Julie Garwood

Buchanan-Renard (FBI) 08. Sykot

JEDNA

Říkali, že je hrdina, protože dělal svou práci. A jako by jim to nestačilo, ještě ho nutili, aby o ní mluvil.

Zvláštního agenta Samuela Wellingtona Kincaida ocenili dlouhotrvajícím potleskem, jakmile ukončil svou přednášku. Krátce kývl hlavou a pokusil se odejít z pódia a ze sálu, ale další agent FBI ho přivedl zpět a trval na tom, že až dozní potlesk a jásot, musí Sam odpovídat posluchačům na otázky. Věděl, že by se měl podřídit, a tak opět přikývl a čekal,

až publikum sestávající z kadetů a budoucích agentů FBI utichne. Jako většina lidí i Sam nesnášel vystupování na veřejnosti, zvláště nerad mluvil o své práci u federálního vyšetřovacího úřadu, ale tohle byl seminář pro studenty a přátelská výpomoc a jeho nadřízení mu přikázali, aby hovořil o své roli při dramatickém dopadení nechvalně známého Edwarda Chestera, bílého radikálního rasisty a zároveň zločince, který mnoho let unikal spravedlnosti. Navzdory Samovu zdráhání mu naplánovali přednášky na pěti seminářích po celé zemi. Absolvoval už první ve Washingtonu a tahle v Chicagu byla druhá. Příští týden

poletí do Seattlu na třetí a pak ještě na jednu do Los Angeles. Poslední zastávkou bude námořní základna v San Diegu, kde má přednášet žákům námořní školy. V duchu úpěl hrůzou při pomyšlení na tři další veřejná vystoupení před zvídavými

posluchači, kteří především chtěli slyšet vzrušující podrobnosti zadržení zmíněného kriminálníka.

Ale toto publikum navíc chtělo slyšet, jak Sam zachránil život Aleku Buchananovi, chicagskému agentu FBI, zatímco 5

vypomáhal při řešení jiného případu. K události došlo před šesti týdny a od té doby se o ní rozneslo ledacos. Agent Buchanan byl na zdravotní dovolené, takže od něho se informace získat nedaly. Než Sama představili posluchačům, upozornili ho na jejich zvědavost a na otázky, jež by mu mohli klást. Je pravda, že agent Kincaid vnikl do hořícího domu, aby odtamtud vyvedl Buchanana? Kolik ozbrojených mužů bylo v domě, když tam vtrhl? Vynesl Buchanana ven jen pár vteřin předtím, než dům explodoval?

Co se stalo, bylo v podstatě veřejnosti známo. Sam vůbec neměl chuť připomínat si celou záležitost, ale protože stál na pódiu a měl před sebou neodbytnou skupinu, která toužila znát všechny krvavé podrobnosti, neměl na vybranou.

Avšak první otázka, kterou Samu Kincaidovi položili, neměla nic společného s Chesterovým případem ani s Alekem Buchananem. Byla stejná, jakou mu pokládali na jeho vystoupeních téměř pokaždé. „Agente Kincaide, zaujal mě váš přízvuk. Mám pravdu, když si myslím, že je… skotský?“ zeptala se ho jedna kadetka.

„Ano, je.“ Sam byl zvyklý na to, že se lidé zajímali o jeho původ, a tak odpověděl zdvořile, avšak stručně.

„Jak je to možné?“

Usmál se. „Pocházím ze Skotska, a zřejmě proto mám i skotský přízvuk.“

Kadetka zrudla. Sam ji nechtěl uvádět do rozpaků, a tak pokračoval: „Vy byste zřejmě ráda věděla, jak je možné, že se někdo ze Skotska mohl stát agentem FBI, je to tak?“

„Ano, pane.“

„Mám dvojí občanství,“ vysvětloval. „Narodil jsem se ve Spojených státech, ale vyrostl jsem na skotské Vysočině. Nižší univerzitní vzdělání jsem získal v Princetonu, vyšší v Oxfordu a pak jsem se přestěhoval do Washingtonu, kde

jsem vystudoval práva. U FBI jsem začal pracovat hned poté, co jsem složil advokátské zkoušky.“

6

Sam se vyhnul dalším dotazům na svůj soukromý život

tím, že vyzval k otázce dalšího kadeta a následujících dvacet minut zase hovořil jen o své práci.

Když se blížil konec Samovy přednášky, vklouzli do místnosti agent Alec Buchanan a Jack MacAlister, jeho partner z FBI, a posadili se nedaleko zadních dveří. Alec, který se ještě zotavoval ze svého zranění, trochu poposedl, aby si našel pohodlnou polohu. Oba federální agenti Sama už pár týdnů neviděli, ale předtím, během doby, kterou spolu strávili ve Washingtonu, se stali dobrými přáteli.

Jack se naklonil k Alekovi a zašeptal: „Jde mu to vážně na nervy, co?“

Alec se zazubil. „Jo, máš pravdu.“

„Měli bychom mu to trochu zpestřit.“

„Jak to myslíš?“

„Že bych třeba zvedl ruku a zeptal se ho na jeho sexuální život.“

Alec se zasmál. Žena před ním se otočila a chtěla ho zpražit pohledem, ale když si ho prohlédla, rozmyslela si to. Místo toho se usmála.

Jack opět ztišil hlas. „Jak dlouho bude Sam v Chicagu? Zapomněl jsem se zeptat, když jsem ho vyzvedával na letišti.“

„Dva dny. Bydlí u nás doma, ale musel jsem mu slíbit, že moje žena nad ním nebude brečet.“

Jack se chápavě usmál a řekl: „Je to rozená plačka.“

„Myslím, že tvoje snoubenka nějakou tu slzu v nemocnici taky uronila.“

„To je pravda,“ potvrdil Jack. „Půjde si s námi Sam zahrát zítra večer poker?“

„Mám to v plánu.“

„Umí to?“

„Doufám, že ne.“

„Člověče, poslouchej, jak teď mluví. Opravdu se musí

cítit mizerně. Neměli bychom ho zachránit?“ 7

Alec se na okamžik zadíval na Sama, který se obracel od jednoho zvědavého posluchače ke druhému, a odpověděl:

„Ne.“

Oba agenti se ve skutečnosti dobře bavili pohledem na to, jak se jejich kamarád trápí na pódiu. Přestože vypadal klidně, poznali, že je nervózní, protože s každou další větou byl jeho skotský přízvuk výraznější. Alec si také všiml, že Sam během svého projevu nikdy nevyslovil slůvko „já“, když hovořil o svých úspěších. Byl skromný, mluvil prostě a působivě. Ovšem Alec z vlastní zkušenosti věděl, že je Sam také tvrdý jako ocel a bezcitný jako stroj, bylo-li třeba.

Zkušený agent Sam dovedl skvěle získávat informace a plnit nejnáročnější úkoly, ale jeho skutečné mistrovství tkvělo ve znalosti jazyků. Dalo se říct, že jediné jazyky, které nedokázal překládat, byly ty, s nimiž se nesetkal. Jak předtím vysvětloval kadetce, jež se zajímala o jeho přízvuk, většinu dětství prožil ve Skotsku. O čem se už nezmínil, byl fakt, že jako syn profesionálního diplomata buď žil téměř v každé zemi na světě, nebo ji navštívil. Jazyky se učil velmi lehce.

A právě lingvistické znalosti zachránily život Aleku Buchananovi.

Chicagský úřad pro vyšetřování vyslal Aleka a Jacka do Washingtonu, aby sledovali stopu podezřelého obchodníka se zbraněmi. Dostali hlášku, že za patřičnou odměnu je někdo z podsvětí ochoten poskytnout jim informace.

Zatímco Jack se vypravil ven, aby vypátral něco o minulosti určitých lidí, Alec měl v plánu kontaktovat informátora, aby získal jeho důvěru. Nebylo zaručené, že z jejich schůzky něco vzejde, ale úřad hlavního města trval na tom, aby pro každý případ pořídili audionahrávku rozhovoru. A přestože informátor hovořil trochu anglicky, mysleli si, že by bylo rozumné mít po ruce překladatele.

To, co měla být krátká seznamovací schůzka, se změnilo v noční můru.

8

V té době byl Sam Kincaid náhodou na ústředí ve Washingtonu a dokončoval zprávu o jakémsi případu. Pročítal právě na počítači poslední stránku, když ho ředitel zavolal k sobě do kanceláře. Požádal Sama o laskavost. Ve městě je agent z Chicaga, který má za úkol vyzpovídat případného informátora, a překladatel, sedící v dodávce o ulici dál od domu, kde schůzka probíhá, má problém.

Ředitel podal Samovi spis a řekl: „Tohle jsou všechny dosavadní informace o případu včetně fotek zúčastněných osob.“

Sam si vše rychle prohlédl a podal mu spis zpět.

„Ten dům je opravdu dost blízko. Nemělo by to trvat dlouho. Možná že bude po všem, ještě než se tam dostanete.“

O patnáct minut později už Sam seděl v dodávce s

řidičem, agentem Tomem Murphym, a s překladatelem, jenž se představil jako Evan Bradshaw. Sam vrhl jediný pohled na rozpačitého mladého muže za palubní deskou a okamžitě ho odhadl: bažant. Evan podal Samovi sluchátka a posunul se, aby mu uvolnil místo. „Mluví už asi hodinu.“

Sam si nasadil sluchátka a poslouchal přibližně minutu, pak se otočil a zjistil, že Evan otevřel dveře auta a chce odejít.

„Hej…,“ zavolal na něho Sam.

„Ano?“

„Mluví anglicky,“ řekl Sam a snažil se, aby to neznělo podrážděně.

„Já vím, já vím,“ odpověděl Evan. „Ale občas ten chlápek řekne větu dialektem, který jsem nikdy neslyšel. Nedává mi to hlavu ani patu.“ Vystoupil z dodávky, a ještě než zavřel dveře, řekl: „Myslím, že agent Buchanan by

neměl naletět. Doufám, že vy budete rozumět, co ten člověk říká. Hodně štěstí.“

Zůstali jenom Murphy a Sam. Ten několik minut poslouchal rozhovor, který probíhal v angličtině. Náhle uslyšel, že do domu vtrhli dva muži a začali vykřikovat rozkazy v jiném jazyku. Sam rozuměl každému slovu, ale

9

stačila jen jedna věta, aby pochopil, že se chystají zabít informátora i Aleka a dům vyhodit do vzduchu. Nálože už byly na místě.

„V domě je bomba. Zavolejte pomoc a zůstaňte ve voze,“ vykřikl Sam a trhl dveřmi. Vyrazil k domu a přitom vytáhl z pouzdra pistoli. Přeskočil plot a rozběhl se přes dvůr.

Jakmile zaslechl výstřel, zrychlil, předloktím si zaclonil oči a rozbil obloukové okno, jímž pak skočil dovnitř.

Dopadl na nohy a bleskurychle se rozhlédl. Informátor, z jehož prostřelené hlavy vytékal pramínek krve, ležel zkroucený na zemi. Agent Buchanan seděl bezvládně na židli, bílou košili potřísněnou krví. Sotva Sam se zařinčením pronikl dovnitř, užasle se k němu obrátil muž se zbraní v ruce ženoucí se k přednímu vchodu. Další zabiják stál za Buchananovou židlí. Zvedl pistoli, přiložil ji Aleku Buchananovi do týla a vykřikl: „Jestli…“

To byla jeho poslední slova. Sam vystřelil. Jeho kulka trefila muže mezi oči. Pak Sam uskočil doleva a vypálil několik ran do blízkosti druhého střelce, čímž ho přinutil vrhnout se k zemi. Muž se převalil a opět vyskočil, avšak v okamžiku, kdy vytahoval zbraň, ho zasáhl Samův výstřel. Sam neztrácel ani vteřinu, vrhl se k bezvládnému Aleku Buchananovi, přehodil si ho přes rameno a vynesl ho z domu. Podařilo se mu dostat se s ním na druhou stranu ulice a za mohutný dub, než dům explodoval. Vzápětí se na ně snesla sprška hořících úlomků.

Za okamžik před nimi zaskřípěly brzdy dodávky a vyskočil z ní Murphy, aby pomohl naložit Aleka. Zatímco Sam se tlakem snažil zastavit Alekovi krvácení, Murphy zařadil a hnal se co nejrychleji pryč od ohně. Zastavil až na konci ulice, aby zavolal záchranku.

Nocí zaječely sirény a za pár minut už dva záchranáři přenášeli Aleka do sanitky. Ten měl těsně nad pravou ledvinou v zádech bodnou ránu. Rychle se ho snažili stabilizovat. Sam s nimi jel do nemocnice, a přestože to bylo 10

odtamtud jen pár kilometrů, zdálo se mu, že uplynula celá věčnost, než se tam dostali.

„Jak na tom je?“ zeptal se Sam během jízdy. „Je

stabilní,“ odpověděla záchranářka, „ale ztratil spoustu krve.“ Zadívala se na Sama a dodala: „Vypadá to, jako by vás to pořádně sebralo.“

Sam se opřel o opěradlo. V žilách mu stále proudil adrenalin a nemohl se přimět k tomu, aby seděl klidně. Na košili cítil lepkavou vlhkost krve.

Druhý záchranář upravoval Alekovi infuzi a vtom si všiml, že ze Samovy paže kape krev. Chytil ho za ruku a vyhrnul mu rukáv, až k místu, kde vězely střepiny skla.

„Tohle se bude muset vyčistit a zašít.“

Sam si lhostejně stáhl rukáv. Vzápětí spatřil světla a označení vstupu na urgentní příjem a okamžitě se mu ulevilo.

Zatímco Aleka o pár minut později odváželi na operační sál, Sam zavolal svého nadřízeného, zvláštního agenta Colemana, a řekl mu, co se stalo. Coleman už dostal předběžnou zprávu od agenta Murphyho a zatelefonoval na chicagské FBI, aby uvědomil Alekovu vedoucí, zvláštní agentku Margaret Pittmanovou. Té připadne nepříjemný úkol informovat Alekovu ženu a další příbuzné.

„Brzo budu v nemocnici,“ řekl Coleman. „Už jsme našli Buchananova partnera, agenta MacAlistera, a taky tam míří.“ Sam ukončil hovor a vstoupil na urgentní příjem. Na traumatologickém centru washingtonské nemocnice byla překvapivě klidná noc. Musel čekat pouhou hodinu, než se mu jeden z lékařů ve službě podíval na paži. Poté, co mu ránu sešil a paži ovázal, odvedli ho do čekárny před operačním sálem.

Sam Aleka Buchanana viděl poprvé až tohoto večera, ale rozhodl se, že z nemocnice neodejde, dokud se nedoví, že přežije.

Jakmile vystoupil z výtahu v patře s operačním sálem, spatřil před sebou Colemana. V čekárně poznal několik 11

dalších agentů. Coleman na něho kývl, aby přešli na konec dlouhé chodby, kde si budou moct promluvit o samotě, a Sam mu vylíčil všechno, co se přihodilo od okamžiku, kdy nasedl do vozu.

Málem do nich vrazil chirurg vycházející zpoza rohu,

který chvátal k čekárně. Svraštil čelo, jakmile spatřil Samovu zakrvácenou košili. „Vy jste byl s agentem Buchananem?“

„Ano,“ odpověděl Sam.

Lékař přikývl. „Myslel jsem si to. Operace agenta Buchanana dopadla dobře a jsem přesvědčený, že se zotaví bez následků.“ Po několika slovech o tom, co Aleka čeká v následujících týdnech, si s nimi chirurg potřásl rukou a vzdálil se.

Adrenalin vyprchal a Sam se najednou začal cítit unaveně. Řekl si, že už má nemocnice dost a vykročil ke schodišti. U vstupu na urgentní oddělení potkal agenta Murphyho, jenž ho poplácal po rameni. „Skvělá práce, pane,“ řekl a nabídl mu, že ho odveze domů.

Sotva za sebou Sam zavřel dveře svého bytu, shodil oblečení a zamířil do sprchy. Měl v paměti příkaz lékaře, aby ovázanou ruku držel v suchu, a tak ji vystrčil za sprchový závěs, než ze sebe smyl krev a špínu. Za pár minut už ležel na pohovce a spal, zatímco na televizní obrazovce běžely zprávy BBC.

Probudil se až ráno v sedm. Už předtím se rozhodl, že jeho prvním úkolem bude zavolat do nemocnice, aby získal

informace o Alekovi. Věděl, že často dochází k pooperačním komplikacím, a chtěl se ujistit, že je Alec v pořádku. Jen co se dověděl, že se pacientovi daří dobře, vydechl úlevou.

Sam o Aleku Buchananovi nevěděl nic, ale cítil se s ním profesionálně spřízněný. Měl v plánu zastavit se odpoledne v nemocnici, aby se na něho ještě jednou podíval a přesvědčil se, že je mimo nebezpečí.

Rozhodně se nechystal zůstat.

Agent Jack MacAlister měl ovšem jiné plány. 12

Sotva si Sam oblékl staré džíny a tmavomodré tričko,

uslyšel, jak někdo buší na dveře. Pistoli měl připnutou k pasu, a tak uvolnil sponu, která přidržovala zbraň v pouzdře, pro případ, že by člověk, jenž ho vyzývá, aby otevřel ty zatracené dveře, byl cvok.

Ukázalo se, že návštěvník je Buchananův partner agent MacAlister, a první, co Sama napadlo, bylo, že opravdu je cvok.

Jakmile otevřel, strčil mu MacAlister do ruky kávu v kelímku a koláč s ananasem.

„Chystejte se, pojedeme.“

Oba muži byli asi stejně vysocí, měli tedy oči v jedné rovině. Sam ucouvl, aby MacAlister mohl vstoupit. Podle typu jeho pistole Sam poznal, že je také agentem FBI.

„Fajn. Kdo jste a kam jedeme?“

„Já jsem Jack MacAlister.“

„Buchananův partner.“

„Správně. Jinak Jack, jestli si můžeme tykat, a jedeme do nemocnice. Alec tě chce vidět.“

„Už je schopný mluvit?“

Jack přikývl. „Nejenže mluví, dokonce si stěžuje – což je jistý příznak toho, že se uzdravuje. Měli bychom si pospíšit. V noci přiletěla Regan, Alekova manželka. Zbytek rodiny se chystá vtrhnout do nemocnice každou chvíli, a pokud se nám nepodaří navštívit ho a vypadnout, než přijedou, nedostaneš se odtamtud týden.“

Sam se usmál.

„Mluvím vážně,“ řekl Jack. „Alec má početnou rodinu a většina je na cestě sem. Vezmeš si tu buchtu?“

Sam mu strčil koláč zpátky do ruky, pak sebral sluneční brýle a klíče a vyšel za ním ze dveří.

~

Alec měl vlastní pokoj a naštěstí v něm byl sám. Seděl v posteli s dálkovým ovladačem v ruce. Nevypadal moc dobře, 13

vzbuzoval dojem, že si na něm pochutnali upíři, ale v očích měl živý pohled.

„Chceš někoho vidět?“ zeptal se ho Jack, sotva vstoupil.

Pokusil se protlačit Sama před sebe, ale ten se nedal. Jen vrhl na Jacka udivený pohled.

