčita a přemýšlela. „Musí existovat nějaká možnost, jak to zjistit.“

„Mohli bychom si poslechnout ten rozhovor? Chci to mít za sebou.“

„Ano, já vím,“ řekla „Abyste mohl odejít a letět někam přes oceán.“ Nedokázala ze svého hlasu odstranit výčitku.

„Co je na tom špatného?“

„Měl byste se starat, a nestaráte se.“

„Když je spáchán zločin, starám se. Harringtonova smrt byla nešťastná náhoda.“

Ruce už zase měla v bok. „Já myslím, že to byla vražda.“

Jack se nerozesmál, ale musel se přemáhat. „Zabil ho lední medvěd. Byl to úmyslný čin? Barry by mohl skončit v cele smrti, kdyby…“

Posadil se, než do něho mohla strčit.

„Myslíte, že je to k smíchu?“ řekla a zamračila sc.

„Jo, myslím. Dost.“

Sofie obrátila oči v sloup. „Vy jste ale tupec. Už se nedivím, že pracujete u FBI.“

Plácl rukou na polštář vedle sebe. „Posaďte se a přesvědčte mě, že Harringtonova smrt nebyla náhoda.“

„Tak dobře,“ řekla a byla ráda, že se rozhodl byt upřímný.

„William Harrington byl rozhodnutý zúčastnit se závodu, který považoval za důležitý, a najednou bum!“ Luskla prsty, aby svým slovům dodala důraz. „Umírá sám na Aljašce uprostřed pustiny, kde stojí jediný stan. Mezitím je odpojen jeho domáci telefon i mobil a jeho webová stránka přestává existovat. Šla jsem do domu, kde bydlel, a tam mi řekli, že odletěl do Evropy, ale přitom byl na Aljašce. Takže se vás ptám, jestli vám to připadá logické.“

Nedala mu možnost odpovědět. „A, já vím, co chcete říct. Harrington si dal odpojit telefon, protože nevěděl, jak dlouho bude v

Evropě - což je stupidní vysvětleni, i když jistou logiku má - a pak si to s tou Evropou rozmyslel a místo toho se rozhodl utábořit úplně sám v pustině v Arktidě. Pak řeknete, že všechny řeči o skvělé formě a o pozvání do nějakého spolku a k supermanskému projektu byl výmysl, aby na mě zapůsobil. Ale já si nemyslím, že lhal.“

Jack se usmál. „Chcete vůbec, abych k tomu něco dodal?“ Rozpačitě řekla: „Uznávám, že trochu přeháním.“

„Protože chcete mít svůj článek?“

„Ne. protože hledám pravdu. To je přece správné.“

„Už nebudu čekat. Chci si poslechnout to interview.“ S těmito slovy stiskl tlačítko přehrávání. V pokoji se ozval Harringtonův hlas.

Sofie se rozběhla do ložnice, aby si přinesla zápisník a pero. Vrátila se s profesionálním výrazem ve tváři, posadila se na okraj pohovky, pero v ruce a zápisník na klíně, připravená dělat si četné poznámky.

O hodinu později se natáhla vedle Jacka a tvrdě usnula. Chodidly se mu opírala o klín; zápisník sklouzl na podlahu a pero zapadlo mezi polštáře.

Jack vydržel půl hodiny, než to vzdal. Bylo mu jasné, že buď musí přerušit přehrávání, nebo vyhodit ten zatracený diktafon z okna. Když vypnul diktafon a odsunul Sofiiny nohy, probudila se.

Otevřela oči a spatřila ho. Vypadá úchvatně, usoudila. Jedna ponožka se jí svezla z nohy a on se ji snažil vytáhnout vzhůru. Když postřehl, že se na něho dívá, a usmál se, na okamžik se jí zastavilo srdce. Alespoň si to myslela.

Absurdní, řekla si. Zcela absurdní. Nikdy předtím nepocítila k žádnému muži takovou směsici lásky a nenávisti. Jack byl jiný a to vyvolávalo její obavy. Tenhle muž by jí dokázal způsobit bolest. Takový mizera.

Pomalu se posadila, odhrnula si vlasy z obličeje a snažila se pustit z hlavy myšlenky na muže. „Co mi ušlo?“ zeptala se.

„Nejspíš závody jedna až dvanáct.“

„Vy jste se dostal tak daleko?“ podivila se.

„Aspoň jsem poslouchal. Neusnul jsem pět vteřin potom, co se ozval Harringtonův hlas.“

„Máte pravdu,“ řekla. „Neměla jsem vás kritizovat.“

„Osvěžte mi paměť. Kolik ještě závodů si budu muset poslechnout?“

„Dvanáct.“

„To je hrůza,“ zaúpěl. Vstal, aby si protáhl strnulé nohy, a řekl:

„CIA by mohla tenhle materiál používat u výslechů. Dát podezřelému na uši sluchátka a za tři hodiny změkne jako hnilička.“

„Nemusíte poslouchat dál.“ Sofie zvedla zápisník a položila ho na stolek vedle diktafonu, pak začala hledat pero. „Mohl byste přijít zítra a vyslechnout si zbytek.“

„Pokud odejdu, vezmu si diktafon s sebou.“

Věděla, že by nebylo k ničemu, kdyby poukázala na to, že není jeho. Dělal by jí problémy. Může očekávat něco jiného? Ovšemže ne. Pracuje pro úřad, který nemá v takových věcech žádné pochybnosti.

„Takže budete muset zůstat.“

„Jo, fajn.“

„Sejdeme se tady za pět minut.“

Sofie zamířila do koupelny, aby si umyla obličej a vyčistila zuby. Chladná voda ji osvěžila.Teď už potřebuje jen trochu kofeinu, aby vydržela poslouchat hovor o zbytku závodů a neusnula. Když se na sebe podívala do zrcadla, rozhodla se učesat si vlasy a trochu se nalíčit. Vzala do ruku lahvičku s parfémem a chtěla si kapku nanést na zápěstí a na krk, vtom si uvědomila, co dělá, a co bylo horší, proč to dělá. Chce vypadat hezky, aby se mu líbila.

„Copak jsem se zbláznila?“ zašeptala si pro sebe. Zadívala se na svůj obraz a celých deset vteřin čekala na odpověď. „Asi ano,“ řekla pak. „FBI. Víš, co to znamená?“

Ta připomínka pomohla. A pak také Jack. Jestli si všiml, že se vylepšila, neřekl jí to. Naopak se na ni skoro ani nepodíval. Jakmile zaslechl, že přichází, zapnul diktafon.

William Harrington právě zahájil své strhující líčení o puchýřích. Musela Jackovi přičíst k dobru, že při poslechu o průběhu všech dalších závodů ani jednou nezaklel.

„Nic, co Harrington řekl, Steinbeckovi při vyšetřování nepomůže,“ konstatoval, když přístroj vypnul.

„Myslel jste si, že by tam mohlo něco být? Ten, kdo se mě pokoušel zabít, je zřejmě člověk, který přišel o peníze, když skončila firma Kelly’s, nebo možná příbuzný nebo přítel někoho takového. Harrington s tím nemá nic společného.“

„Možná,“ zněla jeho vyhýbavá odpověď.

„Nechápu, proč mi diktafon nepřinesl detektiv Steinbeck a neposlechl si interview sám.“

„Steinbeck sleduje stopy a vyslýchá svědky a tenhle rozhovor ho moc nezajímá. Alec věděl, že chcete diktafon dostat zpátky. Jak jsem řekl, prokázal jsem mu laskavost.“

„Teď můžete zavolat detektivu Steinbeckovi a Alekovi, a říct jim, že tam nebylo nic, co by mělo význam pro vyšetřování.“

Jack vykročil ke dveřím. „Mohl bych to říct Alekovi, ale jestli mu to řeknu? Pochybuju,“ řekl. „Opravdu pochybuju.“

Postřehla v jeho hlase uličnický tón. „Co tím chcete říct?“

„Říkám, že kdybych prohlásil, že tam padly nějaké podezřelé poznámky, musel by si můj partner poslechnout celé interview.“

„Vy byste svému partnerovi lhal?“ zeptala se ho a předstírala zděšení, ale v duchu si říkala, že je to ohromný nápad.

„Vážně o tom uvažuju.“

„A co detektiv Steinbeck?“

„Tomu řeknu pravdu.“

Odemkl bezpečnostní zámek, pak se otočil. Sofie o krok ustoupila, ale stále byla příliš blízko. Chodbu zahalovalo šero.

„Mrzí mě, že jsem vám pokazila večer,“ řekla. „Je po deváté a neříkal jste, že do deseti chcete být v posteli? Ještě to můžete stihnout.“

„To jsem říkal, ale myslím, že raději půjdu domů.“

Trvalo jí asi vteřinu, než pochopila, co jí říká. Do deseti chtěl být v posteli nějaké ženy, ne ve své vlastní.

„Zítra je taky den.“ Snažila se mluvit nedbale.

„Nebo pozítří. Tak dlouho byste mohla počkat, nebo ne?“

„Já?“ zeptala se rozhořčeně. „Chcete říct, že budete v mé posteli?

To je trochu drzé, nemyslíte?“

„Vás něco takového nenapadlo?“ zeptal se.

„Já…, é…, možná, ale je to moc složité… Je to všechno…“ Usmál se a řekl: „Dejte na mě. Za chvilku čekání to bude stát.“

Přitáhl si ji k sobě, pomalu sklonil hlavu a jeho rty lehce, ale přitom něžně a vážně a zkoumavě přejely po jejích. Když se napřímil, jejich oči se setkaly. Mohla se odtáhnout, ale místo toho ho objala kolem krku a tentokrát nebylo v jejich polibku nic něžného ani chvatného. Jeho ústa byla horká, nádherně horká. Nemusel ji nutit aby rozevřela rty; ochotně mu dala, co si přál. Jeho jazyk pomalu

pronikl a laskal se s jejím, rozněcoval v ní oheň. Dobýval a zkoumal její ústa a poznával její chuť.

Žádný polibek by neměl být pomalý a smyslný zároveň, ale tenhle byl neuvěřitelně vzrušující. Jack se choval, jako by měl celou noc k tomu, aby ji svedl, a když s líbáním skončil, mohl by si vzít cokoliv.

Věděl to a věděla to i ona.

Neřekl ani slovo na rozloučenou. Prostě z ní udělal roztřesený uzlíček a zmizel. Nevěděla, jak dlouho tam stála a opírala se o stěnu, ale nakonec se vzpamatovala a otočila zástrčkou. Zhasla světla v kuchyni i v obývacím pokoji, pak přešla do ložnice.

Zvedla ruce a pohlédla na ně. Třásly se. Ale na tom není nic divného - jeho polibek ji prostě překvapil. Uspokojil její zvědavost a život může jít dál. Prostě na něho zapomene.

Sofie se natáhla na postel a zadívala se ke stropu a zkoušela přesvědčit samu sebe, že se o nic nejednalo. Celou dobu se jí odněkud z koutku mysli ozýval tichý hlásek, který šeptal: Nesmysl!

ZÁPIS Č. 400 CHICAGO

Naše práce v laboratoři měla neuvěřitelné výsledky. K-74, úplně nezastaví proces stárnutí, ale značně ho zpomalí. O kolik procent, to zatím nevíme.

Víc nás překvapuje korelace mezi stresovými faktory a fyziologickými reakcemi. Bez ohledu na to, v jak hrozných podmínkách se zvíře, ocitne, neprojevuje žádný strach a srdeční tep se nikdy nemění. Je tento přípravek možností, jak omezit nebo zcela eliminovat zhoubné účinky dlouhodobého stresu na tělo?

Krysa umístěná do nádrže s krajtou neprojevovala vůbec strach, ani když bojovala smrtelný zápas. Je možné, že se pod vlivem K-74 cítila nepřemožitelná?

Jak na zvýšení dávky zareagují vlci? To brzy zjistíme.

18

V bytě Williama Harringtona došlo k „incidentu“.

Gil zatelefonoval panu Crossovi, správci budovy, a s trochou přemlouvání a trochou zastrašování se mu podařilo dostat Sofii do Harringtonova domova.

Pan Cross na ně čekal v hale. Neurvalec v převleku bodyguarda

-recepčního naštěstí neměl službu. Sofie nepředpokládala, že by byla schopná projít kolem něho, ani kdyby ji doprovázel pan Cross.

„Pan Harrington nám bude chybět,“ řekl Cross, když s nimi nastoupil do výtahu. „Byl to ideální nájemník. Nájem platil včas, žil sám pro sebe, nezpůsoboval žádné problémy a jen výjimečně měl návštěvy pozdě do noci. Obávám se, že v bytě najdete vzdáleného bratrance pana Harringtona. Přichází sem už celý týden. Je úplně jiný než pan Harrington. Spíš naopak,“ zašeptal. „Neotesaný hulvát, mám-li mluvit otevřeně.“

Hulvát? Pan Cross mluvil velmi ohleduplně. Dwayne Wicker byl neskutečně hrubý. Sofie nebyla z těch, kdo dělají unáhlené úsudky, protože první dojem často klame, ale u Dwayna udělala výjimku. Zatímco je pan Cross představoval, Dwayne cítil potřebu upravovat si rozkrok na kalhotách. Větší nezdvořilost snad nemohl ukázat.

Z koutku úst mu trčelo párátko. „Co chcete? Co tady vlastně děláte?“ Párátko při každém slově poskočilo.

„Potřebuji projít papíry pana Harringtona,“ řekla mu Sofie. Ostře na ni pohlédl. „Proč? Vy jste byla jeho sekretářka?“

„Dalo by se to tak říct.“

„No, tak je to v pořádku. Jeho papíry mě nezajímají. Hlavně že už vím, kde jsou jeho peníze a investice,“ řekl.

„Všechno jste zdědil, že?“

„To si pište.“

„Jak dobře jste znal Williama?“

„Neznal jsem ho skoro vůbec. Neměl pro mě význam. Párkrát mi půjčil prachy, ale pak přestal. Vsaďte se, že se za to bude smažit, víte kde. Měl tolik peněz, že ani nevěděl, co s nima udělat a já jsem žil z ruky do huby. Nemohl jsem za to, že se mi nepodařilo udržet si práci. Měl jsem problémy. Jako příbuzný mi měl pomoct. Že jo?“

Sofie a Gil neřekli ani slovo. Dwayne považoval jejich mlčení za naprostý souhlas.

„Byl lakomý, to teda byl, ale nemohl si to vzít s sebou, že? Teď dostanu všechno.“

Sofii se z Dwayna dělalo zle od žaludku. „Kde jsou Williamovy papíry?“

„Na hromadě na podlaze v jídelně. Stůl a židle jsem už prodal, tak si budete muset sednout na zem, když je budete probírat“

„Není předčasné prodávat věci tak brzy po jeho smrti?“ zeptal se Gil.

„Nesmysl,“ odpověděl Wicker. „V okamžiku, kdy policie potvrdila, že je mrtvý, mi bylo jasné, že všechno je moje. Jsem jeho nejbližší příbuzný. Mohl jsem se k tomu dostat dřív, kdyby policie nevyžadovala nezvratný důkaz. Poslali vlasy do Anchorage na testy DNA. Jsem si jistý, že je to William.“ Ukázal směrem k jídelně.

„Radši si pospěšte. Stěhováci přijdou každou chvilku a taky realitní agent, který mi řekne, kolik za to tady můžu dostat.“

Harringtonův byt býval poměrně elegantní: vysoké kazetové stropy, prostorné pokoje se spoustou světla. Teď vypadal, jako by ho Dwayne připravoval na prodej jako skladovací prostor.

Hromada papírů byl zlatý důl. Sofie našla účty za telefon, zprávy Harringtonova lékaře, výsledky zdravotních testů, zápisník s adresami, účty za kreditní karty, všechno uspořádané v tlustém

pořadači. Posbírala hromádku a uložila si ji do rozměrné kabely. Vzala by toho víc, kdyby se Dwayne nepřišel podívat, co tam dělá.

„Proč vás zajímají jeho papíry?“

„Prostě zajímají,“ odpověděla.

Dwayne se najednou začal chovat podezíravě. „Hledáte něco konkrétního? Hele, počkejte chvilku. Co chcete udělat?“ Než stačila odpovědět, zeptal se jí: „Byli jste s Williamem spolu? Víte, jak to myslím. Dávala jste mu?“

„Co jestli jsem mu dávala, pane Wickere?“

Znechucení v jejím hlase ho podráždilo. ,Jestli jste s ním šukala,“ odsekl. „Je to tak, že?“

Zadíval se na ni, uviděl v její ruce dopis právnické firmy a pokusil se jí ho vytrhnout. „Vím, o co vám jde. Myslíte si, že po mém bratranci zůstaly nějaké peníze, a proto teď probíráte jeho papíry. Něco vám povím, zlatíčko. Nedostanete ani cent.“

Gil seděl na sedátku pod oknem a díval se na ně. Promluvil, než uvážil následky, a nevědomky tak přilil oleje do ohně. „Pokud nenapsal novou závěť a nenechal své milované každý cent.“

Ta možnost Dwayna vyděsila. Málem polkl své párátko. „To určitě. Dejte mi ty papíry a vypadněte.“

Sofie se zarazila jen na okamžik; pak vstala a hněvivě pohlédl na Gila. „Vážně…“

Okamžitě následovala válka. Dwayne jí už neříkal „zlatíčko“, Její nové označení bylo „mrcha“, jak ji oslovoval, zatímco se snažil vytrhnout jí tašku z ruky. Pokaždé, když za ni škubl, vytáhla mu ji. Nazval ji ještě několika vulgárními jmény, ale Sofii to nevadilo, dokud nepřekročil mez a neuhodil ji. Byla jeho agresivitou tak zaskočena, že úplně ztuhla. Na Dwaynově tváři se objevil samolibý úsměv. Než k nim stačil Gil vyrazit, Sofie sevřela ruku v pěst a bleskově mu ránu vrátila. Roztrhla Dwaynovi ret a zlomila párátko. Možná mu také zlomila nos, ale tím si nebyla jistá.

Pak pevně sevřela ucha tašky, potřásla nad Dwaynem hlavou a řekla: „Styďte se, bít ženu.“

Zdálo se, že nejrozumnější bude zmizet, než se Dwayne vzpamatuje a dostane zas vztek.

„Ráda jsem vás poznala,“ řekla Sofie a vyšla před Gilem ze dveří.

„Přeji vám hezký den.“

ZÁPIS Č. 422 ARKTICKÁ STANICE

Přidělení grantu nám dalo zelenou pro dokončení našeho původního výzkumu vlků. Stará parta se zase sešla. Trochu jsme si tady na mrazivém severu vylepšili bydlení, ale většina věcí zůstala při starém. Zatímco jsme byli v Chicagu, Eric a já jsme vybudovali vlastní laboratoř. Prosili jsme a půjčovali si a podařilo se nám ji zařídit bez finančníci dotací. Teď jsem rovnocenný partner a nepatříme k žádné farmaceutické firmě ani k státní instituci. Naše testování zůstane - tajné, zatímco budeme shromažďovat údaje.

Překvapivé. Sledovací zařízení stále funguje. Nevěřili jsme vlastním očím, když jsme našli Rickyho. Je mu teď nejméně devět let, ale zdá se vitální a mladý jako v den, kdy jsme ho uviděli poprvé. Dokonce se znovu stal vůdcem vlastní smečky. Neztratil ani špetku ze své mužnosti. To je dostatečným důvodem k vlastnímu výzkumu.

Zatímco Brandon a Kirk identifikovali a označili každého člena nové smečky, Eric a já jsme Rickymu odebrali krev a vzorky tkáně. Nebylo snadné ho uspat, ale podařilose nám to. Zblízka nemá jeho srst stejný lesk jako dříve, ale výsledky rozboru krve říkají zajímavou věc. Ricky má hladinu hormonů úplně jinou, než kterýkoli živočich, jehož jsme kdy viděli, navíc jsou zde pořád patrné stopy K-74.

Ricky brzy dostane další dávku přípravku. Až uvidíme, jak na. něho zapůsobí, hodláme ho podat ostatním. Své zjištění neuvedeme do žádné oficiální zprávy. To, o co se pokoušíme, nepatří do rámce našeho úkolu tady a mohli bychom dostat vyhazov z programu, ale spoléháme na to, že odměna bude stát za riziko.

19

Sofie seděla na podlaze svého bytu se složkami rozloženými před sebou. Celé odpoledne probírala záznamy Williama Harringtona a hledala něco, co by mohlo vysvětlit jeho náhlé zmizení a předčasnou smrt. Zatím jediné, čím si mohla být jistá, bylo, že Harrington byl posedlý starostí o zdraví. Nejtlustší složka byla nacpaná lékařskými zprávami a výsledky testů. Z toho, co se jí podařilo rozluštit, se zdálo, že byl skutečně v tak dobré formě, jak tvrdil.

Zpráva z posledního vyšetření ležela nahoře. Přestože věděla, že ji nejspíš odmítnou, rozhodla se přece jen zkusit štěstí. Na první straně našla číslo kliniky a vytočila je. Příjemným hlasem se představila recepční a pak vylíčila případ. Řekla jí, že je novinářka a že chce napsat článek o jednom z klientů kliniky, který nedávno náhle zemřel. Snažila se, jak nejlépe uměla, přesvědčit ženu, že článek bude solidní a pochvalný, žádné skandální odhalení, ale recepční ji uprostřed věty přerušila a velmi důrazně jí vysvětlila, že ani ona, ani nikdo jiný z kliniky nemůže sdělit žádné informace o jejich pacientech. Odpověď byla přesně taková, jakou Sofie očekávala, ale připadalo jí, že za pokus to stálo. Zavěsila. Znechutilo ji to, ale neodradilo. Bude muset hledat dál.

Pak našla Harringtonův adresář. Bylo tam jen velmi málo záznamů a většinu z nich představovaly pracovní kontakty: právnická firma, pár doktorů, kadeřnický salon, několik restaurací. Žádná adresa nevypadala na přátele a Sofie začala být zvědavá, jestli Harrington vůbec nějaké měl. Pokud ano, zřejmě si kontakty na ně nechával v mobilu nebo v počítači, a protože ani jeden z nich neměla, nemohla si to ověřit. Přece jen zde bylo jedno řešení: účet za mobilní telefon. Takové účty někdy uvádějí čísla příchozích hovorů. Prolistovala složky, ale nenašla tu, již potřebovala. Zřejmě zůstala v Harringtonově bytu. Měla v tašce uloženu asi polovinu jeho spisů, když se k tomu připletl Dwayne Wicker, a vzhledem k poslednímu střetu s ním pochybovala, že by ji uvítal s otevřenou náručí.

Sofie uvažovala, co podnikne dál, vtom zazvonil telefon. Volal Paul Larson z Aljašky.

„Jenom bych rád věděl, jestli jste přemýšlela o mém pozvání.“ Sofie se zasmála. Nemohla mu vyčítat jeho vytrvalost.

„Vlastně o tom přemýšlím právě teď,“ řekla.

„To je skvělé!“ řekl nadšeně. „Moc se na vás těším.“ Pak rychle dodal: „A ne proto, že mi tolik chybí dámská společnost.“

„Jestli přijedu, bude to jenom pracovní návštěva. Hledám něco o Williamu Harringtonovi a je pár věcí, které bych si napřed chtěla ověřit.“

„Já ale volám z jiného důvodu,“ řekl Larson. „Mám nové zprávy.

Slyšel jsem o dvou lidech, kteří s Harringtonem mluvili.“

„Kdy s ním mluvili? A co jim řekl?“

„Pomalu,“ vybídl ji se smíchem Larson. „Vysvětlím vám to. Možná to nevíte, ale máme tady kamiony, co jezdí skoro celý rok po Dalton Highway. Vozí z Fairbanksu zařízení a zásoby.

Jeden z řidičů, nějaký Sam Jackson, je prima chlapík. Řekl mi, že vezl dva bratry do Deadhorse. Jmenují se Cobenovi a jsou to trapeři,“ vysvětloval. „Podle Sama jsou trochu podivíni, ale ne blázni. Zřejmě spíš myslel, že se moc neumí chovat ve společnosti. Jsou možná obhroublí, ale nikomu by neublížili. Každopádně, aby uběhl čas, vyprávěl jim Sam o tom, jak Barry zabil člověka, a když se zmínil, co se stalo, jeden z nich se ho zeptal, jestli se ten člověk jmenoval William. Potkali se totiž s nějakým Williamem, který byl úplně sám uprostřed pustiny. Ani jeden z bratrů si nevzpomněl na jeho příjmení,

ale tvrdili, že je William vyzýval, aby mu neříkali Bille. To je zvláštní, nemyslíte?“

„Ano,“ přisvědčila Sofie. „Co říkali ještě?“ zeptala se, aby hovor urychlila.

„Tehdy Sam ještě neznal jméno William Harrington, ale byl si jistý, že bratři mluví o stejném muži, protože mu jeden z nich řekl, že tenhleten William si postavil tábor v odlehlém místě a vypadalo to, že se tam chce usadit na delší dobu. Taky Samovi řekli, že s ním mluvili dost dlouho a nabídli se, že mu postaví nějaké solidnější bydlení, ale William nechtěl.“

„Řekl jim Harrington, co tam dělá?“

„O tom se Sam nezmínil, ale řekl mi, že bratři s ním strávili několik hodin.“

„Ráda bych si s nimi promluvila.“

„Sam je právě na cestě zpátky do Fairbanksu,“ řekl Paul. „Ale mohl bych vyhledat jeho telefonní číslo a dát vám ho nebo mu říct, aby vám zavolal sám.“

„Ne, já jsem myslela ty bratry. S nimi bych ráda mluvila;“

„To asi bude problém. Sam říkal, že balili zásoby a mířili k Umiatu.“

„Nemohla bych dostat číslo na jejich mobil?“

Její otázka ho rozesmála. „Sofie, jsou to trapeři. Mobily nenosí.

Zřejmě je ani nemají. Žijí v divočině a mobily nepotřebují.“

„A co když mají nějaké potíže?“

„Mají pušky a revolvery a sekery a…“

„Chápu. Muži z divočiny,“ řekla. „Žijí ve srubech v horách.“

„Spíš v obytných přívěsech,“ řekl., A tam, kde se zdržují, nemají mobily signál. Jestli se sem rychle dostanete, možná je zastihnete, než se vydají zpátky do svého tábora.“

Uvažovala o práci, kterou musí udělat pro noviny. „Mohlo by to trvat pár dní.“

„Čím dřív se sem dostanete, tím pravděpodobněji bratry Cobenovy najdete,“ upozornil ji.

„Mohla bych si zamluvit let už dnes.“

„Dejte mi vědět, kdy přiletí vaše letadlo, a já vás přivítám na letišti.“

„Ano, dám vám vědět.“

„Co kdybych vám předem rezervoval nějaké pokoje v hotelu?

Kolik myslíte, že budete potřebovat?“

„Jeden.“

„Přijedete sama?“

„Ano. Je v tom nějaký problém?“

„Ne, samozřejmě že ne. Tady jste v naprostém bezpečí. Možná ve větším než v Chicagu.“

Vzhledem ke skutečnosti, že ji právě někdo postřelil, musela s Paulem souhlasit. Prudhoe Bay je jistě bezpečnější.

„Nedělám si starosti,“ řekla.

„Ubytování v Deadhorse je trochu neobvyklé. Buď můžete dostat pokoj a mít s někým společnou koupelnu, nebo společný pokoj s několika lidmi. Myslím, že budete chtít pokoj jenom pro sebe.“

„Myslíte správně.“

„Jo, taky půjdu a řeknu policii v Deadhorse, že přijedete. Stejně jsem jim chtěl říct o tom, že bratři Cobenovi mluvili s Harringtonem. Jak dlouho se zdržíte? Jestli vám to nebude vadit, vzal bych si volno a trochu vás provedl po okolí.“

„To by bylo ohromné…“

„Budete asi chtít vidět, kde tábořil Harrington, že?“

„Ano,“ řekla Sofie. „A když už tam budu, chtěla bych zajet do Barrow. Můj šéf si přeje, abych napsala pár článků o fotbalovém týmu na tamější střední škole.“

„Do Barrow je pořádný kus cesty. Budete tam muset letět, ale můžu vám to zařídit. Budete moct odletět přímo z místa té nehody,“ dodal. „Víte, tam, kde Barry…“

Sežral Williama Harringtona? „Ano, já vím,“ řekla rychle. Uvedl několik dalších míst, o nichž si myslel, že by je měla vidět,

když bude v zálivu, jak říkal rozlehlé severní oblasti státu. Umiat, řeka Topagoruk a Alaktak byly některé z nich. Nedovedla by ty názvy ani vyslovit, ale Paul všechna ta místa znal.

„Uvidíte Severní ledový oceán. Už ten za tu cestu stojí.“

V Paulově podání to vypadalo na krásné dobrodružství. Je načase poznat něco nového, usoudila Sofie. O Aljašce toho moc nevěděla. Zamířila k počítači a začala hledat. Severní pobřeží ji fascinovalo. Noci trvající přes padesát dní, zimní větry, které mohou zvednout člověka do vzduchu a odnést ho jako kus papíru, teplota, jež může

klesnout níž než na šedesát pod nulou. Kdo se zdravým rozumem tam může žít?

Zatelefonovala cestovní kanceláři, aby zjistila nejlepší spojení do Prudhoe Bay. Jakmile si zamluvila letenku, zavolala Paulu Larsonovi. Okamžitě se ozvala hlasová schránka.

„Paule, tady je Sofie Summerfieldová,“ řekla. „Můj let má číslo čtyři sta padesát devět a přiletím ve středu v pět hodin odpoledne. Na shledanou na letišti.“

Před odletem z Chicaga měla ještě spoustu práce. Srovnala všechny složky na hromadu a uložila ji na stůl v jídelně, pak začala pracovat na jednom z přidělených článků. Když konečně vypnula počítač, bylo po půlnoci.

Hlavu měla plnou myšlenek na Aljašku, ale sotva se zavrtala do postele a zavřela oči, v duchu se vrátila k Jacku MacAlisterovi a jeho polibku. Zatracený polibek. Udělala ohromnou chybu. Jednoznačně. Jak je ale možné, že má chuť udělat ji znovu?

Druhá chyba, kterou udělala, bylo to, že zapomněla, jak rychle se šíří řeči. Gil pro ni přijel druhého dne ráno. Vybrali ho, aby ji odvezl k lékaři na vytažení stehů, a ona se mu cestou domů inezi řečí zmínila o svých plánech na cestu. Projevoval upřimný zájem a kladl jí spoustu otázek o místech, jež chtěla navštívit.

Večer začala Gilovi řikat novou přezdívkou: Žvanil.

Nebyla doma ještě ani hodinu, když začaly zvonit telefony. Volala Regan; pak Reganin bratr Aiden, který telefonoval z letiště, kde čekal na odlet domů, což znamenalo, že mu Regan předtím všechno vyslepičila; a volala Cordie, jež musela omezit své tirády na pětiminutové přestávky mezi hodinami. Potřebovala tři telefonáty, aby řekla všechno, co chtěla.

Sofie brala výtky o tom, že se zbláznila, s nadhledem, dokud jí nezatelefonoval Alec. Regan zjevně svého manžela přesvědčila, že je jeho povinností zabránit Sofii, aby udělala něco ukvapeného. Řekl jí otevřeně, že nemůže nikam odjet. Nezlobila se na něho. Zasmála se a připomněla mu, že si může dělat, co chce, pokud neporuší zákon. Pak zalhala. Tvrdila mu, že se ještě definitivně nerozhodla, jestli na Aljašku poletí, a slíbila, že on bude první, kdo se o tom doví, jakmile se rozhodne.

Alec na to neskočil. Znal Sofii už dlouho a znal také její způsob myšlení. Vsadil by svůj měsíční plat, že si už rezervovala letenku, a pro legraci si to hned ověřil. Měl pravdu.

Věděl, že jí nemůže bránit, ale příčila se mu představa, že někam pojede sama. Harrington dopadl špatně, poté co uvízl někde v divočině, a Alec nechtěl, aby se něco podobného stalo i Sofii. Nezáleželo na tom, že Harringtonova smrt byla považována za náhodu. Ve hře bylo něco podivného, a jak znal Sofii, bylo mu jasné, že bude chtít zjistit, co to je.

Alec věděl, že by mohl žádat pomoc od FBI v Anchorage, ale ti nemohli poskytnout Sofii ochranu čtyřiadvacet hodin denně a ona by to ani nepřipustila. Od té doby, co se oženil s Regan, byly pro něho Sofie a Cordie skoro jako sestry. Cordie byla ze všech tří kamarádek nejrozumnější a nejpraktičtější; Sofie, přestože milá a okouzlující, měla v sobě nejvíc odvahy. Vždycky bojovala za ukřivděné a odstrčené a přes všechno riziko obvykle dosáhla spravedlnosti. O spravedlnost šlo Sofii především, jak zjistil.

Alekovi bylo jedno, co si o tom Sofie bude myslet. Někdo musí jet s ní a napadal ho jen jediný člověk, který na to měl čas a povahu. Také měl zbraň a odznak a obojí se jistě může hodit.

Tím pravým pro takový úkol byl Jack. Přesvědčit ho bude vyžadovat trochu šikovnosti a hodně manipulace. Je jediný způsob, jak toho dosáhnout. Pokerový večer.

ZÁPIS Č. 493 ARKTICKÁ STANICE

Brandon a Kirk se vrátili domů a myslí si, že Eric a já odjedeme za pár dní.

Mají radost ze své práce se smečkou a Brandon k těm zvířatům docela přilnul. Mrzí ho, že je musí opustit, ale je přesvědčen, že se s nimi příští rok zase setká.

Eric a já jsme měli dost práce, poté co odjeli. Trvalo nějaký čas, než jsme našli všechny vlky, jimž jsme dali dávku K-74. Zdálo se, že všichni jsou čilí, jako když jsme je viděli naposledy. Žádný jako by nezestárnul

Velká škoda, že jsme je museli připravit o život, dokud ještě byli na vrcholu sil, ale je zapotřebí důkladná analýza, aby se zjistil účinek K-74 na buněčné úrovní.

Nejpozoruhodnějším objevem, který jsme dosud udělali, je, že čím větší stres na organismus působí, tím odolnějším a mladistvějším se stane. Jak je to možné?

20

Přišli všichni.

Gil se nemohl dočkat, až se pochlubí. „Říkám vám, měli jste Sofii vidět. Roztrhla Wickerovi ret a myslím si, že mu možná taky zlomila nos. Doufám, že se jí to povedlo. Ten syčák skučel jak prašivý pes, což ostatně je.“

Gil mluvil jako pyšný strýček chvástající se úspěchem, kterého jedna z neteří dosáhla ve fotbale. Před chvílí se usadil u pokerového stolu a líčil incident v Harringtonově bytě svým pravidelným spoluhráčům: Johnovi, Alekovi, Jackovi a Zahnerovi.

„S naší Sofií si nezahrávejte,“ řekl John. „Vyřídí si to s vámi jedna dvě. Aiden se přesvědčil, že ona i Regan a Cordie se o sebe umějí postarat.“

Všichni u stolu se usmáli a přikývli - všichni kromě Jacka. „Ten gauner uhodil Sofii? Kde jsi byl ty, Gile? Proč jsi mu v tom nezabránil?“

„Sofie nepotřebovala moji pomoc. Než jsem k ní doběhl, už mu ji dala. Bylo taky směšné, jak to udělala. Zvedla mu ruku před obličej, pak ji zaťala v pěst a celou dobu se mu dívala do očí…“

„Měla na té ruce prsteny?“ zeptal se John.