Jack se opřel o okenní parapet a založil ruce na prsou. Kývl hlavou k infuzi. „Dáváš si snídani?“

Sam přistoupil blíž k posteli. „Jak se cítíte?“

„Jako když mě něco bodne do zad. Vy jste Sam Kincaid, že?“

„Ano.“

„Díky, že jste mě vytáhl z toho domu.“

„Za málo.“

Alec se zeptal, jestli by Samovi nevadilo, kdyby mu odpověděl na pár otázek o tom, čemu všichni říkali „ten případ“. Nakonec to však byl Jack, kdo kladl nejvíce otázek. Asi za půl hodiny Sam viděl, že je Alec unavený.

„Měl byste si trochu zdřímnout. Stavím se později,“ řekl. Spolu s Jackem vyšel na chodbu. „Jsem rád, že bude v pořádku,“ podotkl. „Podle toho, co o něm říkali ostatní, musí být moc dobrý.“

„Nejlepší,“ odpověděl Jack. „Ale neříkej mu, že jsem to říkal. Nebylo by s ním k vydržení.“

Před nimi se objevili tři muži dost podobní Aleku Buchananovi. Sam si všiml, že všichni mají zbraň. Za nimi kráčel distingovaný starší pán. Držel kolem ramen hezkou mladou ženu.

Jack se zasmál. „Teď se seznámíš s několika Buchanany. Dovedou v člověku vyvolat dojem, že se cítí, jako by patřil do rodiny. A měl bych tě upozornit…, jak jsi v ní, už nemůžeš zpátky.“

Nepřeháněl.

Během dalších dvou týdnů poznal Sam rodinu velmi

dobře a Alec i Jack se stali jeho dobrými přáteli. A přátelé si přece mají pomáhat, když je třeba, že? Jako dnes.

14

Sam, který ještě stál na pódiu, zahlédl oba agenty v zadní řadě posluchárny. Vrhl na Aleka a Jacka pohled, jímž je jasně vyzýval, aby ho odtud dostali. Nezareagovali. Buď jeho trápení neviděli, nebo z něho měli radost a předstírali,

že je nevidí. Sam usoudil, že správná je druhá možnost, a rozhodl se, že jim to oplatí.

„Vidím, že je tady Alec Buchanan,“ oznámil publiku.

„Možná bychom ho mohli pozvat k mikrofonu, aby nám sám řekl pár slov.“

Po tomto oznámení začal celý sál zuřivě tleskat a všichni se otáčeli k Alekovi.

Alec se zatvářil zděšeně. Jakmile Sam spatřil jeho výraz, kývl jen hlavou a usmál se. Strčil ruce do kapes, sestoupil z pódia, zamířil ven z posluchárny a přitom si začal vesele pohvizdovat.

15

DVĚ

Babička už zase kradla svěcenou vodu.

Lyra Prescottová se nemusela ptát, proč jí telefonuje otec Henry. Jakmile spatřila číslo volajícího, věděla, že je to kvůli její milované babičce, výstřední ženě, která Lyru prakticky vychovala.

Mobil v té chvíli držela v ruce. Měla vypnutý zvuk, ale když na telefon pohlédla, viděla jméno a číslo volajícího. I kdyby chtěla s knězem hovořit – což nechtěla – právě teď nemohla hovor vzít. Seděla vzadu v učebně a snažila se dávat pozor, zatímco profesor Mahler zadával témata dokumentárních filmů, které mají jeho studenti zpracovat. Zároveň jim sděloval své cynické názory na obyvatele Los Angeles.

Mahler, hezký muž kolem čtyřicítky, byl uznávaný profesor,

jenž publikoval několik knih

o výrobě

dokumentárních filmů a za dokument o smutně proslulé rodině kriminálníků získal cenu – což byla skutečnost, o níž se rád zmiňoval téměř při každé přednášce. Byl také

levicový aktivista s poněkud přehnanými názory a argumenty. Získal si pověst arogantního a nepříjemného člověka a šuškalo se, že ho opustila žena.

Kdyby nebyl takový egoista, Lyra by ho litovala. Ale nemohla souhlasit ani s jediným slovem, jež pronesl. Profesor neustále všechno generalizoval. „Nikomu v této společnosti nezáleží na ničem, co má. Když se lidem něco omrzí, prostě to vyhodí. Viděli jste snímky skládek odpadků 16

tady ve městě? Odporné,“ zamručel. „Doufám, že někdo z vás si tohle téma vybere pro svůj dokument.“

Vylétla jedna ruka. „Já to beru.“

Mahler přikývl, nalil si vodu ze své plastové lahve na

jedno použití – což Lyra považovala za pokrytectví – a napil se, než pokračoval v svých blábolech. „Místo toho, aby si svoje kolo nebo auto opravili, koupí si nové. A nejde jenom o majetek,“ dodal a zašermoval prstem směrem k posluchačům. „Zničí si dům a pak ho opustí.“

„Jak často se vám máme během práce na dokumentu hlásit?“ zeptal se jeden student.

„Tentokrát vůbec ne,“ odpověděl profesor. „Tentokrát vás nebudu vodit za ručičku.“

Několik studentů se na sebe podívalo. Zdálo se, že

někteří mají chuť se zasmát. Copak je někdy Mahler vodil za ručičku?

„Nechci vidět nic, co máte hotovo jen z poloviny, a

nechci slyšet o žádných problémech. Chci vidět hotové filmy a chci být překvapen, potěšen a – rád bych doufal – uchvácen. Ano, slyšeli jste dobře. Uchvácen. Tak, a kdo si chce vzít zkorumpovaný hypotéční systém?“ zeptal se.

Zvedla se další ruka.

„Výborně, Petere,“ řekl Mahler. „Napište téma a své jméno na seznam na mém stole. Vy také, Phillipe,“ řekl studentovi, který si zvolil skládky.

Profesor ukázal za sebe ke své pracovně. Byla spojena s učebnou dveřmi, jež během vyučování nechával otevřené. Aniž přestal přecházet, pokračoval. „A nákupní centra. O

tom je škoda mluvit. Staví se nová a nová a stará nakonec zejí prázdnotou, až někdo přijde a zdemoluje je nebo je podpálí.“

„Centra si vezmu já,“ vykřikl další student.

Lyra nevěnovala instrukcím pozornost. Dívala se otevřenými dveřmi na barevný plakát v profesorově pracovně na stěně za stolem. Nápis na plakátu oznamoval: Park Paraiso. Oslava prvního výročí. Na plakátu bylo vidět 17

půvabné místo, čisté a překrásně upravené. Vedle plakátu visela ponurá černobílá fotografie továrních komínů. Na tomto plakátu nebylo napsáno nic a Lyra nepoznala, odkud snímek pochází. Jaký je to protiklad, pomyslela si. Mnohem víc ji přitahoval pohled na park Paraiso. Zvedla ruku.

„Ano, Lyro?“ řekl profesor Mahler.

„Co třeba parky v okolí? To by mě docela zajímalo.“

„Výborně,“ odpověděl. „Víte, že většina parků má životnost deset let?“

Jeho poznámka jí byla k smíchu, ale nechtěla si ho znepřátelit, a tak mlčela. Každý ve třídě už počátkem semestru přišel na to, že nesmí nesouhlasit. Několik studentů se zpočátku pokoušelo odporovat jeho tvrzením a vždy, když vysvětlili svoje stanoviska, si profesor zamnul bradu, předstíral, že poslouchá, bručel „uhm, uhm“ a pak prohlásil, že se studenti naprosto mýlí. Nikdy nezapomněl, kdo jeho názory zpochybňoval, a obvykle to těmto studentům oplatil tím, že jim zadal nepříjemné úkoly. I Lyra měla blízko k tomu, aby se dostala na seznam profesorových neoblíbenců.

„Ne, pane profesore, to jsem nevěděla.“ Protože to není pravda, pomyslela si.

„Za takovou dobu se zničí vybavení. Dokonce i řetězy houpaček jsou pryč nebo zrezivělé a stoly rozbité. Nastěhují se tam vandalové a gangy a parky obsadí.“

Lyra byla rozhodnuta, že dokáže, jak se mýlí. Rozhodla se zpracovat dokument o parku Paraiso.

O dva týdny později svého rozhodnutí hořce litovala.

~

V Los Angeles bylo nezvykle horké a dusné odpoledne a Lyra vězela až po kolena v odpadcích, které nesnesitelně páchly. Zakryla si nos a ústa šátkem a vtom zazvonil telefon. Zadívala se na displej přístroje, zjistila, že opět volá otec Henry, a nechala hovor přejít do hlasové schránky. Teď nebyla vhodná doba na to, aby vedla další dlouhou řeč s duchovním. Od jejich posledního rozhovoru uplynuly dva 18

týdny a ona se domnívala, že problém s babičkou byl vyřešen. Ovšem kdyby tomu tak bylo, proč by jí znovu volal? Věděla, že si s ním nakonec bude muset promluvit, ale prozatím musí stížnosti otce Henryho počkat. Až se vátí do svého klimatizovaného bytu, osprchuje se a oblékne si čisté šaty, bude v lepší formě, aby si s ním mohla popovídat.

Lyřina práce na dokumentu neprobíhala tak, jak si ji představovala. Původně měla v plánu natočit film o místě plném radosti, o prostoru, kde se scházejí rodiny, aby tam strávily příjemné odpoledne. Inspiroval ji k tomu plakát v pracovně profesora Mahlera.

Během předběžné přípravy narazila na fotografii nádherné skluzavky, která vznikla ve velmi strmém svahu uprostřed parku. Na fotografii bylo vidět děti, jak se řadí,

aby po stupíncích vylezly na vrchol. Vypadaly tak dychtivě a šťastně, že skoro slyšela jejich smích. Snímek vznikl teprve před šesti lety.

Lyra zprvu neměla jasnou představu, co s tématem svého dokumentu udělá, ale říkala si, že když projede celou oblast, přijde na to, z jakého úhlu by měla svůj úkol pojmout. Jak se scházejí obyvatelé? Jak se radovat z prostých věcí? Věděla však jasně, že chce, aby dílo vyznělo optimisticky. Ano, mělo by být radostné a povznášející. Možná se špetkou humoru.

Přestože měla navigaci, jen obtížně park nalezla. Park byl víc než hodinu cesty od jejího bydliště, a když konečně zatáčela na štěrkovou cestu, pomyslela si, že zahnula na nesprávnou stranu. Pak spatřila to, co předtím viděla na levé straně snímku, a málem se jí zastavilo srdce. Většinu

prostoru prorůstal plevel a to, co měla před sebou, bylo zrezivělé a polámané. Všude se povalovaly odpadky…, hromady odpadků. Spatřila množství použitých jehel a starých novin a plenek na jedno použití. Park byl tak zaneřáděný smetím, že šplhat na vrchol svahu považovala za nebezpečné. Proměna krásky v netvora za tak krátký čas byla deprimující.

19

Co se tu stalo? Měl profesor Mahler pravdu? Mají lidé od přírody sklon všechno ničit? Lyra stále odmítala přijmout profesorovu pesimistickou filozofii. Projížděla tolika nádherně upravenými parky a prostory pro veřejnost v okolí, které byly udržované v bezvadném pořádku, takže věděla, že existují. Proč je tenhle jiný? Co zničilo park za pouhých několik let? Rozhodla se, že to vypátrá.

Začala u městských úředníků. Jeden člen městské rady, jehož se ptala, jí řekl, že do okolí parku se nastěhovaly gangy a že se park stal místem jejich střetů. Další politik jí sdělil, že dvě okolní čtvrti proťala nová dálnice a lidé se odtamtud vystěhovali, což vedlo k tomu, že do parku nikdo nechodí. Oba úředníci s ní nakonec přestali mluvit, poté co se zeptala, jestli se v parku vyskytuje toxický odpad. Zřejmě to nebyla jejich starost.

Lyra zašla do veřejných knihoven a archivů, aby získala

o parku další informace. Objevila fotografie šťastných rodin, které se s piknikovými košíky procházely po pěšinách lemovaných květy. Dětí, jež si hrály na úbočí na honičku.

Kdyby nevěděla, jak svah dříve vypadal, myslela by si, že fotografie pocházejí z úplně jiného místa.

Rozhodla se, že ve svém dokumentu ukáže nejen zdevastovaný park, ale také odhalí ty, jejichž bezohlednost takovou spoušť způsobila. Prostřídá staré snímky s novými záběry lidí, kteří prostor využívají k tomu, aby tam vyhazovali odpad – v některých případech i toxický.

Protože všichni, kdo takovým způsobem znečišťují prostředí, porušují zákon, necítila potřebu zakrývat jim tváře. Její auto by však zahnalo zpátky každého, kdo by chtěl na

místě vysypávat odpadky, a tak se rozhodla získávat záběry pachatelů tajně. Souvislý sled záběrů jí poskytne digitální sběrná kamera s časovačem. Rozhodla se pořídit záběr každých pět vteřin a připojila záložní baterii, aby měla jistotu, že získá čtyřiadvacetihodinový sled obrázků.

Uzavřela kameru do vodovzdorného pouzdra a zatížila ho kamenem. Umístila ho vysoko na svah a kolem něho

20

nahrnula tolik ohavných odpadků, že si nedovedla představit, že by ho někdo našel.

Každé odpoledne po vyučování se vracela zpátky na smetiště, zkontrolovala paměťovou kartu a znovu kameru naprogramovala, aby pracovala další den. Přála si, aby bezohlednost některých lidí viděla i širší veřejnost: mladého muže v jasně modré košili, proužkované kravatě a zářivě bílém laboratorním plášti, který tu vyhodil plastové nádoby s použitými injekčními jehlami, jež vytáhl ze zavazadlového prostoru svého saaba, nebo pubertální mladíky v roztrhaných džínách a špinavých tričkách, kteří vyložili staré autobaterie z kufru dodávky. Realita však bude taková, že její dokument nejspíš zhlédne jen profesor a pár spolužáků.

Po dvou týdnech už měla snímků dost. Zajela na smetiště

s úmyslem sebrat kameru a již se sem nikdy nevrátit. Těšila se na plných čtyřiadvacet hodin, kdy nebude muset dýchat odporný zápach shnilého ovoce.

Ale plány někdy člověku nevyjdou. Sotva vytáhla

kameru, uložila ji do pouzdra a chtěla odjet domů, všimla si, že se po úzké cestě kolem pahorku řítí tmavý sedan. Bylo jasné, že jeho řidič má naspěch. V prudké zatáčce se za vozem zvedlo mračno prachu.

Dole pod kopcem zmizelo auto z dohledu. Lyra se zadívala směrem, odkud přijelo, a pocítila zvědavost. Cesta

se zužovala, až se z ní stávala spíš širší pěšina, a v dálce, kde se zvedala vzhůru, mizela. Lyra si myslela, že v těch místech není k vidění nic zajímavého, a tak se na druhou stranu pahorku nikdy nevypravila. Teď se však rozhodla, že vyleze na vrchol a podívá se tam.

Naštěstí měla pevné boty. Výstup nahoru byl obtížný. Navíc ho znepříjemňovalo horko a zápach nesoucí se ze skládky. Nakonec v nejvyšším místě prošla přes jakési suché křoví a obešla vyvrácený strom, aby měla lepší výhled. To, co spatřila, ji ohromilo.

Dole pod ní se táhl prostor o rozměrech baseballového hřiště I ten se stal obětí vandalů. Odpadky se válely snad 21

všude. Ale Lyřinu pozornost upoutalo něco podivnějšího. Něco, co sem jakoby nepatřilo. Uprostřed všeho toho rumu a smetí byla překrásná malá zahrádka. Drobná plocha zeleně, na pohled čerstvě sestříhaná, zářila svěžestí a lemovaly ji záhony pestrých květin. Na tomto místě se nepovalovaly žádné odpadky, jako by samy nechtěly zneuctít výjimečnou a nečekanou krásu.

Lyra užasle hleděla. Jak je to možné? Tak nádherné místo uprostřed skládky odpadu!

Někdo zjevně zahrádku udržoval a ona chtěla vědět proč. Sestoupila dolů z pahorku, vrátila se k autu a znovu vytáhla kameru. Za půl hodiny nalezla vhodné nenápadné místo, dobře zakryté suchým houštím, a na ně umístila kameru ve vodotěsném pouzdře. Ujistila se, že objektiv míří na cestu a zahradu za ní a zachytí snímky každého, kdo k ní přijde.

Vložila novou paměťovou kartu a nastavila časovač.

Znamená to, že sem bude muset jezdit ještě týden nebo

dva. Je pravděpodobné, že tím mnoho nezíská, ale vyloučené to není. Představovala si nejrůznější možnosti. Třeba záhony osázel nějaký starší pán na památku zesnulé manželky.

Možná to bylo místo, kde se poprvé setkali nebo ji sem vzal na první schůzku. Pak se jí do mysli vloudily pochmurnější scénáře. Co když je to místo, kde svou ženu zabil a zakopal? Trýznil ho pocit viny, a tak sem zasadil květiny. Možností bylo nekonečně mnoho.

Pod pražícím sluncem došla zpátky ke svému autu. Tvář i krk měla zpocené a zvlhlá blůzka se jí lepila k tělu, ale uvědomila si, že navzdory nepohodlí se usmívá. Co by si asi pomysleli její rodiče, kdyby teď viděli svoji dceru ve starých

džínách a turistických botách, aby se chránila před použitými jehlami povalujícími se na zemi? Lyra věděla, že by se pořádně vyděsili. Matka i otec se vlastně děsili všeho, co kdy udělala.

Konečně došla ke svému vozu, nastartovala, rychle zapnula klimatizaci, pak shodila boty a natáhla si sandály. 22

Jakmile trochu vychladla, rozhodla se zavolat otci Henrymu. Bude lepší mít to za sebou, než abych na to musela pořád myslet, řekla si.

Rozhovor s ním však musela odložit. Kněz nebyl doma. Sekretářka jí sdělila, že se vrátí až následujícího dne večer. Lyra se snažila, aby její hlas nezněl příliš radostně, když mu nechávala vzkaz v hlasové schránce. Řekla mu, že ji velice mrzí, že zmeškala jeho telefonát, a že se moc těší, až si s ním bude moct při vhodné příležitosti promluvit.

Lhaní knězi jí možná přinese delší pobyt v očistci. S tím si však teď nedělala starosti. Do zítřka musí zvládnout spoustu práce a nemohla se dočkat, až začne třídit poslední dávku snímků.

Provoz byl hustý a trvalo jí únavnou hodinu a tři čtvrtě, než se dostala domů. Zajela k vratům parkoviště u svého bytu, a když vyťukala kód, otevřela se železná brána, takže mohla projet k vyhrazenému parkovacímu místu. Uchopila batoh ze sedadla vedle sebe, vystoupila z auta a zamkla je.

Pak vyšlapala schody ke svému bytu, zašátrala v tašce a snažila se najít klíče. Nepodařilo se jí to, a tak stiskla zvonek u dveří.

Okamžitě se ozval ženský hlas. „Ano?“

„To jsem já, Sidney,“ řekla Lyra. „Mám klíče v tašce a nechce se mi je hledat. Můžeš mi otevřít?“

Zarachotil zámek ve dveřích.

Lyřina spolubydlící Sidney Buchananová otevřela dveře dokořán. Měla na sobě vybledlé šedé tenké tepláky ohrnuté v pase, bílé tílko a chlupaté růžové pantofle. Mezi rty svírala jednu tužku, zatímco druhá jí trčela z ledabyle staženého uzlu na temeni hlavy.