„Jistě.“

„To je dobře. Když má člověk prsteny, nadělá víc škody.“

„Jo,“ přisvědčil Zahner. „Dostatek prstenů je, jako by člověk měl boxera.“

„No, takže Sofie zaťala ruku v pěst…,“ napověděl John Gilovi a chtěl, aby pokračoval.

„Stála od něho asi dva nebo dva a půl kroku, a on se tvářil opravdu drze, a pak – bum!“ Gil se odmlčel a udeřil pravou pěstí do dlaně levé ruky. „Zaútočila rychle. Nemávla rukou nahoru a dolů, aby měl čas uhnout. Nic takového… Prostě rovnou do nosu…, tvrdě… a rychle jako kobra.“

„Měla ho kopnout do koulí,“ řekl Zahner. „Pořád říkám holkám, kopněte je do koulí.“

„Kterým holkám to říkáš?“ zeptal se John.

„Pracujícím holkám, které se pokouším dostat z ulice.“

„Mluvíš jako nějaký pasák,“ podotkl Alec.

Zahner se neurazil. Srdečně se rozesmál. „Kdybych byl pasák, vydělával bych o moc víc.“

„Copak to máš, Zahnere?“ zeptal se Jack. „Kde jsi přišel k tomu zlatému zubu?“

„Ten je nasazovací,“ odpověděl Zahner. „Mým holkám se líbí.“

„Dost už o nich,“ řekl se smíchem John.

Do místnosti vstoupil Aiden Hamilton, Alekův švagr, právě když se Jack ptal: „Je Sofie v pořádku? Ublížil jí ten grázl?“

„Někdo ublížil Sofii?“ zeptal se Aiden, svlékl si bundu a nedbale ji přehodil přes židli.

„Nic se jí nestalo,“ řekl Gil a pak znovu začal líčit celou událost. Jakmile skončil, zeptal se Aiden: „Přijde k ní policie?“

„Neměj obavy,“ ujistil ho Gil.

„Může ji žalovat?“ zněla další otázka.

„Nemyslím,“ odpověděl Gil.

„A co ty, zastupuješ jejího otce?“ zeptal se Aidena Zahner.

Odpověděl mu Alec. ,,Aiden byl nějaký čas Sofiiným neoficiálním poručníkem. Nebylo mu ještě dvaadvacet, když kvůli ní udělal poprask u soudu. Postaral ses, aby to pak uzákonili?“ zeptal se.

„Co na tom teď záleží? Je jí víc než jednadvacet,“ namítl Aiden.

„To nechápu,“ řekl Zahner. „Má přece otce.“

„Jo, ale tehdy ho hledala policie. Sofii mohli strčit do dětského domova, kdyby se do toho Aiden nevložil,“ řekl Gil.

„Hraješ s námi dnes poker, nebo jsi nás jenom přišel pozdravit?“ zeptal se John.

Aiden si vyhrnul rukávy a usmál se. „Hraju.“

Hráči kolem stolu zaúpěli. Tentokrát budou mít mezi sebou žraloka. Aiden málokdy prohrál.

Přitáhl si židli a posadil se. „Jste připraveni solit, pánové?“ Pohlédl na Jacka, pak na Aleka a téměř neznatelně kývl hlavou.

Akce se rozjela.

ZÁPIS Č. 498 CHICAGO

Ještě jsme nedefinovali korelaci mezi stresem a účinností našeho séra, ale zdá se, že adrenalin vyvolaný stresovou situací může exponenciálně zvýšit sílu přípravku.

Je čas přejít k primátům. Zachovat naši práci v tajnosti bude opravdu nutné.

21

Margaret Pittmanová zavolala Jacka do své kanceláře, aby si s ním promluvila. Cestou k ní prošel kolem Aleka a podle soucitného pohledu, který na něho jeho partner vrhl, Jack poznal, že ho čekají nepříjemné zprávy.

Nic nemohlo být nepříjemnější než místo, kam je nucen odjet vzhledem k pokerové sázce, již prohrál. Aljaška je možná nádherná divočina, ale on nedokázal ani vyslovit jméno tohoto státu, aniž se otřásl. Nesnášel zimu. Bylo to tak vždycky a bude dál.

Jak se ukázalo, Pittmanová si přála mluvit o jeho volnu. Protože ho chtěla dostat z dosahu sdělovacích prostředků, schválila jeho plán, ale pak začali probírat něco jiného.

Než skončil s vysvětlováním, kam chce jet a proč, včetně toho, co se dověděl o Williamu Harringtonovi, zdálo se, že Pittmanovou věc skutečně zaujala. Zdálo se mu, že až příliš, což vzbudilo jeho ostražitost.

„Ehm, ehm, chápu,“ přizvukovala rychle Maggie. „Chcete mít volno ode dneška a odletět na severní Aljašku?“

„Ano.“

„Pojedete se slečnou Sofií Roseovou?“

„Ano,“ potvrdil. Jenže Sofie to ještě neví.

„Agent Buchanan byl právě tady a dal mi poslední informace. Zmínil se, že slečna Roseová tam bude dělat investigativní práci. Je odhodlaná zjistit, proč William Harrington odjel na Aljašku.“ Pittmanová potřásla hlavou. „Nechat se zabít ledním medvědem. To je pro mě novinka. Myslím, že slečna Roseová by mohla o Arktidě napsat pár zajímavých článků. Co říkáte?“

Uplynulo klasických deset vteřin a Pittmanová na něho stále hleděla. Skutečně chtěla, aby na její otázku odpověděl.

„Ano, jsem přesvědčen, že by mohla.“

„Víte, slečna Roseová potřebuje trvalou ochranu. Souhlasíte se mnou, agente MacAlistere? Jistěže souhlasíte. Takže taky chápu, že jí agent Buchanan a Aiden Hamilton platili ochranku; no, teď je na čase, abychom se o to postarali my. Tu ženu postřelili, a kdo ví, jestli se to nebude opakovat, pokud zůstane v Chicagu. Mluvila jsem s detektivem Steinbeckem,“ dodala, „a ten přiznává, že nemají žádné konkrétní stopy. Vrah je pořád někde venku.“

Zvedla ruku, aby zabránila případným námitkám, které by Jack mohl vznést, a pokračovala: „Do vyšetřování nebudeme zasahovat. Budeme jen… pozorovat. Detektiv Steinbeck ví, že nás může požádat…“ Odmlčela se a s úsměvem dodala: „Abychom převzali vyšetřování, bude-li třeba. Copak nejsme dost schopní? Máme rádi náročné úkoly, protože víme, co děláme, a dokážeme všechno dovést do konce. Nemám pravdu?“

Jack se nenamáhal s odpovědí. Čekal, až si odpoví sama.

„Mám pravdu,“ řekla, ale pak okamžitě změnila téma.

„Mimochodem, tušíte vůbec, kolik návštěv bylo na videu, kde jste hrál hlavní roli? Zatím asi dva miliony a pořád jich přibývá. Ozvaly se tři velké společnosti a chtěly po mně interview s vámi.“ Zvedla tři prsty a zakývala jimi. „Jste nový idol Ameriky.“

Jack zaúpěl a Pittmanová na něho ostře pohlédla. „Jedna z mých asistentek se mě zeptala, proč jsme to video prostě nestáhli. Řekla jsem jí, proč bychom se namáhali? Než jsme se o celé věci dověděli, stáhli je už asi osmsetkrát,“ zdůrazňovala. „Teď je po celém internetu. A jak asi víte, pokoušeli jsme se vzbudit dojem, že je to kanadský žertík, ale neuspěli jsme.“

Pittmanová nikdy nemluvila jen tak pro nic za nic. Začala o videu hovořit z konkrétního důvodu. Jack čekal, až mu řekne, o co jí skutečně jde.

Někdo zaklepal na dveře a do místnosti strčila hlavu asistentka Pittmanové.

„Máte to DVD?“ zeptala se Pittmanová. „Výborně… Děkuji Jennifer.“

Žena podala Pittmanová velkou béžovou obálku a odešla. Nadřízená vytáhla z obálky disk. „Chci, abyste se na něco podíval.

Uvidíte, že je to poučné.“

Jack doufal, že na tom DVD nehraje hlavní roli. Od události v bufetu s hamburgery nikoho nezastřelil.

„To video je důvod, proč chci volno ode dneška,“ zdůraznil.

Pittmanová zavrtěla hlavou. „Ne, volno mít nebudete. Pojedete pracovně. Vaším novým úkolem je slečna Roseová a máte za ni plnou zodpovědnost. Nechci, aby se jí něco stalo. Teď se vsadím, že byste rád věděl, proč mám takový zájem, aby zůstala naživu. Zaprvé proto, že je občankou Spojených států a my jsme přísahali, že budeme naše občany chránit. Zadruhé kvůli jejímu otci. Správně. Jejím prostřednictvím můžu dostat Bobbyho Rosea.“

To určitě, pomyslel si Jack. „Sofie je vůči svému otci mimořádně loajální,“ řekl místo toho. „Nikomu ho neprozradí.“

Pittmanová podala Jackovi DVD. „Vložte to do přehrávače.“

Televizor stál na skříňce za jejím stolem. Jack udělal, co chtěla, a ona si odsunula židli.

„Vím, že je loajální. Je přece jeho dcera a má ho ráda, že?“ Nedala mu ani čas začít v duchu odpočítávat jako obvykle.

„Samozřejmě že ano. Bobby Rose není na seznamu hledaných, alespoň ne teď. Jen bych s ním ráda mluvila.“

Jo, jasně. Mluvila. Pittmanová byla příliš chytrá, než aby si myslela, že by Bobby Rose řekl něco, co by mohlo svědčit proti němu. Co tedy jiného může mít v úmyslu?

Začala prohledávat zásuvky stolu a hledat dálkový ovladač k DVD přehrávači.

„Byl nesčíslněkrát předmětem zájmu a před lety strávil nějaký čas v policejní cele. Nemohli ho tam ale držet. Nedostatek důkazů. Pokaždé to skončilo nedostatkem důkazů. Samozřejmě jde i o to, že Rose je zřejmě nejlepší právník, jakého jsem kdy viděla.“

Objevila ovladač v prostřední zásuvce zastrčený za jakýmsi manuálem, vytáhla ho a ukázala Jackovi na židli před svým stolem.

„Měli jsme s panem Rosem rozdílné názory.“

Jack měl chuť se zasmát. Rozdílné názory? Různé vládní organizace se celé roky pokoušely dostat Bobbyho Rosea za mříže.

„Je to čmuchal,“ řekla a kývla hlavou. „Ten člověk vyčenichá peníze, o kterých si kriminálníci myslí, že je můžou ulít pro sebe. Je jedno, kam je strčí; vždycky je najde.“

„Pak je zašije on a nechá si je,“ podotkl Jack.

„Ano, to je pravda, ale my to nemůžeme dokázat, že?“ Mluvila, skoro jako by Rosea za to obdivovala.

Pohodlně se usadila na židli a zapnula přehrávač. „Tohle dévédéčko nám poslal Bobby Rose. Disk dodala zásilková služba a na dotaz, odkud pochází, mladý muž řekl, že ho vyzvedl na recepci hotelu Hamilton. Za pultem nikdo nevěděl, jak se tam balíček dostal. Začátek nahrávky je z vysílání místních zpráv před dvěma dny.’’

Stiskl tlačítko PLAY a ozval se přehnaně veselý hlas sebejistého moderátora.

„A teď k nejnovějším informacím o uzavření podniku oblíbeného chicagského výrobce bylinného piva. Trpká obvinění se množí, je to tak, Tome?“

Obrazovka se přepnula na Meredith Devoeovou a jejího advokáta stojící před budovou soudu.

„Jsem ráda, že otec nežije a nevidí to. Můj manžel, zanedlouho už bývalý, firmu zničil. A otec mu tolik věřil,“ naříkala. Odmlčela se, aby si otřela oči, a pokračovala. „Investoval peníze důchodového fondu zaměstnanců do riskantního investičního fondu. Akcie byly nadhodnocené a teď je všechno pryč. Kevin Devoe by za svoji hloupost měl sedět.“

Reportér se zeptal Meredith, kdy naposledy hovořila se svým manželem.

„Nepromluvila jsem s ním ani slovo od okamžiku, kdy jsem požádala o rozvod, a doufám, že s ním nebudu muset mluvit už nikdy.“

Vzápětí postoupil vpřed advokát, aby přispěl se svým názorem.

„Moje klientka je následkem nezodpovědného chování Kevina Devoea na mizině. Hazardoval a přišel o všechno, co měli.“

Jack se zamračil na přehrávač. „A kdo platí účty toho advokáta?“ zeptal se.

„Na tuhle otázku bych taky ráda měla odpověď,“ řekla Pittmanová.

Obrazovka ztemněla a za okamžik se objevil průběh interview s Kevinem Devoem.

„Neudělal jsem nic špatného. Hodnoty těch akcií byly hodně vysoké, ale zprávy svědčily o tom, že je to rozumná investice. Byl to Bobby Rose, kdo šrouboval ceny nahoru. Svoje peníze dostal a pak to nechal padnout. Jestli by někdo měl být hnán k zodpovědnosti, tak on.“

Na dotaz, co si myslí o obviněních své ženy, odpověděl: „Říká nesmysly. Kelly, její otec, mi věřil. Byl to dobrý člověk, ale jeho dcera… No, řekněme, že je neurotická, vzteklá ženská. Nechápu, co jsem na ní viděl.“

Pittmanová přerušila přehrávání a na obrazovce zůstal obraz mrazivého úšklebku Kevina Devoea.

„Všimněte si data a času na dalším záběru.“

Znovu spustila přehrávání. Objevila se tmavá budova, která vypadala jako nějaký sklad. Nad jednodílnými dveřmi visela lampa. Přijel otlučený ford, dodávka, a projel štěrkovým parkovištěm, až zastavil u dveří. Datum bylo včerejší, čas tři hodiny deset ráno. Z auta vystoupil muž v kapuci. Měl hlavu skloněnou, dokud neuslyšel tiché zahvízdání. Pak se obrátil ke světlu a ukázala se jeho tvář. Kevin Devoe. Jednoznačně to byl on. Dveře se otevřely a Devoe do nich rychle vstoupil. Za nimi, na sobě rozepnutý nepromokavý plášť a jinak skoro nic, čekala s otevřenou náručí Meredith Devoeová. Přivítali se velmi vřele.

„Tohle asi nebudou ukazovat ve zprávách v šest,“ podotkla Pittmanová.

„Možná na nějakém porno kanále,“ řekl Jack.

Obrazovka opět ztemněla, Pittmanová se otočila na židli a vysypala na stůl zbytek obsahu obálky. „Bobby Rose nám taky poslal výpisy ze tří účtů, všechny s pořádnými sumami. Účty byly vedeny pod falešnými jmény, ale naši lidé je prověřili. Peníze patřily Devoeovým… a všimněte si, že jsem řekla patřily. Ty peníze byly na účtech, ale už nejsou. Sledovali jsme je, kam jsme mohli, a jediná věc, kterou víme jistě, je, že Devoeovi je nevybrali. Ovšem silně pochybuju, že někdo z nich ohlásí jejich krádež. Myslím, že Devoeovi ulívali Kellyho peníze celé roky, alespoň tak, aby si přilepšovali, než se dostanou k velkému balíku - k důchodovému fondu. Jestli si hrajou na oběti a naříkají, že jsou na mizině, je

pravděpodobné, že si lidé nebudou myslet, že mají něco společného s krádeží peněz z fondu. Nemyslím, že s ní měl něco společného Bobby Rose. Jsem možná naivní, ale já bych řekla, že Bobby Rose vybral ty účty a dobře ví, kde jsou peníze důchodového fondu.“

Jack přejel palcem po hromádce výpisů. „Víte jistě, že tohle poslal Bobby Rose?“ zeptal se.

„Naprosto,“ řekla Pittmanová. Vzala do ruky přeloženou vizitku a podala mu ji. „Tohle přišlo s nahrávkou a s papíry.“

Na vizitce stálo: Další ještě přijde. Bobby Rose.

Pittmanová pokračovala. „Jestli nám historie něco ukázala, pak to, že Bobby Rose nenechá trpět nevinné lidi. Má ještě něco v rukávě a není k nalezení, aby to vyložil. A tak se budeme starat o jeho dceru, jak jsme to měli dělat už od začátku. Rose bude navíc vděčný, že na ni dáváme pozor.“

Jack přikývl. „Dám na ni pozor.“

„Postarejte se o to,“ vyzvala ho Pittmanová. „Jennifer má váš rozpis. A ještě něco, agente MacAlistere…“

Jack se zastavil ve dveřích. „Ano?“

„Pozor na lední medvědy.“

ZÁPIS Č. 516 CHICAGO

Stali jsme se mistry klamu. Eric má několik přátel ze svého starého bydliště, kteří jsou za pořádnou odměnu ochotní udělat cokoli. Jeden z nich nám opatřil tři zdravé opice.

Přišli jsme k Erikovu kamarádovi s rafinovanou lží, ale on měl zájem jenom o peníze a bylo mu jedno, co se zvířaty uděláme.

Možná se nám bude hodit i v budoucnu.

22

Sofie se dověděla, že s ní na Aljašku jede Jack, až v okamžiku, kdy se objevil u jejích dveří a řekl jí to.

Když zazvonil domovní zvonek, myslela si, že přišel Gil. Říkal, že ji bude kontrolovat, než odletí na Aljašku. Byl to moc hodný člověk, dokonce jí nabídl, že ji druhý den odpoledne odveze na letiště. Oceňovala jeho laskavou nabídku, i když tušila, že je to tak trochu pokání za to, že to roztroubil do světa. Komu neřekl, že se chystá na Aljašku?

Gil a jeho dobrovolný policejní oddíl, jak jim říkal, se stále střídali ve službě a hlídali ji. Dokud se vraha nepodaří chytit, budou jí Gil a jeho přátelé dělat bodyguardy. Trvali na tom Alec a Aiden. Nemělo smysl něco namítat, protože udělají, co chtějí, ať s tím Sofie souhlasí, nebo ne. Naštěstí až bude sedět v letadle a odletí z Chicaga, nebudou Gilovy služby potřebné.

Měla se ale podívat kukátkem, než otevřela.

„Jdete moc brzo… To není Gil!“

Jack se zatvářil rozhořčeně. „Ne, já nejsem Gil. Ustupte mi z cesty, Sofie.“

Automaticky ustoupila a umožnila mu vejít - další hloupý pohyb.

Bylo by jednodušší říct mu, ať jde pryč, kdyby zůstal na chodbě.

„Jedu s vámi na Aljašku,“ oznámil jí suše.

Trvalo pár vteřin, než jí to došlo. Zmatená a překvapená protestovala: „Cože? Ne! Nikam nepojedete!“

„Nezlobte se, zlatíčko,“ odpověděl, „ale pojedu, a basta.“ Postavil v předsíni na zem cestovní pytel a prošel kolem ní.

Zachytila vůni jeho vody po holení. Velmi příjemná… pižmová a mužná.

Toho si nevšímej, nabádal ji rozum. „Vždyť nesnášíte zimu,“ řekla nahlas.

„Ovšem.“

„Tak proč…“

„Prostě jedu, Sofie. Smiřte se s tím.“

Smířit se s tím? To asi nepůjde. „Jsem schopná cestovat sama,“ namítla. „Nechci, aby se mnou někdo jezdil.“

Svlékl si těžký kožich z beránka a odhodil ho na pohovku. Měl na sobě tričko, v němž vynikaly jeho svalnaté paže a hruď, a džíny, které vypadaly, jako by je koupil někde v sekáči. Musí ten mizera být tak… nádherně stavěný?

„Chtění a nutnost jsou dvě naprosto rozdílné věci,“ odpověděl a uvelebil se v křesle, shodil boty a sáhl po televizním ovladači. „Já taky s vámi nechci jet, a přesto jsem tady.“

Váhavě postoupila o krok k němu. „Jenom mi budete překážet.“

„Nejspíš ano, ale i tak pojedu. Na jakém čísle je Food Network?“

„Jaký… Food…“

„To je jedno, já si to najdu. Vypadáte dost zmateně. Už máte sbaleno?“

Sofie pořád stála v předsíni celá ohromená. „Ne… Sbalím si zítra.

Odjíždím až pozdě odpoledne. Co tady dělá ten váš pytel?“

„Naše plány se změnily, Sofie.“

Prohrábla si vlasy. „Naše plány? My žádné plány nemáme.“

„Ale máme,“ řekl vesele. „Zítra v sedm ráno odlétáme do Fairbanksu, a proto tady přespím.“

Při těchto slovech se rozběhla do obývacího pokoje. „To není pravda. Letím až zítra odpoledne. Mám už zaplacenou letenku.“

Před televizorem se zastavila a zaclonila mu výhled. Kývl na ni a naznačil, aby ustoupila doleva.

„A, tady to je,“ řekl. „Bobby Flay připravuje paellu. Vždycky jsem chtěl vědět, jak se to dělá.“ Pak dodal: „Transakce byla zrušena.“

Sofie se snažila uvažovat jasně. „Letenka se nedá vrátit.“

„Pracuju u FBI, Sofie. Když vám řeknu, že koupě byla zrušena, můžete mi věřit.“

Pořád nevěřila, a tak se zeptala: „Kdo změnil moji rezervaci?“

Přešlápla z nohy na nohu a založila ruce v bok, takže mu loktem opět zastínila výhled. Znovu na ni kývl, aby ustoupila. Bez přemýšlení mu vyhověla.

„Jennifer,“ řekl. „Letenky objednávala ona. A, podívejte na ten sporák. Takový bych potřeboval.“

„Jaká Jennifer?“ Sofii docházela trpělivost.

„Nevím, jak se jmenuje celým jménem.“

„Ale víte.“

„Ne, opravdu nevím.“

Sofie se zhluboka nadechla. Začínala šílet. Nic z toho jí nedávalo smysl. Rozhodla se přistoupit k situaci racionálně. „I kdybych z jakéhokoli důvodu letěla dřívějším letadlem, nemáte absolutně žádný důvod letět se mnou a samozřejmě ani tady přespávat.“

„Ale ano, mám,“ namítl. „Pokud máme být na letišti včas, musíme vstát nejpozději v půl páté ráno.“

„Já tady s vámi spát nebudu.“

„No dobře,“ řekl, ale nespustil přitom oči z televizní obrazovky a dál sledoval, jak Bobby Flay vkládá do pánve mlže a humří klepeta.

„Jenom to mi řeknete? Dobře? Žádné námitky?“ Zděsilo ji zklamání, které postřehla ve svém hlasu.

„Žádné námitky,“ řekl. „Až si to rozmyslíte, dejte mi vědět.“

Sofie beze slova přešla k prádelníku, odkud vytáhla tlustou péřovou přikrývku a polštář. Hodila obojí na pohovku a řekla. „Tahle debata ještě neskončila.“ Pak odešla do ložnice a zavřela za sebou dveře.

Potřebovala čas na přemýšlení. Proč s ní chce Jack letět na Aljašku? Nesnáší zimu. S tím má určitě něco společného Alec, to věděla určitě. Vyřídí si to s ním později. Teď musí přijít na to, jak přesvědčit Jacka, aby měl rozum a zůstal v Chicagu, ale ještě předtím musí vyřešit větší problém: tím je Jack, který bude spát hned za dveřmi na její pohovce.

Něco jiného bylo, když se v jejím obývacím pokoji uvelebil Gil. Ten byl dost starý, aby mohl být jejím dědečkem. Taky se choval mile. Na druhé straně Jack nebyl vůbec milý nebo ohleduplný. Byl

neomalený, arogantní a paličatý, ale taky sexy a vypadal úžasně. Kdykoliv na něho pohlédla, v hlavě se jí líhly nejrůznější bláznivé nápady…, jako třeba obejmout ho.

Způsobil to ten polibek, ten hloupý polibek, který v ní vzbudil zvědavost, jaké by bylo vyspat se s ním. Ne, zvědavost za to nemůže. Je po něm celá žhavá. A co to vypovídá o její morálce? Má vůbec ještě nějakou?

Sofie byla rozhodnutá držet se od něho dál až do rána. O tom není třeba pochybovat. Dovolí mu, aby ji odvezl na letiště, a cestou ji jistě napadne něco, aby ho přiměla změnit názor.

Výborně, plán je jasný. Osprchovala se, umyla si vlasy a pomalu si je vysušila. Oblékla si na sebe nejsvůdnější noční košili, ale jen proto, že se jí líbil růžový krajkový vršek. Byla krátká, nesahala jí ani po kolena. Možná by si na sebe měla vzít něco střízlivějšího, ale proč? Jack přece neuvidí, co má v posteli na sobě.

Pokračovala ve svém směšném sebeklamu, dokud si nenanesla lesk na rty. No ovšem, vždycky chodívá do postele s leskem na rtech. Člověk nikdy neví, kdo může uprostřed noci zaklepat na dveře.

Podívala se na sebe do zrcadla, pak sáhla po papírovém kapesníčku, aby si lesk setřela. Povzdechla si. Pořád myslela na to, že by nejradši strhala z Jacka šaty a zlíbala každý kousek jeho těla. Pokud šlo o něj, nedokáže rozlišit, co je dobré a co špatné.

Ať je to jak chce, dveře neotevře. Obešla postel, odhrnula pokrývku, pak si nařídila budík a mobil, aby ji probudily v tu nekřesťanskou hodinu, v půl páté ráno.

Táta! Náhle si vzpomněla, že o půlnoci jí bude volat otec. Věděla, že nebude moct do té doby zůstat vzhůru, protože musí vstávat tak brzy, a to znamenalo, že by mu měla hned zavolat a nechat v hlasové schránce podrobnou zprávu. Slyšela, jak Jack v obývacím pokoji někomu telefonuje. Takže je perfektní čas, aby si zavolala i ona, ale sotva vykročila k šatně, zaklepal na ni Jack.

„Sofie, máte minutku?“

Řekni ne. Nic víc. „Hned přijdu.“

Fajn, takže nový plán, rozhodla se. Aspoň si dej práci obléct si župan, než otevřeš dveře. Není důvod dávat mu naději, že bys mohla mít nepatrný zájem o… Jak se tomu říká?…No ovšem…, o sbližování.

Neoblékla si župan. Ano, noční košile byla krátká a měla trochu moc hluboký výstřih, ale není pod ni vidět, pokud člověk nemá rentgen. Hedvábí není průhledné. Kromě toho na chicagské pláži mívají ženy na sobě mnohem méně. Proč si dělat starosti?

Na pláži není postel ani soukromí, aby si tam muž a žena dělali, na co mají chuť. To je dost velký rozdíl.

Neotevírej dveře.

Otevřela. „Ano?“ řekla mile.

Jack stál pár vteřin s telefonem v ruce a nespouštěl z ní zrak.

„Jacku? Chtěl jste něco?“ zeptala se.

„Volal Alec,“ odpověděl.

Sofie postřehla, že na ni upřeně hledí.

„Co chtěl?“ Každým okamžikem byla rozpačitější, protože čekala, že Jack řekne něco o její noční košili, ale on o jejím oblečení - nebo neoblečení - neřekl ani slovo.

„Myslím proto, aby se rozloučil. V koupelně v předsíni není sprcha. Myslíte, že bych se mohl osprchovat ve vaší? Kde jsou ručníky?“

„V prádelníku.“ Překvapilo ji, že se jí vůbec podařilo vyslovit stručnou větu.

Jack zavrtěl hlavou. „Tam nejsou, díval jsem se.“

„Podívejte se do sušičky. Komora s pračkou je hned vedle kuchyně.

„Prima, děkuju,“ řekl a pomalu zavřel dveře.

Byl pryč. Sofiina nejistota se vrátila v plné síle. Všiml si jí vůbec? Pohlédla na sebe a potřásla hlavou. Zřejmě ho nijak nepřitahuje. Myslela si, že její noční košile je svůdná, ale i kdyby byla, je jasné, že žena, která ji má na sobě, svůdná není. Možná je problém v ní, ne v noční košili.

Sofie byla zvyklá, že přitahuje pozornost mužů. Ráda flirtovala, ale neprovokovala a dobře ten rozdíl chápala. Nespala s kdekým. Ve skutečnosti byla zrovna taková puritánka jako Cordie - i když její přátele o ní říkali, že je staromódní. Na rozdíl od Sofie si Cordie dovolovala mít sny o tom, že se chce vdát a mít děti, ale v jejích fantaziích o trvalém štěstí byl jeden zádrhel: Cordie zoufale milovala Aidena Hamiltona a ten trouba o tom neměl ani ponětí.

Sofie přemýšlela o Cordiiných nesnázích, vtom jí náhle došlo, jak hloupě se chová ona sama. Nikdy nesvedla žádného muže a

nechápala, proč si myslela, že s Jackem se jí to podaří. Jediné vysvětlení viděla snad v tom, že dovolila, aby její mysl zachvátila neovladatelná touha. Naštěstí včas dostala rozum.

Jack znovu zaklepal na dveře. Tentokrát se Sofie nerozběhla pro lesk na rty ani hloupě neuvažovala o svém zevnějšku. Už se nebude chovat jako husa. „Dále,“ řekla.

„Nastavila jste si budík?“

„Ano, na půl páté. Našel jste ručníky?“ Hloupá otázka, protože jeden měl přehozený přes rameno.

Zatímco mizel v koupelně, přemítala, zda si všiml, že teď má na sobě župan. Uslyšela zvuk tekoucí vody ve sprše, což znamenalo, že už je nahý. Vzala knihu z nočního stolku a myslela si, že se zabere do zajímavého románu, ale uplynulo několik minut, a ona nepřečetla jediné slovo. Veškeré její myšlenky byly ve sprše.

Jablko. Vezme si jablko a zůstane v kuchyni, než Jack vyjde z koupelny, a přestane se chovat jako roztoužená nymfomanka. Než však stačila udělat krok, vyšel Jack z koupelny, na sobě jen ručník. Žádné boty nebo šaty… nic, co by dělalo člověka. Nechápala, proč si vzpomněla na tohle přísloví.

Když ji Jack míjel, sotva na ni pohlédl a to ji ještě víc podráždilo. Zatraceně, přece ji políbil! Neznamená to, že mu připadala přitažlivá? Asi změnil názor.

Vyšla za ním do sousedního pokoje. „Jacku…“

„Co?“ otočil se k ní.

„Chci slyšet pravdu. Proč poletíte se mnou?“ Nezaváhal a ni na okamžik. „Protože jsem prohrál sázku.“

„Prohrál sázku? Ohromně vtipné.“ Nemohl si vymyslet lepší výmluvu?

„Opravdu, Sofie. Prohrál jsem sázku.“ Potřásla hlavou.

„Umím se o sebe postarat sama.“

„Jistě, pokud ovšem někdo nezavolá a nepožádá vás, abyste vyhlédla z okna.“

„Vy s tím nepřestanete, že?“

„Letím prostě s vámi.“ Každé slovo artikuloval velmi pečlivě. Pak uchopil pokrývku a roztáhl ji. „A, Sofie…“

„Ano?“

„Přísahám, že jestli ještě jednou otevřete dveře takhle oblečená, nebudu spát na pohovce.“

ZÁPIS č. 618 CHICAGO

Abychom všechno zachovali v tajnosti, umístili jsme klece do sklepa Erikova domu, který je na venkově, a na kilometry od něho není jiná stavba. Zdědil ten dům po rodičích a oba jsme teď rádi, že ho neprodal.

Uplynuly tři měsíce ode dne, kdy jsme odebrali vzorky tkáně a krve opic a pak jim vpíchli dávku K-74. Reagovaly pozoruhodně dobře, projevovaly příznaky zvýšené energie a vitality. Až provedeme pitvu, budeme vědět víc.

Zabíjet nebylo ani pro jednoho z nás nikdy snadné, ale je to nevyhnutelné, má-li být dosaženo vědeckého pokroku.

23

„Tak dobře,“ řekla Sofie, pak se otočila a krokem, do něhož se opět vrátila sebejistota, zamířila zpátky do ložnice. Usmála se, teprve až zavřela dveře. Její svět znovu dostal smysl. Nejistota byla pryč, alespoň prozatím, a ona si zas připadala žádoucí

Jack si jí všiml a zjevně ho pohled na ni v noční košili uchvátil. Je zklamaná, že si ji nepřitáhl do náruče a nepolíbil ji? Jistěže ne. Ale proč to neudělal?

Ne, ne, po této cestě se už nevydá. Věděla, že bývá v některých věcech neurotická a mívá pošetilé představy, ale své pocity vůči Jackovi naprosto nechápala. V jednom okamžiku byla přesvědčená, že je kretén, a v následujícím si myslela, že je to ten nejpřitažlivější muž, kterého kdy potkala. Jestli tohle není šílené, tak co tedy?

Neusne, jestli na něho nepřestane myslet Pokusila se uvažovat prakticky, začala probírat seznam věcí, co si sbalila, a přemýšlela, co si ještě bude muset koupit ve Fairbanksu. Jestli bude potřebovat další vlněné ponožky nebo teplejší spodní prádlo, říkala si, že všechno jistě dostane v nějakém obchodě na místě. Má si s sebou vzít zápisník? A co mobil? Věděla, že v Prudhoe bude mít signál a v Barrow snad taky.

O hodinu později si svlékla župan a lehla si do postele. Sotva se hlavou dotkla polštáře, vzpomněla si, že musí zatelefonovat otci a nechat mu zprávu.

Připlížila se ke dveřím, aby se přesvědčila, jestli Jack spí. Vykoukla ven a zjistila, že televize je ještě zapnutá, ale Jack už nesedí v křesle. Pohovku viděla jen zezadu, ale předpokládala, že na ní usnul.

Tlumené světlo z ložnice pronikalo do vestavěné šatny. Nechala dveře nepatrně pootevřené, vytáhla mobil z úkrytu a posadila se u stěny s nohama nataženýma a přehozenýma přes sebe. Jakmile se pohodlně uvelebila, zavolala otci. Nemusela nechávat zprávu. Ozval se po druhém zazvonění.

,,Ještě není půlnoc,“ řekl. „Děje se něco?“

Sofie mu rychle vysvětlila, že brzy ráno odlétá na Aljašku a že nechce, aby si dělal starosti, když jí zavolá ve smluvenou dobu, a ona se neozve. Vůbec neví, jak dlouho bude pryč. Snad týden, možná dva. Jakmile ho zasvětila do svého programu, chtěla slyšet, co dělá on. Řekl jí, že pracuje na objasnění případu firmy Kelly’s, ale nevysvětlil jí, jak to myslí, ani jí nenaznačil, co plánuje. Její otec býval rád tajnůstkářský a Sofie už věděla, že je zbytečné klást mu otázky.

On sám však měl povídavou náladu a vyprávěl jí pár velmi zábavných historek, jež ji rozesmály, takže jakmile hovor ukončila a uložila mobil do skrýše, cítila se uvolněná a ospalá.

Ještě seděla v tmavé šatně, když otevřel dveře Jack.

„Sofie? Co tam děláte?“

Mělo by to být jasné, ale zřejmě nebylo. „Sedím na podlaze.“

„V šatně.“

Rozhlédla se. „Nejspíš ano.“

S takovou dávkou důstojnosti, jakou se jí podařilo dát dohromady, prošla kolem něho do ložnice. Nemohla si pomoct, ale všimla si, že má na sobě vybledlé boxerky a pak už nic.

„Slyšel jsem hovor a pak smích,“ řekl.

„Uhm,“ potvrdila a kývla hlavou. „To jsem byla já… Mluvila jsem a smála jsem se.“

Musí si myslet, že se zbláznila. Jak mohla být tak naivní a předpokládat, že spí a že ji neuslyší. Měla hovořit jen šeptem a neměla se smát, bez ohledu na to, jak veselé byly otcovy historky. Jestli něco zaslechl, nutně si uvědomí, že s někým telefonovala.

Nebude trvat dlouho a dovtípí se, kdo to byl. Musí odvést jeho pozornost.

„Jak jste přišel k téhle jizvě?“ Udělala krok k němu a položila mu ruku na hruď. Jeho pleť byla teplá, nádherně teplá. „K téhle jizvě,“ opakovala a zakroužila mu rukou kolem srdce.

„Tam žádnou jizvu nemám,“ řekl.

„Já vím.“

Chytil ji za ruku a přidržel ji na těle. „Uvědomujete si, co děláte?“ Zadívala se mu do očí. „Ano. Snažím se rozptýlit vaši pozornost.

Funguje to?“

Pomalu přikývl. „Ohromně.“

Pod konečky prstů cítila, jak mu tluče srdce, a při jeho upřeném pohledu se jí srdce rozbušilo rychleji.

„Měla byste se trochu vyspat,“ řekl. Nepohnul se. Ani ona ne.

„Měl byste mě políbit,“ řekla.

„Jo?“

Přikývla. „Ano.“

Povzdechl si. „Chcete, abych vám řekl, co se stane, až vás políbím?“ Jemně ji postrčil, až začala couvat k posteli.

„Byla bych radši, kdybyste mi to ukázal.“

Dlaní ji objal kolem krku a drsně ji přitáhl k sobě. „Tohle se nějak komplikuje.“

„Mně komplikace nevadí,“ zašeptala.

To bylo jediné, co potřeboval. Zvedl jí hlavu a dychtivě ji políbil, přitom se snažil, aby poznala jeho vášeň. Pronikl jí jazykem do úst, aby se setkal s jejím, a sladká chuť byla tak opojná, že zatoužil dostat víc. Líbal ji znovu a znovu, až se roztřásla touhou.

Ovinula mu paže kolem krku a přitiskla se k němu. Její nespoutané nadšení ho ohromovalo.

V ložnici býval Jack mistrem tempa a sebeovládání, vždycky poskytl své partnerce maximální potěšení, obvykle mnohokrát, a teprve pak si je dopřál sám. Pomalu a jemně. Spokojenost zaručena.

Ale se Sofií to bylo jiné. Líbala ho s takovou náruživostí, tak teplými ústy, tak nádherně jemnými rty. Neostýchala se, bez zábran laskala jeho jazyk svým, konečky prstů mu hladila ramena a svůdně se k němu vinula. Její smyslné náznaky ho nesmírně vzrušovaly a během několika vteřin se z mistra stal začátečník s rozbouřenými

hormony. Dýchal přerývaně, krátce. Držel ji pevně u sebe a tvář zabořil k jejímu krku.

„Pomalu a jemně, Sofie.“

Zatahala lehce zuby za jeho ušní lalůček.

„Proč?“

Než si stačil rozmyslet odpověď, odsunula ho, upřela na něho oči, svůdně spustila levé ramínko noční košile, pak pravé a nechala ji sklouznout z těla.

Najednou sám nevěděl, proč by měl postupovat pomalu. Je krásná. Pohledem pomalu přejížděl zlatou pleť, plná ňadra, útlý pás a dlouhé, dokonalé nohy. Ach ano, je úžasná. Sevřela se mu hruď a zoufale zatoužil dotknout se jí. Stáhl si boxerky, objal ji a zaúpěl bolestí, již ucítil v tepajícím pohlaví, jakmile se k němu přitiskla.

Do postele klesli oba najednou. Zaklínil jí koleno mezi hedvábná stehna, pak se natáhl na ni. Opřel se o paže, aby ji příliš netížil. Měkkými, plnými ňadry se dotýkala jeho hrudi a vysílala do jeho těla záchvěvy vzrušení. Zabořil jí tvář do vlasů. Jemná ženská vůně ho vzrušovala; sametová pleť byla na dotek tak příjemná. Chtěl se jí dotýkat všude, vzrušovat ji ústy, jazykem. Laskat její ňadra, líbat ji od šíje až k nohám, slyšet její tichá vyzvání, aby pokračoval.

Sofii se líbilo, jak se jí dotýkal, uchvacoval ji pocit, jejž vyvolávala jeho ústa na její kůži. Když jí jeho ruka putovala po břiše a sklouzla mezi stehna, žár v ní zesílil, až začal být nesnesitelný. Zaryla mu nehty do lopatek, vzepjala se proti němu a vykřikla.

Jejich polibky byly čím dál žhavější, laskání dychtivější, bouřlivější. Sofie v něm rozněcovala takový žár, jaký se nepodařilo roznítit žádné jiné ženě, a Jack cítil, jak jeho sebeovládání polevuje. Když věděl, že už nemůže déle čekat, posunul se dál mezi její stehna, pronikl dovnitř a slastí zamručel. Obklopilo ho vlhké teplo a nápor slasti byl tak intenzivní, až myslel, že ho sežehne oheň.

Na několik vteřin znehybněl. „Je mi v tobě tak krásně,“ zašeptal.

Její dech byl stejně přerývaný jako jeho, její touha stejně naléhavá. Líbal jí údolí pod krkem a ucítil její zrychlený tep.

Sofie ho objala kolem pasu a zvedla nohy, aby ho vtáhla hlouběji do sebe.

Jack se pohyboval zpočátku pomalu, ale jak se jeho vzrušení stupňovalo, nedokázal se ovládat. Jejich milování bylo divoké, vášnivé, a když konečně dospěli k vyvrcholení, vykřikla jeho jméno.

S hlasitým zaúpěním klesl na ni a přitiskl ji k matraci. Zůstal v ní ještě dlouho, vychutnával její důvěrnou blízkost. Jistě ji tížil svou vahou, ale nakonec se dokázal převalit na bok a přitom ji stále držet v objetí. Pocity, které ho zachvátily, ho mátly. Co se to s ním kruci stalo? Ještě nikdy takový sex nezažil.

Uplynuly dlouhé minuty, než se mu opět zklidnil dech. Sofii to trvalo o něco déle. Otočila se na záda a zadívala se na strop. Jack se zvedl na loket, podíval se na ni a měl ohromnou radost z toho, co viděl. Vypadala jako omámená. Oči měla zamžené, tvář zčervenalou a rty zrůžovělé po jeho polibcích.

Byla nejúchvatnější žena na světě. Chovala se naprosto bez zábran a po milování nijak nespěchala, aby se přikryla.

Jaek se od ní nedokázal odpoutat. Prsty jí pomalu přejížděl od krku k pupku. Lehounce se dotkl místa, jež zasáhla kulka, a zděsil se vzteku, který pocítil k tomu, kdo se ji snažil zabít.

Pohlédla mu do očí a zeptala se: „Je ti dobře?“ A než stačil odpovědět, dodala: „Neublížila jsem ti, že ne?“

Hlava mu klesla na její rameno a rozesmál se. „Myslím, že takovou otázku jsem ti měl položit já. Je ti dobře?“

„Bylo to nádherné,“ zašeptala.

Otočila se k němu a začala ho hladit po hrudi. Chloupky ji lechtaly do konečků prstů. Přivinula se blíž.

„Opravdu nádherné,“ zašeptala Sofie.

„Jo. Počkej minutu a ukážu ti něco lepšího.“ Jack dodržel slovo.

ZÁPIS Č. 644 CHICAGO

Prováděli jsme nové a nové testy a výsledky jsou jednoznačné. Adrenalin produkovaný ve stresové situaci zvyšuje účinnost našeho přípravku. Bez ohledu na to, jak byly opice vyděšené, jejich srdeční tep se nezvýšil. Zdá se, že degenerace buněk se také zpomalila.

Je toto sérum prvním krokem k objevu pramene věčného mládl?

24

Na letiště dorazili s předstihem, což byl docela úspěch, vzhledem k tomu, že Jack musel Sofii tahat z postele. Neprobudila se lehce, ale rychlá sprcha ji vzpružila. Naštěstí měla oblečení na cestu už připravené a měla také všechno sbaleno, kromě tašky s make-upem, kterou si cestou ke dveřím vložila do příručního zavazadla.

Sofie si nevšimla, že Jack má u sebe pistoli, dokud neukazoval své doklady při odbavení. Aerolinky už věděly, že v letadle poletí agent FBI MacAlister, takže kontrolou prošli bez zdržování.

Vzhledem k pistoli, již měl Jack viditelně uloženu v pouzdru u boku, ho přirozeně provázely znepokojené pohledy dalších cestujících, ale největší pozornosti se dostávalo Sofii. Díval se na ni každý muž, který procházel kolem. Přestože to Jacka dráždilo, nedivil se jim. Sofie byla krásná. Gil o ní říkal, že je kus, a nemýlil se. V černém přiléhavém roláku s dlouhými rukávy a upnutých džínách s kozačkami, které si vzala na cestu do zimy, s kabátem přehozeným přes ruku kráčela jako modelka. Přitahovala oči všech, ale Jack věděl, že je na obdivné pohledy zvyklá.

Měli sedadla v první třídě. Letuška se postarala o jejich kabáty a nabídla jim něco k pití, zatímco Jack ukládal příruční zavazadla do police nahoře. Sofie seděla u okna, Jack blíž k uličce. Sedadla v první třídě byla širší, ale jeho nohy byly stejně příliš dlouhé, než aby si je mohl natáhnout a lidé procházející kolem o ně nezakopávali.

Ani jeden z nich se nezmínil o tom, co se dělo v noci. Jejich vášeň dosáhla mnohokrát vrcholu, takže se moc nevyspali. Sofie byla vyčerpaná. Zapnula si bezpečnostní pás, zavřela oči a za pár minut usnula.

Probudila se až před přistáním ve Fairbanksu. Sotva otevřela oči, postřehla, že Jack si prohlíží jakýsi časopis. Nevšiml si, že ho pozoruje. Při představě, jak se jí dotýká jeho horké nahé tělo, se jí nahrnula červeň do tváře a raději se snažila na to nemyslet. Je to jediná možnost, jak s ním přestát tuto cestu, usoudila. Bude se chovat, jako by se nic mimořádného nestalo. Stejně jako někteří zkorumpovaní lidé, po nichž šel její otec, bude zatloukat, zatloukat a zatloukat.

Po přistání v budově letiště zamířila na toaletu, aby se opláchla. Poté, co si vyčistila zuby a omyla obličej, cítila se jako znovuzrozená. Předpokládala, že ve Fairbanksu bude delší přestávka, ale mýlila se. Záhadná Jennifer bez příjmení jim zamluvila let u Chip’s Charter Service, který měl startovat už za hodinu.

Jack se opíral o sloup, pročítal sportovní rubriku v jakýchsi novinách a čekal na ni. Sofii poskočilo srdce, když ho spatřila v davu lidí, a znovu ucítila, že se jí zatajil dech. Může se tomu divit? Jack je velmi pohledný muž. „Až příliš,“ zašeptala si pro sebe. Zapírat, že to tak není, nebude snadné.

„Jsi připravená?“ zeptal se, složil noviny a zastrčil si je pod paži. Zastavili se u snack baru v letištní budově, ale sotva došli k bráně,

která je vyvedla k Chip’s Charter Service, Sofie zalitovala, že si právě dala vdoleček a džus. Venku stály malé proudové letouny i jiná letadla a také šestimístný stroj Chip’s Charter Service. Sevřel se jí žaludek, když ho spatřila na makadamu. Domnívala se, že do Prudhoe Bay létají proudová letadla. Proč si neobjednali některé z nich?

Přistoupila blíž k Jackovi. „Víš co? Myslím, že bychom tam měli jet autem.“

Postřehl v jejích očích obavy. „Vážně?“

„Ano. Určitě bychom měli jet autem. Je to jenom osm set kilometrů nebo tak nějak a nemůžeme zabloudit.“ Když zavrtěl hlavou, rychle dodala: „Do Prudhoe Bay vede jenom jedna dálnice, Dalton Highway. Aspoň bychom viděli kus krajiny.“

„Všimla sis, že sněží? Moc toho neuvidíš, když…“

„Ano, všimla jsem si, a taky jsem si všimla, že fouká vítr, a právě proto bychom neměli letět v tak lehkém letadle.“

Usmál se. „Má dva motory. Nic se nemůže stát.“

„Po dálnici jezdí pořád náklaďáky. Mohli bychom se některým svézt.“

Vyhlédla z okna a spatřila podsaditého muže připomínajícího svým bílým knírem i vousem Santa Clause, jak obchází letoun a míří k nim. Dívala se na něho a zašeptala Jackovi: „To není dobrý nápad. Letěl jsi někdy v tak malém letadle?“

„Jo, letěl. Jeden můj bratr je pilot. Párkrát mě vzal s sebou nahoru.

Klid, Sofie.“

Jack vyšel ven, aby si promluvil s pilotem, a Sofie postoupila blíž k oknu a pozorovala ho. Najednou ztuhla úžasem. Během posledních čtyřiadvaceti hodin Jack MacAlister změnil její životní plány. Co dělá tady na Aljašce zrovna s ním? Vylákala ho do postele a prováděla s ním ty nejintimnější věci, a přitom ho sotva zná. Něco jí o sobě řekl, ale bylo toho tolik, co ještě nevěděla. Jeden z jeho bratrů? Kolik sourozenců může mít? Žijí ještě jeho rodiče? Nejsou to věci, které by měla vědět předtím, než se někomu oddá? Dolehla na ni závažnost toho, co udělala, a Sofie se zastyděla. Když přišlo na vztahy, vždycky si počínala opatrně. Podle jejích přátel byla její opatrnost až přehnaná…, než přišel Jack. Dosáhl toho, že zapomněla na všechno, co si kdysi předsevzala, ale teď nastal čas, aby se tím zase začala řídit.

Od této chvíle se bude chovat zdvořile a profesionálně a rozhodně se s ním už nevyspí. Už žádné hlouposti, umínila si.

Dveře se otevřely a Sofii ovanul nápor mrazivého vzduchu.

Pilot byl ve skutečnosti mladší, než ji připadal z větší vzdálenosti Zřejmě ještě neměl ani čtyřicet a jeho tmavohnědé vousy pokrývala vrstva sněhu a ledu, proto se zdály bílé.

„Dobrý den,“ řekl, pak si stáhl rukavice a napřáhl ruku. „Vy jste jistě Sofie Roseová. Já se jmenuju Chipper, ale někdy mi říkají Chip. Slyším na obojí. Jen co vám zváží a naloží zavazadla, poletíme.“

„Můžete letět v takovém větru?“ zeptala se Sofie ustaraně.

„Samozřejmě. A teď mě omluvte, ještě chci něco zkontrolovat.“

„Pane Chippere…, je v letadle topení?“ Otočil se k ní. „Ano, je.“

Jack se rozesmál. „Jistěže je.“

Naklonila se k němu a zašeptala: „Má z mrazu na vousech námrazu.“

„Vsaď se, že to nezopakuješ rychle pětkrát za sebou.“

„Mluv vážně,“ vyzvala ho. „Buď Chipper delší dobu chodil kolem letadla, nebo letěl s vypnutým topením. Má na vousech led, Jacku.“

„Doletíme v pořádku, Sofie.“

Jeho klidné konejšení ji rozčilovalo. Samozřejmě že doletí v pořádku - pokud Chipper náhodou nezavadí křídlem o úbočí hory nebo netrefí na zasněženou ranvej a neshodí je do moře. Až dodnes si Sofie nemyslela, že ji cesty letadlem znervózňují, ale když sledovala, jak se malý letoun v nárazech větru kymácí dopředu a dozadu, připadalo jí, že nervozita je naprosto přirozená reakce.

Vtom zazvonil telefon, což Sofii připomnělo Paula Larsona. Bude na letišti čekat na její letadlo, a ona ho neupozornila, že poletí jindy a do Prudhoe Bay dorazí mnohem dříve. Umínila si, že mu zavolá, až přistanou.

Chipper otevřel dveře a oznámil, že je čas vzlétnout.

Sofie si natáhla rukavice, uchopila tašku a zhluboka se nadechla.

Jack ji obrátil k sobě a vyhrnul jí rolák tak, aby jí chránil tvář, pak ji vzal za ramena, naklonil se k ní a řekl: „Všechno dopadne dobře. Věříš mi, Sofie, že?“

Pohlédla mu do očí a s úžasem si uvědomila…, že mu skutečně věří.

ZÁPIS Č. 662 CHICAGO

Dlouze jsme diskutovali o tom, co dělat dál. Musíme své sérum vyzkoušet na člověku. Otázkou je, jak to udělat. Kdybychom vedli pokusy prostřednictvím nějaké kliniky, i kdybychom chtěli objev patentovat, naše tajemství by se prozradilo a hrozilo by nám nebezpečí, že ztratíme náskok.

Lidé by byli schopní pro náš přípravek zabíjet. Kdyby svět objevil, co máme, všechny farmaceutické společnosti by z toho chtěly mít kus pro sebe, a my víme, že jsou mnozí, kteří by se nezastavili před ničím, aby shrábli zisk. Až přijdeme s naším dílem na trh, všechny peníze a uznání budou patřit nám.

Pracovali jsme opravdu tvrdě, abychom z toho měli výhody.

25

Aljašský Deadhorse jako by se rozkládal na střeše světa. Někteří mu říkali město, jiní osada.

Při svém pátrání Sofie zjistila, že Prudhoe Bay tvoří vlastně pracovní komunita. Neustále zde bylo přibližně pět tisíc lidí pracujících na vrtných plošinách, jež patřily ropným společnostem, ale tito lidé se nestýkali s cestujícími, kteří přijížděli do Deadhorse. Každá společnost měla pro své pracovníky vlastní ubytovací zařízení. Vrtné soupravy a ubytovny pro zaměstnance jsou chráněny tak, aby nepodléhaly vlivům nepříznivého podnebí, a ubytování je navzdory drsnému prostředí pohodlné. Pracovníci na vrtných soupravách pracují nepřetržitě dva týdny v kuse, pak na dva týdny letí domů. Vydělávají značné částky, ale společenský život tam neexistuje.

Cesty k ropným polím a k Severnímu ledovému oceánu je možné uskutečnit během léta, ale úřad požaduje ohlásit pobyt týden předem, aby bylo možné přijíždějícího prověřit. Bezpečností opatření jsou přísná. U bezpečnostních služeb pracuje sto šedesát lidí, kteří chrání vrtné soupravy. V Deadhorse slouží dva policisté a stejně jako dělníci na soupravách dva týdny pracují a dva mají dovolenou.

Letadla odlétají z Deadhorse a přilétají tam každý den, pokud dovolí počasí, a je zde dokonce i rampa pro vrtulníky.

Sofie byla uchvácena vším, co se dověděla, a navzdory letu kodrcavým letadlem se nemohla dočkat, až pozná celý kraj na vlastní oči. Když se letoun blížil k přistávací dráze, zahlédla v dálce mohutné vrtné soupravy a dole bílou plochu táhnoucí se, kam až dohlédla. Led a sníh zde teď tvořily souvislý pevný povrch, ale po jarním tání bude země vypadat, jako by se utápěla v loužích vody. Městečko Deadhorse byl v podstatě jen shluk prefabrikovaných budov tyčících se nad zemí a ke každým z jejich dveří vedly schůdky. Stavby vypadaly spíš jako sklady než jako domy k bydlení nebo sídla firem.

Přestože přes ranvej foukal vítr a sněžilo, letadlo přistálo hladce. Chipper Sofii a Jackovi nabídl, že je vezme zpátky do Fairbanksu nebo do Barrow, až skončí jejich pobyt v Deadhorse, a pak je dovedl do hotelu v Prudhoe Bay.

„Hotel“ nebylo slovo, které by k označení takového zařízení použili v řetězci Hilton nebo Marriott, ale svému účelu vyhovoval. Prefabrikované buňky připojené k sobě tak, že vypadaly jako jedna budova, nabízely prosté ubytování.

Sofie a Jack setřásli z bot sníh, než vstoupili do malé kanceláře. Nespatřili tam nikoho, kdo by čekal na svůj pokoj. Oni dva byli jediní návštěvníci. Vedoucí, který stál za pultem pokrytým linoleem a něco zapisoval, je srdečné přivítal a vyzval je, aby mu říkali Zester. Nebylo snadné odhadnout jeho věk. Tvář měl tak ošlehanou, že mohl mít zrovna tak třicet jako padesát, ale podle zvučného hlasu Sofie usoudila, že je mu kolem čtyřicítky.

„Měla bych tu mít rezervaci,“ řekla mu Sofie. „Paul řekl, že mi ji zařídil.“

Zester se nemusel dívat do knihy hostů. „Ne, nemáte. Nemáte ji náhodou v Caribou Inn? Zavolám tam a zruším ji. Tady se vám bude bydlet mnohem líp.“ Nečekal na souhlas, a hned se otočil zády a začal vytáčet číslo svého konkurenta.

Jack šťouchl Sofii loktem. „Kdo je to Paul?“

Sofie si stáhla Šál a složila ho. „Paul Larson. Tys o něm neslyšel?“

Jack zavrtěl hlavou. ,,Pověz mi o něm.“

Než mohla něco říct, promluvil Zester. „Nic. Ani v Caribou nemáte nic zamluveno.“ Zasmál se a dodal: „Když jsem řekl Charliemu, jak jste hezká, začal tvrdit, že tam tu rezervaci máte. Počítám, že sem přijde, aby vás poznal.“

Jack si rozepnul kabát a Zester spatřil u jeho boku pistoli.

„Moment. Zbraně tady nesmíme nosit. Alespoň nedovolujeme hostům, aby si je brali s sebou.“ Naklonil se přes pult. „Co je to za pistoli? To je jedno,“ dodal, než stačil Jack odpovědět. „Osmatřicítka nebo pětačtyřicítka nebo Glock… ničím z toho nesejmete medvěda. Lišku možná, ale medvěda ne. Skončil byste za mřížema, kdybyste se pokusil zastřelit medvěda,“ upozorňoval ho.

„Jsem z FBI.“

Zester se zatvářil zděšeně. Rychle o krok ustoupil, pak zas udělal krok vpřed. Šeptem se zeptal: „Z FBI? Stalo se něco? Někdo porušil zákon?“ Potřásl hlavou a dodal: „Ne, o něčem takovém bych slyšel. Já umím mlčet, tak mi to klidně řekněte. Proč jste tady?“

Odpověděla mu Sofie. „Protože prohrál sázku.“

Jack se usmál, neboť uslyšel v Sofiině hlase rozmrzelost. „Jo, to je fakt.“

Zester ho nepožádal o vysvětlení. „Co kdybych vám přichystal dva luxusní pokoje se společnou koupelnou? To je to nejlepší, co vám můžu nabídnout.“

O pár minut později, jakmile si uložili zavazadla do pokojů, Jack a Sofie zamířili se Zesterem do malé samoobslužné restaurace. Sofie se cítila, jako by se ocitla ve velkém přívěsu. Jídelna byla malá a skromná, avšak dokonale čistá.

„Jídlo je už v ceně za ubytování,“ informoval je Zester. „Oběd jste zmeškali, ale můžu vám nabídnout nějaké sendviče. Ty jsou pořád, nepřetržitě sedm dní v týdnu,“ dodal. „Co se týče pití, alkohol je tu zakázaný, takže nic silnějšího než kávu, čaj nebo nealko nedostanete.“

Sofie požádala o horký čaj a Jack si přál colu. Zatímco pojídali sendviče, zavolal Zester policistu, který měl službu, a požádal ho, aby přišel do hotelu.

Pak podal telefon Jackovi a řekl: „Tim chce s vámi mluvit.“

Než Jack domluvil s policistou, Sofie vytáhla mobil a zavolala Paulu Larsonovi. Jeho hlas na záznamníku ji vybídl, aby mu zanechala vzkaz.

„Ahoj, Paule. Tady Sofie. Zavolejte mi, až dostanete tuhle zprávu.“

Zester zašel do kuchyně, aby si přinesl šálek kávy. Sotva se vzdálil, řekl Jack: „Sofie, pořád čekám, až mi řekneš, kdo je Paul Larson.“

„Pracuje tady u ochranky.“

„Dobře. Jak to, že ho znáš?“

Jeho tón agenta FBI byl naprosto vážný.

„Zmínila jsem se ti o policistovi, který mi telefonoval a řekl mi, že našli v ponožce Williama Harringtona moji vizitku.“

„Na to si vzpomínám.“

„Krátce nato se mi ozval Paul Larson.“

„Jak zjistil tvoje telefonní číslo?“

„Zřejmě je dostal od policisty, co našel navštívenku.“

„Pokračuj.“

Sofie naklonila hlavu a zamračila se. „To má být výslech?“

„Jo, správně. Mluv dál.“

Alespoň je upřímný. „Paul byl ohromně ochotný.“

„Jak ochotný?“

„Zavolal mi, když našli Harringtonovu náprsní tašku, a vysvětlil, kam se odvezou jeho pozůstatky.“

„Do Anchorage.“

Sofie přikývla. „Neměl tušení, proč se Harrington rozhodl utábořit v takové divočině, ale řekl, že se poptá, a pak našel někoho, kdo s ním mluvil.“

„Dal si kvůli tobě dost práce, že?“

Že by Jack žárlil? Sofie to pomyšlení okamžité zavrhla. „Proč jsi tak podrážděný?“ zeptala se. „Tady asi není moc co dělat když člověk zrovna nepracuje, a on si taky myslel, že je to záhada.“

„Že se Harrington utábořil…“

„Ano,“ přisvědčila.

Jack si povzdechl. „Proč jsi mi o Larsonovi neřekla už dřív?“

Pokrčila rameny. „Měla jsem to udělat,“ řekla. „Bude se ti líbit. V telefonu byl moc příjemný,“ dodala pak.

„Jo, jasně. Příjemný.“ Potřásl hlavou. „Víš, v čem je problém? Jsi hrozně důvěřivá.“

„Tobě taky věřím.“

„To bys měla.“

Sofie nevěděla, co si z jeho slov má vybrat, ale nakonec se rozhodla, že ho uklidní.

„Paulovi nevěřím tak jako tobě. Pracuje u místní bezpečnostní agentury, takže víš, jakou cestou je možné prověřit si ho.“

„Mluvíš jaksi nabroušeně, zlatíčko.“

Něžné oslovení ji zneklidnilo. „Myslím, že půjdu do svého pokoje a vybalím si. Musím si taky nabít mobil,“ řekla. „Baterie už je slabá. Ty zůstaneš tady?“

Jack přikývl. „Neodcházej z hotelu beze mě, ano?“

Sofie vyhlédla z okna. Začalo hustě sněžit. Protože by nebyla schopná vidět na dva kroky před sebe, kdyby vyšla ven, ráda s jeho požadavkem souhlasila. Při nedostatku slunečního světla by snadno mohla ztratit orientaci a zabloudit ve sněhové vánici. Bylo by také možné, že by narazila na Barryho nebo na některého z jeho chlupatých příbuzných.

Lední medvěd zblízka a v plné kráse. Při pomyšlení na něco takového se otřásla.

Zastavila u recepčního pultu, aby se Zestera zeptala, jestli slyšel o Williamu Harringtonovi.

„O něm slyšeli všichni,“ řekl jí. „To je ten člověk, co ho do stal Barry.“

Přikývla. „Nesetkal jste se náhodou s panem Harringtonem nebo neznáte někoho, kdo s ním třeba mluvil?“

„Nikdy jsem ho neviděl,“ odpověděl. „Možná přiletěl do Barrow, vzal si malé letadlo do Alaktaku a letěl na západ. Nebo možná do Nuiquisutu případně Umiatu a pak na východ. Jebo tábor nebyl daleko odtud. Ale našli ho blízko moře, takže opravdu nemůžu říct, jak se tam dostal.“

Sofie netušila, kde je Alaktak ani další městečka. Mapu měla v tašce a bude se do ni muset podívat

„Co bratři Cobenovi? Znáte je?“

„Koho jestli znám?“

Opakovala jejich jméno. „Jsou to trapeři,“ vysvětlila mu. „Slyšela jsem od někoho, že mluvili s panem Harringtonem.“

Zester přikývl. „To je možné. Já tady zaskakuju jenom na pár dní, ale vím, že tudy projíždí hromada lidí a všichni se samozřejmě neubytují v hotelu. To jméno je mi ovšem povědomé.“

Díky bohu za Paula, řekla si Sofie. Kdyby neprojevil zájem a nepomohl jí, o Cobenových by se sama nedověděla. Paul mluvil se

spoustou řidičů, kteří tudy projížděli. Udělal za ni tu nejnamáhavější práci.

Sofie poděkovala Zesterovi a šla do pokoje, aby si vybalila věci. Roztáhla mapu na postel a zvýrazňovačem si označila místa, o nichž se zmínil Zester. Policie jí jistě přesně řekne, kde byl Harringtonův tábor.

Uplynula asi hodina, a když měla konečně všechno hotovo, zavolala panu Bittermanovi, aby mu o sobě dala vědět Měl dobrou náladu a podrobně se jí vyptával na Prudhoe Bay.

„Viděla jste už polární záři?“

„Ještě ne.“

„Jaké je tam počasí?“

Sofie odpovídala a odpovídala.

„Přihlásíte se do klubu ledních medvědů?“ zeptal se pak. „Mohl by z toho být senzační článek, kdybyste to udělala.“

„Pane, jsou jisté hranice, kam až sahají moje pracovní povinnosti.

Kvůli nějakému článku neskočím do Severního ledového oceánu.“

„Přemýšlejte o tom,“ vyzval ji. „Teď mi povězte o Harringtonovi a já vám pak řeknu ohromné překvapení.“

„Teprve jsme sem přijeli, takže toho moc nevím.“

„Dobře. Jack je tam s vámi, že? Alec mi ráno telefonoval. Ulevilo se mi, když jsem slyšel, že s sebou máte agenta FBI. Opatrnosti není nikdy dost, však víte.“

„Dobře, tak mi teď povězte o tom překvapení,“ vyzvala ho.

„Můžete se dostat k počítači a podívat se na zprávy v novinách?“

„Asi ano,“ odpověděla. „Které noviny si mám přečíst?“

„Naše, Sofie. Chci, abyste si přečetla dnešní vydání našeho deníku.“

Rozesmála se. „Samozřejmě. Co tam budu hledat?“

„Á, hrome, mohl bych vám to taky říct rovnou. Na celé straně je barevný placený inzerát, kde se oznamuje Chicagu, že zaměstnanci firmy Kelly’s dostanou své důchody.“

Sofii vhrkly slzy do očí. Tatínek dodržel slovo.

„Víte, kdo to dal uveřejnit? Bylo tam nějaké jméno?“

„Ne, ale slaví celé Chicago. Říká se, že je za tím Bobby Rose. Měla byste slyšet telefonáty do rádia. Všude ohromné nadšení, Sofie, a když jsou zlé časy, nezaměstnanost a tak, nějaké dobré zprávy potřebujeme, že?“

„Ano, pane, potřebujeme. Můžete přestat křečkovat bylinné pivo.“

„To ne. Aspoň dokud firma zas nezačne vyrábět. Zavolejte mi zítra - a, Sofie, dávejte na sebe pozor.“

Nemohla se dočkat, až o inzerátu poví Jackovi. Pokud nenajde počítač v hotelu, vyhledá článek na internetu ve svém mobilu. Spěchala zpátky do restaurace a zjistila, že u stolu s Jackem sedí dva muži. Představil jí je. Jeden z nich byl policista z Deadhorse a druhý patřil k bezpečnostní službě ropné společnosti. Jack odsunul židli, a když se Sofie posadila, všimla si svazku papírů se seznamem jmen, který podával pracovníkovi ochranky.

„Jack říká, že jeden z našich lidí vám pomáhá při pátrání. Je to pravda?“ zeptal se muž.

„Jenom ve volném čase,“ vysvětlila mu, protože nechtěla Paulovi způsobit nepříjemnosti.

Zasmál se. „Slyšel jsem, že jste s ním několikrát mluvila.“

„Párkrát,“ odpověděla Sofie. „Řekl mi, že pomáhá policii, a dal mi nějaké informace o smrti Williama Harringtona.“

Když oba muži na sebe pohlédli, znejistěla. „Proč se ptáte?“

„Jste si jistá, že jste mluvila s Paulem Larsonem?“ zeptal se policista.

„Jsem,“ odpověděla rozhodně.

„Madam,“ řekl policista, „nevím, s kým jste mluvila, ale Paul Larson to nebyl.“

„Ale on…,“ začala Sofie.

Pracovník ochranky ji přerušil. „Žádného Paula Larsona tady nemáme.“

ZÁPIS č. 680 CHICAGO

Eric a já říkáme naší studii projekt Alfa.

Nedělalo nám potíže zachovat naši práci v Chicagu v tajnosti, ale Inook je něco úplně jiného. Život v takové blízkosti s Brandonem a Kirkem to ztěžuje. Brandon se naštěstí rozhodl, že on a Kirk by měli jít pozorovat jinou smečku a poskytnout nám větší volnost. Eric je tak nervózní z toho, že se něco prozradí, až se bojím, že se prořekne.

Prověřoval jsem naše farmaceutické společnosti. Zatím jsem se dověděl, že se všechny topí v byrokracii. Nemyslím, že se jim můžeme svěřit se svými objevy. Kdybychom jim měli dát informace, ztratili bychom kontrolu nad věcí. Také jsem se dověděl, že za individuální výzkum platí bídně, protože musí uvádět, jak dlouho bude trvat, aby jim to stát schválil. To by mohlo trvat celé roky, ne-li desítky let.

Pokud Eric a já chceme dostat peníze, které zasluhujeme, budeme muset vzít všechno do vlastních rukou. Jsou spousty jiných možností, jak výsledky prodat.

26

Proč by jí lhal?

Sofiina prvotní reakce na zprávu byla, že muselo dojít k nějakému omylu. Samozřejmě že Paul Larson existuje. Vždyť s ním mluvila!

Když Jack odešel, aby jí přinesl z automatu v restauraci horký čaj, zkusila vyťukat číslo, které jí dal Paul. Znovu mu v hlasové schránce zanechala zprávu.

Zatímco čekala, až se jí ozve, Jack zavolal svým zdrojům, aby dané číslo prověřili. Za pár minut dostal odpověď. Nepřekvapilo ho, když se dověděl, že číslo, jež Sofie dostala, bylo registrováno pod falešným jménem na falešné adrese.

Jakou hru s ní ten člověk hraje?

„Policie zjistí umístění telefonu, takže se dovíme, odkud ti ten chlápek volá,“ řekl jí Jack.