Natáhla ruce, aby převzala Lyřin batoh, pak si vytáhla tužku z úst a soucitně řekla: „Vypadáš, jako bys bez auta prošla myčkou.“

Lyra se svalila do jejich jediného křesla a hlasitě vydechla. „Měla jsem hrozný den. A co ty?“

23

„Á, jako obvykle,“ vesele odpověděla Sidney. „Obědvala jsem s Leonardem DiCapriem. Pokoušel se mě přemluvit, abych s ním odpoledne letěla do Caba, ale já už jsem měla domluvenou schůzku se Spielbergem a Lucasem. Jsou trochu nervózní kvůli filmu, který chtějí, abych režírovala, ale já jsem jim řekla, že si to ještě potřebuju rozmyslet. Pak jsem šla na drink s Robertem Pattisonem a večeřela jsem s Chacem Crawfordem. Jo, a v jednom kuse mi volá Zac Efron. Řeknu ti, jestli o mě nepřestanou bojovat, nebudu chtít vidět ani jednoho z nich.“

Zatímco se Lyra smála, Sidney se posadila na podlahu do půlkruhu rozházených filmových pásů a stohů papírů. „Víš,“ řekla nakonec, „vůbec jsem dnes nevyšla z domu. Myslím, že doma sedím už celý týden.“ Zadívala se k oknu. „Už je večer?“ povzdechla. „Jestli se mi nepodaří dokončit tenhle úkol, budu mít těžký průšvih.“ Zvedla pár listů, které sklouzly stranou, a uložila je na hromadu. Zhluboka se nadechla a řekla: „Zvládnu to. Zvládnu to.“

Lyra se unaveně zvedla z křesla. „Dám si sprchu a pak ti pomůžu, jestli chceš.“

Sidney se na ni vděčně usmála. „Díky, ale myslím, že na to stačím sama. Jenom to bude chtít trochu času.“

Lyra a Sidney byly spíš jako sestry než spolubydlící. Seznámily se loni v létě před zahájením druhého ročníku univerzity na filmovém festivalu, kde obě pracovaly jako dobrovolné

asistentky účastníků. Lyřina dosavadní

spolubydlící ukončila školu a odstěhovala se zpátky do Farga

a Sidnein pronajatý byt byl drahý. Byl sice třikrát větší než Lyřin, ale vzdálený hodinu cesty a neměl řádné zabezpečení. A tak se zeptala Lyry, jestli by mohla bydlet s ní. Byt nebyl moc prostorný, ale do školy mohly případně obě dojít pěšky. Nemusely se sobě nijak přizpůsobovat, protože si byly velmi podobné. Spojoval je stejný věk i to, že pocházely z početných rodin, které se občas chovaly příliš starostlivě.

Obě milovaly klasický rock a hořkou tmavou čokoládu. Jen jejich cíle byly rozdílné. Sidney chtěla jednoho dne točit 24

filmy, které uchvátí filmový svět, Lyra toužila psát scénáře a točit dokumenty.

Čtyři roky na

univerzitě Lyra absolvovala s

vyznamenáním. Když se jí i Sidney naskytla příležitost studovat na prestižní kalifornské filmové škole, obě ji využily.

Lyra teď končila studium a uvažovala, co bude dělat dále. Nabízela se jí různá místa, ale žádné se jí nelíbilo a začala se jí zmocňovat panika. Ale to všechno pro dnešek pustí z hlavy. Má před sebou naléhavější úkol.

Právě vycházela ze sprchy, když zazvonil telefon.

„Mám to zvednout?“ zavolala na ni Sidney.

„Ne, já to vezmu,“ odpověděla Lyra. Hodila na sebe osušku, z vlasů jí po zádech kapala voda, a spěchala k telefonu. Když viděla, kdo volá, zaúpěla. „Zdravím vás, otče Henry. Jsem moc ráda, že vás slyším.“ Tahle lež bude znamenat další měsíc v očistci. „Jak se vám daří?“

Kněz neztrácel čas povídáním. „Lyro, už to zas udělala.“ Nebylo třeba ptát se kdo: Lyřina babička, neboli Gigi, jak jí Lyra říkala od dětství. Lyra se zamračila. „Jde o svěcenou vodu z kostela?“

Samozřejmě že se jedná o svěcenou vodu z kostela. To byla jediná voda, která její babičku zajímala.

Směšné na tom bylo, že přestože se Lyra rozhovoru s duchovním děsila, jeho měla ve skutečnosti ráda. Byl to laskavý člověk, obvykle velmi klidný, a měl velký smysl pro humor. Také docela dobře vypadal, i když říkat o knězi, že je pohledný, by se pravděpodobně církvi nelíbilo.

„Vždyť víte, Lyro, že je to vždycky voda z křtitelnice.“ Lyra vešla do své maličké ložnice a zakopla o krabici s botami. Po jedné noze doskákala k posteli a svalila se na ni.

„Otče, mrzí mě, že máte potíže,“ řekla a přitom si třela nohu. „Víte, že je…“ Nedopověděla. Jak by vlastně měla svoji babičku popsat?

„Umíněná,“ nadhodil kněz.

„Ano, ale je milá, hodná a srdce má…“ 25

Kněz si nevšímal jejích pochvalných slov a pokračoval:

„Odporně pověrčivá?“

„Ano, ale…“

„Budete si s ní muset znovu promluvit.“

„Ano, promluvím.“

„Kdy?“

„Brzo.“

„Jak brzo?“

Nechtěl, aby se z toho vykroutila. „Tento víkend. Přijedu v pátek po škole,“ slibovala. „Nemohl byste se zastavit, až tam budu? Možná že kdybychom byli dva, podařilo by se nám ji rozumně přesvědčit.“ Což je málo pravděpodobné, pomyslela si, ale nahlas to neřekla.

Otce Henryho uklidnila… alespoň prozatím.

Lyra se snažila starosti s Gigi pustit z hlavy a raději se soustředit na práci, kterou musí mít hotovou, než půjde spát. Tento víkend určitě přijde na nějaké řešení, jež uspokojí babičku i kněze. Do té doby na to nebude myslet.

Oblékla si staromódní pyžamo, pak se vrátila do

koupelny, aby si ošetřila pleť. Tvář měla spálenou sluncem. Přikládala to odpolednímu výstupu na kopec. Vinila také

doktora Keatona, u něhož měla odpolední výuku. Trval na tom, že bude přednášet venku na obecním pozemku, kde nebyl jediný strom, který by poskytl stín. Profesor si hověl pod obrovským černým slunečníkem, zatímco studenti se smažili na slunci. Aby si užili doteku přírody, říkal. Jediné, co se Lyry dotklo, bylo slunce. Natřela se samozřejmě opalovacím krémem, ale na začátku druhé hodiny jeho přednášky si začala tvář svlažovat vodou z láhve a ochranu proti slunci si zřejmě smyla.

Sidney se usmála, když viděla, co má Lyra na sobě.

„Nové pyžamo?“ prohodila.

Lyra přikývla. Zašla do kuchyně a vrátila se s lahví vody. Sidney naklonila hlavu a chvíli si kamarádku prohlížela. Lyra si toho všimla. „Co je?“

26

„Jak je možné, že i když jsi celá spálená a nosíš pyžamo z padesátých let, pořád vypadáš fantasticky?“

„Jo, a co si chceš půjčit?“

„Nic.“

„Tak proč ty poklony?“

„Prostě si myslím, že je to nechutné,“ vysvětlovala Sidney a ušklíbla se. „Vždycky se cítím jako chudá sirota, když spolu jdeme ven.“

Lyra jí na to neskočila. „Ale prosím tě! Jsem úplně obyčejná. Zato ty máš překrásně plavé vlasy a ohromné oči.“

„Jsem obyčejná holka odvedle. Ty jsi sexy. Při pohledu na mě se muži usmívají. Když se podívají na tebe, vzdychají.“

Lyra se zasmála. „Neblázni. Muži tě zbožňují.“ Sidney pokrčila rameny. „Někteří možná. Nejspíš je to proto, že umím flirtovat.“

„Ano, to umíš. Ohromně ses vypracovala.“

„Jsem v tom dobrá,“ připustila Sidney. Vyhrnula si tričko a řekla. „Uvažuju o implantátech.“

Lyra se zrovna chtěla napít a málem jí zaskočilo. „O čem uvažuješ?“

„O implantátech,“ opakovala Sidney s vážnou tváří.

„Kdybych je měla, chtěla bych obrovské – jako profesorka Piersonová. Perky Piersonová.“

„Ty nejsou její?“

„Má je jak balony,“ řekla Sidney. „V žádném případě nemůžou být přirozené.“

„Ale nemyslíš to s těmi implantáty vážně, že ne?“

„Jasně že ne. Ty se hned necháš nachytat.“ Rychle

změnila téma a zeptala se: „To pyžamo ti poslala babička?“

„Ano, poslala,“ odpověděla Lyra, posadila se proti své přítelkyni a zvedla notebook.

„Při jaké příležitosti?“

„Jako dárek k narozeninám.“

„Nic jiného ti nedává, že?“

„Už dlouho ne.“ 27

„Co tvoji bratři? Těm taky dává pyžamo?“ zeptala se Sidney a usmála se, protože se pokoušela představit si Lyřiny bratry v pyžamu.

„Ne, hodinky,“ řekla Lyra. „Každé léto hodinky nebo budík.“

„Myslím, že tvoje babička je geniální. Jen si představ. Ušetří si trápení se zjišťováním, co kdo chce, a nikdy se nemusí cpát ve frontě nebo dělat si starosti s tím, kolik to bude stát. Vánoční nákupy jsou pro ni pohoda.“

„To máš pravdu,“ souhlasila Lyra. „Měla bys ji poznat.

Je to jediný člen mé nefunkční rodiny, kterého zatím neznáš, a já vím, že by se ti líbila. Co kdybys se mnou tento víkend zajela do San Diega? Slíbila jsem otci Henrymu, že si s ní ještě jednou promluvím. Chystám se odjet v pátek po škole. Pojeď se mnou prosím. Aspoň si hezky oddechneš.“

„Ráda bych, ale nemůžu. Do konce příštího týdne musím udělat dva projekty a oba vyžadují dost práce. Celý víkend strávím ve střižně.“

„Mohla bych ti s něčím pomoct?“

„Máš co dělat se svým vlastním úkolem. Mimochodem, jak to jde?“

„Je skoro hotový,“ řekla Lyra. „Chci dodat ještě pár

záběrů, jak tam nažehlení pánové a dámy vyhazují odpadky, ale jinak už mám všechno.“

„To je prima. Jsi šťastný člověk, že už nebudeš muset trávit každý den tolik hodin přejížděním ke skládce v takovém provozu.“

„No, ještě tam budu muset zajet.“

„Vždyť jsi říkala, že už máš záběrů dost…“

„Pustila jsem se do dalšího projektu. Vlastně to ani není projekt. Jsem jen na něco zvědavá.“

Pověděla Sidney o travnatém kousku půdy a květinových záhonech, které viděla na druhé straně kopce. „Bylo to tak… zvláštní. A přiznávám, že mě to fascinovalo.“

„Takže jsi nastavila kameru, aby zachytila… co? Jak roste tráva?“

28

„Ne, chci zjistit, kdo trávu seče a stará se o květiny. A ještě víc mě zajímá proč. Mám k tomu různé teorie, ale

nejvíc se mi líbí ta o ztracené lásce. Možná si na tom kousku trávy dělávali piknik nebo…“

„Jsi nemožný romantik, Lyro. Budeš přejíždět sem a tam jenom proto, abys uspokojila svoji zvědavost?“

„Není to taková hloupost, jak to vypadá,“ namítla Lyra.

„A kameru tam nechám maximálně týden… No, možná dva týdny. Máme ještě nějakou čokoládu?“ zeptala se.

Náhlá změna tématu Sidney netrápila, protože ona sama často jednala stejně. Obě dívky spolu už nějaký čas bydlely a přátelily se, a věděly tedy, jak jedna nebo druhá uvažuje.

„Ne, zbytek jsi dojedla včera večer, a ano, je to ohromná hloupost. Přejíždět z jedné strany Los Angeles na druhou kvůli tvému dokumentu bylo nutné, ale trmácet se celé hodiny v příšerném provozu v podstatě bez důvodu…, to je úplná blbost.“

„Možná je, ale já v tom budu pokračovat. Moment, já jsem přece včera večer žádnou čokoládu nejedla.“ Sidney se zazubila. „Tak jo, zbytek jsem snědla já.“ Vstala, zamířila do kuchyně a za okamžik se vrátila s krabicí kakaových lupínků a s lahví limonády. Když se

posadila, nabrala si hrst cereálií a podala krabici Lyře.

„Tys to neviděla, Sidney,“ řekla Lyra, když si také hrábla do krabice.

„Co jsem neviděla?“ zeptala se její přítelkyně.

„Tu malou oázu, velkou asi jako naše parkoviště, se svěží zelenou trávou, lemovanou květinami. Skoro perfektní čtverec,“ dodala. „Na naprosto nepochopitelném místě, mezi strašlivými, zapáchajícími odpadky. Měla by ses tam se mnou zajet podívat.“

Sidney ji překvapila svým souhlasem. „Máš pravdu.

Měla bych. Možná pak budu stejně zvědavá jako ty. Některé odpoledne v příštím týdnu se tam s tebou vypravím. Víš, co si myslím? Ta tráva by mohla zakrývat hrob.“

„I to mě napadlo.“ 29

„To by bylo něco, že? Manželka zabila manžela nebo manžel svoji ženu, pak vykopal jámu a zahrabal ji tam.“

„A nakonec zasadil kytky a teď se o všechno stará, protože má výčitky svědomí?“

Sidney se zasmála. „Řekla bych, že vraždící manžel by se neobtěžoval se sekáním trávy.“ Pak probrala několik dalších teorií, ale všechny obsahovaly vraždu a násilí. Poté, co vylíčila jednu hodně hrůzostrašnou možnost, zdálo se, že je ochotná jít koupit lopatu a začít kopat, aby zjistily, zda tam leží tělo.

„Jak to, že tě napadají jenom tak brutální představy?“ zeptala se Lyra.

Sidney pokrčila rameny. „Možná proto, že tolik mých bratrů pracuje při ochraně zákona. U jídelního stolu jsem slyšela hromadu různých historek a myslím, že ze mě udělaly cynika.“

Lyra nesouhlasila. Nemyslela si, že je Sidney cynická; má jen bujnou představivost, a právě proto bude dobrá v oboru, který si zvolila.

„Měly bychom se dát do práce,“ navrhla Lyra. „Jinak se ani jedna z nás dnes nevyspí.“

Sidney souhlasila a několik dalších hodin obě mlčky

pracovaly. Lyra skončila kolem půlnoci a zamířila do ložnice.

„V kolik odjíždíš k babičce?“

„Asi ve tři. Abych se nedostala do návalu lidí vracejících se z práce. Proč?“

„Mohla bys mi odnést zpátky tyhle filmové pásy? Musí se odevzdat v pátek do pěti, a já budu celý den na druhé straně kampusu. Moc by mi to pomohlo…“

„Vezmu je tam. Mám to po cestě.“

V úterý po vyučování zašla Lyra do kanceláře k doktoru Mahlerovi, aby si s ním promluvila o svém novém projektu. Řekla mu o zahradě, již objevila za skládkou odpadu, a vysvětlila, že by o ní chtěla natočit velmi krátký film.

30

„Už máte hotový dokument o… Co jste si vlastně vybrala?“

„Parky,“ odpověděla. „Rozhodla jsem se natočit film o parku Paraiso a přitom jsem našla tu krásnou zahrádku.“ Profesor se zatvářil udiveně. Opřel se lokty o stůl. „Co vás to napadlo vzít si jako téma park Paraiso? Je to odtud hodina cesty. Jak jste se vůbec o něm dověděla?“

Lyra kývla hlavou k plakátu na stěně. „Ten nápad mám vlastně od vás, pane profesore. Z vašeho plakátu.“ Profesor se opřel, natočil se i se svou židlí a zadíval se přes rameno na stěnu. „Dal jsem ho sem tak dávno, že jsem naň už zapomněl. V blízkosti toho parku jsem vyrůstal,“ vysvětloval. „Ten plakát jsem dostal na oslavě prvního

výročí založení. A další rok jsem se odstěhoval.“ Pohlédl na Lyru. „Zchátralo to tam? Ano, že mám pravdu?“

„Ano, zchátralo.“

Vyprávěla mu, jak tam nejrůznější auta vyhazují odpad.

„A vy teď chcete natočit něco o zahradě na druhé straně kopce?“

„Už jsem začala. Každý den měním paměťovou kartu. Ještě jsem ani neměla čas je prohlédnout. Myslela jsem, že kdybych dostala váš souhlas na zvláštní zápočet…“

„Uhm… uhm…“

A jéje, mne si bradu. Chystá se projekt zamést pod koberec.

„Je to zajímavé,“ připustil. „Něco vám povím. Vaše známka závisí na prvním dokumentu. Až ho předáte, pak byste se možná mohla pustit do filmu o té zahradě. Zdá se mi, že je až moc podobný vašemu dokumentu. Stejné téma, stejné prostředí…, ale to už je na vás. Hlavně napřed dokončete jeden, než se pustíte do druhého.“

Když Lyra vyšla z pracovny doktora Mahlera, přemýšlela o jeho doporučení. Měl pravdu. Napřed musí dokončit zadaný úkol, ale přitom může nechat v parku kameru, aby získala nějaké záběry.

31

V pátek odpoledne si Lyra myslela, že by se jí mohlo podařit předstihnout špičku v L. A., alespoň než se dostane na mezistátní silnici, ale před sebou měla bouračku čtyř aut, což znamenalo objížďku. Cestou protínající nejkrásnější čtvrtě už kdysi jela. Povolená rychlost zde byla mnohem nižší, ale to Lyře nevadilo. Byl krásný den a pohled na upravené trávníky a zahrady se jí líbil. Právě když projížděla Walnut, spatřila tabuli: Domovní výprodej.

32

TŘI

Milo Smith byl trouba. A také lhář a náfuka.

A neměl jediný záchytný bod. Nejenže si myslel, že je génius, ale dokonce byl přesvědčen, že si to o něm myslí všichni ostatní v inkasní firmě, u níž pracoval. Pan Merriam, jeho zaměstnavatel, málokdy chválil některého ze svých přibližně sedmdesáti zaměstnanců, ale minulý měsíc Milo zaslechl, jak jednomu spolupracovníkovi říká, že se Milo znovu projevil jako neocenitelný. Milo si poznámku vyložil tak, že se šéf na něho bude dál spoléhat ve svých

„specializovaných“ úkolech mimo pracovní dobu.

Stejně jako ostatní zaměstnanci i Milo toužil vyšplhat se výš na firemním žebříčku. O tomto záměru otevřeně hovořil, avšak nikdy neprozradil svůj tajný cíl číslo jedna, protože věděl, že by ho nikdo nepochopil. Možná by se mu dokonce

smáli.

Milo toužil být jako James Bond. Ale ne, nebyl blázen. Věděl, že James Bond je jen filmový hrdina. Milo s agentem 007 vyrůstal a každý film s Bondem viděl tolikrát, že to už ani nedokázal spočítat. Dovedl by opakovat slovo od slova všechny Bondovy repliky. Jakmile sledoval některý z Bondových příběhů, Milo zapomněl na své strastiplné dětství a na dalších pár hodin přestal být vyzáblým klukem, kterého táta v jednom kuse řeže. Stal se z něho James Bond.

Jako dospělý si zvykl sám sebe chválit. Není to zázrak,

že se už v útlém věku dostal tak daleko? Byl precizní; plnil příkazy bez ohledu na to, jak byly složité nebo obtížné – a jako všichni profesionálové nikdy nepropásl konečný termín. 33

Nejlepší bylo, že nedovolil, aby mu do jeho práce pronikaly city.

O jeho egu se to říct nedalo.

Milo byl nájemný vrah. Nebo se jím hodlal stát. Zatím

sice ještě nikoho nezabil, ale to byla další skutečnost, kterou si nechával pro sebe.

K této profesi se dostal náhodou, protože se ocitl ve

správný čas na správném místě. Tak jako ty půvabné filmové hvězdy, které někdo objeví, zatímco popíjejí colu u automatu. Jo, zrovna tak.

Mila objevil pan Merriam, jenž náhodou procházel kolem něho, když dával nakládačku jednomu ze svých sousedů. Pan Merriam ho okamžitě odvedl k sobě a na místě si ho najal.

Milo dostal malý kout s telefonem a seznamem lidí, jimž je třeba vyhrožovat, pokud nezaplatí dluh. Inkasní firma byla zcela legitimní. Využívalo ji několik úvěrových společností a panu Merriamovi slušně vynášela.

Ale nadřízený míval někdy také jiné potřeby. Milo neznal podrobnosti, věděl jen, že občas jeho šéfa zklamali „klienti“ a bylo třeba zasáhnout.

Pracoval u firmy asi osm měsíců, když ho jednou šéf zavolal do kanceláře. Většina ostatních zaměstnanců už odešla domů a další směna teprve začínala. Pan Merriam

nedělal žádné okolky a rovnou se zeptal, jestli už někdy někoho zabil.

Milo se cítil chytrý a důležitý a na otázku neodpověděl přímo. Místo toho řekl nadřízenému, že by mu to nedělalo problém. Že je to pro něho hračka. Kdyby nezačal pracovat u inkasní firmy, zřejmě by si zvolil profesi nájemného vraha, chlubil se.

Pan Merriam byl přesvědčen, že je Milo upřímný a oddaný. Ten večer mu poprvé dal za úkol zabít člověka. Protože ho výsledek potěšil, v následujících měsících následovaly další zakázky.

Milovo ego narostlo do ještě větších rozměrů díky důvěře, kterou ho pan Merriam poctil. Rozhodl se, že se o 34

své zkušenosti a znalosti rozdělí s ostatními, a tak poté, co měl za sebou několik úspěšně provedených úkolů, začal sepisovat, co se naučil, protože si myslel, že až zestárne a bude chtít odejít na odpočinek, mohl by vědomosti předat dalšímu začínajícímu nájemnému vrahovi.

První pravidlo zní: nosit oděv na jedno použití. Případ, kdy se tato nutnost projevila: Marshall Delmar Jr., Milova první zakázka.

Delmar byl investiční poradce, který pana Merriama přesvědčil, aby investoval peníze do společnosti, která později šla ke dnu. Pan Merriam by ztrátu přijal s klidem, kdyby nepřišel na to, že krátce předtím, než firma zkrachovala, úlisný Delmar prodal všechny jeho akcie a shrábl pěkný zisk. Merriam byl přesvědčen, že Delmar věděl, že akcie prudce klesnou, a protože se s ním o informaci nepodělil, bylo třeba, aby co nejdříve zemřel. Nedal Milovi jiný pokyn než ten, že jeho smrt by měla vypadat jako nešťastná náhoda.

Jakmile byl úkol vykonán, Milo se vrátil ke svému nadřízenému a hrdě hlásil, že policie dospěje k názoru, že Delmar zemřel následkem pádu, při němž hlavou narazil na ostrou hranu svého stolu.

Na pana Merriama sdělení zapůsobilo a, upřímně řečeno,

Milo také. Ovšem to, jak Delmar skutečně zemřel, se velmi lišilo od verze, kterou Milo uváděl a jíž se nakonec rozhodl sám věřit.

Marshall Delmar bydlel v nevkusném domě ve

španělském stylu ve snobské čtvrti zvané Vista Del Pacifico. Kdyby člověk stál na šikmé střeše jednopatrového domu a mhouřil oči proti slunci, za jasného dne by zahlédl zářit oceán, což byl důvod, proč se o domu říkalo, že má vyhlídku na moře, a proč stál miliony dolarů.

Ukázalo se, že dostat se dovnitř je překvapivě snadné. Delmar ten den pořádal večeři pro velkou společnost a služebnictvo přicházelo dveřmi do kuchyně a zase z nich 35

vycházelo, aby pomáhalo dodavatelům přenášet tácy a nádobí.

Milo dům už předtím prozkoumal. Věděl všechno o chystaném večírku i o dodavatelské firmě, již si Delmar objednal. Od služebnictva se vyžadovalo, aby na sobě mělo černé kalhoty, černé košile s dlouhým rukávem zapnuté až ke krku a černé boty. Stejný úbor si na sebe vzal i on, a tak mohl nenápadně vstoupit se stříbrným podnosem, který vytáhl z kufru vozu dodavatele. Byl horký letní večer a nikdo nepřišel v saku nebo plášti, takže se mohl ukrýt v šatně hned u vstupní haly a trpělivě čekat, až se dům vyprázdní a Delmar, zapřisáhlý starý mládenec, zůstane o samotě.

Bylo po jedné hodině v noci, když Delmar zhasl světla, zamkl domovní dveře a zamířil halou ke knihovně.

Milo dál vyčkával, doufal, že se Delmar vrátí do své ložnice a půjde spát. Myslel si, že ho tam udusí polštářem, a

pokud se nebude vzpírat, byl si jistý, že to bude vypadat jako smrt ve spánku.

Ale Delmar celý plán zhatil. Zdálo se, že se do postele hned tak nechystá. Milo už nemohl déle čekat. Co když jeho oběť usnula u stolu? Tiše otevřel dveře šatny a opatrně prošel halou, aby zjistil, co se děje. Nasadil si černou škrabošku, již v obchodě s kostýmy ukradl figuríně představující Zorra, nahlédl do knihovny a zjistil, že Delmar

sedí u stolu, v ruce drží pero a probírá něco, co připomínalo právnické dokumenty.

V knihovně bylo šero. Lampa na stole vrhala na papíry

jen úzký proud světla. Klimatizace běžela naplno a v pokoji byl ledový vzduch, ale Milo si všiml, že se Delmar silně potí. Těžce dýchal, jako by právě uběhl pár kilometrů, což bylo k smíchu, protože vážil asi o sedmdesát nebo osmdesát kilogramů víc, než by měl. Milo se bez nejmenších obtíží nepozorovaně dostal dovnitř. Přitiskl se ke stěně ponořené do tmy. Několik vteřin stál bez hnutí, tiše dýchal a přemýšlel, co by měl udělat.

36

Uvědomil si, že nemá náhradní plán. Vyčítal si, jaký je hlupák. Co teď? Nevzal si s sebou zbraň, protože vražda měla vypadat jako nešťastná náhoda a díra po kulce by svědčila o něčem jiném.

Kousal se do rtu a snažil se přijít na něco chytrého, co by mohl udělat s mužem v místnosti. Najednou Delmar upustil pero a začal si třít levou paži. Hlasitě zasténal.

Praštit ho. To svede. Udeří ho do hlavy tak, aby to vypadalo, že upadl a narazil do hrany kamenného krbu. Teď když měl Milo nový plán, cítil se sebejistěji, a tak vykročil kupředu. Vzápětí si však uvědomil, že nemá nic, čím by své oběti ránu zasadil. Měl jsem na to myslet dřív,

říkal si a zběsile se rozhlížel po nějakém vhodném předmětu. Pomalu zacouval zpátky ke stěně a opět se k ní přitiskl, aby zůstal mimo Delmarův dohled.

Žádný těžký svícen nebo knižní zarážka… Nic. Ani pohrabáč u krbu, který by mohl použít.

Zachvácen panikou začal ustupovat zpátky do haly. Možná by našel kus těžkého náčiní v kuchyni. Ve spěchu klopýtl o vlastní nohu a upadl na zem. Bohužel přitom způsobil hluk. Rychle se zvedl a otočil se, aby zjistil, jestli

Delmar nezačne křičet nebo, což by bylo horší, jestli za ním nevyrazí se zbraní v ruce.

Nahlédl do knihovny a nemohl věřit tomu, jaké má štěstí. Zdálo se, že ho Delmar vůbec neslyšel ani si ho nevšiml.

Pravou ruku si tiskl k hrudi a zhrouceně seděl obrácen ke světlu. Pleť měl mrtvolně bledou a lapal po dechu.

Náhle vyskočil z židle, zavrávoral a učinil chabý pokus vztáhnout ruku k telefonu. Nedosáhl na něj. Upadl a při pádu narazil hlavou do rohu stolu, pak se svalil na podlahu a zůstal ležet, zatímco z hlavy mu proudila krev.

Je mrtvý? Milo se k němu vrhl, aby mu nahmatal tep. Opět klopýtl, tentokrát o okraj koberce, ztratil rovnováhu a se zaduněním dopadl na Delmara. Když se zvedl, košili i kalhoty měl ušpiněné od Delmarovy krve. Pozoroval strnulou tvář, než si byl naprosto jistý, že muž před ním je 37

mrtev. Teprve až se mu zdálo, že se kdesi cosi pohnulo, pohnul se i on. Možná to byla jen ozvěna bušení srdce v uších, ale nechtěl nic riskovat. Několika skoky přeběhl místnost, vyřítil se zadním vchodem ven a hnal se přes tři dlouhé bloky ke svému autu. Až v polovině cesty domů si uvědomil, že má stále na obličeji masku, což byla chyba, o níž se však ve své první lekci nezmínil. Legendární osobnosti přece chyby nedělají.

Druhé pravidlo: vzít s sebou krmení pro psy. Případ: Jimmy Barrows.

Barrows byl horší než obyčejný lichvář a právě teď

ždímal peníze ze synovce pana Merriama. Milo dostal příkaz sejmout ho jedinou ranou mezi oči, aby bylo jasné, že Merriamovu rodinu nebude nikdo vydírat.

Když bylo vše hotovo, sdělil Milo šéfovi, že měl jen menší problém se dvěma ohavnými Barrowsovými psy. Jinak akci provedl celkem bez námahy.

Skutečnost byla trochu jiná. Mnohem bolestnější a trapnější, než byl Milo ochoten přiznat.

Pan Merriam mu dal fotografii oběti a jediný pohled na ni Mila přesvědčil, že zabít toho muže bude procházka růžovou zahradou. Barrows nebyl vysoký, měřil možná necelý metr šedesát a nevážil víc než padesát kilo i s oblečením, ale Milo věděl, že je třeba být opatrný. Na

velikosti nezáleží, pokud bude Barrows držet v ruce pistoli.

Ale Milo pochyboval, že ji má. Říkalo se, že Barrows je zjemnělý člověk, který nerad dělá něco, co mu připadá nepříjemné. Svými způsoby i stylem oblékání působil kultivovaně a stejný dojem vzbuzovaly i jeho pečlivě upravené ruce. Nepříjemné jednání nechával lidem, kteří pro něho pracovali. Milo se samozřejmě hodlal postarat, aby nikdo z nich nebyl nablízku, až k němu přijde a bude předstírat, že potřebuje peníze.

Lichvářství je podivná profese pro člověka tak kultivovaného, jako byl Barrows. Milo si nemilosrdného lichváře představoval jako jeho pravý opak.

38

Barrows si vybudoval pracovnu z přestavěného obchodu

s výkladem na rohu Second a Cypress Lane. Byly to nevábné končiny a člověk, který na tom rohu stál déle než patnáct minut, si přímo říkal o to, aby ho někdo bodl do zad.

Milo neměl v úmyslu otálet. Skleněnou výkladní skříní viděl Barrowse, jak sedí na pohovce proti svému stolu a probírá bankovní stvrzenky. Měl na sobě černý oblek a červenobíle proužkovanou kravatu. Na druhé straně pohovky ležel přehozený hnědý kožich. Milo si pomyslel, že nejspíš patří Barrowsově manželce, a uvažoval, kolik by dostal, kdyby se ho pokusil prodat.

„Vy jste Barrows?“ zeptal se Milo, když vstoupil.

„ Pan Barrows,“ opravil ho lichvář podrážděným tónem.

„Potřebuji si půjčit,“ řekl Milo. „Mám tady nějaké papíry, mohl byste se na ně podívat a nechat si je jako záruku.“ Sáhl do svého pršipláště, vytáhl osmatřicítku a zamířil na lichváře.

Jakmile Barrows spatřil zbraň, strnul. Vzápětí se však vzpamatoval a pohodlně se zabořil do polštářů. „Chcete mě okrást?“ zeptal se klidně. „Jestli ano, budete zklamaný.

Nemám tady žádné peníze.“

„Nepřišel jsem, abych vás okradl. Člověk, pro kterého pracuju, vám chce něco vzkázat.“

„Ano? A pro koho pracujete?“

„Na tom nezáleží.“

Milovi se zdálo divné, že pistole mířící na jeho hlavu Barrowse neděsí.

„No dobře,“ řekl Barrows. „Co mi chce ten záhadný člověk vzkázat?“

„Chce, abyste vy i všichni ostatní věděli, že si nemáte začínat s jeho rodinou.“

„V tom případě mi prostě musíte říct, o koho se jedná.“ Jeho hlas zněl pobaveně, když dodal: „S čí rodinou si nemám začínat?“ Milo postřehl, že Barrowsova pravá ruka se pomalu posouvá mezi polštáře.

39

„Nechte ruce tak, abych na ně viděl,“ vyzval ho. Zamířil přesněji na cíl a stiskl spoušť. Nic se nestalo. Ve spěchu zapomněl zbraň odjistit. Chtěl svou chybu napravit, ale vtom koutkem oka postřehl, že se kožich pohnul. Vystrašeně ucouvl a nepatrně sklonil hlaveň. Vzápětí se z kožichu vynořily hlavy dvou psů, sheltií, kteří vycenili zuby ostré jako nože a zavyli.

„Ukažte trochu lásky,“ přikázal Barrows. Zmatený Milo ucouvl ještě dál. „Cože?“ řekl.

Psi věděli, co po nich chce, a skočili po něm. Milo se pootočil a vypálil náhodnou ránu. Kulka se zaryla někam do zdi.

Zvuk psy polekal a oba se zadívali na svého pána, jenž naprosto klidně zopakoval svůj příkaz: „Ukažte trochu lásky.“

Hroziví psi se opět vrhli na Mila. Ten se v panice obrátil k psům zády a chtěl se odtud za každou cenu dostat, ale vzápětí ho něco zadrželo a on pronikavě zaječel. Jeden ze

psů se mu zakousl do zadku a stiskl. Milo se prudce obrátil a chtěl bestii setřást, ale ať se snažil jak chtěl, nedokázal to.

Druhý pes se mu sápal po krku. Milo se ho pokoušel odstrčit pistolí, ale zvíře bylo rychlé a zarylo mu zuby do ruky. Milo si toho téměř nevšiml. Bolest, již mu způsoboval druhý pes, byla tak ukrutná, že nepřestával křičet.

Pak pes pustil Milovu ruku, seskočil na zem, tam se však odrazil jako tenisový míč a chystal se vrhnout po jeho hrdle.

Barrows vytáhl svou zbraň zastrčenou mezi polštáři, ale nevystřelil. Domníval se, že hrozba pominula. Zdálo se, že se baví, a pozoroval psy v akci.

Milo udělal něco nepředstavitelného. Upustil pistoli. Odskakující pes ji zachytil do zubů, než dopadla na zem a prásk… kulka, jež z ní vylétla, zasáhla Barrowse do prsou. Milo na zlomek vteřiny ztuhl. Ten zatracený pes střílel lépe než on!

Hluk znovu psy vyděsil. Oba se rozběhli zpátky k pohovce, aby počkali na další příkaz svého pána. 40

Barrows byl mrtvý. Karmínová barva, která jako by proudila přímo z jeho kravaty, mu stékala po bělostné košili. Kulka musela projít přímo srdcem a okamžitě ho zabít. V okamžiku smrti se tvářil vesele.

Milo měl naštěstí tolik duchapřítomnosti, že sebral pistoli a zastrčil si ji do kapsy, než vyběhl ze dveří. Neustále kvílel bolestí. Lidé na něho udiveně hleděli, když se belhal přes několik bloků ke svému vozu, ale jemu to bylo jedno. Ať si

civí. Zadnici měl jako v ohni a cítil, že mu krev z rány stéká po zadní straně nohy. Ještě štěstí, že nikdo ze sousedů nezavolal policii.

Zatracení psi. Měl zabít i je.

Dokulhal k autu a zasténal, jakmile se posadil. Oběma rukama sevřel volant a nepřestal naříkat celou cestu do nemocnice.

Netřeba dodávat, že se o těchto podrobnostech nezmínil, když svou akci líčil panu Merriamovi. Nechtěl si pokazit image. Pana Merriama zajímaly pouze výsledky.

Třetí lekce, kterou se naučil, byla tak tvrdá, že o ní ještě nedokázal mluvit a při pouhém pomyšlení na ni se třásl. Její pravidlo znělo: nauč se plavat, když se pokoušíš někoho zabít u bazénu.

Jednalo se o George Villarda.

Tento případ ho děsil i ve snu. Villard, muž, jehož měl zabít, byl kulturista. Byl také notorický opilec a děvkař. Pan Merriam nedal Milovi žádné další konkrétní informace.

Jediný jeho příkaz zněl: zbavit se Villarda, a to hned. Milo neměl čas něco zjišťovat nebo plánovat. Přesvědčil se, že má nabitou zbraň, a vyrazil. Než ve spleti klikatících

se uliček v kopci nalezl jeho dům, bylo po půlnoci. Villarda zahlédl vzadu na zahrádce u ledvinovitého bazénu. Milo se ukryl v křoví a pozoroval oběť, která se pohybovala poněkud vrávoravě. Myslel si, že za pár minut bude po všem.

Protože byl Villard opilec, Milo předpokládal, že nedojde k nebezpečnému boji, avšak mýlil se. Vyrazil z houští a pokoušel se vytáhnout pistoli z kapsy pršipláště, vtom však 41

Villard spatřil jeho i zbraň a zaútočil. Stačila jedna rána a Milo spadl do bazénu.

Snažil se čubičkou připlavat k okraji a vylézt, ale zradilo

ho oblečení a propadl panice. Málem šel ke dnu potřetí, když ho Villard jednou rukou vytáhl a začal ho bombardovat otázkami.

„Kdo tě poslal? Manžel Jo Ann, nebo Crystalin? Ven s tím,“ ječel na něho. Kýval hlavou na stranu a oči se mu zavíraly, jakmile znovu sotva srozumitelně opakoval otázku. Najednou trhl hlavou a udeřil Mila do žaludku. „Odpověz, k sakru!“

Milo se nezmohl na slovo. Plácal se po betonu jako leklý kapr a měl co dělat, aby ze sebe dostal všechnu vodu, kterou spolykal.