„Máme zaměstnance, kteří sem každý den přiletí a zase odtud odlétají, ale ti se hned se přihlásí a začnou pracovat,“ řekl člen bezpečnostní agentury. „Řidiči přenocují v Deadhorse, když potřebují, ovšem další den obvykle jedou zpátky.“

„I při tolika lidech,“ dodal místní policista, „kteří přijíždějí a odjíždějí, bychom si všimli, že se tu objevil cizí člověk.“ Zadíval se

Sofii do očí a řekl: „Ověřoval jsem to u Joea Rooneye, policisty, který vám telefonoval kvůli Harringtonovi, a ten o Paulu Larsonovi nikdy neslyšel. A samozřejmě nikomu nedal vaše telefonní číslo. Joe je spolehlivý chlap, takže nemám důvod mu nevěřit.“

Všichni tři muži kladli střídavě Sofii otázky, ale moc jim toho nedokázala říct. Člen ochranky a policista ji ujistili, že se budou poptávat, ale kromě toho nemohou nic dělat, a soudili, že se stala obětí nejapného žertu.

Jakmile odešli, Jack ji dál trápil otázkami o podrobnostech jejích telefonních hovorů s mužem, který si říkal Paul Larson.

„Neřekl mi o sobě nic konkrétního. Proč taky? Vlastně počkej. Říkal, že je svobodný, a chtěl mě pozvat na večeři, ale nezdá se mi, že to myslel vážně.“

„Co jsi mu o sobě řekla ty?“ zeptal se Jack.

Podrážděně odpověděla: „Nic osobního. Nemluvila jsem přece se seznamkou.“

Jack vstal a začal přecházet sem a tam. Sofie bubnovala prsty o desku stolu a přitom přemýšlela o svém rozhovoru s imaginárním mužem.

„Takže ten člověk tě sem vylákal…,“ začal Jack.

„Nevylákal mě sem,“ přerušila ho Sofie. „Chtěla jsem sem přijet, abych si mohla promluvit s místními lidmi, protože jsem doufala, že někdo viděl Harringtona. Přece nespadl z nebe a nepostavil si stan vedle Barryho. Pořád jsem rozhodnutá zjistit, co se mu stalo.“ Potřásla hlavou. „Vím, co chceš říct: Narazil na Barryho.“

„To jsem nechtěl říct. Začala bys s pátráním v Prudoe Bay nebo jsi sem přijela, protože to navrhl Paul?“ Jack si začal masírovat krk a čekal na odpověď.

„Nevím. Paul mi řekl, že někde tady blízko jsou trapeři a že bych s nimi mohla mluvit,“ odpověděla. „To je dost absurdní. Je vůbec pravda něco z toho, co mi říkal?“

„Skutečně našli Harringtonovu náprsní tašku a jeho pozůstatky byly odvezeny do Anchorage, takže ano, zjevně něco z toho pravda je.“

„Kdy se dovíš, odkud volal?“ zeptala se Sofie.

„Chvilku to potrvá,“ řekl. „Hned zítra ráno odtud odletíme.

Zavolám Chippera a řeknu mu, aby byl připraven.“

„Je Chipper opravdu Chipper?“ zeptala se. Když si uvědomila, že její otázka zní hloupě, usmála se. „Je opravdu to, co říká?“

„Ano, je,“ odpověděl Jack. Přešel na druhou stranu místnosti a před Sofií se zastavil. „A víš, proč to vím?“

„Doufám, že mi to řekneš.“

„Prověřil jsem si ho. Nikomu slepě nevěřím.“

„Jsi agent FBI. Naučil ses být podezíravý. Já jsem novinářka. Naučila jsem se být zvědavá. Paul Larson mě nijak nezajímal, tak proč bych ho měla chtít zkoumat?“

Jack přestal prosazovat své stanovisko. Myslel si však, že je to něco podobného jako argument „ty by ses taky podíval z okna“, který použila poté, co ji někdo postřelil.

Sofie zamířila k oknu restaurace a vyhlédla ven. „Víš, že se tady nesmí zamykat dveře auta?“

„Jo?“

„Je to pravda. Kvůli medvědům. Řekla bych, že kdybys na nějakého narazil nebo kdyby tě nějaký pronásledoval, skočil bys do nejbližšího auta.“ Povzdechla si a otočila se. Jack stál krok za ní.

„Měla jsem si o něm něco zjistit,“ uznala.

Přitáhl si ji do náruče a opřel si bradu o temeno její hlavy. „Jo, to jsi měla,“ přisvědčil. „Chceš mi svěřit ještě nějaké důležité věci?“

„Většina lišek má vzteklinu.“

„To je dobré vědět.“

„Barrow Whalers udělali play-off.“

„Kdo?“

„Whalers. To je fotbalový tým ze střední školy v Barrow. Pravděpodobně se s některými z nich setkáš. Je to nový tým a fotbal má na životy těch chlapců kladny vliv. Slíbila jsem panu Bittermanovi, že o nich napišu.“

„Takže jedeme do Barrow, že?“

„Ano.“

Jack se zabýval jen večeří, ale Sofii to nevadilo. Měla za sebou dlouhý den a byla vyčerpaná.

Vrátili se do svých pokojů a Sofie zamířila do koupelny, aby se připravila k spánku. Poté, co se osprchovala, otevřela dveře koupelny vedoucí do Jackova pokoje a uslyšela, že s někým telefonuje. „Musí to souviset,“ říkal. S kým mluvil a co musí souviset?

Jack zvedl hlavu a usmál se, když ji spatřil. Neměla na sobě krátkou noční košili, ale i v příliš velkém modrobílém bavlněném pyžamu byla sexy. I v chlupatých růžových ponožkách. Když dotelefonoval, zamířil do sprchy on.

Venku sílil vítr a cloumal okny. Sofie někde četla, že vítr zde může dosahovat rychlosti až sto šedesáti kilometrů za hodinu. To ji nahánělo husí kůži.

Postel nebylo dvojlůžko ani jednolůžko, ale něco mezi tím. Odhrnula pokrývku, natáhla se a opřela o čelo postele. Její rozbouřená mysl těkala od jedné myšlenky k druhé. Jestli si ten muž, co si říkal Paul Larson, dělal legraci, jaký to mělo smysl? Proč se tak namáhal? Nějaký důvod to mít muselo. Dostal se někdy lední medvěd až do hotelu? Měla by se na to zeptat Zestera.

Sofie si roztírala na ruku pleťové mléko vonící po jasmínu, vtom do jejího pokoje vstoupil Jack. Chlad mu zjevně nijak nevadil. Měl na sobě jen šortky a tričko.

„Není ti zima?“ zeptala se Sofie.

„Za chvilku se zahřeju. Nastavila sis budík? Brzo vstáváme.“ Všimla si, že se dívá na její ponožky. Cítila se trochu hloupě.

Ale co na tom záleží? Rozhodla se, že vzájemné vzahy bude udržovat na přátelské a pracovní úrovni

Ne, vztahy ne. Jednání.

„Telefonáty přicházely Fairbanksu.“ řekl ji, pak se sklonil a stáhl jí nejprve jednu růžovou ponožku, pak druhou.

„Takže Larson neměl v úmyslu čekat mě dnes u letadla?“ zeptala se. „Proč to říkal? Nemyslíš, že to byl trochu divný vtip?“

Jack zamířil ke dveřím, aby se přesvědčil, je-li zamčeno. „Nevím, jaký měl motiv, ale přijdu na to.“

Sofie na sebe přitáhla pokrývku. Byla chladná. Jack kráčel ke svému pokoji, když si vzpomněla na inzerát, o němž se zminil pan Bitterman.

Řekla Jackovi o firmě Kelly’s a pak se zeptala: „Co si o tom myslíš?“

„Rád bych ten inzerát viděl.“

Zmizel ve své ložnici a Sofie pocítila zklamáni. Nechtěla mu dovolit, aby s ní spal. Přesto by bylo hezké, kdyby takový úmysl projevil. O minutu později se Jack vrátil a přinesl s sebou pouzdro s

pistolí. Nezeptal se jí, může-li si k ní lehnout Položil pistoli na stolek vedle jejího polštáře a řekl jí, aby se odsunula.

Vklouzl k ní a otočil se k ní zády. Teplo sálající z jeho těla ji okamžitě zahřálo. Zasunula mu ruce pod tričko. „Neřekla jsem, že se mnou můžeš spát,“ zašeptala mu za krkem a přivinula se k němu.

„Tak už spi.“ Natáhl ruku a zhasl světlo.

„Jacku?“ řekla Sofie do tmy. „Jsem příšerná novinářka, že?“

ZÁPIS Č. 702 CHICAGO

Eric a já jsme po cestě vyčerpaní, ale stálo to za to. Našli jsme kupce. Kontakty v Asii a v Evropě nepřinesly nic. Nechápu, proč jsme hned nepomysleli na Střední východ.

Pro miliardáře z Dubaje neznamenalo padesát milionů vůbec nic a byl ochotný dohodnout se na místě. Jediné, co požaduje, je, abychom mu předali údaje o experimentech na lidech. Myslím na to, jak utratím svůj podíl. Vždycky jsem chtěl navštívit Fidži. Pokud je tam písek jemný a ženy ještě jemnější, možná tam zůstanu.

27

Jack její novinářské schopnosti nevychvaloval ani neopěvoval. Na otázku odpověděl prostě: „Nejsi příšerná novinářka.“

Uplynulo několik minut. Sofie se zeptala. „Kolik máš bratrů?“

„Tři.“

„Sestry nemáš žádné?“

„Ne.“

Jack se pomalu otočil k ní. Byl urostlý a postel byla malá.

„Proč takové otázky?“ zeptal se s tváří u jejího obličeje a jejich oči se ve tmě setkaly.

„O mně víš všechno, co se dá dovědět, a já o tobě nevím skoro nic.“

„Ale víš. Víš, kde jsem vyrostl, kde jsem chodil do školy a kdy jsem nastoupil k FBI. A víš, že se mi líbí, jak mě líbáš.“

Usmála se. „Dobrou noc, Jacku.“ Zasmál se. „Dobrou noc, Sofie.“

Jackovi se podařilo spát asi do dvou hodin a pak se Sofie začala vedle něho neklidně vrtět. Nevěděl jistě, jestli spí nebo je vzhůru, ale když se bez jakýchkoli námitek nechala svléknout, přestalo mu na tom záležet. Byl na řadě, aby ji svedl. A, bože, tentokrát to bylo ještě lepší než poprvé. Tak vnímavě reagovala na jeho dotek a jemu se tolik líbily smyslné zvuky, které vydávala, když ji laskaly jeho prsty.

Tentokrát se postaral, aby vyvrcholila dříve než on, a když konečně dospěl k orgasmu, pevně ho v sobě sevřela. A i to bylo lepší.

Přemáhal ho spánek a vtom mu hlavou bleskla myšlenka. Svedl jí on, nebo to udělala ona?

Zatloukat, zatloukat, zatloukat.

Sofie znovu zuřila, jak se nedovede ovládat. Proč se nepřemohla a nedržela se od něho dál? Kdyby byli v Chicagu, měla by to mnohem snazší, ale tady byli nuceni zůstávat spolu. Naštěstí respektoval její nevyslovené rozhodnutí nepřipomínat záležitosti včerejší noci.

Chipper na ně čekal u svého letadla. Uložil jejich zavazadla a Sofie si sedla na zadní sedadlo. Jack se posadil vedle pilota, a než Chipper dokončil poslední kontrolu, zeptal se Sofie, jestli se cítí dobře.

„Jo, cítím. Proč myslíš, že ne? Vypadám, že mi není dobře?“ odpovídala trochu zmateně. „Proč se ptáš?“

„Jsi neobvykle zamlklá, to je vše, a máš pravdu, Sofie, vypadáš dobře, když si uvědomím, že ani jeden z nás se moc nevyspal, protože…“

„Barrow se považuje za mrazivou pustinu, víš to?“

Jack se zazubil. Sofie zase předstírá, že se nic nestalo. „Ano?“ zeptal se.

„Ano. Velmi málo tam prší, ale často sněží. Teploty už počátkem října klesají pod nulu a jsou velmi nízké až do konce května nebo začátku června. Teplo tam není nikdy.“

Chipper nastoupil do letadla, zaslechl Sofiinu poslední poznámku a dodal: „V Barrow bývá v říjnu skoro dvacet centimetrů sněhu. Dnes ale nesněží, alespoň zatím ne.“

„Jack chce vidět oceán,“ řekla Chipperovi Sofie. „Ideální dovolenou si představuje tak, že bude sedět a dívat se na něj.“

„V tom případě máte štěstí,“ řekl Chipper. „Oceán najdete na tři strany od Barrow. Můžete se na něj dívat všude, kam se obrátíte.“

Vzhledem k bočnímu větru byl let ještě roztřesenější než ten do Deadhorse a Sofii se začal zvedat žaludek. Byla však ochotná počkat s přistáním, jakmile Chipper navrhl, aby kroužili nahoře, ať si Jack může prohlédnout oceán zblízka.

Barrow nebylo nijak elegantní, ale lidé byli ti nejsrdečnější, jaké kdy potkala. Každý se choval přátelsky a vstřícně. Byli na své město

pyšní a zvláště pyšní byli na své fotbalové mužstvo. Sofie se ohlásila předem, takže trenér už na ně čekal a přivítal je. Hovořila s ním o chlapcích z jeho týmu a jejich rodinách, ale byl to Jack, kdo věděl, jak se ptát na hru. Zatímco muži debatovali o sezoně, Sofie si dělala poznámky.

Trenér Smith jim vyprávěl o prvním zápase, který Whalers vyhráli. V jejich malém městě to byla ohromná událost. Hráči a trenér ji oslavovali koupelí v oceánu. Večírek s pizzou by nestačil? zajímala se Sofie.

Trenér zavolal pár hráčů, aby si promluvili s Jackem a se Sofií. Během rozhovoru s chlapci si Sofie všimla dvou dívek, které seděly u postranní čáry a chichotaly se. Jedna z nich vstala a druhá postrčila kamarádku k hrací ploše a pak směrem k nim. Dívka se pomalu blížila, až se zastavila pár kroků za Jackem.

Lehce zaťukala Jackovi na rameno. „Promiňte,“ řekla stydlivě. Jack se otočil. „Ano?“ řekl.

„Moje kamarádka a já bychom rády věděly…,“ začala. Ohlédla se zpátky za svou přítelkyní, jež ji gestem vyzývala, aby pokračovala.

„Rády bychom věděly, jestli jste ten člověk z YouTube.“ Sofie se rozesmála.

Jack chvíli trpělivě rozmlouval s dívkou a poté, co poděkoval trenéru Smithovi za to, že se jim věnoval, rychle odvedl Sofii z hřiště.

„Na tvoje video se opravdu musím podívat,“ řekla. Jacka to nijak nepobavilo, ale Sofie se smála, ještě když vcházeli do nedaleké restaurace.

Tam s nimi zapředla konverzaci dvojice obědvající u vedlejšího stolu a ochotně jim vyprávěla o svém městečku. Manželé prožili v Barrow celý život a poskytli Sofii pár zajímavých informací pro její článek. Navrhli také, kde by se mohli ubytovat a Jack vybral nejbližší hotel.

Než tam Sofie s Jackem došli, byli zmrzlí na kost.

Jack začal přecházet po hale, aby se zahřál. „Já bych to nedokázal.

Já bych to nedokázal,“ opakoval.

„Co bys nedokázal?“

„Žít tady. Taková zima by mě zabila.“

„Není to tak zlé. Konec konců, chicagské zimy taky nejsou nic příjemného.“

„Vždyť máš modré rty,“ namítl.

„Až dostaneme pokoje, ráda bych se prošla po městě a promluvila si s dalšími lidmi.“

„Dostaneme jeden pokoj, ne dva, a nikam nepůjdeme, Sofie, vezmeme si taxi a pojedeme na policii. Ústředí pro Deadhorse a další města na severu je tady v Barrow. Chci s nimi mluvit o Harringtonovi.“

Policie jim bohužel nedokázala říct nic, co by už nevěděli. Došli k závěru, že Harringtonova smrt byla nešťastná, ale přirozená. Případ byl uzavřen.

Sofie se zeptala, jak by se mohla spojit s Joem Rooneyem, policistou, který jí telefonoval kvůli identifikaci Harringtona.

„Joe bydlí hned za Barrow,“ řekl jí. „Tento týden má volno, ale když mu zavolám, určitě přijde a promluví si s vámi.“

Když se Jack zeptal, jak se Harrington dostal na odlehlé místo, kde tábořil, jeden z policistů soudil, že Harrington mohl letět dopravním letadlem do Fairbanksu a tam si najmout malý letoun do Inooku.

„To je vesnice nejblíž k Harringtonovu táboru. Žije tam jen pár lidí. Někdo z nich ho jistě viděl. Létají k nim malá letadla se zásobami. Vsadím se, že se svezl jedním z nich. To by se mohlo dát snadno zjistit.“

„Jak blízko je k oceánu?“ zeptala se Sofie.

„Hodně blízko,“ odpověděl policista, otočil se a ukázal na mapu zavěšenou na stěně.

Později večer vklouzl Jack do postele k Sofii a sevřel ji do náruče. Tentokrát jejich dvojitá postel nebyla tak úzká jako ta minulá, ale toužil mít ji u sebe.

„Zítra budeme mluvit s Rooneyem a pak poletíme do Inooku, ale potom domů, Sofie. Souhlasíš?“

„Souhlasím,“ řekla.

Sofie dlouho nemohla usnout. Myslela na Harringtona. Nevydal se tábořit v pustině dobrovolně. Tím si byla jistá. Byl snob a oháněl se svými penězi. Že by se rozhodl tábořit někde sám? V žádném případě. Něco ho muselo vylákat na to pusté, mrazivé místo.

Všichni, s nimiž hovořila, ho s klidem odepsali a ona chápala jejich logiku. Ale hlodaly v ní pochybnosti. Nedokázala na Harringtonovu smrt zapomenout a nechat to být. Byla odhodlaná dovědět se pravdu.

ZÁPIS Č. 748 ARKTICKÁ STANICE

Už týden jsme zase v základně.

K-74 předčil naše nejodvážnější sny. Ricky je silnější a hbitější než kdykoli předtím. Brandon a Kirk jsou naštěstí se svou malou studií mimo a nebudou do ničeho strkat nos. Eric chce záležitost s působením na člověka urychlit. Já musím být trpělivý a důkladný. Kdybych ho nedržel, obávám se, že by věc uspěchal a celá smlouva by byla v tahu.

Nervy mám neustále napnuté k prasknutí. Rád bych se zbavil Brandona a Kirka. Jejich panovačné, sebestředné chování je pořád stejné. Myslí si, že se jim svět bude klanět, až si přečte, co vyzkoumali. Kdyby jenom věděli, jak je jejich práce podřadná ve srovnání s naší.

Brandon je nejhorší. Neustále naříká na tlak, do kterého se dostává od nadace, aby něco publikoval. Jeho horlivá snaha je trnem v patě všem ostatním. Tady snad oka nezamhouří - pořád pracuje. Nemůžu říct, že mám pro to pochopení. Chová se, jako by byl nejdůležitější a my ostatní se jenom vezli.

28

Jack měl plno starostí. Spojil se s chicagskou FBI a vyzpovídal jednoho z agentů, který pro něho sbíral informace, pak zatelefonoval Joeovi Rooneyovi domů a domluvil se s ním na schůzce.

Pro Rooneye bylo jednodušší přijet za nimi, protože bydlel několik kilometrů na jihozápad od Barrow, v místech, kam člověk, který se tu nevyznal, snadno netrefil. Kromě toho se nedávno oženil a jeho žena se chtěla vypravit na nákupy. Dohodli se, že se setkají v Rooneyově oblíbené restauraci, v Red Seal Café.

Rooney tam přišel jako první, a když Jack se Sofií vstoupili, vstal od stolu vzadu a zamával na ně. Jakmile si podali ruce a posadili se, Rooney navrhl, aby zkusili dušené velrybí.

„Má zvláštní chuť, ale já jsem na něm vyrostl a moc mi chutná. Moje žena je bohužel z Anchorage a ještě se ho nenaučila vařit, takže si velrybu můžu dát jedině tady.“

Jack byl ochotnější vyzkoušet něco nového než Sofie. Ta si objednala sendvič, on velrybí. Ale dostal do sebe snad jen dvě sousta, pak se rozhodl, že si také dá sendvič.

Joe se s chutí ládoval. „Asi byste to museli jíst odmalička, abyste si takové jídlo zamilovali.“

Pak ho Jack požádal, aby jim řekl, co ví. „Vezměte to od začátku a povězte mi, kdo našel Harringtonovy pozůstatky.“

„Našel ho pilot vrtulníku. Jmenuje se Massack a znám ho celé roky. Dokonce jsem s ním chodil na střední školu. V každém případě on a Walters, další pilot, letěli nad pobřežím a sledovali pohyb medvěda. Řekl mi, že přistál s chopperem v blízkosti jakýchsi značek a málem zakopl o nohu. Pořádně se vyděsil, když ji viděl.“

Jack přikývl.

„Když tu nohu balil, zahlédl kousek vizitky. Vytáhl ji a uviděl na ní vaše jméno, Sofie.“

Joe odsunul prázdnou misku od jídla a opřel se o lokty o stůl.

„Stopy vedoucí od pozůstatků těla byly čerstvé. Poznal, že ho zabil lední medvěd, a podle velikosti stop si byl jistý, že to byl Barry. V tom kraji není žádný jiný medvěd tak velký jako on.“

„Kdy se našla Harringtonova náprsní taška?“ zeptala se Sofie.

„Asi o týden později. Důkladně jsme tam pátrali a našli zbytky stanu.“ Potřásl hlavou. „Divné místo, aby si tam člověk stavěl stan, ale bylo to tak.“

Jack se opřel o opěradlo a položil ruku na Sofiinu židli. „Našli jste ještě něco?“

„Nějaké zbytky plastu. Kousky něčeho, co vypadalo jako pozůstatky fotoaparátu. Poslali jsme to do laboratoře s tím, co zbylo ze stanu.“

Sofie se otočila k Jackovi. „Jak dostal Paul moje telefonní číslo?

Volal mi krátce poté, co telefonoval Joe.“

„Paul Larson?“ zeptal se Rooney. „Volali mi z Deadhorse a ptali se, jestli někoho takového znám.“

„Ano, říkal, že spolupracuje s policií a provádí nějaké vlastní pátrání,“ řekla Sofie.

Rooney zavrtěl hlavou. „Rovnou vám řeknu, že nikdo zvenku s námi nepracuje. Volal vám hned po mně? To je divné. Neměl jsem ani čas uvést to do hlášení. Proč myslíte, že to dělal?“

„To bych rád věděl,“ řekl Jack.

Ještě chvíli mluvili o Harringtonovi, pak Sofie řekla: „Slyšela jsem, že jeho pozůstatky byly nalezeny poblíž vesnice zvané Inook. Doufám, že ho tam někdo z místních viděl. Ten člověk se tam přece nespustil z nebe.“ Najednou ji napadla další otázka. „Paul se mi zmiňoval o dvou bratrech, jmenují se Cobenovi a jsou to trapeři.

Říkal, že mluvili s Harringtonem, ale domnívám se, že to byla taky lež. Slyšel jste někdy o Cobenových?“

„Ne, neslyšel,“ odpověděl Joe. ,,Jistě si to vymyslel, ale přece jenom se poptám.“

„Povězte mi něco o Inooku,“ vyzval ho Jack.

„Moc se toho říct nedá. Žije tam jenom pár lidí, ale blízko sebe, což je dobré, kdybyste se tam chtěla vydat a se všemi si promluvit. Přímo na sever je oceán a na východ od Inooku je ubytovna vědců. Bydlí tam nějací výzkumníci, kteří studují způsob života vlků. Myslím, že to jsou biologové.“

„Kolik jich je?“

„Myslím, že čtyři. Bývají tu do konce podzimu a vracejí se na jaře.“

„Zvyky vlků?“ zeptala se Sofie.

„Víte, vztahy ve smečce, kdo je vůdcem, a tak. Lidé o nich musí chtít něco vědět, protože ti vědci pořád dostávají granty, aby mohli pokračovat ve výzkumu. Musím přiznat, že si myslím, že to asi je hrozná nuda, pozorovat celé měsíce hromadu vlků.“

Ještě chvíli vyprávěl o Inooku. „Všechno tam přivážejí letadla a lidé si dělají zásoby na zimu. Je tam taky malý srub, už dávno opuštěný, a když se hodně zhorší počasí, piloti v něm přenocují. Starají se, aby v něm vždycky byly nějaké zásoby.“

„Čím se tam lidé živí?“ zajímala se Sofie. Joe se usmál. „Rybaří. Žijí z oceánu.“

„Nevadilo by vám, kdybyste mi domluvil schůzku s piloty, kteří našli Harringtona?“ zeptal se Jack. „Rád bych si vyslechl jejich verzi. Nepochybuji o tom, co jste mi řekl,“ dodal rychle, „ale možná se o něčem zapomněli zmínit.“

„Chápu. Domluvím vám to. Chcete, abych tam byl s vámi?“

„To by bylo dobré.“

„Vím, že jsou oba ve městě. Poslechněte, myslíte, že bych mohl letět do Inooku s vámi? Můžu už odpoledne.“

„Ne, děkujeme, Joe. V té době se už bude stmívat,“ řekla Sofie, protože si myslela, že budou muset počkat do druhého dne.

Jack se usmál. „Podívej se ven. Tady je tma pořád.“

„Ne, je jen trochu zamračeno,“ řekl Rooney. „Slunce zapadne až za hodinu. Od poloviny listopadu se pak neukáže.“

„Jak dlouho to potrvá?“ zeptal se Jack.

„Asi šedesát pět dní, ale nebude úplná tma. Moje žena si ještě na naše dny nezvykla. Vyrostla v Iowě a v Anchorage žila jen pár let, než jsem ji poznal. Snažím se přesvědčit ji, že je to romantika.“

To bude těžký úkol, usoudil Jack.

Později Joe přivedl do hotelu oba piloty, Massacka a Walterse, aby se sešli s Jackem, zatímco Sofie zůstala v pokoji a začala pracovat na článcích, které chtěla napsat o lidech v Barrow. Potřebovala chvíli myslet na něco jiného než na Williama Harringtona. V hlavě jí ještě vířily útržky lží, které jí napovídal Larson.

Jack se vrátil pozdě. Sofie už spala, ale na stole nechala rozsvícenou lampu. Vedle ní ležel její zápisník.

Jack položil na stůl klíč od pokoje. Přelétl očima prvních pár vět napsaného článku. Upoutaly jeho zájem, a tak vzal zápisník do rukou a přečetl si všechno.

Sofie psala o starším manželském páru, s nímž se setkali v restauraci. Manželé se jmenovali Samuel a Anna. Na Jacka zapůsobilo, jak detailně si zapamatovala informace, které jí poskytli, ale důležitější bylo, jak krásně popsala soužití manželů, vyprávěla o jejich životech, jako by byli hrdinové nějakého eposu. Samuel a Anna se znali od první třídy a se smíchem se jí svěřili, že „to byla láska na první pohled“. Viděli, jak jim vyrůstají děti, a dnes, po čtyřiceti letech manželství, pozorují, jak vyrůstají děti jejich dětí. Když Sofie líčila, že se Samuel díval na Annu, jako by stále byla ta nejkrásnější dívka, jakou kdy spatřil, vybavil si Jack tvář starého muže. V Samuelových očích se odrážel celý život lásky k jedné ženě.

Jack se posadil na okraj postele a přemýšlel o článku. A také o Sofii. Když uléhal pod pokrývku, něžně ji objal. Pak ji políbil na čelo a usnul.

Následujícího dne ráno, zatímco se Sofie sprchovala, se Jack spojil s Alekem. Ze sprchy vyšla Sofie už oblečená, a než si sbalila věci, Jack přecházel po pokoji. Sofie zavřela příruční tašku, postavila ji ke svému kabátu, pak se posadila na pelest postele a čekala. Konečně si Jack všiml, že ho pozoruje.

Naklonil hlavu. „Co je?“

„To mi řekni ty,“ odpověděla. „Vypadáš ustaraně. Stalo se něco, když jsem se sprchovala?“

„Jenom se pokouším na něco přijít. Vzpomněla sis na něco, co ti ještě řekl Larson?“

Přikývla. „Vzpomněla. Že si mě našel na Googlu.“

„Co že…“

„Řekl, že si mě našel na Googlu a že se dívá na moji fotku. Teď mi z toho naskakuje husí kůže,“ přiznala

„Kde našel tvoji fotografii?“

„Moje noviny někdy přidávají k článku fotku,“ vysvětlovala. „Ale no tak, Jacku. Víš přece, že dnes si každý může najít na internetu cokoli o osobě, která ho používá.“

„Ten člověk si dal dost práce, aby tě sem dostal. Nevíme, kdo to je, a neznáme jeho motiv. Mám chuť změnit naše plány.“

Sofie zvedla ruku. „Vím, co chceš navrhnout. Abychom se vrátili do Chicaga, že? Můžeme, až se podíváme do Inooku. Dostala jsem se až sem. Ještě nechci odjet. Copak pár hodin někomu uškodí? Je to malá vesnice u pobřeží. Promluvím si s lidmi, které tam potkám, a pak to nechám být.“

„Ne, já myslím, že by bylo…“

Přerušila ho: „Jacku, poletím tam, ať s tebou, nebo bez tebe.“

„Ach Sofie,“ řekl s úsměvem. „To je ohromné.“ Podezíravě se zeptala: „Co je ohromné?“

„To, že si myslíš, že máš do toho co mluvit. Pojedeš tam, kam chci já, ne naopak.“

Vzdorovitě zkřížila paže na prsou. „Chceš se vsadit?“

ZÁPIS Č. 761 ARKTICKÁ STANICE

Strašný den!

Brandon byl dnes ráno tak rozrušený, až jsem se bál, že udělá něco nepředloženého. Bezděčně jsem se Erikovi zmínil, že by Brandon potřeboval dávku K-74 - ale nepředstavil jsem si, že by mu ji skutečně dal.

Brandon dostal kolem třetí hodiny odpoledne srdeční záchvat Zavolali jsme záchranný vrtulník, ale bylo příliš pozdě. Než přiletěl, byl mrtvý.

Můžu říct, že to Erika vyděsilo. Když jsem s ním mluvil, přiznal, že píchl Brandonovl K-74 a řekl mu, že je to mírné sedativum. Teď jsme se dověděli, že Brandon měl srdeční chorobu, o které nikomu neřekl. Podle Kirka se nebude provádět pitva. Naštěstí pro nás.

29

Jack a Sofie odletěli do Inooku za dvě hodiny. Jednu z těch dvou hodin se hádali. Sofie si byla téměř jistá, že to Jack nakonec vzdal, jen aby měl klid.

Jakmile vzlétli, zeptal se Chipper Jacka, jestli by mu nevadilo, kdyby se na zpáteční cestě do Barrow někde zastavili.

„Musím složit zásoby do jedné vesnice na pobřeží. Nebude to trvat dlouho a ušetří mi to zítřejší cestu.“

„V Inooku se zdržíme celé odpoledne. Co kdybyste tam mezitím zaletěl a pak se pro nás zastavil?“ navrhl Jack.

Chippera jeho návrh potěšil. „Nenechám vás čekat.“

„Až se budeme blížit k Inooku, obleťte ho, ať si můžu udělat představu o poloze. Chci vidět, kde jsou sruby.“

Pilot mu rád vyhověl. Letěl nad mořem, pak minul několik montovaných staveb připojených k sobě jako hotel v Deadhorse.

„Tady sídlí lidé, kteří pozorují vlky. Slyšel jsem, že je to snobská sešlost. Mají tam satelit a DVD přehrávače. Vím to, protože jsem jim vezl disky. Když nemůžou ven, dívají se na filmy.“

Budova vypadala opuštěně, ale protože padal sníh, bylo jasné, že okamžitě zakryje jakékoli stopy. V domě nesvítilo žádné světlo.

„Zřejmě už odtud na zimu odjeli,“ poznamenala Sofie.

Hluk motoru však přehlušil její hlas a poznámku neslyšel ani Jack, ani Chipper.

Prolétli nad Inookem a přistáli. Jack si rozepnul vak, vytáhl náhradní zásobník a zastrčil si ho do kapsy bundy. Další podal Sofii a požádal ji, aby si ho také dala do kabátu.

„Počítáte s nějakými problémy?“ zeptal se Chipper.

„Ne, ale jsem rád připravený.“

„Přeháníš to,“ řekla Sofie, když vystoupil z letadla. „Nejdeme do války.“

Jack neodpověděl. Stáli vedle sebe a pozorovali, jak se letoun vzdaluje. Najednou byli uprostřed bílé pustiny sami.

Sofie se rozhlížela na všechny strany a hledala známky života. Nebylo slyšet jediný zvuk. Otřásla se. „Jacku, mohla bych dostat zbraň?“

„Začínáš být nervózní?“ zeptal se jí. Pak ji vzal za ruku a vykročil. „Je načase zaklepat na něčí dveře a doufat, že na nás nikdo nebude střílet.“

„Jsi moc nedůvěřivý,“ řekla mu. Dýchalo se jí těžce. Chlad způsoboval, že měla pocit, jako by jí mrzly plíce a každým okamžikem se měly roztrhnout.

„Ty bys v takové divočině otevřela dveře jen tak bez ochrany?

Nemusíš odpovídat, vím to. Otevřela.“

„Ty toho prostě nenecháš, že?“

Kráčel před ní, a tak neviděla, že se usmívá. „Čeho nenechám?“

„Podívala jsem se z okna a vystřelil po mně. To jsem myslela.“

Jack si vzpomněl na Samuela a Annu. Hádali se někdy tak jako on se Sofií? A pokud ano, užili si při tom takovou legraci?

Terén byl rovinatý, ale Sofii připadalo, jako by stoupala na horu, na vysokou horu. Nemohla si pomoct, ale všimla si, že Jack není ani trochu zadýchaný. Byl v perfektní kondici. Nemělo by mě to překvapovat, napadlo ji a vzpomněla si, jak se mu pod jejími prsty vlnily svaly.

„Neříkal Joe, že domy jsou tu těsně u sebe?“ řekla udýchaně.

„Ano, říkal. Na Aljašce to jinak nejde.“

Ušli snad dva kilometry, než se dostali k domku, ale Jack ji ujistil, že to nebylo ani pět set metrů. Jednalo se vlastně o další

prefabrikovanou budovu: po každé straně dveří měla jedno okno a u schodů stály dvoje motorové saně.

Domorodá žena, která jim otevřela, se zatvářila užasle.

„Myslím, že sem nepřichází moc obchodníků,“ zašeptala Sofie. Žena je pozvala dál. Sofie vydechla úlevou, když ucítila teplo. Jack položil ženě několik otázek, ale žena váhala s odpovědí.

„Máte krásný domek,“ řekla Sofie.

Obyvatelka jim začala vyprávět, odkud pochází a proč se tu usadila. Během několika minut ji Sofie přiměla, aby jim vylíčila svůj životní příběh. Jmenovala se Mary a měla tři zdravé děti. Její manžel byl se sousedem na rybách. Jakmile se s nimi Mary začala cítit uvolněněji, přidala informace o vesnici a jejích obyvatelích.

„Kdyby někdo z nás potkal toho člověka, o kterém jste mluvili, dověděli bychom se to všichni. Do večera tu každý bude vědět o ženě s modrýma očima a jejím hezkém manželovi.“ Potřásla hlavou a rozhodným hlasem řekla: „Žádný Harrington tady nebyl. Kde se ten člověk ztratil?“

„Ne, on se neztratil. Zabil ho lední medvěd.“

Mary se zatvářila sklíčeně. „Á, už vím, sežral ho Barry. Jenom jsme nevěděli, jak se jmenoval. Takže to byl William Harrington.“

„Setkali jste se někdy s vědci, kteří tady studují vlky?“ zeptala se Sofie.

„Ne, ti se drží sami pro sebe. Pozorují vlky a někdy pozorují nás.

Připadá mi, že nás taky studují.“

Mary naléhala, že jim dá něco k jídlu. Sofie věděla, že by ji urazilo, kdyby její laskavou nabídku nepřijali, a než mohl Jack odmítnout, řekla: „Najedli jsme se těsně předtím, než jsme sem přišli, ale moc ráda bych si dala něco teplého k pití.“

Mary vařila čaj a přitom vyprávěla o ostatních vesničanech. Později jim ukázala cestu ke třem sousedům, o nichž věděla, že jsou doma.

Další hodinu Jack a Sofie klepali na jejich dveře a kladli jim otázky.

Jakmile vyšli z posledního domu, řekla Sofie: „Měli jsme věřit Mary. Říkala, že Harringtona nikdo neviděl, a měla pravdu. Je to milá paní, že?“

Jack přikývl. „Tys ji uklidnila.“

„Myslíš, že bychom mohli zůstat v prázdném srubu, o kterém nám řekl Joe? Je mi hrozná zima. Po tom, jak jsem se u Mary zahřála, se zdá ještě horší.“

Objal ji kolem ramen. „Samozřejmě. Myslím, že jsme hotovi Chipper by se měl brzo vrátit.“ Ukázal na malou dřevěnou stavbu vzdálenou od nich asi padesát metrů. „Tohle by měl být on,“ dodal.

Přitáhl si ji k sobě a společně vykročili ke srubu. Sofie se modlila, aby tam byla kamna připravená k zatopení.

„Myslím, že nikdy nepochopím, proč sem Harrington přišel,“ přiznala.

Vystoupili po dvou schůdkách ke dveřím. Jack sáhl na kliku, vtom se ozvala hlasitá rána, vzduchem něco zasvištělo a kolem Sofiiny tváře prolétly třísky. Jackova reakce byla bleskurychlá. Prudce otevřel dveře, strčil Sofii dovnitř, a když dopadla na podlahu, zakryl ji svým tělem.

ZÁPIS Č. 807 CHICAGO

Nemůžeme si dovolit udělat další chybu, jako byla ta, kterou Eric udělal s Brandonem. Pokud má projekt Alfa pokračovat, musíme být rozumní a opatrní. Upravili jsme, složení přípravku a věřím, že jsme našli správné dávkování.

Začali jsme hledat zájemce o testy a překvapil nás počet přihlášených. Je neuvěřitelné, kolik lidí se k něčemu upíše, když se zahraje na jejich ego. I když je nutíme přísahat, že to udrží v tajnosti, zdá se, že touží dokázat si, jak jsou skvělí.

Jsou přesvědčení, že se testují potravinové doplňky. Dali jsme jim jen tolik informací, abychom získali jejich důvěru a spolupráci.

Výsledky byly fenomenální, dokonce lepší, než jsme očekávali. Zvláště vzrušující bylo, jak působilo různé množství adrenalinu. Dalším krokem bude zvýšení stresového faktoru, abychom viděli, jak ovlivní výsledky.

30

Další třesk. Znělo to, jako by jakási pekelná síla chtěla roztrhnout Inook na dvě poloviny.

Jack kopnutím zavřel dveře a odtáhl Sofii stranou. Ohromeně zašeptala: „Byla to…?“

„Velkorážná puška. Nevstávej!“ Jackův hlas zněl ostře, hněvivě.

Nemusel to říkat dvakrát. Její mysli trvalo jen pár vteřin, než pochopila strašnou skutečnost, že se je někdo pokouší zabít, ale tělo zareagovalo okamžitě.

Jack si stáhl rukavici a s pistolí v ruce se připlížil k oknu. Opřel se o stěnu, poslouchal ticho a čekal na další zvuk, který by jim umožnil poznat, odkud výstřel padl. Uplynulo deset vteřin. Pak dalších deset. Nic. Pomalu se zvedl a vyhlédl okrajem okna ven. Neviděl skoro nic. Vítr zvedal napadaný sníh, který pak vířil ve vzduchu, a kromě toho stále sněžilo.

Sofie se po břiše připlazila ke stěně proti dveřím, tam se tiše otočila a posadila se zády ke skříni. Rozhlédla se po srubu a hledala něco, co by jim pomohlo při obraně. Zařízení bylo skromné, stály tu jen stůl a židle, skříňka a skládací lůžko. Na tyči vedle malého okna, kudy sem pronikalo světlo, visel těžký závěs, který měl vnitřek chránit před chladem.

Vtom na srub dopadla další sprška střel. Některé kulky prolétly stěnou a zasáhly stůl a židli.

„Schovej se za skříňku!“ vykřikl Jack.

Sofie rychle uposlechla a přikrčila se, právě když další kulka srazila konzervu, z police nad ní. Vepřové s fazolemi. Plechovka se prudce zatočila, narazila do stěny a spadla na zem.

Útočník byl čím dál smělejší a blížil se. Jack uslyšel v dálce zvuk motoru. Znovu vyhlédl ven a ve vířícím sněhu spatřil světlo přejíždějící po ploše, kde předtím přistál Chipper se svým letounem. Musely to být motorové saně. Paprsek světla se rozšiřoval a hukot motoru sílil.

„Ať se děje co se děje, drž se při zemi,“ přikázal Jack Sofii.

„Opatrně, Jacku. Opatrně… prosím.“

Sofie pozorovala, jak se otáčí a sahá po klice. Nepatrně pootevřel dveře. Protáhl škvírou ruku, zamířil a čekal, až se saně zastaví. Zatím byly ještě příliš daleko. Potřeboval je mít na dostřel.

„Ještě kousek. Aspoň malý kousek,“ řekl s ledovým klidem. Přání se mu splnilo. Motorové saně se dál přibližovaly ke srubu.

Jakmile se zastavily, střelec vypnul motor, ale nechal svítit reflektor. Vzápětí vystoupil z vozidla, ale zůstal u něho stát a opět zvedl pušku. Pak, jako by si uvědomil, že by ho mohlo být vidět, spustil zbraň a naklonil se přes kapotu, aby reflektor vypnul. Na okamžik se ocitl ve světle. Jackovi to však stačilo. Jednou rukou rozrazil dveře a druhou stiskl spoušť. První kulka zasáhla muže do ramene a mrštila jím stranou. Druhá mu prolétla krkem. Byl mrtvý, než dopadl na zem.

Vítr zacloumal dveřmi proti Jackovi a on je přidržel, zatímco přejížděl pohledem plochu před sebou a hledal další cíl. Kývnutím ruky naznačil Sofii, aby zůstala, kde je, a zmizel v bílé záplavě.

Sofie ležela a třásla se snad celou věčnost. Cítila se bezmocná. Na mobilu neměla signál a lidé v maličké vesnici neměli telefony, takže nebylo jak přivolat pomoc. Každá minuta bez Jacka jí připadala jako hodina. Co se stalo? Je v pořádku? Proč se nevrací?

Ve srubu byla zima jako v chladírně a jí už drkotaly zuby. Nemohla déle čekat. Zvedla se a rozběhla se ke dveřím. Právě když sahala na kliku, dveře se otevřely. Na schůdkách stál Jack a v levé nice držel útočníkovu pušku.

Pravou paží ji objal a postrčil zpátky do srubu, pak zavřel dveře na zástrčku. Zapálil svíčku na stole a začal se rozhlížet, jak by se dalo zatopit.

Sofie opatrně popošla k oknu a vyhlédla ven. Na sněhu spatřila mrtvé tělo. „Kde se tu vzal?“ zeptala se. Než stačil Jack odpovědět, vzpomněla si na vesnici. „Co Mary a ostatní?“ starala se.

„Jestli mají rozum, zamknou dveře a nebudou vycházet.“

Sofie sotva rozeznávala obrysy domků v dálce. Nebylo vidět žádné známky pohybu. Opět se zadívala na mrtvého muže.

„Co budeme dělat?“ zeptala se.

„Zatím nic,“ odpověděl Jack. „Jestli se nikdo neukáže, postaráme se o tělo. Někdo by ho mohl hledat.“

Jack našel petrolejová kamínka a zapálil v nich. Sofie si mnula ruce a podupávala, než se kamínka rozehřála. Puška, kterou sebral mrtvému střelci, ležela na stole. Měla na sobě dalekohled.

„Kdo to byl, Jacku?“ zeptala se.

„Nikdy jsem ho neviděl. Ty ho znáš? Možná jsi ho viděla v Deadhorse nebo v Barrow.“

„Odtud ho dobře nevidím,“ odpověděla. Pak zatáhla závěs přes okno.

Jack přešel pokoj a zastavil se před ní. Tvář měla bledou a třásla se. Přivinul ji do náruče a zvedl jí bradu. „Nedovolím, aby se ti něco stalo.“

Chytila se límce jeho bundy a přitáhla si ho blíž. „Já vím. A já zas nedovolím, aby se něco stalo tobě. Máš pistoli. Mohla bych si vzít pušku?“

„Myslíš, že bys s ní uměla zacházet?“

„Když mi to ukážeš.“ Pohlédla ke dveřím. „Proč se to stalo? Proč nás chce někdo zastřelit?“

„Nevím,“ odpověděl, „ale přijdu na to.“

„Odkud přijel?“ vyptávala se dál. „Mary nám řekla, že muži se do vesnice vrátí až pozdě večer.“

„Jeho motorové saně přijely od východu,“ řekl Jack. „Jediné, co tím směrem leží, je stanice těch vědců.“

„Už si vzpomínám,“ řekla vzrušeně Sofie. „Chipper nám říkal, že lidé, co tam bydlí, mají nejmodernější zařízení. Jestli mají satelitní telefon, mohli bychom zavolat policii v Barrow a požádat je o pomoc.“

„Počkáme, než přiletí Chipper. Nemůžeme nic riskovat.“

„Jak můžeš být tak klidný?“

„To je praxe,“ řekl.

Jackovi se podařilo usmát se, ale v nitru zuřil. Nejraději by do toho vraha ještě párkrát střelil. Přešel na druhou stranu místnosti a zůstal stát vedle okna, ale závěs odhrnul jen natolik, aby mohl pozorovat prostor před srubem. Minuty ubíhaly a nikdo se neobjevoval.

Nakonec řekl: „Půjdu a přemístím saně i tělo za srub. Zamkni za mnou dveře.“

„Ne, nikam nechoď,“ vykřikla Sofie. „Nebudu tady čekat bez tebe.“

„Tak pojď ven, ale drž se za mnou,“ vyzval ji Jack. Vyšel jako první. Byl naprostý klid, ticho nahánějící hrůzu.

Sofie kráčela za Jackem k motorovým saním. Kaluž krve kolem útočníkovy hlavy se na bílém sněhu zdála černá. Dodala si odvahy a pohlédla mu do tváře.

Vydechla. „Já ho znám.“

ZÁPIS Č. 874 CHICAGO

Našli jsme perfektní objekt. Je v mimořádně dobré formě a smluvně se zavázal k účasti v projektu s vědomím, že může být kdykoli testován. Jeho velmi vysoké ego ho vede k touze dokazovat, jak je skvělý. Navíc nemá žádnou rodinu a téměř žádné závazky. Kdyby na pár týdnů zmizel, nikdo ho nebude postrádat.

31

Sofie ustoupila od těla. „V Chicagu,“ řekla. „Mluvila jsem s ním v Chicagu. Choval se nezdvořile a připadalo mi, že vypadá jako Brutus z Pepka námořníka.“

Jack poklekl k mrtvému muži a začal pečlivě prohledávat jeho kapsy, aby mohl zjistit totožnost. Našel pistoli, zajistil ji a podal Sofii. V druhé kapse nalezl dva zásobníky s náboji a také ty svěřil Sofii.

„Pracoval u ochranky,“ řekla. „Nebo spíš jsem si to myslela.

Vzpomínám si, že někoho zastupoval u recepčního pultu.“

„Kde, Sofie?“ zeptal se Jack. „Kde přesně jsi ho viděla?“

„V hale domu, kde bydlel William Harrington.“

Pokud informace Jacka překvapila, nedal to na sobě znát, „Vrať se dovnitř, než tady zmrzneš.“

Jeho výraz svědčil o tom, že nepřipustí žádné námitky. Sofie zamířila ke srubu, ale jeden ze zásobníků cestou upustila do sněhu. Zvedla ho a pevně sevřela, aby jí znovu nevypadl z ruky. Vevnitř opatrně položila pistoli i náboje na stůl vedle pušky a trochu se uklidnila, protože věděla, že kdyby zas po ní začal někdo střílet, má zbraně, aby se mohla bránit. Nezáleželo na tom, že pistoli poprvé

držela v ruce před několika minutami. Jack jí ukázal, jak zbraň odjistit a nabít. Přisámbůh, vystřelí, bude-li muset.

Vzpomněla si na krvavé stopy na sněhu a znovu vyšla ven. Zatímco Jack přesouval saně a tělo za srub, nabrala pár hrstí sněhu a zasypala jím krev. Pak ho udusala, aby ho vítr neodvál. Připadalo jí, že teplota ještě víc poklesla. Když je tak velká zima, přestane sněžit. Nebo se to jen říká? Nevěděla. Ve škole asi měla v hodinách věd o zemi dávat větší pozor, místo toho, aby flirtovala s Billym Gibsonem. Než se Sofie s Jackem vrátili do srubu, cítili už účinky podchlazení. Sofie měla prsty u nohou jako zdřevěnělé, ale když chvíli přecházela před kamínky, začalo jí v nich mravenčit, což, jak

věděla, je dobré znamení, i když to bolelo.

Jack prohledával zásuvky skříňky a hledal něco, co by se jim mohlo hodit, kdyby museli zůstat ve srubu přes noc. Ve spodní zásuvce našel hromádku porno časopisů, z čehož bylo jasné, jak piloti, kteří zde uvízli, trávili čas, a baterku. Baterie v ní byly slabé. Položil ji k dalším věcem na stůl a pátral dál. „Tohle je opravdu mizerně vybavený srub,“ zamručel.

„Čím by měl být vybavený?“ zeptala se Sofie. Stáhla si rukavice a přistrčila ruce ke kamnům, aby se zahřála. „Vším možným. Potřebovali bychom víc petroleje a já tady žádný nevidím.“

„Brzo přiletí Chipper.“ Snažila se, aby její tvrzení znělo optimisticky.

Jack přikývl. „Vedle je jakási bouda. Podívám se tam.“

„Možná bude zamčená,“ řekla a znovu si navlékla rukavice.

„Jestli bude, vypáčím zámek.“ Odhrnul z okna závěs a prohlížel si prostor před srubem.

„Jacku, na co myslíš?“ zeptala se Sofie.

Nechtěl ji vyděsit, ale přál si, aby byla připravená. „Jestli ten člověk, co jsem ho zabil, má společníky, kteří na něho čekají, mohli by ho začít hledat. Musíme být připraveni na cokoliv…, pro jistotu.“

Pohlédl na ni, aby zjistil, jak na ni tak nepříjemná vyhlídka zapůsobí.

Sofie jen kývla hlavou a řekla: „Dobře.“ Omotala si kolem krku šál a zastrčila ho pod límec. „Nauč mě střílet.“

Jack se usmál.

„Proč se usmíváš?“

„Jsi mnohem odvážnější, než vypadáš.“

Podal jí útočníkovu pistoli a několikrát jí předvedl, jak se odjišťuje a zajišťuje, až si byl jistý, že to v kritické situaci nezapomene. Pak jí ukázal, jak se nabíjí a střílí.

Sofie si náhradní náboje uložila do levé kapsy, zatáhla zip, pak zkontrolovala, má-li pistoli zajištěnou, a strčila ji do pravé kapsy.

„Jdu do boudy. Hned se vrátím,“ řekl jí. Než otevřel dveře, vyhlédl ven. Sofie stála těsně za ním.

„Půjdu s tebou. Můžu ti pomoct, jestli bude třeba něco přinést.“ Šťouchla ho do zad. „Rychle. Pouštíš sem zimu.“

Zavřel dveře. Sofie kráčela vedle něho, a tak zpomalil, aby mu stačila. „Musela jsi vybrat zrovna Aljašku,“ zamumlal si pod nos.

„Nesnáším takovou zimu.“

Nedbala na jeho stížnosti. Sníh už téměř nepadal a Sofie se zadívala k východu. Na tmavém obzoru rozeznávala jen obrys budovy. Joe jim řekl, že ji vědci na podzim zamknou a odjedou, ale Brutus se možná nějak dostal dovnitř a čekal, až se ukážou.

„Jak mohl Brutus… Chci říct, jak mohl ten člověk, který na nás střílel, vědět, že jsme tady? Musel nás sledovat,“ řekla.

Došli k boudě, a zatímco se Jack snažil vylomit dveře, Sofie si přetáhla šál přes ústa a nos, aby vdechovala alespoň trochu ohřátý vzduch. V dálce uslyšela jakýsi zvuk. Zadívala se na těžké mraky nad nimi a očekávala, že uslyší Chipperovo letadlo.

„Slyšel jsi…“

Jack ji chytil za ruku a odtáhl k boční straně malého stavení.

„Někdo jede. Zůstaň tady.“

Pomalu vyhlédl za roh. Dvě…, ne, tři světla od východu se blížila ke srubu. Motorové saně se třemi muži ujížděly plnou rychlostí. Pro Jacka a Sofii bylo příliš nebezpečné vracet se do srubu, a tak čekali. Muži zpomalili, a když se dostali do dostatečné blízkosti, zastavili. Jeden vykročil ke srubu, ale kousek přede dveřmi se zastavil, takže ho nebylo vidět. Další dva začali srub obcházet. Jakmile minuli saně, které tam Jack přivezl, zastavili se.

„Našli tělo,“ zašeptal Jack.

Jeden muž kývl na druhého, pak otočili svá vozidla, popojeli s nimi zpátky, pak opět zastavili a zdálo se, že se domlouvají. Jack zpozoroval, že jeden vytáhl ze zadní části svého stroje kanystr s palivem. Vzápětí všichni vykročili ke srubu. První z nich vytáhl pušku a zamířil na dveře, zatímco druzí dva se přikrčili a rozběhli se

pod okno. Tam jeden vytáhl z kapsy hadr, namočil ho do kanystru a zapálil. Kývl na svého komplice, prorazil sklo a vhodil hadr dovnitř. Zároveň muž držící kanystr vhodil nádobu rozbitým oknem. V otvoru zazářil jasný plamen a srub začal hořet. Muži se přikrčili ve sněhu a čekali, až Sofie a Jack vyběhnou ven.

Sofii se nedařilo rukou v rukavici vytáhnout z kapsy pistoli, proto si ji stáhla. Zahýbala prsty, aby je zahřála, pak sevřela pažbu a přiložila prst na spoušť.

Jeden z mužů se pootočil a spatřil u kůlny pohyb. Než stačil zvednout pušku a zamířit, vystřelil na něho Jack. Neminul. Muž upadl tváří do sněhu. Jack prudce uskočil doleva a znovu vypálil. Druhého muže zranil, zasáhl ho do ramene, a pak vystřelil ještě jednou. Tentokrát útočníka trefil zezadu do kolena, když se chystal k další ráně. S výkřikem klesl k zemi.

Třetí muž zmizel. Za okamžik uslyšeli motor vzdalujících se saní. Jack se rozběhl k ničemovi zmítajícímu se na zemi a odkopl pistoli z jeho blízkosti.

Sofie chvátala za ním. „Ten už nikam nedojde,“ vykřikla a namířila na jeho hlavu pistolí. „Jdi za tím druhým.“

„Jestli se pohne, střel ho,“ vyzval ji Jack. Běžel k motorovým saním, naskočil a rozjel se. Muž, jehož pronásledoval, mířil na východ, pak v plné rychlosti zahnul na sever. Jacka napadlo, že musel ztratit orientaci. Tím směrem nebylo nic než oceán.

Obloha ztemněla a světla motorových saní jasně ukazovala, kde pronásledovaný je. Pak se trochu zahoupala a Jack uslyšel ránu. Muž po něm vystřelil. V takové rychlosti bylo jen otázkou času, než ztratí kontrolu nad vozidlem a zabije se. Jack zpomalil, takže vzdálenost mezi nimi se zvětšila, a zpozoroval, že vozidlo střelce kličkuje po sněhu a jeho světlo se otřásá.

Kolik kilometrů ujeli? Jacka štípal mráz do tváří; oči ho pálily od větru. Kam ten chlap míří? Opravdu ztratil směr? Vždyť už musí být blízko oceánu.

Muž před nim bude muset znovu obrátit saně a vyjet směrem k němu. Jack opět zpomalil, ale udržoval ho v dohledu.

Náhle uslyšel ohlušující ránu. Po ní následoval děsivý výkřik a šplouchnutí. Světla motorových saní se zvedla k obloze a vzápětí zmizela. Následoval další výkřik… a ticho. „Ten parchant.“ zašeptal Jack. „Ten parchant.“ Podíval se na ledovou plochu před sebou.

Nebylo by dobré vydat se po ní, pomyslel si. Ihned otočil saně zpátky a plnou rychlostí zamířil zpět. Cestou na jih viděl v dálce světlo. Oheň z hořícího srubu mu nahrazoval maják.

Sofie si začínala zoufat. Jack byl pryč už dlouho. Když uslyšela hukot motorových saní, zhluboka se nadechla. To musí být on, pomyslela si. Musí.

Muž, jehož hlídala, na ni vrhl zlostný pohled. „FBI už je na cestě,“ řekla mu a přešlápla z nohy na nohu. Teplo z plamenů jí zahřívalo tvář, ale nohy jí stále mrzly. Oheň a led, napadlo ji. Zdálo se jí bizarní, že stojí a dívá se na hořící oheň a tající sníh, který ovšem vzápětí znovu zamrzal. Šílené. Oheň a led.

Sofie ještě nikdy nikoho nevítala s takovou radostí. Když Jack kráčel k ní, měla chuť rozběhnout se k němu a obejmout ho, ale ovládla se. Napřed jí bude muset vytáhnout z ruky pistoli. Zdálo se jí, že jí prst přimrzl ke spoušti. Poté, co jí Jack pistoli vzal, zadíval se na muže na zemi. „Kdo jste?“

„Potřebuji lékařskou pomoc,“ zakvílel muž. Znělo to rozhořčeně.

„Kdo jste?“ opakoval Jack.

„Potřebuji lékařskou…“

Jack ho kopl do nohy. „Kdo jste?“

Muž zaječel: „Carter. Doktor Eric Carter. A teď mi pomozte.“

„Jste doktor. Pomozte si sám.“

Eric se ušklíbl. „Nejsem lékař. Mám doktorát z biologie.“

„Vy studujete vlky?“ zeptala se Sofie. Stočil k ní pohled. „Se vším je konec. Všechno jste zničila. Proč jste to nenechala být?“

Vtom uslyšeli hukot motoru letadla. „Chipper je tu,“ řekl Jack.

„Co jsem měla nechat být?“ zeptala se Sofie Cartera. „Náš testovaný objekt. Proč jste se o něho zajímala? Pořád jste do toho strkala nos.“

„Vy mluvíte o Williamu Harringtonovi?“ zeptala se.

„Hloupá ženská. Nic vám do toho nebylo.“

„Co jste testovali?“ zeptala se. „Co jste mu udělali?“ Neodpověděl.

„Pojď, Sofie,“ řekl Jack. „Odvedu tě do letadla a pak se vrátím pro něho. Potřebuješ do tepla.“

Doktor Carter jim neuteče. Jack nastoupil do saní a Sofie za ním. Opřela si tvář o jeho záda. Jack kývl na Chippera, aby zůstal, kde je, a zajel se saněmi k němu. Otevřel Sofii dveře letadla a ona ucítila na

obličeji závan teplého vzduchu. Jakmile seděla na zadním sedadle, nastoupil dovnitř Jack a zavřel za sebou. Bylo mu jedno, že na něho Eric bude muset počkat ve sněhu, než se zahřeje. Pár minut ho nezabije.

„Zavolejte rádiem policii v Barrow,“ požádal Chippera, pak rychle vysvětlil, co se stalo.

Chipper vykulil hnědé oči tak doširoka, že než Jack skončil s vysvětlováním, připomínaly oči kokršpaněla. „Co uděláte s Carterem?“ zeptal se

„Svážu ho a uložím do nákladového prostoru.“ Pak se Jack znovu vydal do mrazu, zamířil k místu, kde zanechal Erika Cartera. Zdálo se mu, že se vpředu něco pohnulo, tak zpomalil a pak se zastavil. Světlo na motorových saních ozařovalo dva malé body. Oči. Pozorovaly ho zářící červené oči. Stočil světlo stranou a spatřil další. Byli čtyři. Vlci. Asi dvacet kroků od Erika.

Jack uslyšel jejich hladové vytí. Zaměřil se na nej většího v čele smečky. Byl mohutný. Na jeho bílém kožichu se po zádech táhl tmavý pruh. Díval se na Jacka a na okamžik se jejich pohledy setkaly. Jakmile Jack sáhl po pušce, vlk se otočil k Erikovi a bleskurychle skočil. Zaryl drápy do doktorova hrdla, než mohl Jack vystřelit. Vzápětí se na něho vrhli ostatní a najednou bylo pozdě. Příliš pozdě na mužovu záchranu. Vlk, jehož Jack pozoroval, zvedl hlavu a opět na něho pohlédl, pak dál požíral kořist.

Jack rychle ujížděl zpátky.

Teprve v letadle se dokázal pořádně nadechnout. „Nikdy jsem nic takového neviděl,“ řekl.

„Jako co?“ zeptala se Sofie. Jack jen potřásl hlavou. „Kde je doktor?“

„Nepřežil.“

„Takže vykrvácel?“ hádala. „Jo, vykrvácel.“ Motor letounu přehlušil vytí vlků.

Jack se opřel o opěradlo a zavřel oči. „Zatraceně,“ zašeptal.

„Zatraceně.“

Sofie mu zaťukala na rameno. „Jacku?“

„Hm?“

„Co se stalo s mužem, kterého jsi pronásledoval?“

„Šel si zaplavat.“

ZÁPIS Č. 927 ARKTICKÁ STANICE

William Harrington upadl do bezvědomí, jakmile dostal dávku K-74. Po přesunu na místo jsme ho pozorovali ze vzdáleného stanoviště. Byl zmatený, když nabyl vědomí, a reagoval, jak jsme očekávali: byl dezorientovaný a vyplašený. Udělali jsme však chybu, že jsme nepočítali se všemi možnostmi - především s místními živočichy.

Sledovali jsme, jak se Harringtonův stres výrazně zvyšuje. Zdál se vyděšený, ale příčinu jsme nemohli odhalit, protože naše kamery ji nezachycovaly. Harringtonův křik přehlušoval jakékoli další zvuky. Za pár minut se však ve výhledu objevil lední medvěd; tak velkého jsme nikdy neviděli. Harrington neměl kam utéct ani kde se schovat. Pro šelmu nebyl žádným soupeřem.

Test se nezdařil.

32

Sofie trvala na tom, že se druhého dne s Jackem vrátí do Inooku. Byla rozhodnutá podívat se na sídlo vědců a doufala, že zjistí, co vlastně dělal doktor Eric Carter.

Agenti FBI byli na cestě z Anchorage a policie z Barrow už kompletně prohledala srub.

Těla před troskami srubu - nebo to, co z nich zbylo, když od nich odešli vlci - chystali k odvozu do márnice.

Jack se díval, jak je ukládají do pytlů. Eric Carter nebyl k poznání. Identifikaci budou muset provést podle otisků prstů. Pak se Jack zastavil nad druhým tělem a zadíval se na obličej. Někde už toho člověka viděl, ale kde? Promítal si v duchu události posledních dní a nakonec na to přišel. Se Sofií kolem něho procházeli cestou k Chipperovu letadlu. Muž stál před hotelem a málem ho přejelo nákladní auto, když spěchal na druhou stranu ulice ke svému vozu. To znamená, že ten syčák je sledoval.

Jack se postaral, aby Sofie neviděla drastický obraz u srubu. Přesvědčil ji, že už toho prožila dost. Přidala se k policistům, když prohledávali čtyři pokoje, v nichž bydleli výzkumníci, procházela každý z nich a hledala vysvětlení, proč Harrington přijel na Aljašku. Věděla, že měl něco společného s projektem Alfa. Nevěděla zatím co,

ale byla si jistá, že to nějak souvisí s vědci, kteří zde přebývali. Jakého odhalení se Eric Carter bál?

Našly se zápisníky plné údajů, ale všechny se týkaly vlků. Byly tam také videozáznamy. Disky byly označeny názvy a očíslovány. Předmětem disků číslo jedna až dvacet byl alfa samec zvaný Ricky. Jeden z policistů vložil disk do přehrávače a několik dalších se shluklo kolem něho, aby se podívali, jak Ricky se svou smečkou útočí na soba.

„Jak tohle mohli nafilmovat, aniž je vlci napadli?“ zeptal se.

„Podívej se na tesáky té bestie,“ řekl druhý. „Myslím, že by si sám poradil i s ledním medvědem.“

Ke skupině se přidal Jack. Pohlédl na vlka a okamžitě ho poznal. Při sledování záznamu měl zvláštní pocit spojení se zvířetem, snad proto, že se před nedávnem díval do jeho očí a vycítil jeho sílu. Také pocítil k vlkovi podivnou náklonnost, protože na něho nezaútočil. Pořádně ho sice vyděsil, ale nechal ho být.

„Je úchvatný,“ podotkl jeden policista. „Myslíte, že to byl jeden z těch, kteří včera zabili doktora?“ zeptal se Jacka.

„Ano,“ odpověděl Jack, ale dál to nerozváděl. „Byl tam.“

Sofie seděla u pracovního stolu v malé místnosti, již vědci používali jako studovnu, a prohlížela si zápisníky. Jack se na ni chodil každých pár minut dívat. Zůstal stát ve dveřích a pozoroval ji, než zvedla hlavu. Vždy se jí zeptal, jestli něco nepotřebuje, a také jestli je připravená vrátit se do Barrow.

Věděla, že má o ni starost, ale nechápala proč. Kolem ní bylo plno ozbrojených policistů a teď má i svého vlastního ochránce z FBI.

„Bojíš se, že si přečtu něco, co mě rozruší?“ zeptala se, když se objevil počtvrté.

„Možná.“

„Ale prosím tě! Po včerejšku mě už nic nevyděsí… Může mi naskočit husí kůže, ale strach mít nebudu.“

Usmál se. „Ty nemáš ráda vlky.“

„Mám je ráda,“ odpověděla. „Ale jak vypadá jejich den? Jedí, spí, loví, jedí, spí, loví…, pořád dokola.“

„Tak to je.“

Přikývla. „Zajímalo je chování vlků ve smečce. Nejvíc je zajímal alfa samec a jeho schopnost vést ostatní… Dynamika skupiny.“

Zavřela zápisník, odložila ho na stůl a vstala. „Nevím, jak to tu mohli vydržet. Celé dny pozorovat vlky… A v takových podmínkách.“

Přistoupila k němu a zeptala se: „Našli už nějakou zmínku, která by vysvětlila, co měl s jejich projektem společného Harrington?“

„Ještě ne,“ odpověděl Jack. „Vždyť teprve začali hledat.“

Když na něho pohlédla, ucítil, jak se mu sevřela hruď. Byla krásná, to ano, ale měla v sobě mnohem víc. Byla něžná a spolehlivá a nesmírně oddaná. Vzal ji za ruce a zvedl si je ke krku.

„Hádej, co udělám,“ řekl pomalu.

Přivinula se k němu a přitáhla si k sobě jeho hlavu. Pak mu rty přejela po ústech, dráždila ho a pokoušela. „Tohle?“ zeptala se. Vložila do polibku vášeň a polaskala jeho rty jazykem. Odtáhla se a zašeptala: „Nebo tohle?“

Roztoužený Jack přitiskl ústa na její a jazykem pronikl dovnitř. Velice se mu líbilo, jak se k němu tiskla, a podle toho, jak dychtivě ho objala, poznal, že i jí se to líbí. Nic by ho nepotěšilo víc, než kdyby jí mohl svléknout šaty a milovat se s ní hned v této místnosti, ale nezbylo mu, než zvednout hlavu a odtrhnout se od ní. Dýchal přerývaně.

„Teď není vhodná doba ani místo, moje milá…, pokud se nechceš objevit ve večerních zprávách.“

Vtom je vyrušil jeden z policistů. „Váš pilot chce vědět, kdy…“

Jack mu skočil do řeči. „Řekněte mu, že může začít startovat. Už jdeme.“

O pár minut později Sofie s Jackem mířila k letadlu. Přemáhali nápory větru a krátká cesta byla pro ně namáhavá.

„Nesnáším…,“ začal Jack.

Pohladila ho po rameni. „Já vím. Nesnášíš zimu.“

Let zpátky do Barrow byl bouřlivý, ale Sofiin žaludek si skoro nestěžoval. Po zážitcích v posledních čtyřiadvaceti hodinách ji let ve zmítajícím se letounu připadal jako dětská zábava.

Jakmile přistáli v Barrow, strávili několik hodin na policejní stanici. Sofie se snažila policistům vyjít vstříc a znovu a znovu se omlouvala, protože na řadu jejich otázek nedokázala odpovědět. Podaří se jí někdy zjistit, co se stalo s Williamem Harringtonovi?

„Vím, že se Harrington zapojil do něčeho, čemu říkali projekt Alfa. Jenom nevím, jakou v tom hrál roli.“

„Jak se Harrington k těm vědcům dostal?“ zeptal se jeden z policistů.

„Přes Bruta.“

„Prosím?“

Pohlédla na Jacka. „Vysvětli to.“

„Jednoho z mužů, kteří nás napadli…, viděla Sofie v Chicagu. Byl v domě, kde bydlel William Harrington, a tvrdil, že Harrington odjel do Evropy,“ řekl.

Výslech pokračoval, a když konečně dospěli k závěru, že jim Sofie řekla všechno, co věděla, umožnili jí, aby jim položila několik otázek.