Netrpělivý Villard ho kopl. „Byl to Lenny? Byl, že jo? Ten gauner!“ Znovu uštědřil Milovi pořádný kopanec do boku a zavrčel: „Povíš mi, kdo tě poslal, a já tě pak znovu hodím do vody a počkám si, až se utopíš.“

Taková hrozba člověka moc nepodnítí ke spolupráci, pomyslel si Milo, i když pochyboval, že si to Villard v opilosti uvědomuje. Přestože byl kulturista namol, mohl způsobit dost škody. Milo měl chuť utéct, ale bál se pohnout nebo sáhnout pro pistoli, protože nechtěl mumlajícího svalovce jakkoli provokovat. Navíc si nebyl jistý, jestli zbraň bude střílet, protože byla zřejmě plná vody.

Zatímco se Milo zoufale snažil vymyslet něco, čím by se

zachránil, začal Villard zuřivě mrkat a šilhat, očividně ve snaze soustředit se. Zřejmě se mu podařilo uvědomit si, co se stalo, neboť najednou kývl hlavou a usmál se, pak znovu Mila kopl, ale množství vypitého alkoholu mu narušilo rovnováhu. Zakymácel se; zavřel oči a se sklenkou v ruce se po hlavě skácel do bazénu. Byl tak opilý, že si ani neuvědomil, že se topí.

Jeho smrt byla považována za nešťastnou náhodu.

Milo opět jen těsně unikl katastrofě, to ano, ale stejně jako v ostatních případech měl nakonec úspěch a v očích 42

pana Merriama byl dokonalý. Už potřetí. Merriam byl tak uchvácen, že mu dal za skvěle provedenou práci zvláštní odměnu.

Jednou ve čtvrtek odpoledne, asi o dva týdny později, si

pan Merriam zavolal Mila k sobě do kanceláře, aby mu zadal nový úkol.

Obvykle neztrácel čas zbytečnými řečmi, ale dnes se přece jen rozpovídal.

„Možná jste si všiml, jak jsem byl v posledních týdnech roztržitý.“

Milo si toho nevšiml, ale myslel si, že nejspíš měl, a tak přikývl. „Ano, pane, všiml,“ zalhal.

„Vyskytla se jistá situace a vy jste pro řešení ten pravý. Tahle práce bude ožehavá a bude to vyžadovat trochu víc filipa. Rozumíte?“

„Samozřejmě,“ zalhal znovu Milo. Filipa? Co tím myslí? Nehodlal se samozřejmě ptát, protože kdyby přiznal nevědomost, možná by se před panem Merriamem shodil a to nemohl připustit. Jen co vyjde z jeho kanceláře, najde si, co může znamenat Filip a kde by ho získal.

„Podrazil mě obchodní partner, kterého jsem kdysi považoval za kamaráda. Jmenuje se Billy Rooney,“ dodal jeho šéf a ušklíbl se. „Několikrát jsem toho všiváka pozval na večeři, seděl jsem s ním a jedl, a čím se mi odvděčil?

Vrazil mi nůž do zad. Má něco, co potřebuju.“

Milo nevěděl, jestli má nějak projevit soucit nebo ne, a

tak mlčel a čekal.

„Je třeba vědět, že člověk nemůže míchat práci se zábavou. Dostal jsem lekci a Rooney ji taky dostane. Mám ovšem výhodu, protože Rooney neví, že jsem na to přišel.“ Vytáhl židli zpoza stolu a posadil se. „Náhodou jsem objevil, kde to schovává. Vím, že má ve své kanceláři sejf.

Vědí to všichni. Je to první věc, které si člověk všimne, když vejde do dveří. Je velký a musí být starý tak sto let.“ Otevřel dřevěnou vyřezávanou krabici na svém stole a vytáhl z ní doutník. Zastrčil ho do úst a pokračoval v hovoru, 43

přitom škrtl zápalkou, přiložil ji k tabáku a vtáhl. „Nemusí mít obavy, že mu ho někdo sebere a odnese. Aby ho někdo zvedl, musel by mít jeřáb.“

Kývl na Mila, aby se posadil, a pokračoval: „Rooney chce, aby sejf všichni viděli. Každý si přirozeně myslí, že tam uchovává cennosti. Chápete? Takový mizera. Je to

samozřejmě švindl. Ukázalo se totiž, že má ve své kanceláři další trezor. Ten je zapuštěný v podlaze pod stolem. A já znám kombinaci. Řeknu vám, že zjistit to dalo zabrat.“

„Chcete, abych se vloupal do jeho kanceláře…“

„Ne, ne, na to mám Charlieho. Chci, abyste se postaral o Rooneyho a jeho manželku.“

Přestože Milo věděl, že Merriamova kancelář je

zvukotěsná a že šéf nejméně jednou denně kontroluje, zda tu nejsou štěnice, poplašeně se rozhlédl. „Chcete, aby zemřela i jeho žena?“

„Správně. Rooney jí možná řekl, co udělal. Kdyby zůstala naživu, mohla by jít k federálům. To je moc riskantní. Představuju si to všechno asi takhle. Rooney

vždycky odchází ze své kanceláře přesně ve čtyři a trvá mu hodinu, než se dostane domů. V pátek večer nikdy nevychází ven. Nikdy,“ zdůraznil. „Dá se na to spoléhat, což znamená výhodu pro nás. Svoji uštěkanou manželku bere ven každou sobotu večer a neděli si nechává pro svoji milenku. S tou se schází každé pondělí a středu. Chci, aby to vypadalo jako vražda a sebevražda. Manželka zabije manžela a pak sebe.

Bude to samozřejmě vyšetřovat policie a přijdou na jeho milenku. Budou si myslet, že se o ní dověděla i jeho žena, a právě proto ho zabila. Každý ví, že je to pořádná fúrie.“

„Kdy je to třeba udělat?“

„Zítra večer v pět. Charlie pak půjde do jeho kanceláře, rychle se dostane dovnitř a taky ven. Pokud nastane problém, dá mi vědět a já vám zavolám. Vezměte si tenhle mobil,“ vyzval ho a posunul mobil k Milovi. „Nedá se vysledovat.

Hlavně nikoho nezabíjejte, dokud vám nezavolám. Je to jasné?“

44

Milo byl znovu nucen spěchat. Neměl čas provádět žádný průzkum, ale umiňoval si, že tentokrát se nic nezadrhne. Následujícího dne ráno se vypravil do Rooneyho čtvrti, aby alespoň viděl umístění domu a zjistil, nevyskytují-li se tam zvědaví sousedé. Jakmile si prohlédl, kde jsou všechny vstupy do Rooneyho domu, zajel do obchodu s potravinami necelé dva kilometry odtamtud. Koupil si kilo masa na hamburgery, které si chtěl dát do kapes pro případ, že by se někde vyskytl pes.

Pořád měl ještě spoustu času, a tak se vrátil k svému

autu, vytáhl jeden z pornočasopisů, které tu míval pro případ, že by potřeboval něco na povzbuzení, a začal v něm listovat, aby si ukrátil čas.

V půl čtvrté časopis odložil a zamířil k Rooneymu. Jeho dům stál uprostřed dlouhého, mírného svahu a Milo měl v plánu zaparkovat na vrcholu, odkud bude mít dobrý výhled na příjezdovou cestu. Až zavolá pan Merriam, vplíží se do domu a dá se do práce. Během čekání si přiloží mobil k uchu a bude předstírat, že zastavil proto, aby mohl v klidu telefonovat. Na tom není nic podezřelého.

Jeho plán nemá chybu. 45

ČTYŘI

Milo dupl na brzdy a s úžasem se zadíval na dav, který se shromáždil na trávníku před Rooneyho domem. Byli všude, muži i ženy – ne, většinou vlastně jen ženy – a odnášely

všechno, co mohly sebrat. U několika z nich Milo postřehl stejný výraz dětinské radosti, jaký někdy viděl na tvářích mužů, kteří s ním chodili do striptýzového klubu.

Rooneyovi pořádali venku před domem výprodej starého zařízení.

„Co mám teď dělat?“ zamručel a vychrlil sérii nadávek. Svému šéfovi zavolat nemohl, to by bylo proti pravidlům, a tak usoudil, že bude muset čekat, dokud pan Merriam nezavolá jemu.

Domovní výprodej. V tak exkluzivní čtvrti tato činnost typická pro střední vrstvy působila nepatřičně. Bohatí lidé nepotřebné věci vyhazují. Neprodávají je.

Několik křičících žen s rudými tvářemi se přetahovalo o kožené křeslo. Podívejme se na ně, pomyslel si znechuceně Milo. Co je pro někoho veteš, ony považují za poklad. Vysol pár šestáků, a krám je tvůj. Já bych se ničeho použitého ani nedotkl. Takový chudák nejsem.

Přední dveře do domu byly dokořán a zástup nakupujících neustále proudil dovnitř i ven. Jedna žena

odnášela hezkou lampu, šňůru přitom vlekla za sebou. Další nesla něco, co vypadalo jako elegantní skříňka na doutníky. Všiml si, že pod paží svírá jakousi láhev. Následovaly další. Vyprazdňují Rooneyovi svůj bar nebo vinný sklípek? Proč by to dělali? Nebo se stěhují?

46

Milo se podíval na hodinky. Rooney by se měl každou minutu vrátit domů, pokud dnes doma celý den nezůstal. To by také bylo možné. Možná pomáhá. Pan Merriam dal Milovi fotografii obou manželů, ale Milo zatím nezahlédl ani jednoho z nich. Bill a Barbara. Jak jdou ta jména hezky k sobě, napadlo ho. Na fotografii však hezky nevypadali. Bill jako by měl na velké hlavě chlupatou rohožku a obličej Barbary – neboli „štěkny Babs“, jak jí říkal pan Merriam – měl za sebou až příliš mnoho plastických operací. Její ústa byla tak široká, že sahala až k uším.

Domovní výprodej. Pan Merriam tomu neuvěří. Určitě nebude chtít, aby v zadané práci pokračoval. Jen na dvoře

bylo snad čtyřicet lidí a bůhvíkolik jich je uvnitř domu.

Z domu vyšla žena ve světlešedém úboru posluhovačky s hromádkou knih a CD v rukou. Seběhla ze schodů, přitom jí pár CD vyklouzlo, ale nezastavila se, aby je posbírala.

Odstrčila jinou ženu a hnala se přes trávník. Tvářila se zuřivě. Nakonec zpomalila a všechno, co nesla, vyhodila na hromadu, pak se kradmo ohlédla ke dveřím domu a divoce se rozběhla po ulici.

Co to všechno má znamenat? Milo se díval, jak mizí za rohem, potom se otočil zpět k houfu. Potřásl hlavou, když viděl šílenství lidí ženoucích se za levným nákupem, přebíhajících od jedné hromady k druhé. Sápali se po svých úlovcích, jako by jim mohly utéct, kdyby je včas nesebrali. Jeho pohled se zastavil na jedné ženě, již, jak se zdálo, tento chaos nestrhl. Klečela na trávě vedle stohu knih, opatrně je probírala a občas si některou začala prohlížet. Moc dobře na ni neviděl. Dlouhé tmavé vlasy jí zakrývaly obličej a ve výhledu mu bránili lidé horečnatě pobíhající sem a tam.

Nakonec tmavovlasá žena vstala a on si ji mohl lépe prohlédnout. Hvízdl. Parádní kus. Skutečně nádherná postava. Pokusil se představit si ji bez šatů, což byla příjemná fantazie, ale brzy si uvědomil, že začíná reagovat fyzicky. Na to teď není vhodná doba. Žena měla na sobě džíny a růžové tričko a rozhodně se nesnažila vystavovat své 47

vnady na odiv. A přece i v tomto oděvu působila přitažlivě. Měla víc sex-appealu než všechny bondgirls dohromady.

Byla vysoká a štíhlá, ne vyzáblá jako ty tyčkovité modelky – tak trochu sportovní typ se všemi křivkami na správných místech. Vsadil bych se, že je tanečnice, pomyslel si Milo.

Když sáhla po další knize, otočila hlavu a Milo na

okamžik zahlédl její tvář. Překrásná. Tváře Bondových dívek si nevybavoval. Vlastně si jejich tváře ani neměl chuť prohlížet, zatímco z této nemohl spustit zrak.

Proč někdo tak půvabný ztrácí čas přehrabováním hromady veteše? Dospěl k názoru, že to musí být intelektuálka.

Pozoroval ji dál a viděl, že sebrala hromádku knih a odnáší ji k cestě. Držela je tak láskyplně, jako by je považovala za velmi důležité.

Patřil jí pět nebo šest let starý ford. Dveře kufru byly otevřené a Milo si všiml, že je už plný knih a něčeho, co vypadlo jako krabice s DVD a CD. Taková krasavice by měla mít každý rok nový vůz.

„Vyhoďte ten brak, dámo,“ zašeptal rozhořčeně. „Pořiďte si něco pořádného. Když nic z toho nechcete, prodejte to přes internet a kupte si nové auto.“

Na druhé straně ulice, hned proti jejímu vozu se prostíralo parkoviště. Milo zařadil a rozjel se a málem bokem narazil o nějaké acury, když tam zahýbal.

Kdyby si ji mohl vyfotit, ani by nepotřeboval porno. Stačil by mu pohled na ni. Jo, rozhodně potřebuje její snímek. Neměl s sebou fotoaparát, ale v jeho mobilu byl a bude muset stačit. Vytáhl mobil z kapsy a zvedl ho, pak počkal, až se žena otočí, aby ji lépe zachytil. Když stiskl spoušť, pohnula se, a tak ji vyfotografoval ještě několikrát. Žádný snímek nebyl moc dobrý. Vymazal je a nechal toho. Řekl si, že si její tvář a tělo bude muset uložit do paměti, aby se mu vybavily při večerní zábavě.

A co to dělá teď? Zavřela dveře kufru, ale dál se rozhlížela po dvoře. Pak přešla k zadním dveřím auta, 48

otevřela je a znovu se vrátila přes ulici, zjevně pro další hromadu knih.

Milo byl tak zaujatý pozorováním, že ani nepostřehl, že se k ženě blíží Babs Rooneyová, dokud ji nezastavila a

nepřidala na její hromádku další knihy. Babs milovnici knih něco řekla, pak jí podala draze vyhlížející přístroj. Nepoznal, jestli se jedná o videokameru nebo nějaký elegantní digitál, ale zařízení vypadalo jako zbrusu nové a zřejmě stálo fůru peněz. Žena si ho nevzala, ale Babs se nedala odbýt a položila ho na hromadu knížek. Pak se Milo zadíval na její vůz a všiml si, že má na okně nalepený štítek univerzity.

Takže studentka. Není divu, že má ráda knihy.

Sám se divil tomu, co udělal potom. Vystoupil z vozu a chtěl zamířit k ní, jenže ve spěchu zapomněl, že si položil do klína mobil, který mu dal pan Merriam. Ten upadl na cestu a sklouzl pod auto. Milo si musel lehnout na břicho a natáhnout se pod vůz, aby ho vylovil. Zanadával, pak hodil telefon na přední sedadlo a znovu se vydal k dívce. Chtělo to odvahu, ale chystal se ji oslovit, možná s ní dokonce flirtovat. Kdo ví? Třeba se jí líbí mužné typy. Jestli ho odpálkuje nebo se mu vysměje, žádný problém, nic si z toho nebude dělat a nikdo z jeho kamarádů se o tom nedoví.

Náhle dostal příležitost. Dívce vyklouzla z rukou jedna kniha. Milo se rozběhl, aby ji zvedl.

„Mám ji. Mám,“ zvolal a jeho hlas zněl až směšně vzrušeně.

Položil knihu na hromadu k ostatním. „Tady je, slečno…“

Přitom z hromádky sklouzl fotoaparát, ale Milo ho zachytil a strčil jí ho pod paži. Nepamatoval si, jestli ještě

něco řekl nebo ne. Úchvatné zelené oči. Takovou barvu ještě nikdy neviděl.

„Mohla byste být filmová hvězda,“ vyhrkl. „Nebo už jste?“

Zavrtěla hlavou.

Milo polkl. „Studujete tady?“ 49

„Ano, studuju,“ odpověděla s úsměvem. Příjemný hlas. Slabý jižanský přízvuk. Odcházela.

„Počkejte,“ zavolal a rozběhl se za ní. „Pomůžu vám odnést ty knihy.“

„Ne, děkuju. Zvládnu to.“

Zastavil se a zoufale se snažil vymyslet, jak by ji zadržel. Pozdě. Odcházela. Milo měl v hlavě prázdno. Ani jí nepoděkoval. Jo, poděkování! Poděkovat by mohl, ale proč by jí děkoval? Ne, to by nešlo. Musí přijít na něco jiného. A najednou byla pryč. Měl chuť křičet, ale věděl, že především musí myslet. Její auto se rozjelo. Když viděl, jak mizí za rohem, zadíval se na poznávací značku a snažil se

zapamatovat si číslo. Sáhl do kapsy a našel pero. Sebral knihu, která mu ležela u nohou, vytrhl z ní list a rychle si číslo zapsal. Podle něho může zjistit její jméno a adresu a pak může naaranžovat náhodné setkání.

„Kdybych ještě byla vdaná, koupila bych manželovi tyhle nové hole Callaway,“ řekla jakási žena za ním a upoutala jeho pozornost.

Moment. Možná to není jen stará veteš. „Říkala jste nové?“ zeptal se.

„Ano.“

„Kolik?“

Zatvářila se zmateně. „Jsou zadarmo.“ Mávla rukou k travnaté ploše a dodala: „Všechno je zadarmo. Copak jste si nepřečetl ceduli?“ Zadívala se k rohu dvora u příjezdové cesty. „Aha, už chápu. Spadla. Možná bych ty hole mohla vzít… Můj synovec…“

„Kde jsou?“ přerušil ji.

„Tamhle v křoví. Myslím, že je tam hodila manželka majitele domu.“

Milo ženě neumožnil, aby se k holím dostala první. Vrhl se do houští a vytáhl je z něho. Byly to nové golfové hole a on je velmi opatrně odnesl a uložil do kufru svého auta.

Prodej na internetu mu vynese víc než v případě starých a otlučených. Pak si všiml staršího muže, jenž vynášel z dveří 50

malý televizor s plochou obrazovkou. „Ten bych si taky vzal,“ zašeptal.

Přestal vnímat čas a hledal, co by si ještě odnesl. Ano,

byly to krámy z druhé ruky, ale žádná veteš a nejlepší na tom bylo, že za ně nemusel zaplatit ani cent. Internetový prodej mu vynese hromadu peněz. Milo se opět cítil jako král. Je přece úplně jiný než ti ostatní nákupní šílenci.

Usedl za volant a snažil se neshodit kuchyňský robot,

který ještě ležel v původní krabici, vtom se ozval Merriamův telefon. Zazvonil pětkrát, než se Milovi podařilo vyprostit ho zpod hromady stříbrného nádobí.

„Ano?“

„Kde jste?“ Z hlasu pana Merriama čišel jasný vztek.

„Volal jsem už čtyřikrát.“

„Sedím tady a čekám, až zatelefonujete. Přísahám, že je to poprvé, co telefon zazvonil. Je tu slabý signál…, tak možná proto…“

Milo se cítil jako pitomec. Jak mohl zapomenout, proč k Rooneyovým přijel?