„Ti muži, kteří mě a Jacka pronásledovali…, kdo to byli?“

„Už jste nám uvedla doktora Erika Cartera, ale další jsme ještě neidentifikovali,“ informoval ji velitel. „Zjišťujeme jejich totožnost. FBI prověří otisky.“

Joe Rooney, který stál vedle Jacka, pozorně naslouchal. „Pokud víme, v budově nebyli nikdy víc než čtyři výzkumníci. Kromě Cartera tam bydleli doktor Brandon Finch, doktor Marcus Lemming a doktor Kirk Halpem. S Lemmingem a Halpemem jsme už mluvili. Jsou teď v Chicagu a tvrdí, že nevěděli, co chtěl Eric Carter udělat. Lemming říkal, že Carter se často zdržoval venku, když se ostatní vrátili domů, a nesvěřoval se jim, co dělá ve svém volném čase.“

„A se čtvrtým výzkumníkem, s Brandonem Finchem, jste mluvili?

Kde je ten?“ zeptala se Sofie.

„Řekl bych, že v urně na krbu své manželky. Před pár měsíci zemřel na silný srdeční záchvat. Evidentně měl problémy se srdcem a nechtěl, aby o nich ostatní věděli, protože se bál, že by mu nedovolili pokračovat v práci. Naši agenti prohledají dům Erika Cartera a jeho laboratoř v Chicagu. Prověří si taky ostatní doktory.“

„Co ten člověk, kterého Jack pronásledoval v motorových saních?“

„Ještě jsme neměli čas zorganizovat pátráni po něm,“ řekl Joe.

„Tým bude mít hromadu práce, než se dostane pod led.“

„Jeden z těch mrtvých předstíral, že je Paul Larson. Alespoň si to myslím,“ řekla Sofie. „Škoda, že jsem nemohla slyšet jejich hlasy.“

„Dostaneme nějakou pomoc z Anchorage,“ ujistil ji Joe. „Za pár dní budeme vědět víc.“

Uplynulo ještě hodně času, než policisté skončili s dotazy. Jack je vyzval, aby s nimi zašli na večeři, a většina jeho nabídku přijala.

Red Seal Café byla plná hostů. Když Jack se Sofií a s policisty vešli, v restauraci to zašumělo. Celé městečko už slyšelo, co se stalo v Inooku, a Sofie se cítila jako zlatá rybka v akváriu. Nebylo pochyb, že u každého stolu se hovoří o ní a o Jackovi.

Na jídelním lístku se objevila další specialita z velrybího masa a Jack se rozhodl ji vyzkoušet. Při prvním soustu se otřásl.

„Nedejte se odradit. Ještě dva kousky, a zachutná vám to,“ tvrdil Joe.

Jack do sebe dostal jen dvě sousta, a pak to vzdal. „Musí se to asi jíst odmalička,“ řekl ostatním.

Sofie u večeře využila příležitosti, aby získala další informace o Barrow. Vstala a přešla k sousednímu stolu, kde se zeptala otce a syna jestli by jim nevadilo, kdyby jí odpověděli na pár otáze. Než byl Jack připraven k odchodu, shlukla se kolem Sofie celá restaurace a doplňovala její poznámky.

„Nezapomeňte se zmínit, že tady nemáme žádnou kriminalitu,“ podotkl jakýsi muž.

„Do včerejška jsme neměli,“ upřesnil další.

„No jo, správně,“ přiznal první.

Později v hotelu se Sofie posadila ke stolu a začala psát, zatímco Jack zatelefonoval na několik míst. Když měla článek hotový, pohlédla na hodinky. Pracovala dvě hodiny. Otočila se. Jack, na sobě pouze boxerky, seděl v posteli a četl si.

Sofie zamířila do koupelny a osprchovala se. Zabalila se do osušky a vrátila se do ložnice, tam se zastavila u postele a čekala. Sotva k ní Jack zvedl hlavu a usmál se, nechala osušku sklouznout na podlahu. Jack pak odhrnul pokrývku, aby se mohla uložit do postele k němu. Svým tělem zahříval její a začal ji líbat na krk.

„Jacku…“

„Líbí se ti to?“ zeptal se a prsty jí přejížděl od ňader k břichu. Prudce se nadechla. „Ano, líbí, ale dnes je poslední…“

„Líbí se ti tohle?“ Posunul ruku níž a jeho prsty začaly provádět kouzelné věci, což odehnalo jakékoli její myšlenky. Věděla, že mu chtěla něco říct, ale jeho doteky ji tolik rozptylovaly. Povzdechla si, pak zaúpěla. Jack se opřel o loket, díval se na ni a hladil ji. Z hřejivého světla v jeho očích se jí srdce rozbušilo ještě víc. Nemohla

dál snášet takovou trýzeň. Obrátila ho na záda, posadila se na něho a pak ho začala zbavovat rozumu.

Jakmile oba dospěli k vyvrcholení, zhroutila se na něho. Ležela tak dlouho a spokojeně poslouchala, jak mu tluče srdce.

Jackovi chvíli trvalo, než se mu zklidnil dech. „Kde ses to naučila…?“ zeptal se.

„Nic jsem se neučila,“ zašeptala. „Jenom jsem cítila, že je to tak… dobře.“

Pak si vzpomněla, co mu chtěla sdělit. Odsunula se, přitáhla na sebe pokrývku a řekla: „Dnes je poslední den, kdo to děláme.“

„Jo?“ Vztáhl k ní ruku. „Jak to?“

„Vrátím se do Chicaga a nemůžu si něco začít s agentem FBI. Prostě nemůžu.“

Myslela si, že pochopí, ale spletla se.

„Už sis začala,“ řekl.

Musela uznat, že má pravdu. „No dobře, ale až budeme doma, je konec. Jacku, ty ses do mě nezamiloval, že ne?“

„V žádném případě. Rozhodně ne.“

„To je dobře. Nechtěla bych ti ublížit. Dobrou noc.“

Neusínalo se jí lehce. Proč se jí nezeptal, jestli se do něho nezamilovala ona?

Možná proto, že odpověď na tuto otázku už znal.

ZÁPIS Č. 928 POLÁRNÍ KRUH

Tohle je možná na nějaký čas můj poslední záznam.

Když jsem před lety začal psát tento deník, měl jsem v úmyslu zaznamenat vlastní zážitky pro případ, že bych jednoho dne chtěl sepsat své paměti. Nikdy jsem si nedokázal představit, co všechno zachytí.

Kontakt v Dubaji je ochotný příští měsíc zaplatit padesát milionů dolarů a nečekat na další experimenty. Mrzí mě, že nemůžeme dokončit testování. Zvláště by se mi líbilo provést pokus na ženských objektech. Možná bychom mohli dojednat dalších deset milionů.

Balím a chystám se domů. Erič pojede později. Naším životním cílem je teď postarat se, aby všechny údaje o K-74 byly v bezpečí.

Je nám líto, že smrt Williama Harringtona byla zbytečná, ale všichni víme, že spravedlnost nikdy neměla ve vědě místo.

Nemůžeme samozřejmě prozradit nic o něm nebo o jeho smrti. Naše zvukové monitory zachytily piloty hledající stopy po něm. Našli jakousi vizitku, předpokládám, že ji odvezou na policii a nakonec ho identifikují. Dávali jsme velký pozor, aby žádná stopa od něho nevedla k nám, ale je třeba sledovat, jak se to bude vyvíjet.

33

Tatínek byl zas ve zprávách.

Sofie přijela domů a bylo co slavit. Sotva si vybalila a chtěla si poslechnout vzkazy na záznamníku, zatelefonoval pan Bitterman.

„Zapněte si televizi. Rychle. Je to ve zprávách. Za tohle bude FBI vašemu otci hodně velkým dlužníkem.“

Zavěsil, než se ho stačila na cokoli zeptat. Se zvědavostí zapnula místní zprávy, stiskla tlačítko nahrávání, posadila se na postel a dívala se.

Přímo ze soudní síně hovořila reportérka Natalie Millerovi

„Kevin Devoe a jeho manželka Meredith byli zatčeni a odvedeni do vazby. Podle toho, co jsme se dověděli, byl FBI zaslán důkaz, že Devoeovi sebrali peníze důchodového fondu zaměstnanců společnosti Kelly’s a ukryli je na několika tajných účtech fingovaných firem.“

Následoval střih a objevil se další reportér hovořící se starším mužem, který mával pokladní stvrzenkou.

„Všechno je tady,“ řekl s rozzářenou tváří do kamery. „Je to přesně taková částka, jakou jsem měl dostat, když Kelly’s zavřela. Do posledního centu. Všichni jsme dostali šeky zároveň. To vím. Mluvil jsem se svými známými. Je to zásluha Bobbyho Rosea. Našel ty peníze a podařilo se mu získat je zpátky. Věděl, co ti darebáci chystají.“

„Jak víte, že to byl Bobby Rose?“ zeptal se reportér.

Muž se zasmál. „Kdo kromě Bobbyho Rosea je tak chytrý, aby na to přišel a ty peníze pro nás našel? Něco vám povím,“ dodal a prstem zašermoval reportérovi před nosem. „Bobby se stará o svoje Chicago,“ vysvětloval. „Jasně, byl to Bobby Rose. Náš Robin Hood. Nepřesvědčíte mě, že to provedl někdo jiný.“

Reporter se zadíval přímo do kamery. „Natalie, FBI ani nepotvrdila, ani nepopřela, že vědí, kdo za tím stojí. Zítra se bude konat tisková konference. Sledujte s námi další vývoj událostí.“

Nepadla zmínka o znovuotevřeni Kelly’s. Pana Bittermana by zklamalo, kdyby k tomu nedošlo. Sofie mu zavolala a poté, co probrali dobré zprávy, sdělila mu pár informací o své cestě. Hovořili o Harringtonovi a o tom, co se dověděla o výzkumnících, ale nemohla se přimět, aby mu řekla o zabitých. Počká, až spolu budou mluvit osobně. Kromě toho potřebuje čas. aby si v tom sama udělala jasno.

Mluvila o několika článcích, které chtěla napsat o lidech i Barrow, a on jí navrhl, že by mohla pracovat doma. kde ji nebude nikdo rušit. Ráda souhlasila, a jakmile zavěsila, ihned se dala do práce. Napřed psala o fotbalovém týmu. Pak ještě trochu upravila svůj článek o Samuelovi a Anně. Dala dokonce dohromady něco o hotelu v Deadhorse, ale na to, aby psala o Harringtonovi, ještě nebyla připravená. V celé historii bylo příliš mnoho nedořešeného.

Druhý den doma dostala další dobré zprávy. Zatelefonoval jí detektiv Steinbeck a řekl jí, že policie identifikovala muže, který ji postřelil v jejím bytě. Ve spolupráci s FBI prověřili otisky prstů jednoho z mrtvých na Aljašce a zjistili, že patři propuštěnému trestanci, který žil v Chicagu. Jmenoval se Ivan Brodsky a měl v rejstříku sáhodlouhý záznam. Když prohledali jeho byt, našli celé skladiště zbraní a balističtí experti zjistili, že kulka byla vystřelena z jedné pistole. Takže svého střelce měli. Další vyšetřování bylo předáno FBI.

Po rozhovoru se Steinbeckem se okamžitě ozval Gil.

„Skvělé zprávy, že jo, Sofie?“ řekl. „Tak už toho chlápka mají.“

„Jak jste…,“ začala. Nedopovědéla, protože ji to vlastně ani nepřekvapilo. Gil prostě vždycky všechno věděl.

„Poslal jsem dnes k vám Tonyho a Alec řekl, ho můžu odvolat Jenom jsem vám to chtěl dát vědět. Za pár dní se u vás zastavím, abych věděl, že jste v pořádku.“

Sofie mu poděkovala a zavěsila. Možná by se jeji život mohl zas vrátit do normálních kolejí.

V pět hodin zatelefonovala Cordie. „Oblékni se. Regan a já tě zveme do Fortune’s.“

„Nemám chuť. Možná zítra.“

Cordie nepovažovala ne za odpověď. „Vždyť se ti tam líbí.

Vyzvedneme tě v sedm. Buď připravená.“

Možná by bylo dobré, kdyby se přece jen sešla s přítelkyněmi. Sofie potřebovala kromě práce něco, co by jí pomohlo nemyslet na Jacka. Snad bude mít některá z nich velký problém a ona se bude moct zaměřit na něj.

Rychle dokončila práci a oblékla si své oblíbené šaty z černého hedvábí. Doplnila je jasně červeným šátkem a vlněným pláštěm. Bude-li v restauraci chladno, přehodí si ho přes ramena.

Trojice žen vyvolala rozruch, když kráčela za číšníkem ke stolu v útulném výklenku se závěsy po stranách.

„Kde je dnes Alec?“ zeptala se Cordie, sotva se usadily kolem kulatého stolu.

„Pracuje na něčem s Jackem, ale neřekl mi, co to je,“ odpověděla Regan.

Cordie vyprávěla o škole a Regan jim líčila, jak hledali byt.

„Nechci se starat o velký dům. Ještě ne. Kromě toho, Aleka by mohli zas přeložit. No, dost řečí. Teď povídej ty. Sofie. Řekni nám, co ses dověděla o Harringtonovi.“

„Já bych taky ráda slyšela něco o Aljašce,“ dodala Cordie.

Sofie nevěděla, kde začít. O své cestě vyprávěla během celé večeře. Její přítelkyně seděly s vykulenýma očima a jídla se skoro nedotkly při jejím líčení neuvěřitelných událostí posledních dní.

„Proboha, Sofie…,“ zaúpěla Regan a v očích se jí začaly sbírat slzy. „Vždyť tě mohli zabít.“

„Tak jako ten člověk, co po tobě střelil…“

„Brutus,“ řekla Regan. „Sofie mu říkala Brutus.“

„Sledoval tě až na Aljašku. S Kelly’s to nemělo nic společného, jak si všichni mysleli.“

„Když mluvíme o Kelly’s…,“ začala Regan, „tvůj táta je teď hrdina.“

Dnes hrdina, zítra kriminálník, pomyslela si Sofie. „O co se vsadíte, že FBI začne hledat mého otce ještě usilovněji?“

Kamarádky přikývly. Znaly jejího otce dost dlouho a dobře věděly, že je nepolapitelný.

„Mluvila jsi s Jackem po návratu domů?“ zeptala se Cordie.

„Myslíš, že se Kelly’s znovu otevře? Pan Bitterman myslí, že ano,“ řekla Sofie.

Regan a Cordie na sebe pohlédly. Cordie řekla: „Neodbíhej. Strávila jsi pár dní - a nocí - s úžasným chlapem, a ještě jsi o něm neřekla ani slovo. Proč myslíš, že…, ach bože, už je mi to jasné. Ty ses s ním vyspala.“

Zatloukat, zatloukat, zatloukat…, všem kromě kamarádek. Těm Sofie lhát nemohla.

„Ano, je to tak,“ přiznala. „Nevím, co mě to popadlo. Mám své zásady…, zvlášť pokud jde o FBI…, ale…“

Regan otevřela ústa, aby protestovala, ale Cordie ji předběhla.

„Víme, že máš za manžela agenta, Regan. Ale tvůj otec není profesionální kriminálník, Sofie.“

Sofie se tvářila sklíčeně. „Možná někam odjede.“

„Jack?“ zeptala se Regan.

„Samozřejmě že Jack,“ řekla pobouřeně Cordie. „A jestli neodjede, Sofie?“

„Nepůjde to. Je toho na mě moc.“

„Ty ses zamilovala,“ řekla Regan.

„To je jasné,“ přizvukovala Cordie. „Sofie nespí s každým. Kdyby k němu nic necítila, nevyspala by se s ním.“ Otočila se k Sofii a dodala: „Takže už se s ním nechceš milovat?“

„Ovšemže chci. V tom je ten problém.“

Cordie se zatvářila soucitně. „Možná si děláš zbytečné starosti. Možná se už s tebou nebude chtít sejít. Třeba mu stačí, že ví, že jsi zpátky v Chicagu a v bezpečí.“

Taková představa rvala Sofii srdce.

Té noci měla Sofie v posteli pořád v hlavě obrazy Harringtona a Inooku a pracoviště výzkumníků. Vypravila se na Aljašku, aby napsala článek o Williamu Harringtonovi, ale po návratu domů dělala všechno možné, aby se práci vyhnula. Trýznily ji výčitky svědomí. Předtím si umínila, že dá Williamovi slovo, a měla by mu to tedy umožnit.

Odhodila pokrývku a zamířila k počítači. Celou další hodinu sepisovala všechno, co o tom člověku, jeho ambicích a odchodu ze světa věděla.

Dlouho a usilovně přemýšlela, jak příběh ukončí. Přece jen nemá všechny kousky hlavolamu na místě. A tak napsala:

William Harrington miloval náročné úkoly. Svědčily mu. Co ho přivedlo na Aljašku, zůstává zatím zahaleno tajemstvím, ale jednou se mlha rozptýlí a my se dovíme pravdu. Jeho příběh neskončil.

34

Jeho příběh neskončil.

Marcus Lemming přečetl ta slova v novinách a dostal vztek.

Dostal se na dosah cíli a nic už mu nevstoupí do cesty. Eric svou hloupostí málem zničil jeho sen a také za to zaplatil. Marcus byl však příliš opatrný, příliš rozumný, než aby mu taková věc proklouzla mezi prsty. Všechny potřebné údaje shromáždili, zaznamenali a uložili na bezpečném místě. Nikdo je nenajde, než přijde čas předat vše zákazníkovi. A nikdo se nikdy nedoví o smlouvě, kterou uzavřel, o padesáti milionech dolarů za výzkum a Erikův vzorec. Co s tím zákazník udělá, není jeho problém. Všechno je součástí důvěrné dohody. Kupující chtěl, aby si zásluhy za objev připsali jeho vědci, což Marcusovi vyhovovalo. Kdyby odhalili pravdu, budou vypadat jako pitomci.

Byl tu jen jeden drobný problém, který musel Marcus vyřešit, než bude mít klid: Sofie Summerfieldová-Roseová. Eric mu řekl, že se do věci nepřestala plést. Článek v novinách to potvrzoval: Jeho příběh neskončil.

Musí ji umlčet. Marcus si pomyslel, že by mohl najít nějakého dalšího Erikova známého a požádat ho, aby ji odstranil. Ten poslední však úkol zfušoval, tak proč by měl znovu pokoušet osud? Vezme si

ji na starost sám, a protože vědec vše dělá za určitým účelem, bude z toho mít i vedlejší prospěch. Sofie se stane jeho prvním ženským pokusným objektem. Po experimentu jí dá smrtící injekci a tělo spálí. Kde není tělo, není ani zločin. Ale bude mít údaje pro dobro vědy… nebo alespoň pro vlastní uspokojení.

Jak ji unést, aniž by ho někdo viděl, je další problém, s nímž si musí poradit. Příprava a trpělivost - to jsou předpoklady, které situace vyžaduje. Pokud Sofie neudělá nic ukvapeného a dopřeje mu čas mohl by vypracovat plán do posledního detailu. Doufal, že bude mít příležitost s ní promluvit, než zemře. Zeptá se jí, proč zašla tak daleko, aby se dověděla pravdu. Proč se tak namáhala? William Harrington byl nula. Neměl žádné přátele ani milenky nebo starostlivé příbuzné. Byl samotář a ona s ním udělala jen jedno interview. Jen jedno. Sotva ho znala.

Když se Eric dověděl, že se jí Harrington zmínil o projektu Alfa, obával se, že se o něj bude zajímat, začne zjišťovat, o co se jedná, a dostane se nebezpečně blízko. Proto najal jednoho ze svých nechutných známých, aby se jí zbavil. Původně Marcus soudil, že Eric jednal ukvapeně. Nikdo, ani Harrington, nevěděl, co projekt Alfa ve skutečnosti je. Teď se však věci tak zkomplikovaly, že nebylo možné říct, kam až Sofie zašla, aby jejich tajemství odhalila.

Bude-li mu přát štěstí, má asi měsíc času na to, aby si to s ní vyřídil - měsíc, než dostane padesát milionů.

35

Panu Bittermanovi se články moc líbily. Především ten, v němž Sofie psala o fotbalovém týmu, a vyprávění o Harringtonovi, které ho navíc dojalo. Je dobré, že se vrátila ke své práci, ke svému normálnímu životu.

Sofie neviděla Jacka od té doby, co odešel z jejího bytu, jakmile ji přivezl z letiště. Prohlédl každý pokoj, aby se ujistil, že na ni nikdo nečíhá, políbil ji na čelo a vyšel ze dveří.

Sofie se ze všech sil snažila na něho nemyslet, ale pozdě večer se rozhodla podívat se na video na YouTube. Pustila si je několikrát a pokaždé postřehla něco nového, třeba to, s jakým klidem zvládl děsivou situaci, jak chladnokrevně zabránil jakékoli panice. Jeho odvaha ji nepřekvapovala. Sama ho viděla v akci a věděla, jak se zachová v krizi, jak chrání ostatní. Ji každopádně ochránil.

Alfa samec. To je Jack.

Za pět minut dvanáct přešla Sofie k šatně, vytáhla z úkrytu mobil a čekala, až zavolá otec.

„Ahoj, tati.“

„Řekni mi o své cestě,“ řekl otec na pozdrav.

Ona však chtěla, aby jí nejprve řekl něco o Kelly’s.

„Teď jsi na řadě ty, princezno,“ vybídl ji, když jí vše vylíčil.

Sofie záměrně vynechala střelbu a oheň, povídala mu především o počasí a o lidech, o jídle, ale její otec z ní dokázal vyloudit všechno, co potřeboval. Kromě toho sám už do posledního detailu věděl, co se stalo. Mluvil jako rozhořčený rodič, když jí říkal, že by ji nikdy nevyzýval k tomu, aby tam jela, kdyby věděl, do jak nebezpečných situací se dostane, a sliboval, že až příště bude chtít někam cestovat, pošle s ní celý tým bodyguardů. Ujistila ho, že to nebude nutné. Žádná podobná dobrodružství už nemá v plánu.

Chtěl se vrátit k příjemnějším záležitostem a řekl: „Líbil se mi článek, který jsi napsala o panu Harringtonovi. Odvedla jsi vynikající práci.“

Po několika minutách hovoru se odmlčel. „Něco tě trápí. Poznám ti to na hlase. Co je to?“

„Nebude se ti to líbit.“

„Jsem tvůj otec. Můžeš se mi svěřit se vším.“

Nadechla se. „Udělala jsem takovou hloupost. Zamilovala jsem se.“

„To je ohromné.“

„Do… něho.“

„Do něho?“

„Do agenta FBI.“ Zdálo se jí, že slyšela, jak těžce polkl. Znovu se nadechla. „To není všechno.“

„Jsi těhotná?“

„Ne. Vystudoval práva.“

Věděla, co si její otec myslí o advokátech. Sám byl jedním z nejlepších, ale věděl, čeho jsou schopní ti bezskrupulózní; poznal to z vlastní zkušenosti. Před lety jako nadšený mladý právník nevědomky začal pracovat u nejzkorumpovanější advokátní kanceláře v Chicagu: Ellis, Ellis a Cooper. Právě oni udělali z Bobbyho Rosea člověka, jakým je dnes.

Způsobil to případ Bridget O’Reillyové. Výbuch automobilu ji připravil o manžela, tři děti a matku. Bridget měla vážné popáleniny na polovině těla. Kdyby výrobce dbal na upozornění prodejců a mechaniků s problémy v elektroinstalaci, k explozi by nikdy nedošlo.

Soud rozhodl Bridget odškodnit dvaatřiceti miliony dolary, ale poté, co se vyřídila odvolání a Ellis a Ellis si vzali svůj díl a pokryli náklady, zbylo jí dvě stě tisíc dolarů. Taková částka nestačila ani úhradu lékařského ošetřeni. Bridget, upoutaná na lůžko a bez peněz,

si nemohla zajistit lékařskou péči, kterou potřebovala. Než se dočkala statni podpory, zemřela na infekci.

Ellis, Ellis a Cooper zatím oslavovali svůj úspěch.

Bobby Rose byl tehdy mladý advokát plný ideálů. Jeho úsilí pomohlo vyhrát Bridgetin případ, a protože spolu strávili spoustu času, stali se z nich dobří přátelé. Naivně věřil, že Bridget dosáhne spravedlnosti, již zasluhovala, ale když viděl, jak v chudobě umírá, zatímco partneři firmy jezdí na drahé dovolené a stavějí si luxusní domy odpovídající jejich kolosálnímu egu, změnil se. Odešel z místa ve firmě. Nemusel jim říkat proč. Věděli to a jeho morálnímu rozhořčení se jen vysmáli.

O půl roku později některé investice, jež firma použila na odpisy z dani, utrpěly nečekané a vážné ztráty, po nichž následovaly nevysvětlitelné výběry z několika účtů. Její jmění se ztrácelo doslova před očima. Protože mnoho transakcí mělo od počátku pochybný charakter, právníci se pokoušeli udržet ztráty v utajení. Nejenže se báli kontroly úřadů, ale také se obávali o svoji pověst. Byli to drazí advokáti. Kdo by věřil firmě, která si nedokáže ohlídat vlastní účty?

Od té doby Bobby přísahal, že vypasení kocouři, kteří svůj majetek získali nečestným a bezohledným způsobem, si nebudou užívat své bohatství. Během let se o něm začalo povídat, že přispěl k pádům několika nechvalně známých podnikatelů. Aby to dokázal, musel se samozřejmě i on uchýlit ke sporným praktikám, a právě proto po něm neustále pátraly různé instituce. Bobby byl nejen inteligentní, ale dovedl také prakticky uvažovat, a bylo-li nutné, uměl zmizet. Nikdy ho však nehledali pro podezření z trestného činu, spíš kvůli výpovědi.

Litoval jedině toho, že nebyl se Sofií, když vyrůstala. Její matka zemřela, když byla maličká, a jemu okolnosti zabránily být otcem, jakým by si přál. Sofie přesto nikdy nezapochybovala, že ji otec miluje.

„Řekni něco, tati,“ vyzvala ho, jakmile se odmlčel. „Slyšel jsi, že je právník.“

„Je to šok, princezno, to nepopírám, ale nějak se přes to přeneseme.“

„Nechci, aby sis dělal starosti. Jenom se mi zdálo, že bych ti to měla říct. Nikam to nepovede. On si půjde po svém a já taky.“

Sofie si uvědomila, že nikdy předtím nebyla zamilovaná, a jestli láska dopadá takhle, člověka to sebere.

„Myslíš, že bys mohla na chvíli někam odjet…, aby sis provětrala hlavu? Co kdybys přijela za mnou do Monte Carla?“

„To zní hezky,“ řekla bez špetky nadšení. „Ale musela bych počkat do Díkůvzdání. Je na mně závislá spousta lidí.“

„Chápu. Vím, co musíš dělat. Takže o Díkůvzdání. Teď jdi spát a netrap se tolik. Věci se obvykle nějak vyřeší samy.“

Předstírala, že mu věří.

Zachránila ji práce. Ponořila se do ní, psala hodiny a hodiny. Podařilo se jí vypudit z hlavy myšlenky na Jacka…, než ulehla do postele. Pak zavřela oči a byl tam zas.

„Zmiz z mých snů,“ šeptala si.

Co dělá? Kde teď asi je? Vzal si volno a odjel na teplou pláž, jak si přál? Nebo už zase pracuje?

Předal někomu vyšetřování v Inooku, nebo se jím pořád zabývá? Celé dny o tom nic neslyšela. Jistě stále pátrají. Podařilo se jim už zjistit, proč se ti muži pokoušeli zabít ji a Jacka? Projekt Alfa…, čtyři vědci…, William Harrington. Snažila se spojit všechno dohromady a přitom usnula.

36

Když rozruch kvůli videu na YouTube konečně pominul mohl se Jack vrátit do práce. Jeho hvězda pohasla, protože se v síti objevily dvě nové superhvězdy, jež začal svět sledovat. Obě patřily k nejoslnivějším hollywoodským filmovým idolům a byly přistiženy, jak se do sebe pustily na velkolepé svatební oslavě jednoho významného producenta. Ten člověk měl špatný vkus: zbavil se jedné sexbomby, aby se oženil s druhou. Oblibu videa způsobil především jeho nevybíravý jazyk a cesta spoře oděné herečky deroucí se davem, aby se dostala k zardívající se nevěstě. Hvězdička chrlící ze sebe urážky, která udeřila jako první, se vzápětí svalila do svatebního dortu za deset tisíc dolarů. Tento katastrofický snímek se stal ohromným hitem.

Jack mezitím zjistil, že mu přidělili případ podvodu, ale protože vyšetřování s označením „Inook“ stále probíhalo, zašel za Pittmanovou a navrhl jí, že by bylo mnohem prospěšnější, kdyby pokračoval na práci s informacemi přicházejícími z Aljašky. Jeho argumenty byly opodstatněné a Pittmanová se dala zviklat.

„Znám vás, agente MacAlistere. Budete v práci na tom případu pokračovat, ať vám to dovolím, nebo ne. Mám pravdu? To je jedno, nemusíte odpovídat. Tak fajn, je to zas vaše. Dám všem vědět, že ten případ máte na starosti. Ale brzo s tím skončete. Nelíbí se mi, když se na moje agenty střílí.“

Všechny krabice s informacemi, které se našly na pracovišti výzkumníků, byly zaslány do Chicaga. V Anchorage chyběly síly, a protože první zločin byl spáchán v Chicagu, případ se dostal tam. Agenti už důkladně prozkoumali každý útržek papíru v krabicích a prohlédli si disky. Vlci. Hodiny a dny a měsíce natáčení videozáznamů o vlcích. Na nahrávkách byla neobvyklá jen jediná věc: poslední z nich byla rok stará. Natáčelo se i v posledních měsících? Pokud ano, kde jsou disky?

Jack se díval na záznamy, přejížděl rychle záběry, kde se nic nedělo. Sofie měla pravdu. Jedli, spali, lovili, jedli, spali, lovili.

Listoval právě v kroužkovém zápisníku, když vstoupily dvě asistentky a přivážely vozík s dalšími krabicemi.

„Odkud je tohle?“ zeptal se Jack.

„Z archivů nadace TNI. Výzkum z posledních let, který doktoři provedli.“

Až dosud všechno, co FBI prozkoumala, se ukázalo jako běžná vědecká práce, třebaže obrátili všechno vzhůru nohama. Jack se neustále vracel k tomu, co řekl Carter Sofii, než se k němu dostal Ricky: Pořád jste do toho strkala nos. Čeho se bál? Co, kruci, skrýval?

Agenti několikrát hovořili se zbývajícími dvěma vědci, ale nebyli schopní odhalit Carterův motiv. Jack se důvěrně seznámil se spisy o každém ze čtyř vědců a nebyl spokojený s tím, co zjistil. Někdo v TNI musí znát Carterovo tajemství.

Jack usoudil, že je načase, aby si s nimi promluvil osobně. Začal v Chicagu u doktora Marcuse Lemminga. Zastavil se v jeho kanceláři bez ohlášení a sekretářka mu řekla, že doktor Lemming odjel na jakýsi seminář do Severní Dakoty. Druhý z vědců, doktor Kirk Halpern, bydlel kousek od Minneapolisu. Jack nasedl na ranní letadlo a brzy po poledni už klepal na Halpernovy dveře.

Vědec ho uvedl do přecpaného obývacího pokoje. Hubený muž měl nahrbená ramena a chování starce, přestože informace říkaly, že je mu pouhých pětačtyřicet. Zřejmě se tak na něm podepsala úmorná práce.

„Mohu vám připravit něco k pití, pane?“ nabídl se doktor Halpern. Zvedl ze židle hromádku novin a vyzval Jacka, aby se posadil. „Moje žena se snažila naučit mě udržovat pořádek. Zemřela před šesti lety.“ Rozhlédl se po pokoji. „Asi mi to tu přerůstá přes hlavu.“

„Jak vaše žena snášela vaše dlouhé výpravy na Aljašku?“ zeptal se Jack.

Výzkumníkova tvář se rozzářila. „Jezdívala tam se mnou. Milovala moji práci a pomáhala mi. Až po její smrti jsem se v Inooku dal dohromady s Erikem, Marcusem a Brandonem.“

„Povězte mi o nich něco, doktore.“ Jack vstal a svlékl si kabát. Všiml si, že Halpern hledí na jeho zbraň, přehodil kabát přes opěradlo židle a znovu se posadil.

„Říkejte mi prosím Kirk. Nemohu vám říct nic, co už jsem neřekl ostatním agentům před vámi.“

„Byl bych rád, kdybyste mi to všechno zopakoval,“ vybídl ho Jack.

„Moc toho není.“ Odsunul z křesla vyšívaný polštář a posadil se.

„Začnu u našeho vedoucího, Brandona… Doktora Brandona Finche. Byl velmi systematický. Dokonce nám vytvářel rozvrh, abychom neplýtvali časem. Po čase všem začal lézt na nervy. Tak se to prostě stává. Byl posedlý vším - počínaje tím, jak připravujeme jídlo, až po to, kdy chodíme do postele. Rozčilovalo to. Já jsem s ním vycházel dobře, ale občas jsme se hádali. Po čase na vás ta izolace a počasí zapůsobí.

Cítil jsem se hrozně, když zemřel. Nikdo z nás nevěděl o jeho problémech se srdcem. Měl nadváhu, ale ne takovou, aby ovlivnila jeho formu. V terénu normálně pracoval s námi.“

„Jak s ním vycházeli ostatní?“

„Snášeli se s ním asi tak jako já. Občas se do něho pustili, ale když si ulevili, nezůstalo mezi nimi napětí.“

„Co doktor Eric Carter?“

„Mladý, dychtivý, horkokrevný. On a Marcus se hned spřátelili, protože byli stejně staří. Dobře spolupracovali a měli podobné zájmy

- alespoň zpočátku. Pak se Eric začal držet stranou.

Čím déle jsme tam byli, tím bylo jejich přátelství podivnější, jednou odpoledne, když Eric zkoumal vzorky krve, kterou odebral, vzal si Marcus Brandona a mě stranou a řekl nám, že má o Erika obavy. Ptal se nás, jestli jsme si všimli nějakých změn. A skutečně, všimli. Eric začal být tak uzavřený, že nedovolil, abychom nahlédli do jeho poznámek, dokud si je neuspořádal. Většina z nich nám stejně připadala nesrozumitelná. Marcus říkal, že ty jeho čmáranice nemůže přečíst.“

„Netušíte vůbec, co skrýval?“

„Ne, netuším. Agenti mi řekli, že předtím, než zemřel, řekl slečně Roseové něco o testovaném subjektu. Měl obavy o něco, co hledala. Vůbec nevím, co tím myslel.“

Jack chtěl přesunout hovor k Marcusi Lemmingovi, ale vtom ho napadla ještě jedna otázka. „Kdo z vás filmoval?“

„Ze začátku jsme se u kamery střídali, ale poslední dva roky všechno převzal Eric.“

„Takže jste měli i videozáznamy z posledního roku?“

„Samozřejmě. Eric si je znovu a znovu promítal. My ostatní jsme z toho šíleli. Nakonec jsme přestěhovali přehrávač do jedné malé místnosti, abychom mohli zavřít dveře. Díval se na to hodiny a hodiny. Miloval Rickyho. Ale toho jsme měli rádi všichni. Byl to úžasný alfa samec. Jenom lituji, že jsem ho nemohl pozorovat do konce. Nemyslete si, že sledování jejich zvyklostí trvá dlouho. Víte, arktičtí vlci nemají dlouhý život. Musel jsem přerušit fázi výzkumu, protože poslední dva roky Brandon chtěl, abych se s ním zaměřil na štěňata z Rickyho druhé smečky. Možná by se dalo říct, že jsme vytvářeli něco jako rodokmen. Přiznám se, že jsme toho hodně poznali, ale nedostali jsme se k natáčení nových smeček, jak by se mi líbilo. Eric si nejlepší audio a videozařízení zabíral pro sebe. Měl na discích třicet souborů. V noci se díval s vypnutým zvukem. Nechtěl nic slyšet, jenom pozorovat. První až třicátý - a když skončil poslední, začal znovu. Marcus si myslel, že Eric trpí nějakou psychickou poruchou. Chtěl, aby na nějaký čas odjel a zašel k lékaři. Poslali bychom ho domů, ale stejně jsme měli brzy končit, tak jsme se jeho divným chováním nezabývali. Jsem přesvědčen, že po návratu do města se z toho Eric dostal.“

Jack se chtěl vrátit zpátky k videozáznamům. „Říkal jste disky jedna až třicet. Víte určitě, že jich bylo tolik?“

„Ale ano, vím.“

„Našel jsem jenom třiadvacet disků.“

Kirk se napřímil. „Co se stalo s těmi sedmi?“

„To bych rád věděl.“

Vědec se poškrábal po bradě. „Já nevím. Něco s nimi musel provést Eric. Možná si je odvezl domů. Zjišťoval jste to?“ Usmál se a dodal: „Určitě jste si to ověřil.“

Jack se začal ptát na posledního z vědců: Marcuse Lemminga.

„Jak jsem vám řekl, byli si blízcí s Erikem, do té doby, než se Eric začal chovat divně. Marcus byl oddaný výzkumu a smečce, a když jsme končili, spřátelili jsme se více my dva. Po večerech, zatímco se Eric díval na video, já jsem s Marcusem hrával scrabble a karty.

Po návratu z Inooku jsme spolu několikrát hovořili. Marcus uvažuje o tom, že by se přestěhoval zpátky do Severní Dakoty, aby byl blíž rodině. Tohle studium ho vyčerpalo.“

Jack strávil hovorem s Kirkem ještě další hodinu. Oblékl si kabát a vykročil ke dveřím, vtom se však zastavil a zeptal se: „Neříkali jste někdy svému výzkumu projekt Alfa?“

„Takovou otázku mi položili asi stokrát. Řekl jsem vašim lidem, že ne, a slečně Roseové také. Neříkali jsme tomu Alfa.“

„Vy jste mluvil se Sofií?“

„Ano, včera mi telefonovala. Řekla, že by mě ráda navštívila. Dlouho jsme spolu mluvili. Ptala se mě na projekt Alfa, ale pak se nějak stalo, že jsme začali mluvit o mé ženě. Bylo příjemné nahlas vzpomínat. Asi jsem odvedl řeč úplně jinam, ale zdálo se mi, že slečnu Roseovou to upřímně zajímá.“

To je jeho Sofie. Dokáže přimět každého, aby jí vyprávěl svůj životní příběh. Ale je Sofie skutečně jeho? Jack o ní hodně přemýšlel. Chyběla mu.

Myslel na ni i během zpátečního letu do Chicaga. Pořád do něčeho „šťourala“, jak jí vyčetl Eric. Nenechá to být a to v něm vzbudilo neklid. Jack jí potřeboval zavolat a říct, aby přestala. Musí s ní mluvit, přesvědčit ji o tom. A musí ji znovu vidět.

37

„Hudry, hudry, hudry.“

Sofie pozorovala protestující, kteří se shromáždili před samoobsluhou, se směsí nedůvěry a zděšení. Úkolem ji pověřil pan Bitterman a tahle akce dostane v jejím zápisníku označení „Odporná práce“. Možná se ocitne mezi prvními pěti.

Sedm demonstrantů neslo plakáty a pochodovalo před vchodem sem a tam. Tři byli oblečeni jako krocani.

Sofie přešla na druhou stranu parkoviště. Dodala si odvahy a zaťukala na rameno ženy na konci fronty. „Promiňte. Mohla byste mi říct, kdo to tady vede? Ráda bych věděla, proti čemu protestujete.“

Jakýsi muž s kulatým obličejem lemovaným peřím a s oranžovým lalokem pod bradou postoupil vpřed.

„To jsem já. Já jsem to svolal,“ oznámil velmi vážným hlasem.

„Píšu článek pro Illinois Chronicle, pane. Smím vám položit několik otázek o vašem protestu?“

„Ovšem. Chceme na tuto hrůzu upozornit.“

„Jakou hrůzu myslíte?“ zeptala se Sofie.

„Nehoráznou krutost vůči krocanům.“

„Je to barbarství,“ vykřikla jedna z žen nesoucích transparent. „Ti darebáci je chovají jen proto, aby je pak zabili a snědli. Není to vražda?“

„Vy nechcete, aby se v obchodech prodávali krocani ke dni Díkůvzdání?“ zeptala se klidným hlasem Sofie.

Přistoupila k ní hubená starší žena se silnými brýlemi. „Správně, a budeme tady demonstrovat, dokud to zabíjení nepřestane.“

Každý z protestujících chtěl něco dodat a především si dali záležet na tom, aby Sofie správně slyšela jejich jména. Když ji už nenapadala žádná další otázka, poděkovala jim za rozhovor, otočila se a chtěla odejít. Malý, ale hlučný hlouček za ní skandoval: „Zachraňte krocany! Zachraňte krocany!“

Sofie udělala telefonem pár snímků. Cordie a Regan jí nebudou věřit, dokud neuvidí důkaz.

Pomalu se pěšky vracela k redakci. Chodci kolem ní se hnali v těžkých zimnících se zdviženými límci a ve vlněných čepicích stažených přes uši. Sofie nevnímala chlad a překvapilo ji, když pohlédla na budovu First Commerce Bank a pod hodinami si přečetla údaje o teplotě vyvedené velkými červenými písmeny: plus dva stupně. Ve srovnání s tím, odkud přijela, to bylo příjemné počasí.

Co má napsat o demonstrantech za práva krocanů? Nemůže o nich říct, že jsou blázniví, a článek musí být radostný a optimistický, protože takové věci chtějí lidé číst. Prima, takže z nich bude muset udělat veselé demonstranty.

Ach bože, jak k tomu přišla? Protesty kvůli krocanům a strašlivé oděvy lepící se k tělu vlivem statické elektřiny - o takových věcech píše v těchto dnech.

Dost naříkání, řekla si. Napíšu ten článek bez zklamání, protože je to moje práce, ale jen co s ním skončím, možná se vrhnu na rušnou ulici a budu doufat, že mě přejede veliký autobus.

Gary byl opět v jejím boxu. Byl tak drzý, že ani nepředstíral, že něco hledá.

Sofie se nemínila tvářit, že jí to nevadí. „Jděte odtud.“ Chtěla do něho strčit, ale Gary by ji pravděpodobně žaloval za napadení. „Tady pracuji já, ne vy.“

„Jenom jsem se rozhlížel,“ řekl nabručeně.

Nezeptala se, co hledal. Jednou jí řekl, že ona dostává vždycky dobrá témata - o krocaních demonstrantech zjevně neslyšel a chtěl

zjistit, jestli by něco nemohl schrastit pro sebe. Když se podívala, jestli jí něco nevzal, posadila se k počítači, vyťukala heslo a začala psát svůj článek. Od začátku do konce jí to trvalo dvacet minut. Připojila poznámku, v níž žádala, aby pan Bitterman nezveřejňoval u článku její fotografii.

Zadívala se na stoh úkolů, do nichž se bude muset pustit. Který přijde na řadu teď? Uvažovala. Napřímila se na židli a zhluboka se nadechla. Nahoře na papírech ležel její starý zápisník. Začala v něm listovat a opět si vzpomněla na rozhovor s Harringtonem. Věděla, že jí něco ušlo, a nesmírně ji to rozčilovalo. Přestože si své poznámky přečetla už alespoň dvacetkrát, dala se do čtení znovu.

Vybrán k účasti na exkluzivním projektu. Byl to projekt Alfa? Říkal, že je jen několik vybraných, a přirovnával to k nějaké olympijské zkoušce. Chlubil se, že absolvoval řadu testů aby se kvalifikoval.

„Jen se na mě podívejte.“ Přesně tohle řekl. Nějaký klub supermanů? Udělala si u té poznámky otazník. „Jen se na mě podívejte.“

Musím si znovu promluvit s Kirkem Halpemem, usoudila, a tak mu zavolala.

Kirka její telefonát potěšil.

„Moc mě mrzí, že vás znovu obtěžuji,“ začala, „ale přemýšlela jsem o vlcích, které jste studovali.“

„Rád vám povím všechno, co budete chtít vědět,“ ujistil ji vědec.

„Byla ta konkrétní zvířata neobvykle statná nebo silná?“ zeptala

se.

„Neřekl bych, že neobvykle,“ odpověděl. „Vlci byli takoví, jak

jsme od tohoto druhu očekávali.“

„Všiml jste si nějakého výrazného zlepšení během doby, kdy jste je pozorovali?“

V průběhu celého výzkumu jsem nepozoroval pořád stejná zvířata. V posledních dvou letech jsme doktor Finch a já přešli k jiné smečce. Eric a Marcus zůstali u původního alfa samce. Ten byl samozřejmě nejsilnější ze smečky. Jak možná víte, říkali jsme mu Ricky. Když jsme ho začali pozorovat, byl už dospělý, takže pravděpodobnost toho, že ještě zesílí, byla malá. Neznali jsme jeho přesný věk, ale podle zubů jsme odhadovali, že je starší. Délka života

arktických vlků činí obvykle asi sedm let. Bylo vlastně překvapivé, že na konci našeho výzkumu Ricky ještě žil.“

„Kolik z vašeho pozorování bylo zachyceno na videu?“

„Doktor Carter velmi horlivě natáčel, i když jsem se později dověděl, že poslední videozáznamy chybí. Byl u mě jeden agent FBI, Jack MacAlister, a právě na to se mě ptal.“

„Kdy odešel?“ zeptala se Sofie.

„Asi před čtvrthodinou.“

„Moc vám děkuji, Kirku,“ řekla. „Velmi jste mi pomohl.“

„Zavolejte, kdy budete chtít.“

Sofie odložila telefon, zaťukala si tužkou na bradu a přemýšlela. Jak se k těm videím dostane? Všechno, co se našlo na pracovišti v Inooku, jsou důkazy v probíhajícím vyšetřování a budou přísně hlídány.

Musí vymyslet nějaký úskok. Kirk jí bezděčně pomohl, protože se zmínil, že agent MacAlister právě odešel. Předpokládala, že Jack poletí zpátky do Chicaga prvním letadlem, které stihne, takže si bude muset pospíšit. Načasování je důležité.

Zatelefonovala Alekovi a bez jakéhokoli vysvětlování se ho zeptala, zda by se s ní mohl sejít v hale budovy FBI. Protože byl už ve své kanceláři, souhlasil.

Mile se usmála a políbila ho na tvář, když ho uviděla.

„Jack mi řekl, že bych si měla prohlédnout nějaká videa o vlcích,“ řekla. Pokrčila rameny a povzdechla si: „Vím, že to bude nuda, ale požádal mě o to a já jsem mu to slíbila. Mohl bys mi je přinést?“

Alec se na ni také usmál. Znal Sofii dost dlouho, aby poznal, kdy by měl být ostražitý. „Tohle není žádná novinová senzace. Nemůžeš si je jen tak odnést.“

„Ano, samozřejmě. Co kdybych se na ně podívala tady? To by přece neměl být problém, že?“

„Možná bych si o tom měl promluvit s Jackem,“ řekl Alec.

„Výborný nápad. Je tady? Poví ti, že chtěl, abych mu pomohla.“

„Ne, není tady.“

„Chceš mu zavolat?“ zeptala se a doufala, že je ještě někde v oblacích.

„Pochybuju, že se dovolám. Možná bych mohl zařídit, aby ses na ty nahrávky podívala.“

O pět minut později Sofie, vybavená štítkem pro návštěvníky připnutým k blůzce, prošla s Alekem chodbou a vstoupila do stroze zařízené místnosti. Pak vešel technik s přehrávačem, zapnul ho a zeptal se, které disky chce vidět.

„První tři a poslední tři prosím,“ řekla.

Alec zůstal v místnosti s ní, zatímco se dívala na vlky. Věnoval se jakési papírové práci, ale občas zvedl hlavu a zeptal se: „Našla jsi něco?“

„Ne, zatím ne.“

Prohlédla si první a poslední disk.

„Tak a jsem u konce,“ oznámila. „Další už nemusím vidět.

Děkuji, Aleku.“

Doprovodil ji zpátky do haly. „Sofie, co jsi hledala?“ Usmála se. „Supermana. Ahoj.“

Otočila se ke dveřím právě v okamžiku, kdy jimi vstupoval Jack.

Zdálo se, že je stejně překvapený jako ona.

Naklonil hlavu. „Ahoj.“

„Ahoj.“ Kráčela dál. „Měj se.“

Pokusila se projít kolem něho, ale on ji chytil za loket. „Musíme si promluvit.“

„Řekl jsi jí, aby si prohlédla videa?“ zeptal se Alec. Jack pohlédl na Sofii. „Ne.“

„Já jsem myslela, že ano,“ řekla nevinně.

„Snad jsi nelhala federálnímu pracovníkovi?“ zeptal se Jack.

Sofie rychle pohlédla na hodinky. „Proboha. Přijdu pozdě na schůzku.“ Rozběhla se ke dveřím. „Jsem ráda, že jsem tě zas viděla.“

38

Sofie se vyřítila z budovy tak rychle, že málem vrazila do dvojice starších žen obtěžkaných taškami s nákupy.

Jack za ní nevyšel. S rukama v kapsách ji pozoroval, až mu zmizela z dohledu, pak se otočil a zamířil k výtahu.

Alec nemohl odolat. „Chceš o tom mluvit?“

„Ne, kruci.“

Alec se zazubil. Jack byl opatrný člověk a jako většina mužů nedával city najevo. Vztahy nebyly příjemným tématem hovoru a určitě nebude mluvit o ženě, kterou miluje. Ani teď, ani jindy.

Alec rozpoznával charakteristické příznaky. Jackovi se život začínal velice komplikovat, a tak byl zmatený. Dostal se už do stadia trápení? Podle výrazu na jeho tváři Alec usoudil, že ano. Rozhodně se dostal do fáze, kdy všichni ostatní vidí, co si on odmítá přiznat. Alec už ho také prohlédl. Věděl, že je jen otázkou času, kdy Jack podlehne.

Jack a Sofie. To bude zajímavá kombinace.

Jack stiskl tlačítko výtahu. ,,Proč chtěla Sofie vidět ta videa?

Řekla ti to?“

Alec počkal, až se zavřou dveře. „Říkala, že má nějakou teorii, ale ještě o ní nechce mluvit.“

„Nechce mluvit? Proč jsi ji k tomu nepřinutil?“

„Ji, a přinutit? To má být vtip, že?“

„Jsi agent FBI…“

„Hele, k tomu, aby ji někdo přiměl říct, co měla k obědu, by bylo třeba nasadit tým agentů pracujících čtyřiadvacet hodin denně. A i tak by zřejmě lhala.“

„Jestli na něco přišla a požene se za tím, mohla by se dostat do problémů. Uvědomuješ si, kolikrát na ni někdo střílel? Já ti to povím. Mockrát. Myslím, že zavolám Gilovi a usadím ho zas do jejího domu.“

„Dobrý nápad,“ řekl Alec. „Znáš Gila. Rád si něco přivydělá na poker a Sofii miluje.“

Jack mlčel, dokud nedošel ke svému stolu. Pak řekl Alekovi o cestě do Minneapolisu a o rozhovoru s doktorem Halpernem.

„Napsal spoustu knih a získal dost cen, ale je to ohromně skromný chlapík,“ řekl Jack. „Nedovedu si představit, jak mohl celou dobu vydržet s těmi třemi v takové díře na Aljašce. Překvapuje mě, že se nesbalil a nevypadl.“

„To jsou prostě flegmatici. Zdá se mi, že Marcus Lemming je úplný opak. Evidentně mu nevadí sdělovat ostatním, jak je skvělý.“

Jack a Alec probírali informace, které o případu shromáždili. Když se blížili k závěru, Jack odsunul židli a natáhl si nohy. „Podle toho, co víme, Halpern a Lemming nebyli v Inooku, když zemřel Harrington. Tvrdí, že o Williamu Harringtonovi nikdy neslyšeli. Eric se držel stranou a oni ani nevěděli, co dělá. Lemming by se měl dnes večer vrátit do města. Myslím, že ho půjdu navštívit,“ řekl Jack.

Jack zastavil vůz před domem Marcuse Lemminga, maličkým nízkým stavením z šedesátých let. Přízemní čtvercová budova působila na pozemku stroze. V její blízkosti nebyl jediný strom nebo keř nebo kus hezkého trávníku. Ten nahrazoval plevel sestříhaný až k zemi.

Vědec, který většinu času tráví v Arktidě, zřejmě nemá čas starat se o dům, pomyslel si Jack, ale zároveň ho napadlo, co si asi o něm myslí sousedé s pečlivě upravenými zahrádkami.

Alec měl pravdu: Marcus Lemming byl úplné jiný než Kirk Halpern.

Dveře otevřel svalnatý muž s hranatou čelistí a zachmuřeným, nedůvěřivým pohledem. Když mu Jack ukázal svůj průkaz a požádal o pár minut času, Lemming ustoupil a vpustil ho do domu.

Interiér domu byl skoro stejně strohý jako exteriér. Malý obývací pokoj měl podlahu z holých prken z tvrdého dřeva. U jedné stěny stál futon, pod oknem s výhledem na ulici pracovní stůl a židle. Podél téměř celé další stěny se táhla knihovna, police nacpané tolika svazky, že se pod jejich vahou prohýbaly.

„Co chcete slyšet?“ zeptal se Lemming. „Všechno, co jsem o Erikovi věděl, jsem už řekl vašim agentům.“

„Jak byste popsal svůj vztah k němu?“ zeptal se Jack.

„Vycházeli jsme spolu docela dobře. Nejdříve jsme byli velcí kamarádi, ale časem začalo být všem jasné, že na mě Eric žárlí. Publikoval jsem už několik knih a požádali mě, abych se stal členem rady dvou významných ústavů. Eric na tom byl jinak - nerad mluvím o mrtvých špatně - ale obávám se, že jeho postavení nebylo moc příznivé. Studoval na státní škole. Měl velmi vysoké mínění o vlastní práci, nechtěl se s nikým dělit. Vycházel ven v noci a pracoval na svých zápiscích a videích. Připadal mi až paranoidní, jako by se bál, že mu někdo jeho nápady ukrade. Můžu vás ujistit, že Eric Carter neměl nic, co bych chtěl nebo potřeboval ukrást.“

V Lemmingově hlase nezazníval ani stín sympatií, když dál posměšně popisoval Carterovo chování. „Nemám tušení, proč se tak odtahoval. Možná se dostal pod nějaký tlak.“

„Takže vy jste neviděl záznamy, které shromáždil?“

„Pár jsem jich viděl. Ale jak jsem řekl, ke konci je nikomu neukazoval.“

„Víte, co se stalo s jeho nahrávkami?“

„My ostatní jsme své záznamy posílali domů mailem a kopie na discích jsme balili do krabic a posílali poštou. Nemůžu říct, co s nimi udělal Eric.“

„Našli jsme jeho zápisníky a nějaké disky, ale zdá se, že ty z poslední doby chybí. Víte o nich něco?“

„Vůbec nic.“

Čím víc otázek mu Jack kladl, tím byl Lemming netrpělivější. Když Jack uvedl jméno Williama Harrington, po Lemmingově tváři se mihl stín obav. „Slyšel jsem, co se stalo,“ řekl, „Lední medvěd…“ Potřásl hlavou. „Hrozná smrt. Nedovedu si představit, co mohl samotný člověk v takové pustině dělat.“

Poté, co Lemming odpověděl na všechny otázky, bylo Jackovi jasné, že mu neřekl nic, co si už nepřečetl v jeho spise. Avšak Jack si začal všímat tvrzení, jež se objevovalo v každé Lemmigově větě: Eric Carter jednal sám.

Proč to tolik zdůrazňoval? Proč považoval za důležité distancovat se od něho? To byly otázky, které si Jack hodlal nechat pro sebe… Alespoň prozatím.

O pár minut později, když seděl ve voze a odjížděl od vědcova domu, se Jack ohlédl. Lemming stál u okna.

39

Jack vypadal dobře, opravdu dobře… a vyčerpaně, pomyslela si Sofie. Ale skutečně moc dobře.

Odpoledne strávila při nějaké práci a Jacka MacAlistera pustila z hlavy, ale teď se jí do mysli opět vetřel. Přemítala, co by se stalo, kdyby se k němu vrhla v hale budovy FBI. Spustil by se poplach?

Hloupá myšlenka. A za všechno může ten mizera. Chyběly jí jeho polibky.

Cítila se sklíčeně a umiňovala si, že na něho musí přestat myslet. Má před sebou důležitější věci, na které by se měla soustředit. Jako třeba krocany.

Jack se po návratu z Aljašky ani nenamáhal zavolat. Proč?

Rychle se vracela k redakci. Uzávěrka se blížila. Zrychlila krok, až téměř běžela. Na jehlových podpatcích to nebylo nic příjemného.

Když doběhla k budově, měla bojovnou náladu. Doufala, že ve svém boxu zase najde Garyho. Bude mít důvod ho praštit. Jen ať ji žaluje! Co na tom záleží? Nemá žádné peníze, tak nemůže nic ztratit.

Pan Bitterman ji spatřil, jak míří ke svému stolu.

„Blon…,“ vykřikl, ale uprostřed slova se zarazil.

Sofii to potěšilo. Pan Bitterman se přece jen dal vychovat.

„Odložte si věci, Sofie, a pojďte sem. Mám pro vás další úkol.“

Jestli je ten úkol další sledování krocaních demonstrantů, napadlo ji, že by mohla jednoho - zmrazeného - koupit a otlouct mu ho o hlavu.

Dobře, musím přestat s takovými nápady. Tahle práce ze mě udělá násilníka, pomyslela si.

Gary se hrbil u svého stolu a ani nezvedl hlavu, když ho míjela.

Den se každým okamžikem obracel k lepšímu.

S blokem v ruce vstoupila do kanceláře pana Bittermana a zavřela za sebou dveře. „Všimla jste si, že jsem vás neoslovil blondýno?“

„Ano, pane, a velice to oceňuji. Teď byste možná měl začít pracovat na tom, abyste na mě nehvízdal.“

„Tak dobře,“ odpověděl šéf. „Posaďte se a řekněte mi, co jste zjistila na FBI. Dověděla jste se vůbec něco?“

„Něco ano,“ odpověděla neurčitě. „Mám jednu teorii, ale je trochu přitažená za uši. Určitěji chcete slyšet?“

„Zkuste to.“

„Myslím, že doktor Eric Carter se nezabýval jen pozorováním vlků. Myslím, že s nimi něco prováděl. Zvláště s jedním vlkem, alfa samcem. Ale nemůžu to dokázat. FBI by mohla,“ dodala. „Jejich výzkumníci by mohli získat vzorky krve zvířat nebo prozkoumat smečku nebo…“

„Co tím myslíte, že s těmi zvířaty něco prováděl?“

„Myslím, že Carter na ně něčím působil.“

„To myslíte vážně?“

„Zní to bláznivě, že?“

Bitterman přikývl. „Svěřila jste se se svou teorií Jackovi nebo Alekovi?“

„Ne, nesvěřila.“ Než se mohl zeptat proč, řekla: „Nevadí mi, když se mi smějete vy, ale u nich by mi to vadilo.“

„Nechte, ať to vyšetří FBI,“ vyzval ji.

Neprotestovala. Stejně se dostala do slepé uličky. „Ano, pane. Udělala jsem, co jsem mohla, a až se najdou chybějící videa, bude možné odpovědět na spoustu otázek.“

„Nechci, abyste na tom pracovala. Rozumíte, Sofie?“ Přikývla. „Říkal jste, že pro mě máte nějaký úkol.“

Obavy z jeho očí zmizely. „To je pravda, mám. Slibte mi, že mě vyslechnete, než začnete něco namítat.“

„Ano…?“ řekla podezíravě.

„Byl bych rád, kdybyste převzala sloupek Kathina kuchyně.“

„Převzala?“

„Kathy otevírá na jaře v centru města pekárnu.“

„A vy potřebujete, aby se jí někdo ujal, než si najdete náhradu?“

„Ne, chci, abyste to dělala na plný úvazek. Nazveme to ‚Sofiina kuchyně’.“

Rozesmála se, ale když se pořád tvářil vážně, přestala.

„Děláte si legraci.“

„Ne, nedělám.“

„Pane, já neumím vařit. Nemůžu přece…“

„Na to přijdete. Máte pět měsíců, abyste se to naučila. Jestli chcete, zaplatím vám kurz vaření. Nepodceňujte se. Dokážete všechno, když se do toho dáte.“

„Ale já… Ale…“

„Výborně, jsem rád, že souhlasíte. Pošlu vám ten článek, abyste si ho zkontrolovala.“

„Ale já…“

Ještě že má smysl pro humor, jinak by šla zase hledat ten autobus. Napřed krocani a pak kuchyně. Může být její život ještě bláznivější?

Gary se šklebil, když se díval, jak prochází kolem něho. Takový nechutný chlap, pomyslela si snad posté. Sejde z očí, sejde z mysli. Na Garyho zapomněla, sotva se dala do práce. Pan Bitterman chtěl, aby si zkontrolovala jeden ze svých článků, čímž vlastně říkal: přepište ho, nelíbí se mi.

Byla u posledního odstavce a vtom zazvonil telefon. Nespustila oči z obrazovky, když ho brala. „Prosím.“

„Sofie Roseová?“ Hlas byl hluboký a vážný. S novinami neměl nic společného. Volající nepoužil její pracovní jméno.

„Ano,“ odpověděla váhavě.

„Mám něco, co byste ráda viděla,“ řekl.

„Kdo volá?“ zeptala se.

„Nemůžu uvést svoje jméno.“

„V tom případě jsme spolu bohužel skončili,“ odpověděla.

Už už chtěla zavěsit, když muž řekl. „Počkejte. Prosím.

Nezavěšujte. Potřebuji vaši pomoc.“

Jeho prosebný tón ji zviklal. „Poslouchám.“

„Mám nahrávky, které vám řeknou, co dělal Eric Carter na Aljašce.“

To ji zaujalo.

„Jak jste se k nim dostal?“ zeptala se.

„To nemůžu říct. Jediné, co vám povím, je, že s tím nemám nic společného. Nevěděl jsem, co dělám. Nebylo to správné a neměl jsem se do toho zaplést. Jenom se jich potřebuji zbavit.“

„Odneste je na FBI,“ navrhla mu.

„To nejde. Začali by mě vyslýchat.“

„Tak je přineste sem do redakce,“ řekla.

„Ne, to taky nemůžu.“ Jeho hlas začal znít zoufale. „Nedám je nikomu jinému než vám. Vám věřím. Četl jsem váš článek. Buď vám je předám z ruky do ruky, nebo je zničím a vy se nikdy nedovíte, co se Williamu Harringtonovi stalo.“

„Odkud voláte?“

„Jsem na rohu Sixty-eighth a Prescott. Přijďte tam,“ vyzval ji. Pak dodal: „A přijďte sama, jinak ty záznamy nedostanete.“

„Ne,“ řekla Sofie. „Místo vyberu já.“

„Dobře, tak kde?“

Sofie v duchu probírala možnosti, místa na veřejnosti, kde je spousta lidí. „U Cosma,“ řekla. Pak mu dala adresu.

„Buďte tam v sedm,“ řekl. „A opravdu byste měla být sama, jinak nemáme o čem mluvit,“ dodal a zavěsil.

Na Sofiiných hodinkách bylo šest patnáct. Jestli si pospíší, mohla by se ke Cosmovi dostat brzy. Cestou zavolá Jackovi a požádá ho, aby se tam s ní sešel.

Nevypnula počítač ani neřekla panu Bittermanovi, že odchází. Popadla kabelku a chvátala k východu. Na ulici hledala taxi. Protože vrcholila špička, neměla valné vyhlídky, že se jí podaří najít nějaké volné. Bude muset jet vlakem.

V chvatu vytáhla z kabelky mobil, aby zavolala Jackovi. Vtom telefon zazvonil, ještě než ho otevřela. Byl to otec.

„Co kdybych tě pozval na večeři, princezno,“ zeptal se. „Jsem zase ve městě a dnes mě nikdo nehledá. Mohli bychom se vidět.“

„To by bylo ohromné, tati,“ řekla, „ale teď nemůžu mluvit.“

„Kde jsi?“ zeptal se. „Připadáš mi udýchaná.“

„Jdu právě přes Nelson Park k vlaku,“ odpověděla. „Mám nějakou schůzku.“

„Už se stmívá. Neměla bys chodit přes park za tmy. Proč mě nenecháš, abych ti koupil auto?“

„Teď ne, tati,“ řekla. „Zavolám ti později. Musím se rychle spojit s Jackem. Je to opravdu důležité.“

„S Jackem? S Jackem MacAlisterem?“ vyptával se otec.

„Tati, teď nemůžu…“

Pak uslyšel: „Ne…, nechte…,“ a nakonec zaúpění. A bylo ticho.

40

Jack seděl u stolu ve schůzovní místnosti se třemi dalšími agenty a stohem záznamů o případu. Vstoupila Pittmanová se třemi dalšími složkami a posadila se na své místo v čele stolu. Alec dorazil o minutu později.

,,Jdete pozdě, agente Buchanane,“ vyštěkla na něho Pittmanová.

„Ano, jdu.“ Nijak se neomlouval. Stejně by to neocenila. Není malé děcko. Přišel prostě pozdě.

„Začneme případem Aljaška. Jacku, jste na řadě.“

Jack sdělil nejnovější informace ze svého rozhovoru s Kirkem Halpemem a Marcusem Lemmingem. „Oba v podstatě zopakovali, co máme ve spise. Halpern mi řekl, že Lemming měl blízký vztah s Carterem. Trávili hodně času spolu. Na druhé straně Lemming vzbuzuje v člověku dojem, že na toho chlapíka neměl žaludek. Moje otázky se mu moc nelíbily, tak mi řekl, co chtěl, abych věděl. Je to nafoukaný snob. Zdůrazňoval, že Carter nebyl tak chytrý jako on. Rozhodně chtěl, abych uvěřil, že Carter si nechal tajemství jen pro sebe. Až moc se od něho distancoval, jestli chápete, co tím míním. Myslím, že bychom ho měli sledovat.“

Vtom se ozvalo zaklepání na dveře a do místnosti nahlédla Jennifer, asistentka Pittmanové.

„Nechci, aby nás nikdo vyrušoval,“ připomněla jí Pittmanová.

„Je tady hovor pro agenta MacAlistera.“

„Zjistěte, co chce. Něco tady řešíme.“

„Volá Bobby Rose.“

Všichni v místnosti pohlédli na Jacka.

Oznámení vyrazilo Pittmanové dech. „Bobby Rose? Co po vás chce, agente MacAlistere?“

Jack kráčel na druhou stranu místnosti k telefonu a vtom Jennifer řekla: „Pan Rose říká, že je to naléhavé.“

Něco se muselo stát Sofii. Jack to věděl, ještě než se ohlásil. Jinak by Bobby Rose netelefonoval.

„Přepněte to na hlasitý odposlech,“ přikázala Pittmanová.

„Linka čtyři,“ řekla Jennifer a zavřela dveře.

„MacAlister.“

„Sofie zmizela. Někdo ji unesl.“

„Kdy?“ chtěl vědět Jack. „Co se stalo?“

„Procházela přes Nelson Park cestou k vlaku.“

Pak se ohlásila Pittmanová a zeptala se: „Jak víte, že byla unesena?“

„Právě jsem s ní telefonoval.“ Strach způsobil, že jeho hlas zněl ostře. „Říkala, že se má s někým sejít a že vám potřebuje zavolat, Jacku. Chtěla vám říct něco důležitého.“

„Jak je to dlouho?“ zeptal se Alec.

„Maximálně pět minut. Loučila se se mnou a najednou vykřikla… Pak bylo ticho.“

„Najdeme ji,“ řekla Pittmanová a kývla na jednoho z agentů.

„Kde jste teď, pane Rose?“

„Na cestě k parku.“

„Potkáme se tam,“ řekl Alec.

„Poslouchejte, MacAlistere. Najděte ji. Slyšíte? Najděte ji.“

Sotva hovor skončil, pohlédl Jack na Pittmanovou. „Má ji ten parchant Lemming. Vím to.“ Prudce odstrčil židli a hnal se ven.

Pittmanová zvedla telefon, zavolala pomoc a začala udělovat příkazy ostatním přítomným.

Alec dostihl Jacka na parkovišti. „Řídím já,“ houkl na něho.

Jack se třásl vzteky a snažil se nemyslet na to, co by se Sofii mohlo stát. Raději uvažoval, jak ji najde.

Nelson Park nebyl daleko, ale když tam Alec s Jackem přijeli, v celém prostoru se už pohybovala policie. Po Sofii nebylo ani stopy a nikdo nic neviděl.

„Unesl ji on, Aleku. Uvidíš, že mám pravdu. Měl jsem ho sebrat.

Měl jsem…“

„Nemáme proti němu žádný důkaz.“

„Do prdele s důkazy.“ Jack se rozhlédl kolem sebe po shromážděných kolemjdoucích i policistech. Na místo přijížděli další agenti.

„Jsme blízko Sofiiny redakce. Možná tam něco nechala. Adresu, poznámku, a tak.“

Jack přikývl a rozběhl se k autu. „Ztrácíme čas. Čím déle ji má…“

„Najdeme ji, najdeme,“ sliboval Alec a posadil se za volant „Proč to Lemming udělal? Proč riskoval takovou věc, jako únos? Musí vědět, že proti němu nemáme důkazy. Kdybychom měli, už by seděl ve vazbě. Nedává to žádný smysl.“

Před budovou redakce Alec dupl na brzdy a nechal vůz s blikajícími světly stát mezi dalšími auty.

„Nevím, jaký měl důvod,“ řekl Jack.

Bitterman zhasl světlo ve své kanceláři a vykročil ke dveřím, vtom postřehl, že se k němu ženou Jack a Alec. „Co se stalo?“

Alec ho rychle zasvětil do situace. Bitterman zbledl.

„Zmínila se, kam jde, když odtud odcházela?“ zeptal se Alec.

„Předpokládal jsem, že domů. Měla odevzdat jeden článek, ale odešla, aniž ho dokončila. To Sofie obvykle nedělá.“

„Řekla vám něco, cokoli, kam chce jít nebo s kým chce mluvit?“

„Mluvili jsme o práci. Vyprávěla mi o výzkumnících na Aljašce. Myslela si, že s těmi ubohými zvířaty něco prováděli. Přiměl jsem ji, aby mi slíbila, že se o to přestane zajímat a ona souhlasila, řekla, že to nechá na FBI.“

Bitterman vedl oba k Sofiinu stolu.

Když agenty uviděl Gary, vyskočil. „Co se děje?“ zeptal se.