„Laciné šmejdy z výprodeje, tyhle telefony,“ zuřil pan Merriam. „Poslouchejte. Odvolávám akci.“

„Vy nechcete, abych…“

„Správně, nechci. Někdo mi lhal, přesvědčil mě, že to, co potřebuju, má Rooney v své kanceláři, ale nebylo to tam.“ Milo pozoroval ulici a zjistil, že zpoza rohu vyjíždí Rooneyho vůz. „Rooney právě přijíždí.“

„Výborně. Míří tam Charlie Brody a Lou Stack. Vy zůstaňte, kde jste. Budou možná potřebovat vaši pomoc, aby přiměli Rooneyho mluvit.“

„Myslím, že to nepůjde, pane. Víte…, je tady taková zvláštní situace.“

„Cože?“

„Zvláštní situace,“ opakoval. „Rooneyho žena pořádá domovní výprodej.“

„Co pořádá?“ 51

„Domovní výprodej a je tu asi stovka lidí,“ přeháněl Milo. „Přecházejí sem a tam, trousí se do domu a zas ven. Jeho žena se všeho zbavuje.“

„Seďte na místě a čekejte,“ přikázal Merriam. „Musím mluvit s Charliem a Stackem, pak se vám zas ozvu.“ Milo usoudil, že by neměl telefon odkládat daleko, bál se totiž, že by se mu mohl někam ztratit, tak ho položil na palubní desku a čekal.

Na konci příjezdové cesty zaskřípaly brzdy Rooneyho vozu. Rooney ještě ani nevystoupil, a už začal křičet.

„Pusťte to! Co to děláte?“ hulákal. „Nechte to být… Vy tam…, jděte od toho!“ Vytrhl nějaké ženě z náručí hromadu šatstva a strčil do ní. „Okamžitě odtud vypadněte.“

Milovi připadalo, že sleduje filmovou grotesku. Rooney

se choval komicky. Tvář měl rudou jako krocan a prodíral se davem lidí, odstrkoval je a řval na svoji ženu.

„A je to tady,“ zašeptal Milo. Spatřil Babs, jak přichází z boční strany domu, na tváři spokojený úsměv. Bylo zjevné, že je na manželovo hulákání a výbuchy zvyklá.

„Co tady provádíš?“ vykřikoval Rooney. Zakopl o jakousi hromadu. „Bože! Doufám, že v mé pracovně jsi na nic nesáhla. No jistě, sáhla. Uvědomuješ si, cos udělala?

Všechno je pryč? Všechno?“

Babsin výraz se nezměnil. „Každý papír z tvé vzácné knihovny je tady… Aspoň to, co z ní zbylo.“

Nevěřícně potřásl hlavou a rozběhl se do domu. Jeho žena, stále s úsměvem, se otočila k lidem, kteří je ostražitě sledovali, a zvolala: „Všechno je pořád zadarmo. Jen

pokračujte a berte si, co chcete. Manžel má špatnou náladu a brzo to tady bude divoké.“

Zdálo se, že ji ta možnost nijak neznepokojuje.

Milo se na vše díval ze svého auta a usoudil, že navzdory příšerným plastikám a odulým rtům je Babs pořád třída. Každopádně třída i v oblékání. Měla na sobě parádní, lipově zelený sametový domácí komplet zdobený štrasovými

52

kamínky a sandály s vysokými podpatky ve stejné barvě. Viděl i její rudě nalakované prsty u nohou.

Milo nevěděl, jak dlouho by měl čekat. Pan Merriam mu řekl, aby nedělal nic, dokud se mu neozve, ale lidé už odcházeli ke svým autům. Až budou pryč, někdo z Rooneyových si ho jistě všimne.

Nakonec manželé rozhodli místo něho. Mila jejich hádka tak zaujala, že nemohl odjet.

Babs měla ruce v kapsách svého kabátku a zdálo se, že se připravuje na střet, když se její manžel vyřítil ze dveří a ječel jako raněná hyena.

„Ty mrcho pitomá! Co si myslíš? Nechápeš, cos udělala? Vyhodila jsi zlatý důl! Zlatý důl za miliony dolarů!“ Těkal pohledem po prostoru. Ulpěl očima na hromadě

rozmanitých věcí a rozběhl se k ní. „Možná to tu ještě je… Snad není pozdě.“ Vrhl se k zemi a začal se v hromadě divoce přehrabovat. „Možná to najdu někde tady.“ Odhazoval zápisníky a popelníky a zarámované obrazy a kvílel: „Bože, prosím, nedopusť, aby to bylo pryč.

Nedopusť!“

„To jsou ti pracháči. Teď prosíš Boha, pokrytče,“ řekla opovržlivě Babs.

Rooney si manželky nevšímal a dál hledal, dokud nedospěl k závěru, že to, po čem pátrá, tam není. Pořád na

kolenou se obrátil k manželce. „Proč jsi mi to udělala? Proč? On po mně teď půjde. Nezabije jenom mě, zlikviduje i tebe. Určitě. Nemůže riskovat, že jsem ti o tom neřekl. Proč?“ opakoval plačtivě. „Proč jsi…“

„Nevzal jsi mě do New Yorku.“

Rooney chvíli hleděl s otevřenými ústy. „Do New Yorku?“ zakvílel. „Tys to udělala, protože jsem tě nechtěl vzít do New Yorku?“

Babs zvedla levou ruku a zadívala se na snubní prsten s diamantem, hlasitě povzdechla, pak prsten stáhla a hodila ho manželovi. Dopadl do trávy vedle něho.

„Co to… Zbláznila ses?“ vyjekl a začal ho zuřivě hledat. 53

Babs znovu zastrčila ruce do kapes a zlostně na něho pohlédla. „Tys věděl, jak moc chci vidět show na Broadwayi. Řekl jsi mi, že nemáš čas, pamatuješ? V jednom kuse jsem tě prosila. Ale tobě to bylo jedno. Ovšem našel sis čas, abys do New Yorku zajel s jinou. Kolik divadel jsi viděl s ní?“

Rooney se svalil na zadek, jako by mu někdo vyrazil dech, a zůstal sedět. „To všechno kvůli…“

„Jak sis mohl myslet, že na to nepřijdu? Podvedl jsi mě, ale já, na rozdíl od tebe, mám spolehlivé kamarádky. Susan tě viděla na letišti. Řekla mi, že ta ženská, co tam s tebou byla, se po tobě věšela.“

Rooney se vrávoravě zvedl. „Já tě zabiju,“ zasyčel mezi zuby.

Babs vytáhla z kapsy pistoli. „Ne, nezabiješ. Já zabiju tebe.“

Milo fascinovaně pozoroval scénu před sebou a bál se zamrkat, aby mu něco neušlo. Je schopná to udělat? Co má za pistoli? Vypadalo to na osmatřicítku nebo pětačtyřicítku. Litoval, že není blíž, aby lépe viděl. Možná by ji i ukradl. Taková věcička by se mu mohla hodit.

A ten prsten! Musí ho dostat, než ho najde někdo jiný. Přejížděl pohledem mezi místem v trávě, kam dopadl, a pistolí. Měl by se pokusit tu bláznivou ženskou zadržet? Pan Merriam se potřebuje dovědět, kam Rooney něco ukryl. Je to ta věc, kterou teď Rooney tak usilovně hledá? Šéf mu měl říct, co je to za záhadný předmět, aby se po něm mohl v haldách krámů podívat.

Milo se zadíval znovu na Babs, která se začala smát. Byl to zvláštní zvuk, připomínal něco mezi vrčením a kašláním. Pak zvážněla, zamířila a vystřelila. Zasáhla Rooneyho do prsou, o pár kroků ustoupila a znovu vypálila.

Milo uslyšel zaječet nějakou ženu, pohlédl do zpětného zrcátka a spatřil manželský pár, jenž postával před autem. Muž držel v ruce mobil a výjev fotografoval. Milo se shýbl, aby ho nebylo v záběru vidět. Když se odvážil zvednout 54

hlavu a vyhlédnout přes přístrojovou desku, stála Babs nad manželem a dívala se na něho, jako by se chtěla ujistit, jestli je mrtvý. Nejspíš usoudila, že ano, protože sklonila zbraň a klidně zamířila do domu. Milo doufal, že pistoli cestou odhodí, aby si ji mohl vzít sám, ale ona ji stále svírala v ruce. Natáhl krk a spatřil, že zavírá dveře. Za okamžik uslyšel další výstřel. Ozval se z domu. Zabila se sama, nebo střílela na další z manželových pokladů?

Muži a ženy se opatrně přibližovali k tělu na trávníku. Mila okamžitě napadlo, že se pokusí zmocnit prstenu.

„Ne, ne, kdepak,“ zamumlal, vyskočil z vozu a hnal se k Rooneymu. Věděl přesně, kam prsten dopadl. Předstíral, že se pravou rukou snaží nahmatat Rooneymu tep, zatímco levou zvedl prsten a vsunul ho do kapsy.

„Je mrtvý?“ zvolala jakási žena.

Milo přikývl. Nezvedl k ní hlavu, protože nechtěl, aby mu někdo viděl do obličeje.

„Volala jsem devětsetjedenáctku,“ vykřikla jiná. Jak se zvědavci blížili, Milo chvátal zpátky k autu.

Sklonil hlavu a nastartoval. Počká, až odtud bude moct nepozorovaně vyjet, protože nechtěl, aby si někdo všiml jeho poznávací značky. Bude muset jet zpátky a na vrcholu kopce se otočit. Až se dostane na první odbočku, zastíní ho stromy. Přestože umíral touhou vytáhnout prsten z kapsy a prohlédnout si ho, neodvážil se to udělat. Někdo by mohl jít náhodou kolem a všimnout si, co dělá. Když zazvonil mobil, myslel, že se o něho pokusí infarkt.

„Ano?“

„Můžete jet domů. O Rooneyovy se postarají Charlie Brody a Lou Stack.“

„Situace se změnila…“

„Jo, jo, já vím, domovní výprodej. Charlie a Stack je vytáhnou někam bokem. Vyznají se. Přimějou Rooneyho, aby mluvil.“

„Pane, k tomu bude třeba něco jiného. Dívám se na Rooneyho a řeknu vám, že ten už nepomluví.“

55

PĚT

Občas, když Lyru příliš zmáhaly starosti o babičku, svíral se jí žaludek tak, že nemohla jíst. Během dohadování s doktorem Timothym Freemanem zhubla o čtyři kila, ale jakmile proslulý psychiatr předal svůj posudek ohledně Gigina duševního zdraví soudu, Lyra zas brzy váhu nabrala. Syn její babičky, Christopher Prescott mladší, a jeho žena Judith – tedy Lyřini rodiče – přestože to jen nerada přiznávala, zorganizovali tu záludnost poté, co jednou při večeři Gigi prohlásila, že půjde na schůzku se svým právním zástupcem, aby z něho vytáhla nějaké informace o správě majetku. Protože Gigi trávila dost času s jedním ovdovělým gentlemanem a láskyplně o něm hovořila, její syn,

podporovaný svou manželkou, dospěl k závěru, že Gigi bude

chtít na zmíněného pána pamatovat ve své poslední vůli. Chraň bůh, kdyby se rozhodla odkázat mu všechno.

Možnost, že by mohli přijít o její majetek, naháněla Lyřiným rodičům husí kůži. Zvykli si na životní styl, který jim zajišťovaly její peníze, a nechtěli, aby se na tom něco změnilo.

Christopher rafinovaně počkal, až dva Lyřini bratři,

Owen a Cooper, odjeli ze země za obchodními záležitostmi, než začal jednat. Jako záminku použil Gigin pokročilý věk a spolu se svým advokátem vyplnil papíry, kde žádal o opatrovnictví. Žádost zdůvodnil duševní nezpůsobilostí a chtěl, aby mu soud dal plnou moc nad všemi jejími finančními a zdravotními rozhodnutími.

56

Pak zavolal doktora Freemana, aby posoudil babiččin

stav. Schopný a rozumný doktor byl laskavý člověk a Gigi se líbil.

Provedl spoustu testů, aby zhodnotil její psychický stav, trávil s ní dvouhodinová sezení, při nichž diskutovali o všem, počínaje Kryštofem Kolumbem a konče raketoplánem. S jejím souhlasem ji poslal do nedaleké nemocnice na komplexní lékařské vyšetření.

Výsledky testů byly přesně takové, jaké Lyra očekávala a jaké si přála. Kromě artritidy postihující babiččina kolena a ruce byla Gigi naprosto zdravá a její psychický stav byl obdivuhodný. Netrpěla Alzheimerem ani jinou formou demence a v protikladu s tvrzeními její snachy ani žádnými příznaky senility.

Skutečně překvapivý okamžik nastal na konci soudního jednání. Soudce dostal kopii Giginy svěřenecké listiny a těsně předtím, než vynesl verdikt, zeptal se Christophera Prescotta, jestli měl čas přečíst si ji.

„Ne, Vaše Ctihodnosti, neměl,“ přiznal Christopher. „Ale moje matka dostala můj plný souhlas, když ve své listině dělala před třemi nebo čtyřmi lety změny.“

Soudce přikývl. „A v té době jste věřil, že vaše matka uvažuje naprosto rozumně?“

„Věřil,“ zněla odpověď. „Teprve v poslední době se u ní projevují známky… zmatenosti.“

Soudce zvedl papíry o majetku. „Vidím, že v době, kdy dala listinu přepsat, jste dostal dvě stě tisíc.“

„Ano, tu částku jsem dostal, ale ujišťuji vás, že bych ji nepřijal, kdybych si tehdy myslel, že není schopná rozumně se rozhodovat.“

„Pane Prescotte, podmínky správy majetku stanoví, že kdyby vaše matka byla nezpůsobilá, stala by se její opatrovnicí její vnučka Lyra Decourseyová Prescottová. Získala by pravomoc rozhodovat o jejích financích a zdraví.“

„Ale jestliže moje matka zemře, budu vykonavatelem závěti já,“ řekl Christopher.

57

Soudce zavrtěl hlavou. „Ne, nebudete.“

Christopher hleděl s otevřenými ústy. Tvářil se skoro

stejně komicky jako jeho žena. Judith vypadala jako opařená.

Soudce okamžitě případ uzavřel s výrokem, že Gigi je zcela schopná spravovat své finance sama.

Během celého únavného sezení zůstala Gigi naprosto klidná. Po jednání pohladila syna po rameni, políbila snachu na tvář, pak se zavěsila do Lyry a navrhla, že se všemi zajde na večeři do své oblíbené restaurace.

Lyra už v raném věku poznala, jak úžasná žena je její babička, ale po soudním jednání si znovu uvědomila, že je stále silná osobnost. Že je to pořád její Gigi. Soudce i psychiatra okouzlila tak, že když dorazily výsledky jejích testů, zdáli se oba stejně potěšení jako Lyra. Gigi vždycky věděla, co dělá… a proč.

Navzdory vítězství u soudu si Lyra byla jistá, že se její opovrženíhodný otec nemíní vzdát snahy zmocnit se peněz své matky, což znamenalo, že neskončí s ohavnými pokusy zbavit matku svéprávnosti. První kolo babička sice vyhrála, ale Lyra se obávala, že příště by to mohlo být horší.

Gigi totiž občas prováděla věci, které by mohly být vykládány jako vskutku prapodivné.

V uplynulých devíti měsících si třikrát nechala přestavět

koupelnu. Po druhé přestavbě začal Lyru bolet žaludek. Gigi napřed koupelnu rozšířila, a aby získala prostor, zrušila šatnu. O několik týdnů později chtěla koupelnu opět změnit, a tak dala instalovat novou sprchu a stojanové umývadlo i novou podlahu. Když bylo vše hotovo, rozhodla se, že ji víc zmodernizuje. Dala vytrhat armatury, sprchu i umývadlo a vše darovala Domovu pro osoby bez přístřeší. Dodavatel, trpělivý muž jménem Harlan Fishwater, si nestěžoval.

Vyrobil podlahu z travertinového mramoru, skříňku z vzácného dřeva s žulovou deskou a vsazeným umývadlem. Potřetí vyměnil tapety.

Harlan se chystal zabudovat police do výklenku a Gigi hovořila s architektem o přestavbě své zbrusu nové kuchyně. 58

V té době začala Lyra opět hubnout, protože dostala strach, že Christopher a Judith budou mít další záminku udeřit. Přes Gigino ujišťování, že je všechno v naprostém pořádku, nemohla Lyra její jednání pochopit – dokud čirou náhodou nezjistila, že Harlan má co dělat, aby uživil svých pět dětí a ženu, která přišla o zaměstnání. Odváděl skvělou práci, ale při hospodářském poklesu nebylo moc lidí, kteří měli zájem rekonstruovat své domovy. A Gigin velkorysý přístup mu zajišťoval obživu.

Ale to nebyl jediný případ, kdy by Gigino jednání mohlo být považováno za divné. Lyra si vzpomněla na víkend, kdy babička odjela, aniž někomu cokoli řekla. Než se vrátila, Lyra byla strachy bez sebe a babička – přestože se po návratu omluvila, že jí způsobila starosti – odmítala říct, kde byla.

Zmizet na několik dní… Na tom by mohl Lyřin otec postavit svoji novou žádost.

A pak tu byla ta svěcená voda. Co mělo znamenat tohle? Lyra byla ráda, že provoz na I-5 nebyl hustý, když mířila na jih. Na volných cestách bude mít dost času k přemýšlení, než navštíví otce Henryho.

Zrychlila, aby se zařadila do jiného pruhu. Cestu jí zkřížil jakýsi vůz a ona musela strhnout auto stranou. Knihy a DVD

se rozlétly do všech stran a připomněly jí, že s nimi musí něco udělat. Potřásla hlavou, neboť si vzpomněla na odpolední zážitek.

Přemítala o domovním výprodeji a přitom zahnula na zkratku přes luxusní čtvrt. Už od dětství ji fascinovaly zvyky lidí, kteří předávali svůj osobní majetek jiným v naději, že jim to přinese trochu peněz.

Zatímco ostatní považovali výprodeje za příležitost

dostat se lacino k věcem, Lyra za nimi viděla jejich příběhy. Jak se probírala předměty, které se majitelé rozhodli vyhodit, spřádala vyprávění o lidech a jejich životech. Byl to zvláštní zvyk, ale protože o něm nikdo nevěděl, nedělala si starosti. Považovala své příběhy za kreativní cvičení.

59

Na oblečení se obvykle nedívala, ale v jednom výprodeji viděla překrásné bílé svatební šaty, model z roku 1970 ještě s visačkou. Zjevně je nikdo nikdy neměl na sobě. V jedné krabici se šperky našla Lyra náramek s vyrytým nápisem: Miluji tě navždy. John. Lyřina obrazotvornost se toho chopila a Lyra si představovala bezhlavě zamilovaný mladý pár na cestě k oltáři. Změnila názor žena, nebo snad on?

Jedna dramatická historka vedla k druhé, a na počátku všech stála malá visačka a vyryté věnování.

Výprodej, který ji zaujal dnes, byl zvláště podivný. Lyra nechápala, co k němu vedlo. Běsnící žena, která vyhazovala všechny své poklady, měla v očích divný výraz. Zdálo se, že se zoufale snaží zbavit úplně všeho, křičela na lidi, aby si vzali, co chtějí.

Lyřinou vášní byly knihy. Nedokázala projít kolem jediné, aniž by do ní nenahlédla, takže bylo přirozené, že ji

přitahovala hromada uprostřed trávníku. Sotva si klekla a pár jich rozevřela, užasla, co má před sebou. Některé z nich byly velmi staré. Otevřela omšelý výtisk Hroznů hněvu a zadívala se na titulní stranu. Byl na ní zřetelný podpis Johna Steinbecka. Opatrně obrátila list, až se objevil copyright, a ona si uvědomila, že je to první vydání. Jemně položila knihu stranou a sáhla po další. Pán prstenů. Uvnitř nalezla

Tolkienův podpis. Sebrala další půltucet klasických knih a našla opět čtyři s podpisem autora. Nemohla uvěřit, k čemu se dostala. V hromadě, ledabyle naházené na trávníku, musí být spousta prvních vydání a podepsaných výtisků.

Hysterická žena pobíhala sem a tam a určitě netušila, čeho se zbavuje.

Lyra se jí snažila vysvětlit, že tyto knihy mají velkou hodnotu, ale zdálo se, že ji vůbec neposlouchá. Dokonce začala ječet, že pokud si je Lyra nevezme, rozdělá oheň a všechny knihy do něho nahází. Lyra zděšeně probrala hromadu a odnesla do auta, co mohla.

Během cesty k babičce přemítala, co s nimi udělá. Než ji něco napadne, bude je muset uložit na bezpečném místě. 60

Jsou to vzácná vydání a nemůže riskovat, že by se s nimi něco stalo. Gigin dům je malý a Lyře se zdálo, že by nebylo vhodné chtít po ní, aby jí je uložila. Byt, v němž bydlela se Sidney, také nepřipadal v úvahu; už tak byl až do stropu nacpaný knihami a oblečením. Prostě tam nebylo místo.

Takže zbýval rodinný ranč v Texasu. Lyra a její dva bratři ho spolu s patnácti tisíci akry půdy zdědili po svém dědečkovi.

Zastavila u výjezdu a zatelefonovala správci ranče, aby mu řekla, že v domě uloží pár balíků knih. Odhadovala, že

dorazí příští týden, a přála si, aby je uschoval do její ložnice. Domluvila, pak zahnula na parkoviště u McDonald’s a pomocí GPS našla nejbližší zásilkovou firmu. Když vykládala knihy, spatřila krabice s DVD a CD. Na ně úplně zapomněla. Nechtělo se jí je probírat, a tak se rozhodla, že je také pošle na ranč. Za tři čtvrtě hodiny byla zpátky na dálnici a knihy, CD i DVD na cestě do Texasu. Jeden problém vyřešen. Teď k dalšímu.

Gigi bydlela v tiché čtvrti severně od San Diega. Řada jedenácti sousedících domů v jasně pastelových barvách, jakoby pocházejících z jiné epochy, byla upravená a udržovaná a unikla běsnění pokroku. Domy na východní straně ulice měly ničím nestíněný výhled na oceán. Molo bylo skoro dva kilometry odtud a obchody také. K restauraci,

potravinám, květinářství a zelinářství se dalo dojít pěšky. Gigina garáž stála za domem a vjíždělo se do ní z boční uličky. Lyra na ni zahnula, zaparkovala a mezi dvěma domy prošla k brance v laťkovém plotu ohraničujícím maličkou babiččinu předzahrádku.

Měla klíč, ale rozhodla se zaklepat. Za okamžik jí Gigi otevřela.

„Lyro Decourseyová Prescottová, co proboha děláš na mém prahu?“

Gigi se snažila tvářit vážně, ale bylo vidět, že je ráda, že Lyra přijela, jen to ještě nechtěla přiznat. Ustoupila, aby vnučka mohla projít, a zeptala se: „Nefungují telefony? Proto jsi mi nezavolala předem a neřekla, že přijedeš?“ 61

Lyra políbila babičku na tvář. „Já vím, že jsem měla zavolat.“

„Tak proč jsi nezavolala? Kdybych věděla, že přijedeš, uvařila bych tvoji oblíbenou rybí polévku.“

„A nemohla bys ji udělat ještě teď?“

Než stačila Gigi odpovědět, odnesla si Lyra svoji tašku a notebook nahoru do ložnice. Když se opět vrátila dolů, babička už v kuchyni rachotila hrnci a pánvemi.

„Jsi ráda, že mě vidíš?“ zeptala se Lyra.

„Samozřejmě,“ zamručela Gigi. „Hned ráno musíme zajít na trh. Potřebuju čerstvé koření do polévky. Radši bych si měla napsat seznam, nebo na něco zapomenu. V ledničce je ledový čaj.“

„Slazený, nebo ne?“

„Neslazený.“

Lyra si nalila sklenici a posadila se ke stolu. „Je výborný,“ řekla.

Babička našla velký hrnec, který hledala, a postavila ho

na sporák. „Vždycky dávám do čaje trošku citronu. Proč jsi přijela, Lyro? Neutratila jsi svůj svěřenecký fond tak brzo, že ne? Ovšemže ne. Dědeček by se musel obrátit v hrobě, kdyby si myslel, že jsi ty peníze prošustrovala.“

Lyra se zasmála. „Svého svěřeneckého fondu jsem se ani

nedotkla,“ řekla. „A žádné peníze nepotřebuju.“

Gigi si nervózně otřela ruce do utěrky. „Tak kvůli škole? Stalo se něco? Vedla sis vždycky tak dobře…“

„Ve škole žádné problémy nemám,“ ujistila ji Lyra.

„Všechno je v pořádku.“

„Kolik týdnů ti ještě zbývá? Tři? Čtyři?“ ptala se babička, přitom otevřela zásuvku, vytáhla růžový blok a

tužku a posadila se proti Lyře. „Došly mi brambory, a jestli si to nenapíšu, zapomenu na ně. Já vím, proč jsi tady. Kvůli svému otci, že?“

„Myslíš svého syna.“

„A kvůli matce,“ pokračovala babička, jako by ji Lyra nepřerušila. „Zase tě naštvali, že?“

62

„Ne, oni mě nenaštvali,“ odpověděla Lyra. „Nemluvila jsem s těmi lidmi už dost dlouho a ani se k tomu v dohledné době nechystám.“

Gigi se usmála. „Zlatíčko, opravdu bys jim měla přestat říkat ‚ti dva‘.“

To je ještě docela milé označení, pomyslela si Lyra. Napadala ji mnohem horší, jimiž by nazvala své nevděčné, snobské, chamtivé rodiče.

„Volal mi otec Henry.“

Gigi odložila tužku a povzdechla si. „Trochu upovídaný, nezdá se ti? Nemyslím to ve zlém. Je to hodný člověk,“ dodala rychle, „ale dělá si starosti kvůli každé maličkosti. Jestli se nenaučí relaxovat, bude mít srdeční problémy. Stres ho zabije,“ řekla a kývla hlavou.

„Babi, ten stres mu způsobuješ především ty! Otec Henry je z tebe moc nešťastný.“

Gigi se při takovém oznámení ušklíbla. „Vzít trochu vody nikomu neublíží. A vždycky jsem ji nahradila. Nenechávám kádinku prázdnou.“

„To není kádinka, to je kropenka,“ opravila ji Lyra. „A co tím myslíš, když říkáš, že ji nahradíš?“

„Beru si s sebou pár velkých lahví Perrieru, a když si vezmu, co potřebuju, naliju je tam.“

„Ty naléváš perlivou vodu…“

„Ano, má milá.“

Tohle se knězi nebude ani trochu líbit. „Až budeš mluvit

s otcem Henrym, asi by nebylo dobré zmiňovat se o perlivé vodě.“

„Až s ním budu mluvit?“

„Pozvala jsem ho na zítřek. Možná by mohl přijít na večeři.“

„Mám ráda návštěvy a tohle je tvůj dům, ale ráda bych věděla, proč jsi ho pozvala.“

„Gigi, ty to přece dobře víš.“ Lyra si v zoufalství prohrábla vlasy a řekla: „Doufám, že tě přesvědčí, aby ses 63

chovala rozumně. Už jednou s tebou hovořil o tom, že nemáš krást svěcenou vodu. Tak proč to pořád děláš?“

„ Krást je moc ošklivé slovo. Já si svěcenou vodu beru. Beru,“ zdůraznila. „Odpověď na svoji otázku najdeš venku. Vyjdi na verandu a podívej se na zahradu paní Castmanové. A především si všimni jejích květinových záhonů a stromků. Porovnej její zahradu s mojí.“

„Ale Gigi…“

Babička mávla rukou a řekla: „Jen jdi.“

Protože nemělo smysl něco namítat, Lyra vyšla na

verandu, prohlédla si obě miniaturní zahrádky a vrátila se do kuchyně.

„Tak co jsi zjistila?“ zeptala se babička.

„Květiny paní Castmanové kvetou, a tvoje ne.“

„Ty její doslova bují, Lyro, a moje vadnou,“ opravila ji Gigi. „Totéž se stalo loni a předloni. Letos na jaře jsem se rozhodla, že si koupím ty samé, co ona, a budu je zalévat zrovna tak často. A podívej se, jak to vypadá. Na moji zahrádku svítí slunce stejně jako na její,“ dodala. „Pak jsem ji jednou v neděli viděla, jak vychází z kostela s velkou plastovou nádobou vody. Bylo mi jasné, odkud ji má. Šla jsem za ní domů a představ si, že všecku tu svěcenou vodu vylila na svoje kytky a sazenice. A právě proto si, slečno, beru svěcenou vodu.“

Jak může člověk proti takové logice něco namítat? Lyra se na zítřejší návštěvu kněze vůbec netěšila. Jestli otec Henry zůstane na večeři, zdrží se až do moučníku a nevyřítí se v zoufalství z domu ven?

64

ŠEST

Otec Henry si ten večer opravdu užíval. Předem Lyře zatelefonoval a řekl jí, že k ní přijde po mši v pět hodin. Měl v plánu vážně si promluvit s Gigi Prescottovou a vrátit se na faru do půl sedmé, sníst něco studeného, co zbylo, ale z vůní, které se linuly z Giginy kuchyně, mu začalo kručet v žaludku a nebylo třeba dlouho ho přemlouvat, aby zůstal na večeři.

Pokrm, který Gigi připravila, byl hoden králů. Součástí jejího plánu bylo kněze odzbrojit. S Lyřinou pomocí připravila špenátový salát, nejlepší žebírka s yorkshirským pudinkem, své speciální brambory, úplnou kalorickou bombu, a čerstvý chřest. Jako moučník podávala domácí jablečný koláč se skořicovou zmrzlinou.

Otec Henry byl vysoký a štíhlý, ale ten večer toho snědl za tři dřevorubce. Lyra nechápala, kam to všechno dává.

Gigi se rozhodla, že neuvaří rybí polévku, ale raději červené maso, protože byla přesvědčená, že je mají rádi všichni muži, nebo alespoň většina. Kněz k té většině patřil. Přidal si ještě dvakrát.

V obývacím pokoji pak Gigi nalila kávu, potom navrhla, že by mohli jít na verandu a posadit se do proutěných křesel a promluvit si o té „záležitosti“ se svěcenou vodou.

Lyra zůstala v domě. Nechtěla, aby si babička myslela,

že se s duchovním spolčila proti ní. Protože mluvili tiše a k tomu šuměl vítr, neslyšela z jejich rozhovoru nic, ale zaslechla smích otce Henryho a pomyslela si, že je to jistě dobré znamení. Když na ni kněz zavolal na rozloučenou, 65

rozhodla se, že ho doprovodí k autu. Chtěla zjistit, jak se

„záležitost“ vyřešila.

„Vaše babička mi slíbila, že svěcenou vodu nechá být. Navrhl jsem jí jinou možnost… Vlastně víc možností,“ řekl

kněz.

„A dál?“

Potřásl hlavou. „Vysvětlila mi, že to není totéž.“

„Ale nakonec slíbila, že už svěcenou vodu z křtitelnice brát nebude?“

„Ano.“

„Dobře, ale kdyby se něco vyskytlo, co se týká mé babičky, zavoláte jenom mně, ano? Myslím, že není třeba zatahovat do toho ostatní členy rodiny.“

„Dala mi své slovo,“ připomněl jí kněz.

Jo, jasně, pomyslela si Lyra. „Jsem přesvědčená, že má ty nejlepší úmysly.“

Pochopil. „Zavolám vám.“

„Děkuji,“ řekla s úsměvem a ulevilo se jí.

Otec Henry otevřel dveře vozu, zaváhal a pak řekl:

„Kdyby se tam přesto připlížila znovu a vzala ještě trochu svěcené vody, řekněte jí, aby místo ní nedávala perlivou. Ještě bublala, když šel kolem Bill Bradshaw, jeden z našich farníků. Myslel si, že je to zázrak. Kdyby to viděl pastor, neměl by radost.“

Lyra se začala smát, až vůz otce Henryho zmizel za rohem. Když kráčela po schodech na verandu, všimla si, že

se lehce pohnula záclona v okně paní Castmanové. Lyra se v duchu usmála. Sousedka musí umírat zvědavostí. Lyra vešla do domu a odnesla nádobí z jídelny do kuchyně. Zatímco je ukládala do myčky, zaslechla z obývacího pokoje smích.

Nahlédla do dveří a zjistila, že se tam baví Gigi s jedním manželským párem ze sousedství. Než Lyra uklidila po večeři, počet hostů vzrostl na šest. Zpočátku se divila, proč babička upekla dva koláče. Teď pochopila. Přátelé a sousedé se často zastavovali na návštěvu a Gigi jim vždy nabídla něco k snědku. Byla vynikající hostitelka. Když byla Lyra 66

malá, sedávala na schodech, kde na ni nebylo vidět, a poslouchala, jak babička vypráví ty nejúžasnější historky. Od útlého věku se jí chtěla podobat. Nebylo divu. Pro Lyru byla babička Prescottová ztělesněním ušlechtilé jižanské

dámy.

Gigi, která se narodila jako Lyra Colette Decourseyová v Alexandrii v Jižní Karolíně, půvabném městečku asi hodinu cesty z Charlestonu, vyrostla jako jediné dítě Beauregarda Decourseyho, majitele jediné továrny v Alexandrii, textilky Decoursey. Navštěvovala nejlepší internátní školy v Evropě a měsíc po návratu domů se ve svých osmnácti letech seznámila s Tobiasem Christopherem Prescottem, mužem, jehož

její otec nazýval ropným

zbohatlíkem z

necivilizovaného Texasu.

O rok později měla s Tobiasem tu nejpřepychovější svatbu, jakou kdy Alexandria viděla. O mnoho let později řekla Gigi své jmenovkyni, jak toho dne slíbila, že svého manžela bude milovat a ctít, ale z manželského slibu

záměrně vynechala slovo „poslouchat“. Poslouchat manžela je přece nesmysl. Babička byla paličatá už tehdy, ale dědečku Tobiasovi její umíněnost jistě nevadila, protože jejich manželství byl pevný a šťastný svazek, jenž trval dvaačtyřicet let.

Lyra věděla, že takového muže jako dědeček Tobias

nikdy nenajde. Byl úžasný. Lyra pochybovala, že se dnes na světě vyskytují muži jako on. Ti, s nimiž se setkávala, byli sobečtí šovinisté, závislí na sexu a na penězích. Mysleli si, že uloví ženu dvě hodiny poté, co se s ní seznámili. Netřeba říkat, že je čekalo zklamání a překvapení, když Lyra řekla ne a šla domů sama.

Láska asi není pro mě, domnívala se. Měla plné zuby schůzek s takovými egoisty, až jí připadalo, že to nestojí za to. Byla ráda sama. Proč měnit něco, co funguje?

Pojedenácté Lyra sešla dolů, aby se přesvědčila, že je zamčeno, a aby popřála babičce dobrou noc. Gigina ložnice

67

se tísnila v rohu přízemí. Dveře byly otevřené a babička si uvazovala pásek županu.

Spatřila Lyru ve dveřích a řekla: „Byl to hezký den, nezdá se ti?“

„Byl.“ Lyra vstoupila do pokoje a posadila se na okraj Giginy postele. „Míváš takové návštěvy každý večer?“

„Ne, jistěže ne – i když Parkerovi, to je rodina, co žije o dva domky dál v tom růžovém bungalovu – mě rádi chodí kontrolovat.“

„To jsem ráda.“ Lyřin pohled ulpěl na zarámované

fotografii na toaletním stolku: její prarodiče zavěšení do sebe stáli před dvěma koňmi.

„Chybí ti někdy ranč?“

„Á, samozřejmě že mi chybí. Strávila jsem tam většinu života.“

„Někdy si myslím, že ses odtamtud odstěhovala, abys byla dál od mých rodičů.“

Gigi se zatvářila zkroušeně a obratně se vyhnula tématu.

„Mám ráda Kalifornii. Přestěhování mi jen prospělo.“ Lyra se usmála. „Chybí ti děda Tobias?“

„Ano, chybí. Měli jsme dobré manželství,“ řekla.

„Nenapadlo tě, že by ses vdala znovu? Děda Tobias by si přál, abys byla šťastná.“

„Ne, ne, už nikdy bych se nemohla vdát. Věřím, že

člověk dostane jenom jednu, Lyro, a to byl pro mě Tobias.“

„Co jednu?“

„Jednu opravdovou lásku. A teď jdi spát.“

„Nevěděla jsem, že jsi takový romantik,“ řekla Lyra a políbila babičku na dobrou noc.

Když se Lyra uložila do postele, přemýšlela o všem, čeho její prarodiče dosáhli. Proměnili svůj malý texaský ranč na říši o patnácti tisících akrech, kde těžili ropu a chovali dobytek a plnokrevníky. Bylo to krásné místo pro život rodiny a manželé doufali, že budou mít dům plný dětí, nakonec se jim však narodilo jen jediné. Vychovávali svého syna Christophera s láskou a péčí a očekávali, že jednoho

68

dne po nich ranč převezme. Vyrůstal se všemi výhodami, ale o rodinný podnik neprojevoval velký zájem. Po ukončení vysoké školy se oženil s dallaskou prominentkou Judith Thorndykovou, přestěhoval se zpátky na ranč a bez ohledu na snahu rodičů se mu podařilo vyhnout se jakékoli zodpovědnosti pramenící z tamního života. Život Lyřiných rodičů byl naplněn exotickými cestami a společenskými povinnostmi, které třikrát přerušilo matčino těhotenství. Dva Lyřini bratři přišli na svět rok po sobě. O pět let později se narodila ona.

Navzdory tomu, že se její rodiče málokdy vyskytovali doma, bylo Lyřino dětství na ranči idylické, a to díky Gigi a dědovi Tobiasovi. Zatímco Christopher a Judith létali po světě, Owen, Cooper a Lyra vyrůstali pod láskyplným a starostlivým dohledem prarodičů. Byli vedeni ke zvídavosti a podněcováni, aby se věnovali tomu, co je zajímá. U Owena a Coopera to byl ranč. Lyřiny zájmy směřovaly k umění: její vášní se stala filmová tvorba.