„Sofie zmizela.“

Gary okamžitě sklopil zrak. „S tím bych si nedělal starosti.

Nejspíš šla nakupovat. Určitě se ukáže.“

Jack zběsile prohledával Sofiin stůl, pátral po něčem, co by mohlo napovědět, kam se vydala.

„Nešla nakupovat,“ řekl Garymu zvýšeným hlasem Bitterman.

„Někdo ji unesl.“

„Á… Chápu. Doufám, že se jí nic nestane.“

Jack spatřil na zadní straně Sofiina monitoru štěnici. „Co kruci…“ Pohlédl na Aleka a zvedl Sofiin telefon. Za pár vteřin ho rozebral.

„Další štěnice,“ řekl. „Na krátký dosah.“

Alec se obrátil ke Garymu. Jack pomalu popošel za ním.

„Mohl byste vyjít do uličky?“ řekl Alec.

„Proč? Mám ještě práci.“

Jack nehodlal ztrácet čas vysvětlováním. Popadl Garyho za límec a prudce ho odstrčil.

„Copak to tady máme?“ zeptal se Alec a ukázal na miniaturní sluchátko pod krabičkou na dopisní spony v zásuvce stolu.

Gary začal couvat. Alec mu zastoupil cestu.

„Vy jste poslouchal její hovory, že? Napíchl jste se na její pracoviště a taky na Bittermanovu kancelář.“

„Ne, ne, já jsem ne…“

„To jste byl vy?“ obořil se na něho Bitterman.

„Co jste v jejím telefonu slyšel?“ zeptal se Alec.

Jack chytil Garyho pod krkem. „Poslouchej, ty kreténe. Nebudu tady ztrácet čas. Jestli něco víš, radši mi to řekni hned. Počítám do pěti a pak ti zakroutím krkem. Jedna…, dvě…, tři…“

„Dobře, dobře. Volal jí nějaký muž a řekl, že potřebuje její pomoc. Chtěl jí dát nějaká videa, které by mohla odnést na FBI. Chtěla, aby je přinesl sem, ale on nesouhlasil, a tak si s ním domluvila schůzku.“

„Kde?“

„U Cosma. Původně si přál, aby se s ním sešla jinde, ale ona odmítla.“

„Kde se s ní chtěl sejít?“ zeptal se Alec.

„Na rohu Sixty-eight a Prescott.“

„Když jsem vám řekl, že Sofie zmizela, proč jste to neuvedl hned?“ vyptával se Bitterman.

„Zjistili byste, že jsem ji poslouchal, a měl bych problémy. Nechtěl jsem udělat nic špatného. Byl jsem si jistý, že jí zavolá její otec a možná řekne něco, co bych mohl prodat…“

Jack do něho strčil tak prudce, až přepadl přes stůl.

Alec s mobilem v ruce už běžel ke dveřím a Jack se vyřítil za ním.

Bitterman zvolal: „Můžu vám nějak pomoct?“

„Držte ho tady,“ vykřikl Jack. „Nepouštějte ho z dohledu, a jestli si ještě na něco vzpomene, zavolejte mi.“

„Nic jiného už nevím,“ kvílel Gary. „Nemůžete mě nutit…“ Bitterman zvedl sluchátko a zavolal ochranku.

Jack s Alekem seběhli dolů a pak ven na ulici. „Zavolám Pittmanové,“ řekl Jack, sotva Alec nastartoval. „Neznám to tady. Kde je Sixty-eight a Prescott?“

Mezitím se Jackovi ohlásila Pittmanová a on jí zopakoval otázku. Na stole ve schůzovní místnosti měla před sebou rozloženou mapu, ale nemusela se do ní dívat.

„Staré sklady a buňky,“ řekla. „Je to celá čtvrť, Aleku. Při zátahu budete potřebovat pomoc.“

Posily dostali během několika minut. Jack zakrátko uslyšel blížící se policejní sirény. ,,Jak jsme daleko?“

„Ne moc,“ řekl Alec. „Sofie je silnější, než vypadá, Jacku. Jestli vydrží…“

„Nemůžeš jet rychleji?“

Alec se hnal jako pilot NASCAR do poslední zatáčky.

Znovu se ozvala Pittmanová a Alec ji přepnul na hlasitý poslech.

„Shromažďují se po obvodu. Další jsou na cestě.“

Policejní vozy zatarasily vjezd 68th Street. Alec prudce zabrzdil a Jack vyskočil z auta, ještě než zastavilo. Pohlédl na hodinky. Sofie zmizela téměř před hodinou. Její šance na přežití se každou minutu snižovaly.

Drž se, Sofie.

41

Sofie pomalu nabývala vědomí. Zasténala a pokusila se posadit. Nepodařilo se jí to, a tak to zkusila znovu. Tentokrát se rukama opřela o podlahu, aby udržela rovnováhu. Byla tu černočerná tma. Vztáhla ruku, jestli snad nenarazí na nějaký vypínač, ale nic takového v blízkosti nebylo. Opět se opřela o podlahu. Byla studená, tvrdá… snad betonová?

Kde je?

Konečně se vzchopila natolik, že byla schopná postavit se. Zavrávorala, ale zůstala stát na nohou. Hlava jí třeštila, cítila se omámená a dezorientovaná. Natáhla ruce před sebe a udělala váhavý krok kupředu. Kdyby se jí podařilo najít okno nebo dveře, snad by sem mohlo proniknout i trochu světla.

Do něčeho narazila. Strčila do toho a uslyšela náraz, opět natáhla ruce a nahmatala kartónovou krabici. Znehybněla. Začala zhluboka, rozvážně dýchat a snažila se ovládnout paniku, která v ní narůstala.

Kde je?

Neslyšela žádné zvuky ani hluk z ulice. Někdo ji udeřil. Ještě teď cítila bolest. Sáhla si na tvář a ucítila něco lepkavého. Krev z rány?

Začala si vybavovat předchozí události. Tatínek. Telefonovala se svým otcem. Ano, držela u ucha mobil a najednou ucítila nesnesitelnou bolest… Pak nastala tma.

Musí najít dveře nebo okno a dostat se ven. Ach bože, co když je v nějakém tunelu nebo v jeskyni? Co když se jí nepodaří odtud uniknout?

Snažila se zbavit strachu. Opět natáhla ruce a tápavě postupovala kupředu, až se dotkla zdi. Co to je? Betonové kvádry? Postupovala podél stěny a došla ke dveřím. Nahmatala kliku. Zkusila ji stisknout a zaúpěla bolestí.

Náhle se dveře rozlétly proti ní a srazily ji na podlahu. Vykřikla a neohrabaně se zvedala. Do tváře jí zasvítilo ostré světlo a oslepilo ji. Zvedla ruku, aby si zastínila oči, a za světlem spatřila siluetu muže, ale nepoznávala ho.

„Ahoj, Sofie. Chtěl bych se vám představit. Jsem doktor Marcus Lemming. Poznáváte mě podle hlasu? Moc pěkně jsme si spolu povídali po telefonu. Tehdy jsem si ovšem říkal Paul Larson.“

Odložil baterku na jakousi bednu, podepřel ji a postoupil k ní. V levé ruce u boku držel tyč.

„Způsobila jste mi hromadu nepříjemností. Víte proč? Nepřestala jste strkat nos, do čeho vám nic nebylo. Musela jste pátrat…, musela jste zjišťovat…“

Švihl rukou sevřenou v pěst a tvrdě ji udeřil do ramene, až narazila na zeď. Zhroutila se na podlahu. Než se vzpamatovala, chytil ji za paži a trhl vzhůru. „Co víte o projektu Alfa?“ Neodpověděla dost rychle. „Co vám řekl Harrington?“ vyptával se Lemming.

„Nic,“ řekla třesoucím se hlasem. „Nic mi ne…“

„Nelžete. Co všechno víte?“

Potěžkal tyč v ruce. „Jak jste přišla na tohle místo? Jak jste věděla, že máte přijít sem?“

„Nevěděla jsem… Já…“

„Lhářko,“ vykřikl. „Našla jste můj deník? Tam jste se dověděla o projektu? Ne, tak to nebylo,“ odpověděl si sám. „Deník je tady.“

Opět udělal krok k ní. „Kdo vám to řekl?“

„Nikdo… Já jsem ne…“

Udeřil ji, ale tak, aby ji nezabil. Napřed potřeboval odpověď na svou otázku. Ostrý konec jí prořízl kůži nad uchem a z rány začala téct krev. Sofie se snažila zaostřit zrak. Lemming se pohyboval ve světle a po stěně tančily stíny. Zdálo se jí, že se v koutě něco pohnulo. Sledoval ji někdo? Tatínek? Nebo Jack… Kéž by to byl Jack! Musí nějak odvést Lemmingovu pozornost. Usilovné přemýšlela. Rychle. Rychle.

„Tak jste věděla, že máte přijít sem?“ zeptal se znovu.

Ta otázka jí nedávala smysl. Nemá to v hlavě v pořádku, pomyslela si Sofie. Že by začal bláznit? „Vy víte, jak jsem se sem dostala,“ řekla. „Víte to.“

Zarazil se, naklonil hlavu a přemítal o její odpovědi. „Já že to vím? Jak bych mohl…“ Potřásl hlavou. „Ne, vy lžete.“

„Jestli mě zabijete, zavřou vás.“

„Nikdy mě nenajdou. Budu mít padesát milionů a novou identitu.“ Srazil ji na kolena. „Měl jsem s vámi velké plány, ale teď je musím změnit. Ohromná škoda, že jste si nedala pokoj. Nutíte mě, abych…“

42

Akci vedl Alec Buchanan. Opíral se o kapotu svého vozu. Před sebou měl mapu oblasti, kterou jeden z policistů vytáhl ze své přístrojové desky. Vedle něho stáli dva detektivové v civilu. Jeden z nich svítil na mapu baterkou a sledoval, jak Alec rozděluje zóny, jež každý tým prohledá. Policie a agenti FBI se shromáždili na prázdném parkovišti na konci rozsáhlého komplexu, zóny průmyslových skladů a buněk. Většina pracujících už odešla domů a ulice byly prázdné.

„Tohle bude trvat celé dny,“ postěžoval si šeptem jeden z policistů svému partnerovi. Pak se bezděčně zadíval na agenta MacAlistera a okamžitě poznámky zalitoval.

„Co Lemmingův vůz?“ zeptal se Alec jednoho detektiva.

„Hledají ho všichni ve městě. Najdeme ho.“

Přistoupil k nim mladý policista v uniformě a promluvil k Alekovi. „Promiňte, pane, ale já to tu znám. Myslím, že bych mohl pomoct.“ Ukázal na mapu. „Prescott končí tady,“ řekl. „Budovy na východní straně jsou zabedněné. Vím to, protože jsem odtamtud musel tahat nějaká děcka. Mají se zbourat, ale město se k tomu ještě nedostalo. Je tam několik míst, kam by se dalo schovat auto…, třeba tyhle zadní uličky. Já bych začal tam a postupoval na východ.“

Ukázal na další sekci. „Úsek těchto tří ulic je plný samostatných skladovacích budov. Některé jsou oplocené, některé ne. Nemyslím, že by tam mohl schovat auto. Musel by parkovat na ulici… nebo možná mezi těmi budovami.“

Agenti a policisté se rozvinuli do všech směrů, aby celou oblast obklíčili, a pomalu se stahovali dovnitř. Alec se ujistil, že jsou v pohotovosti všichni policisté ve městě, ale především se museli zaměřit na sklady. Momentálně to byla jediná stopa, kterou měl.

Vedení převzal další agent, Hank Sawyer, aby Alec mohl vyjet s Jackem a pátrat. Nastoupili do Alekova auta a rozjeli se na východ. Projeli rozbitou branou mezi drátěným plotem a zahnuli na 70th Street.

„Počkej chvilku, počkej,“ řekl Jack. „Možná že přece jenom jel do jednoho z těch samostatných skladů. Když náš tým prohledal jeho dům a kancelář, našli soubory v počítači, ale nenašli kopie na discích. Kirk Halpern říkal, že takové kopie posílali domů. Lemming je musel někam schovat. Ty chybějící disky by mohly být tady. Podívej se, kde jsme. Tady se tě nebude jistě nikdo na nic ptát, když si tu něco pronajmeš. Pokud zaplatíš a použiješ falešné jméno…“

„Proč by sem vezl Sofii?“

Jack potřásl hlavou a cítil se, jako by se chytal stébla, ale zoufale toužil nalézt odpověď. „Chystal se vyzvednout si své věci a zmizet z Chicaga. Možná si to chce se Sofií vyřídit. Možná se dostala na stopu… Nevím. Jedním jsem si jistý: jestli ji má a chce uprchnout, s sebou ji nepoveze.“

Alec zajel s vozem do úzké zadní uličky mezi dvěma vysokými budovami. Auto s vypnutými světly pojíždělo hlemýždím tempem vpřed. Většina pouličních lamp zde nefungovala nebo byla rozbitá. Z jednoho sloupu nahoře visela zářivka, blikala a opakovaně bzučela. Jakmile vyjeli na ulici, spatřili o čtyři bloky dál pomalu projíždějící policejní hlídku.

„Zůstaň v zadních uličkách,“ řekl Jack. Noční vzduch jim rosil okna. Jack stáhl okénko, aby lépe viděl, zatímco se proplétali úzkými průjezdy.

„Počkej,“ řekl náhle. Vystrčil hlavu z okna a přimhouřil oči.

O tři uličky dál se mezi dvěma výklopnými vozíky tísnilo jakési auto. Alec zastavil.

„To je ono,“ řekl Jack. „Lemmingův vůz.“ Vystoupil. „Zavolej Sawyera. Řekni mu: žádné sirény, žádná světla.“ Pomalu vykročil uličkou, zkoumal dveře po levé straně, zatímco Alec se zaměřoval na sklady po pravé straně. Výsuvná vrata byla dost velká, aby jimi projelo nákladní auto, což svědčilo o tom, že i prostor za nimi je

veliký. Vedle každých garážových vrat se nacházela postranní dvířka. Všechno bylo zamčeno.

Jack se dostal téměř na konec řady, vtom pod jedním gumovým těsněním spatřil proužek světla. Popošel blíž a pozorně naslouchal.

Tlumený mužský hlas byl hluboký a zněl hrozivě, ale Jack nerozuměl, co říká. Pak uslyšel výkřik… Sofiin výkřik.

Prostřelil zámek, kopnutím vyrazil dveře a vtrhl dovnitř a okamžitě viděl, co se děje. Měl před sebou vysokou hromadu kartonových beden, na které stála opřená baterka, jejíž kužel světla mířil na Sofii. Ta klečela na podlaze. Lemming stál ve stínu nad ní s tyčí v ruce. Rozmáchl se a v tom okamžiku Jack vystřelil.

Jedna rána nestačila. Zasáhla ho sice doprostřed hrudi, ale Marcus Lemming neklesl k zemi. Zavrávoral, nabyl rovnováhu a znovu se vrhl k Sofii. Jack v běhu k němu vystřelil ještě dvakrát, přitom se mu podařilo chytit Sofii za paži a strhnout ji za sebe. Lemming se konečně svalil, dopadl obličejem na betonovou podlahu, tyč stále v rukou.

Jack poklekl vedle Sofie a spatřil na její tváři krev.

„Sofie, podívej se na mě. Otevři oči.“

Snažila se soustředit pozornost. Spatřila Lemminga, pak Jacka sklánějícího se nad ní. Uchopil ji do náruče a jemně ji zvedl. Opřela si hlavu o jeho krk a ucítila, že se chvěje. Každý pohyb ji bolel, ale přesto se přinutila natočit hlavu tak, aby mu mohla přitisknout rty k uchu. „Dva,“ zašeptala.

Jack pochopil. Vzhlédl právě včas, aby postřehl, že se mezi bednami u zadní zdi mihl jakýsi stín. Bleskurychle zakryl celým tělem Sofii a vypálil. Stín vyrazil a střelbu opětoval. Jack vyprázdnil zásobník a sáhl po dalším. Ve dveřích se objevil Alec.

„Za bednami, vlevo!“ vykřikl Jack.

„Mám ho. Odnes ji odtud,“ vyzval ho Alec. Vystřelil a skočil před Jacka.

Uslyšeli cvaknutí a bylo jim jasné, že střelcova zbraň je prázdná.

„Vzdávám se. Vzdávám se. Nestřílejte. Odhodím zbraň a vyjdu ven. Nestřílejte.“

Kirk Halpern s rukama nad hlavou vystoupil na světlo. Na tváři měl úsměv.

Situace v nemocnici byla chaotická. Sofii nejprve odvezli na rentgen a teď už ležela na ambulanci, na lůžku za závěsem, kde

čekala na plastického chirurga, který jí sešije ránu. Stály u ní Regan a Cordie. Sestra a asistentka znaly Sofii z poslední návštěvy a obě požádaly, aby mohly odejít na polední přestávku.

Sofii ukrutně bolela hlava, ale doktor jí nedal nic proti bolesti, ani aspirin ne, dokud nebude mít výsledky vyšetření.

„Chce napřed vědět, jestli nemáš otřes mozku,“ vysvětlovala Cordie.

„Je tu můj otec?“ zeptala se Sofie. „Telefonovala jsem s ním, když se to stalo.“

„Je na cestě sem,“ řekla jí Regan. „Slyšela jsem, že připravil policii pernou chvilku. U fontány našli tvůj mobil a byla na něm krev. Byl úplně bez sebe.“

„Kde je Jack a Alec?“

„Byli tu, ale jak se dověděli, že jsi v pořádku, odjeli.“

„Chválabohu,“ zašeptala Sofie.

„Jak to myslíš, ‚chválabohu’? My víme o tvém vztahu k Jackovi,“ řekla Cordie.

„Můj otec taky. Nemyslím, že by bylo vhodné, aby se tu ti dva sešli.“

Cordie ji pohladila po ruce. „To bude dobré,“ řekla, pohlédla na druhou stranu postele na Regan a potřásla hlavou.

Sofie si přitáhla pokrývku na nohy. „Je tu zima,“ řekla.

„Měla jsi traumatický šok. Teď na to reaguje tvoje tělo. Chceš ještě jednu přikrývku?“

Sofie se slzami v očích řekla: „Bylo to strašné. Myslela jsem…“

„Povíš nám to zítra,“ přerušila ji Cordie. „Teď by tě to moc rozrušovalo.“ Aby jí trochu zvedla náladu, dodala: „Pan Bitterman měl radost, že jsi v pořádku. Má tě moc rád.“

„Nezdá se to, ale v podstatě je měkkota.“

„Požádal nás, abychom ti řekly, že Gary byl zatčen. Odvedli ho v poutech.“

„Proč? Co provedl?“

Sofie několikrát zalapala po dechu, když jí Cordie zopakovala, co všechno se dověděla od pana Bittermana. „Takový syčák,“ řekla Regan. Sofie neprotestovala.

Vtom se rozhrnul závěs a vstoupila asistentka s podnosem v ruce. Spatřila Sofii, zarazila se, pak pomalu vycouvala a zase za sebou závěs zatáhla.

„Co to má znamenat?“ zeptala se Regan.

„Nemají tu moc přívětivý personál,“ zašeptala Cordie.

Náhle zazvonil telefon. Alec volal Regan a řekl jí, že se do nemocnice nevrátí. Doktor Halpern, jemuž Cordie začala říkat doktor Frankenstein, se rozmluvil a nechtěl žádného advokáta. Využili situace a snažili se z něho dostat, co se dalo.

Plastickému chirurgovi trvalo celou věčnost, než dojel do nemocnice, ale byl velmi laskavý a pracoval rychle. Jakmile ošetřil rány na její tváři, vzal Sofii za bradu, naklonil jí hlavu a soustředěně si ji prohlížel.

„Nádherná pleť,“ řekl. „Pravidelné rysy. Dokonalý nos…“

„Ona sem nepřišla na facelift,“ řekla pobouřeně Cordie.

Lékař se na ni usmál. „Vy tři byste mohly hrát Charlieho andílky.“ Pak se otočil k Sofii a řekl: „Ještě dlouho nebudete potřebovat botox…, pokud se nebudete moc stresovat. Já ho časem potřebovat budu. Plastičtí chirurgové žijí ve stresu.“

Sofie by se rozesmála, kdyby ji tak nebolela hlava.

„Vy si myslíte, že žijete ve stresu? Kolik kulek kolem vás dnes prolétlo?“ zeptala se.

Doktor poznal, že se ocitl na nebezpečné půdě, a tak raději změnil téma. „Otřes mozku nemáte,“ sdělil jí. „Takže můžete jet domů a vyspat se ve vlastní posteli.“

Sofiin otec přijel do nemocnice právě včas, aby ji mohl odvézt domů. Navrhl jí, že u ní zůstane přes noc, ale ona nechtěla. Už odmítla i Regan a Cordii. Slíbila mu však, že jen co odejde, půjde do postele.

Byla vyčerpaná a cítila se špinavá. Když se sprchovala, dávala pozor, aby si nepromáčela obvaz na tváři. Jen co si oblékla noční košili a vyčistila zuby, svalila se do postele. Dolehlo na ni vyčerpám, ale spát se jí ještě nechtělo, a tak zapnula televizi a přepínala kanály. Na jednom o vaření se zastavila. Nikdy předtím ho nesledovala. Jack má ovšem takové věci rád. Co asi dělá? Už skončil s Halpernem? Doufala, že se dověděl, co potřeboval. Zavolá jí zítra?

Když usínala, přála si, aby zas ležela v jeho náručí, a přitom jí vrtalo hlavou, co si o ní myslí.

44

Jack nepřestával myslet na Sofii. Přibližně každou půlhodinu vycházel z vyšetřovny a telefonicky zjišťoval, co je nového. Věděl, kdy ji pustili z nemocnice, a věděl, kdy přijela domů.

Stejně potřeboval přestávku, aby se nemusel dívat na Kirka Halperna, a totéž platilo o Alekovi. Z doktora se jim zvedal žaludek. Když dostal Jack nepřekonatelnou chuť jednu mu vrazit, poznal, že je čas se vzdálit.

Halpern z nich v každém případě dělal hlupáky. Ve svém bytě tenkrát působil jako typ slušného vědce, když seděl ve svém ošoupaném křesle, hovořil o zesnulé manželce a vychvaloval Sofii, jak je soucitná. Ale teď, jakmile hra skončila, vyšla na povrch jeho skutečná povaha. Už nemusel předstírat, že je skromný.

Ve skutečnosti byl samolibý a ješitný a chtěl, aby věděli, jak chytře si počínal. Zjevně pro něho bylo důležité, aby obdivovali jeho mimořádný intelekt. Alec a Jack ho v jeho samolibosti podporovali, snažili se, aby jim řekl co nejvíc.

„Vůbec nevíte, jak jsou lidé hloupí, dokud s nimi nežijete,“ řekl Halpern. „Eric a Marcus si mysleli, že jejich tajemství, ten jejich projekt Alfa,“ řekl výsměšně, „je v bezpečí, ale přijít na to, co chystají, nebyla žádná velká věda. Po prvním roce jsem věděl, že něco plánují. Odposlouchávací zařízení dovede používat každé dítě, zjistit hesla a kódy je tak jednoduché, že se to stalo mým koníčkem.

Člověk se začne pořádně nudit, když nemá co dělat, kromě toho, že pozoruje vlky.“

Pak detailně líčil, jak poslouchal rozhovory těch dvou a slídil v jejich souborech.

„Vrcholem všeho bylo to, že Marcus si celou dobu psal deník. A mít ho ukrytý pod matrací bylo ohromně chytré, nemyslíte?“ zeptal se ironicky.

Jack mu kladl konkrétní otázky týkající se objevu.

„Na složení přípravku přišel Eric,“ řekl Halpern. „Myslím, že ho možná měl už první rok, kdy jsme spolu byli v Inooku. Pak náhodou objevil, co dokáže udělat a jak jeho účinky změní adrenalin. Už jsme mluvili o Rickym, agente MacAlistere. Vzpomínáte si, jak jsem vám říkal, že to byl dospělý alfa samec? Okamžitě s ním začali experimentovat. Eric řekl Brandonovi a mně, že potřebuje odebrat krev, že chce zjistit různé mikroorganismy, ale já jsem věděl, co ve skutečnosti dělá. Dával vlkovi ten přípravek a po čase, když jsem s Brandonem začal studovat jinou smečku a neprojevovali jsme o něho zájem, se ani nenamáhal přinést zpátky vzorky krve. Nevím, kolik dávek Ricky dostal, ale začal jsem si u toho vlka všímat mírných změn. Samozřejmě jsem předstíral, že nic nevidím, a Brandon byl tak zaujatý sám sebou, že si skutečně nevšiml ničeho. Po čase Ricky zesílil a ještě víc vyrostl.“ Zasmál se a dodal: „Jako vlk na steroidech, až na to, že to nebyly steroidy, co dostával. Tohle byl zázračný přípravek s neuvěřitelnými výhodami a bez vedlejších účinků. Eric a Marcus pokračovali ve svých experimentech na jiných zvířatech, když se vrátili do Chicaga. Zařídili si laboratoř. O tom všem se píše v deníku.“

„Jak se do toho zapletla Sofie Roseová?“ zeptal se Alec.

„Poté, co byl jejich prvotní objekt, William Harrington, odvezen na zkušební místo, zjistili, že ho zná a že s ním dokonce vedla dlouhý rozhovor. Poslala mu pár mailů, než zrušili jeho webové stránky; nechávala mu vzkazy na telefonu. Dokonce se za ním vydala do jeho bytu. Chtěli, aby si lidé mysleli, že odjel na delší cestu…, jenom pro jistotu. Ale ona to nenechala být. Po Harringtonově smrti se našla její vizitka a oni se polekali, že toho možná ví příliš mnoho. Eric začal být kvůli ní paranoidní, tak jí Marcus zatelefonoval, představil se jako Paul Larson, jenom aby zjistil, kolik toho ví. Možná by ji nechal být, ale ona se ho zeptala na projekt Alfa.“ Pokrčil rameny. „Dostalo se to

moc daleko. Mohla je připravit o smlouvu na padesát milionů dolarů, kterou uzavřeli. Musela zmizet.“

Jakmile Jack a Alec chtěli zjišťovat podrobnosti, začal být Halpern ještě sdílnější. Jeho odpovědi zněly téměř jako poučování.

„Teď vám vysvětlím, jak jsem vylákal Marcuse ke skladům. Bylo to jednoduché. Zavolal jsem mu a naoko zmateně jsem mu řekl, že ta novinářka mě kontaktovala a tvrdila, že ví o nějakém tajném vědeckém výzkumu, který probíhal v naší stanici, a že údajně zjistila, kde jsou chybějící videozáznamy, které to potvrzují. A že je na cestě sem, aby je získala.“

Na okamžik se zarazil a při vzpomínce na rozhovor mu v koutcích úst zahrál úsměv.

„Podlehl takové panice, že se nemohl dočkat, až dotelefonuje a požene se do svého úkrytu. Vůbec ho nezajímalo, jak na to mohla přijít.“

„Jak…,“ začal Alec.

„Nepřerušujte mě,“ vyštěkl Halpern. Trhl hlavou a nadechl se, aby se uklidnil, než bude pokračovat.

„Vylákat tu ženu bylo trochu riskantní, ale jediné, co jsem opravdu potřeboval udělat, bylo dostat ji někam ven, kde by byla sama, a to se mi podařilo. Zastihl jsem ji v Nelson Parku. Uhodil jsem ji. Ani nevíte, jakou mám sílu.“ Přejížděl pohledem z Jacka na Aleka a zpátky. „Ztratila vědomí. Musím přiznat, že mě zpočátku nijak nezajímala, ale když přijela ke mně domů, zjistil jsem, že toho skutečně ví dost, víc než agenti, kteří mě vyslýchali. Bylo mi jasné, že se musím zbavit Marcuse, tak proč nezabít dvě mouchy jednou ranou?“

„Proč jste se chtěl zbavit Marcuse? Proč jste ho jenom neudal policii?“ zeptal se Alec.

Halpern si prohlížel své nehty a usmál se. „Přece kvůli penězům.“

„Jakým penězům?“ zeptal se Jack.

„Kvůli těm padesáti milionům. Věděl jsem, že by Marcus po mně šel, kdyby zjistil, co jsem udělal. Jeho kontakt v Dubaji byl rád, že dostane vzorec a všechny informace dříve. Bylo mu jedno, kdo mu to prodá.“ Povzdechl si a zadíval se do dálky. „Padesát milionů. Jsou na bezpečném místě, a všechny moje.“

„Tam, kam půjdete, nebudete potřebovat peníze,“ řekl mu Alec.

„Ale agente Buchanane, co jsem provedl?“ zeptal se Halpem nevinně. „Nikoho jsem nezabil. Jestli bude trest odpovídat mému provinění, jsem si jistý, že budu co nevidět volný.“ Odmlčel se a pak se opravil: „Ne, jsem si jistý, že budu co nevidět volný a bohatý člověk. Smiřte se s tím, pánové, vyhrál jsem. Peníze jsou v bezpečí a vy je nikdy nenajdete.“

Výslech pokračoval dlouho do noci. Když skončil, předali Jack s Alekem své předběžné zápisy a vydali se domů.

Jack byl otřesen. Potřeboval trochu čerstvého vzduchu. Potřeboval sprchu. A potřeboval Sofii.

Probudil ji zvuk tekoucí vody. Obrátila se na bok a pohlédla na budík. Ukazoval dvě dvacet. Na okamžik si pomyslela, že slyší déšť, ale pak zaslechla, že v koupelně něco upadlo.

„Zatraceně.“ Byl to šepot, ale dost hlasitý, aby poznala, že se u ní sprchuje Jack.

Televize ještě hrála, ale ovladač ležel na stolku na druhé straně postele. Tam ho nikdy nepokládala. Nemohla by na něj dosáhnout.

Jack vyšel z koupelny. Zíval a na sobě neměl vůbec nic.

„Probudil jsem tě, srdíčko?“

„Co tu děláš?“

Posadil se na postel a vztáhl k ní ruku. „Potřebuješ mě tady.“

„Spala jsem. Nepotřebovala jsem…“

„Já jsem potřeboval být tady.“

Sebral dálkový ovladač a vypnul televizi, pak si ji přitáhl do náruče.

„Jak ses dostal do mého bytu?“

„Pšš. Spi. Musíš si odpočinout“

Byla moc ráda, že přišel. Přivinula se k němu. „Zítra vyměním zámek.“

„To nepomůže. Stejně se sem dostanu. Mě se nezbavíš, Sofie.“

Nevěděla, jak mu odpovědět. Mluvil vážně, jako by opravdu chtěl u ní zůstat. Přestože věděl, kdo je, přece ji chtěl. Co je na něm špatného? Proč ji chce…? Leda možná na sex. Jistě tu není kvůli jejímu vaření. Hlavou jí začaly vířit různé myšlenky.

Podle hlubokého oddechování poznala, že usnul, ale když se pokusila odsunout, nepustil ji.

Sofie se probudila v průběhu dopoledne. Jack ji hladil po zádech.

Otočila se k němu a políbila ho.

„Miluju tě, Jacku.“

„Já tebe taky.“

„Tohle nikam nevede. To přece víš, že?“

„Vím jenom to, že se s tebou ožením, Sofie.“

Políbila ho na bradu, pak na krk. „Tatínek nebude souhlasit.“ Začala přejíždět rukou po jeho hrudi a břichu. Usmála se, jakmile se prudce nadechl. „Nebudeš se mu líbit.“

Jack tiše zamručel. Přiváděla ho k šílenství.

„Víš…, jsi z FBI,“ řekla.

Nedbal na to, co říká. Hladila ho, dráždila, trýznila.

„Nebude si myslet, že jsi pro mě dost dobrý,“ pokračovala „Asi má pravdu.“

Jack ji otočil na záda, opřel se o lokty a zadíval se jí do očí

„Nikdo tě nebude milovat tak jako já.“

Objala ho kolem krku a přitáhla k sobě. „Dokaž to.“

45

Zásnuby se pořádaly v hotelu Hamilton, protože si to přál Aiden.

Bylo tam přes sedmdesát hostů. Přišli i Jackovi bratři. Jeho otec zemřel před sedmi lety a matka byla na své čtvrté nebo páté svatební cestě. Její synové to už nestačili sledovat.

Jack hovořil s Alekem a Gilem, ale Sofii nepustil ani na okamžik z dohledu. Povídala si s manželi Bittermanovými a s jejich dcerou, která jí připadala moc milá.

„Slyšela jsi, jakou nabídku na práci dostala naše Sofie? Z prestižních míst,“ řekl pan Bitterman manželce. „A nebyla jediná. Mám pravdu? Bylo to poté, co napsala článek o Williamu Harringtonovi.“

„Četla jsem ho,“ řekla paní Bittermanová. „Byl skvělý.

‚Zapomenutý muž’.“

„Odmítla je,“ řekl pan Bitterman.

„Asi jsem se pominula, ale je to tak,“ zasmála se Sofie. Nechtělo se mi měnit zaměstnání. Ale byla jsem ráda, že o mě stáli.“

„Co se stane, až se dostane váš otec do sporu s policií? Víte, že k tomu někdy dojde.“

„Jack říká, že si ho vezme k výslechu on…, jestli ho najde.“

„Vám to nebude vadit?“

„Pane Bittermane, znáte mého otce. Dlouho ho nemůžou držet.

Ví, jak z toho ven.“

„My o vlku…“

Na oslavu přišel Bobby Rose. Byl uhlazený a šarmantní a paní Bittermanová i její dcera soudily, že se z něho ženám točí hlava.

Pro Sofii to byl prostě její otec. Mířil k Jackovi, ale hosté se shlukli kolem něho a zdrželi ho. Sofie se omluvila a spěchala k Jackovi.

Přistoupil k ní Gil. „Jak se s tím váš otec vyrovná? Vdává se jeho jediná dcera.“

„Moc ho to netěší.“

„Ale ano, těší.“

„Ne, netěší,“ trvala na svém Sofie. „Jack se mu nelíbí.“

„A jak to víte, Sofie?“ zeptal se Gil, protože si myslel, že přehání.

„Vím to, protože mi řekl: ,Sofie, Jack se mi nelíbí.’“ Alekovi málem zaskočilo pití. Gil vypadal ohromeně. „To nevadí,“ řekla.

„Jackovi se můj otec taky nijak zvlášť nelíbí, ale budou spolu dobře vycházet.“

Za pár minut dorazil ke šťastnému páru Bobby Rose. Potřásl Jackovi rukou a Sofii políbil.

Přistoupil k nim pan Bitterman. „Právě jsem panu Roseovi říkal, že jsem slyšel, že Kelly’s zas začne vařit bylinné pivo.“

Bobby přikývl. „Je to dobrá investice.“ Zamrkal na Sofii. „Je to možné.“ Pak se otočil k Jackovi a řekl: „Četl jsem v novinách, že Kirk Halpern se snaží dohodnout.“

„Nemá šanci,“ řekl Jack.

„Je to pravda, že někde ukryl padesát milionů?“ zeptal se Gil. Jack přikývl. „Ano. Tvrdí, že je nikdy nikdo nenajde.“ Bobby Rose pohlédl na dceru a usmál se. „Chcete se vsadit?“