Lyřini rodiče byli hluboce zklamaní podivnými zájmy své dcery. Doufali, že se zařadí do společnosti tím, že se provdá do nějaké zámožné a významné rodiny. Gigi však Lyru povzbuzovala, aby šla za svým snem. Když Lyra dokončila vysokoškolské studium, babička předala ranč

Owenovi a Cooperovi a odstěhovala se do Kalifornie. Lyra se také rozhodla usadit se tam, aby mohla studovat jednu z nejlepších filmových škol v zemi a zároveň být Gigi nablízku. Za to a za tolik jiných věcí v životě byla Lyra své babičce neskonale vděčná. A také o ni měla velkou starost. Její babička byla sice skvělá žena, rozhodně však ne dokonalá. Byla nesnášenlivá. O politice se bavila pouze s demokraty, protože podle jejího předpojatého názoru byli inteligentní a rozumní, zatímco republikáni ne. Byla umíněná a pověrčivá.

A jestli se to, že brala v kostele svěcenou vodu, dalo považovat za krádež, byla také zlodějka.

69

Po nedělní ranní mši šla Lyra s Gigi na trh. Procházely mezi stánky a kupovaly pomeranče a hroznové víno a kytice

barevných chudobek, zastavily se na oběd v malé restauraci s výhledem na pláž a pak se pěšky vracely domů. Lyra tyto klidné společné chvilky milovala. Protože však musela odjet zpátky do Los Angeles, odpoledne babičku objala, rozloučila se s ní a brzy poté už mířila po dálnici na sever.

Když zatáčela do ulice ke svému domu, zazvonil telefon. Zajela na parkoviště, zastavila a zvedla ho. Telefonoval Cooper.

„Jak se má Gigi?“ zeptal se.

„Výborně.“

„Je pořád tak svéhlavá?“

„Pořád.“

„Pak je to dobré. Přesto si myslím, že by se měla vrátit zpátky na ranč, kde bychom na ni mohli s Owenem dohlédnout.“

„Nechce se vrátit a nepotřebuje žádné chůvy. Je naprosto schopná postarat se o sebe sama.“

„No, já mám o ni starost zrovna tak jako ty. Proč ti ale volám… Nebude se ti to líbit…“

„Tak mi to řekni, Coopere. Ven s tím,“ opakovala netrpělivě.

„Máma a táta právě koupili dům v La Jolle – nedaleko Gigi.“

„Cože?“ Lyře málem telefon vypadl z ruky. „Proč to udělali?“

„Táta říkal, že by jí chtěli být nablízku, kdyby je v posledních letech života potřebovala.“

„No jasně,“ odsekla Lyra. „Chovají se k ní, jako by jí

bylo sto let. Má teprve sedmdesát a to dnes není žádné stáří. Kromě toho je naprosto zdravá…“

Cooper přerušil její výlev. „Jenom opakuju, co mi říkali.“

„Já na to nenaletím a ani ty bys neměl. Jediné, co je k tomu vede, jsou Giginy peníze. Chtějí být nablízku jim 70

mnohem víc než jí. Přísahám, že nechápu, proč Gigi snáší

takovou chamtivost.“

„Možná proto, že je to její syn,“ řekl Cooper.

Lyra nedbala na logické vysvětlení a řekla: „Vždycky

když ti dva udělají něco strašného a já jí navrhnu, aby s nimi už nikdy nepromluvila, odpoví mi ‚nevzrušuj se tím‘ a to je konec diskuze.“

„Jak jsem řekl, je to její syn.“

„Já vím,“ odpověděla Lyra.

„Musím končit. Jak se máš ty?“

„Fajn,“ povzdechla Lyra.

„Zavoláme si.“ A byl pryč.

Lyra se zhluboka nadechla. Byla rozhodnuta, že se nedá Cooperovou zprávou rozrušit. Měla před sebou náročný týden, ale měla by vše lehce zvládnout, zůstane-li klidná a soustředěná. Tohle ani nic jiného ji nerozčilí.

V uších jí ještě zněla babiččina slova: „Nevzrušuj se tím.“

71

SEDM

Lyra nepostřehla varovná znamení. Vyťukala kód, aby otevřela elektronickou bránu parkoviště, pak projela dovnitř, vrata se za ní zavřela a ona byla doma.

Na parkovacím místě paní Eckhardové vedle Lyřina stál velký luxusní sedan. Zastavil až na čáře oddělující jedno místo od druhého, takže Lyra skoro nemohla otevřít dveře. Prius paní Eckhardové zůstane ještě týden na letišti, protože jeho majitelka je na Havaji. Lyra jí vybírala poštu. Kdo tedy používá její parkovací místo, a navíc stojí tak bezohledně?

Do jedné ruky uchopila kabelku a klíče, do druhé cestovní tašku. Jak se snažila protáhnout kolem velikého vozu, všimla si, že v rohu zadního okna je trojúhelníková nálepka označující auto z půjčovny, a když přecházela na druhou stranu parkoviště, postřehla, že kufr vozu je pootevřený.

V jenom z bytů v prvním patře bylo slyšet televizi. Teprve když vystoupala po venkovním schodišti a zahnula

do vnější chodby vedoucí k jejímu bytu, uvědomila si, že hluk přichází z jejího obývacího pokoje. Znělo to, jako by tam běžely kreslené filmy. Nedávalo jí to smysl. Sidnein vůz stál na svém běžném místě, takže je zřejmě doma, ale Sidney byla tím posledním, od koho by Lyra očekávala, že bude sledovat takový program. A přece jasně slyšela, že se ze dveří line „jaba daba dú“. Zpomalila a zmateně pohlédla na škrábance na novém poniklovaném zámku a prasklinu ve stěně u zárubně.

72

Konečně jí v hlavě zazvonilo na poplach. Je Sidney uvnitř, a pokud ano, co to znamená? Lyra se sklonila ke dveřím a málem omdlela, když uslyšela mužský hlas.

„Ztlum to,“ zařval. „Bolí mě z toho hlava.“

Za pár vteřin se televize ztišila. Pak Lyra zaslechla hlas dalšího muže. „Proč musíme čekat, než se probudí, abychom ji odnesli do auta a strčili do kufru?“

„Kvůli tomu nečekáme. Čekáme proto, že ještě není tma. Chceš, aby tě někdo viděl?“

„Ne, ale proč ji prostě nesvážeme tady nahoře?“

„Protože jsi nechal provaz a pásku v autě.“

„Tak proč jsem to dostal na starost já? Mohl jsi to vzít nahoru sám. A co budeme dělat, jestli se neprobudí? Praštil jsi ji pořádně.“

„Dělala moc velký kravál. Musel jsem jí zavřít zobák. Kdybysme našli, co jsme hledali, už bysme byli venku.“ Lyra co nejtišeji odstoupila ode dveří, pak přeběhla po chodbě do zadní části budovy. S bušícím srdcem zavolala 911. Řekla operátorce, co se stalo, a přestože se jí třásl hlas, snažila se odpovídat na její otázky co nejpřesněji.

Operátorka předala policii její adresu a vyzvala Lyru, aby zůstala u telefonu. To Lyra nemohla udělat. Neukončila však hovor, jen položila telefon nahoru na cestovní tašku, pak otevřela boční kapsu své kabelky, kde našla malou nádobku s pepřovým sprejem. Nechtěla vstoupit do bytu, dokud neuslyší Sidney. Počká na policii, ale pro případ, že by se něco stalo, potřebuje mít zbraň. Rozhlédla se. Co by se dalo

použít?

V autě… Seběhla ze schodů a stiskla ovládání na klíčích, aby otevřela kufr. Vytáhla z něj montážní páku a hnala se zpátky ke dveřím svého bytu, přitom se modlila, aby se už ozvaly sirény. Proč jim to trvá tak dlouho?

Lyra, v jedné ruce pepřový sprej, v druhé páku, byla připravená. K smrti vyděšená, ale připravená. Naklonila se ke dveřím, jestli neuslyší Sidnein hlas. V televizi se dál 73

ozýval kanál s kreslenými filmy. Muži uvnitř mlčeli. Co dělají? Lyra zatajila dech a čekala.

Když si myslela, že nevydrží už ani vteřinu, začali mluvit.

„Možná jsem ji opravdu vzal moc prudce. Podívej se, jestli ještě dýchá.“

Vtom Sidney jakoby na povel zaúpěla.

„Tak jo, dýchá. Zdá se, že se probírá. Mám jí zalepit pusu?“

„Najdi v kuchyni nějakou pásku. Nedovedu si představit, kde jinde by mohla v tom prťavým bytě být. A když už tam budeš, dones nějaký pivo.“

„Jasně, jasně. Možná až jí zalepíme pusu, mohl bych ji vodnýst do ložnice. Trochu se pobavit, když už tady čekáme, víš?“

„Vypadá dobře, co? Napřed přines tu pásku a pivo, pak si s ní můžeš dělat, co chceš.“

„To ne…,“ zašeptala Lyra.

Vtom v dálce zaslechla sirény. Chválabohu.

Najednou Sidney vykřikla a Lyra věděla, že nemůže déle čekat. Zazvonila na zvonek u dveří a ustoupila stranou, aby ji kukátkem nebylo vidět.

Něco zašustilo a bylo ticho. Lyra přestala dýchat. Uběhla snad celá věčnost a v bytě se stále nic neozývalo. Pak uslyšela tichý šepot a zvuk rvačky. Musí něco udělat!

Popošla ke dveřím a opatrně zasunula klíč. Jediným pohybem odemkla dveře, strčila do nich a opět uskočila z dohledu. Rozmáchla se a čekala.

Ze dveří vyběhl muž s namířenou pistolí. Byl mohutný, měl objemnou hruď i břicho. Hlavu mu zakrývala černá lyžařská kukla a jediné, co z něho viděla, byla malá prasečí očka. Sotva se otočil k ní, stiskla tlačítko spreje. Zaječel a chytil se za oči. Lyra vší silou švihla pákou do ruky s pistolí. Než zbraň dopadla na zem, vystřelila a kulka ji škrábla do nohy. Muž vrávoravě ustoupil do bytu a zavolal na svého kumpána. „Běž za ní, nenech ji sebrat pistoli.“

74

Správně… pistoli. Lyra se obrátila a rozhlédla se po ní,

ale zbraň zřejmě přepadla přes zábradlí. Druhý muž odhodil Sidney a sáhl do kapsy pro vlastní pistoli. Rozběhl se ke dveřím a k Lyře, ale na místě se zastavil, když ho Lyra vší silou udeřila do hlavy stolní lampou. Zavyl, zavrávoral a klopýtal k pohovce. Lyra se rozběhla k Sidney, aby ji odtud vytáhla. Přítelkyně vypadala omámeně a zmateně. Za okamžik za nimi vyrazí i násilníci.

„Musíme se dostat ven,“ zašeptala naléhavě Lyra.

Vtom se ozval výstřel a kulka zasáhla rám dveří. Obě dívky se hnaly ke schodům, seběhly dolů a ukryly se pod nimi. O pár kroků dál na zemi ležela pistole muže v masce. Netrvalo ani vteřinu a Lyra ji měla v ruce.

„Zůstaň za sloupem,“ přikázala Sidney, když zvedla zbraň, zamířila na schodiště a čekala, až se na něm objeví oba muži. Protože se však nic nedělo, uchopila Sidney za ruku a odvedla ji do haly, která propojovala přední a zadní

část budovy. Tiskly se u zdi ve stínu a vzápětí uslyšely dusot nohou ženoucích se dolů po předním schodišti. Lyra se předklonila a stačila zahlédnout, jak dva muži naskakují do půjčeného auta na stání vedle jejího. Bleskově nastartovali a vyřítili se z parkoviště, jen co se automaticky otevřela brána. Zaskřípěly gumy, auto vyrazilo na ulici a zmizelo v dálce.

Lyra se bezvládně opřela o zeď a konečně se nadechla.

„Není ti nic?“ zašeptala.

„Myslím, že ne. A tobě?“

„Jsem jenom vyděšená.“

„Já taky.“

Vzápětí před budovou prudce zabrzdily dva policejní vozy s rozsvícenými světly. Vyskočili z nich čtyři policisté se zbraněmi v rukou.

Lyra vyšla z haly, sehnula se a pistoli položila na zem, pak kývla na Sidney, aby vyšla ven. Policisté je obklopili.

„Potřebuje sanitku,“ řekla Lyra. „Myslím, že má otřes mozku.“

„Nic mi není,“ bránila se Sidney. 75

„Dostali jsme hlášení o střelbě. Sanitka už jede,“ řekl jeden policista. Všiml si, že Sidney zavrávorala, a odvedl ji ke schodům, kde se posadila, pak začal prohlížet její hlavu. Asi za minutu se na místě objevili dva záchranáři. Jeden ošetřoval Sidney, druhý zkoumal Lyřinu ránu na noze.

Zatímco jí nepatrnou ranku desinfikoval a přikládal malý obvaz, dva policejní důstojníci ji vyslýchali. Nemohla jim však říct, jak se muži do bytu dostali ani co chtěli.

„Nemáme tam nic cenného kromě notebooků,“ řekla jim.

„Ale slyšela jsem, jak jeden z nich říká, že Sidney někam odvezou, až bude tma.“

„A jak se dostali dovnitř?“ zeptal se jeden policista.

Sidney zaslechla otázku a udělala krok k Lyře. „Když

jsem přišla domů, byli už v obývacím pokoji, ale nechtěli nás okrást. Čekali tam,“ vysvětlovala.

„Čekali?“ podivila se Lyra. „Na co čekali?“

„Na tebe,“ odpověděla Sidney. „Lyro, oni čekali na tebe.“

76

OSM

Sidney věděla, že potřebují pomoc. Ani s policejním vozem před domem se necítila bezpečně.

Nemohla se rozhodnout, koho zavolat. Tři z jejích šesti bratrů byli agenty FBI a jeden pracoval jako federální prokurátor. Dokonce i její sestra Jordan se provdala za agenta FBI. Všichni by přijeli, kdyby je zavolala, což bylo dobře, ale také to mělo jistou nevýhodu. Bratři bývali někdy

až moc starostliví.

Sourozenci v početných rodinách obvykle nedokážou jeden před druhým nic utajit a Buchananové nebyli výjimkou, když se jednalo o jejich sestry. Pokud měly Jordan nebo Sidney nějaké potíže, všichni bratři se přihrnuli a nemohli pochopit, proč jim jejich sestry nejsou za pomoc

vděčné. Ale nedostatečné ocenění je neodradilo. Naštěstí teď nebyli všichni k dispozici. Nejmladší, Zachary, studoval leteckou akademii, takže byl mimo dosah. On a Michael na námořním učilišti se obvykle o takových věcech dovídali jako poslední.

Sidney patřila k tišším členům rodiny. Vždycky se spíš dívala, než aby do něčeho zasahovala, a právě proto bude – stejně jako Lyra – tak dobrá v oboru, který si zvolila. Byla také nezávislá a odhodlaná žít si svým vlastním životem podle svých plánů. Obecně řečeno, chtěla, aby se jí bratři do ničeho nepletli a nechali ji rozhodovat samu za sebe – dobře nebo špatně. Ovšem to, co se stalo odpoledne, bylo něco jiného. Lyra potřebuje jejich pomoc. Sidney si uvědomovala, 77

že její kamarádce hrozí velké nebezpečí. Snad některý z bratrů zjistí proč.

Rozhodla se počkat, až ji pustí z nemocnice, než jim zavolá. Lyra jela ve svém voze za sanitkou a teď na ni čeká, aby ji mohla odvézt domů.

Lékař, který měl službu na urgentním příjmu, Sidney prohlédl a poslal ji na rentgen a na CT. „Pro jistotu,“ řekl. Výsledky byly dobré. Sidney měla slabý otřes mozku, ale nebylo nutné, aby si ji v nemocnici nechávali. Cestou domů přemluvila Lyru, aby zastavila u obchodu, kde by si mohla koupit zoufale potřebnou čokoládu, a Lyra jí vyhověla.

„Zavolala jsem údržbu,“ řekla Lyra, když se opět rozjely.

„Proč?“

„Na dveře bytu. Hank by měl přijít opravit rám ještě

dnes. Jestli ti dva zničili zámek, vsadí nový. Vybrala jsem si ten byt, protože je blízko školy, ale taky proto, že mi připadal bezpečný. Elektronické zavírání a blízkost policejní

stanice… Bezpečnost byla pro mě důležitější než to, že je malý. Jak se dostali do hlavního vchodu?“

„Zřejmě vešli s jiným nájemníkem. Dostat se do našeho bytu bylo jednodušší. Vstupní dveře jsou staré, stačí do nich kopnout, a jsi tam.“

„Napřed se pokoušeli dělat něco se zámkem,“ řekla Lyra.

„Je celý poškrábaný.“

„Taky jsem si všimla,“ potvrdila Sidney, „ale nevšimla jsem si, že je něco se zárubní, dokud jsem nevešla dovnitř.“ Potřásla hlavou. „Vůbec jsem nedávala pozor. Byla jsem unavená.“

„Já taky,“ řekla Lyra. „Pověz mi, co se stalo potom.“

„Jeden mě chytil. Ten druhý vytáhl jakousi fotku, zadíval se na ni a zavrtěl hlavou. Pak řekl ‚to je ta druhá‘.“

„Druhá?“

„Ty, Lyro.“

Když vjely na ulici u jejich domu, Lyra zpomalila. Obě teď viděly na domovní dveře. Hank na nich nepracoval. 78

Zřejmě už skončil, pomyslela si Lyra. Dojela k bráně a vyťukala kód. Parkoviště se pomalu otevřelo.

„Viděla jsi tu fotku? Kde mohl získat moji fotografii?“ zeptala se a zamířila ke svému stání.

„Někdo tě sledoval. Na fotce jsme byly my dvě, jak procházíme přes školní dvůr.“

„To je strašné,“ zašeptala Lyra. Zastavila na místě a vypnula motor.

„Ano, je,“ přisvědčila Sidney. „Ten, co mě chytil, na okamžik povolil a já jsem ho pořádně kopla, však víš kam. To ho rozzuřilo a praštil mě pod bradu. Ztratila jsem vědomí. Dost mě překvapuje, že mi nevyrazil zub. Nevím, jak dlouho jsem byla bez sebe, ale když jsem se probrala, zůstala jsem ležet se zavřenýma očima, abych mohla poslouchat, o čem mluví. Čekali, až se vrátíš domů, a chystali se tě někam odvézt. Myslím, že chtěli, abys jim něco dala.“

„Co?“

„Nemám tušení. Ani jeden z nich neřekl, co vlastně

hledají. To bylo všechno, co jsem slyšela, než jsi otevřela dveře.“

„Tak vystup. Půjdeme nahoru. Chci už ten den mít za sebou.“

„Já chci čokoládu,“ řekla Sidney a vyšla za Lyrou, která držela v rukou pepřový sprej a klíče a pod paží svírala čokoládovou bonboniéru.

„Já chci elektrický paralyzér,“ řekla Lyra. „A teleskopický obušek.“

„Jsou tyhle věci v Kalifornii povolené?“ Lyra pokrčila rameny.

Sidney ji následovala k domu.

„Co tvoje ubohá nožička?“ zeptala se Sidney. „Nemůžu uvěřit, že tě postřelil, a tys nic neřekla, když přijela policie.“

Lyra se zasmála. „To nic není. Ten záchranář byl moc milý. Co tvoje hlava?“

„Bolí.“ 79

Vystoupily po schodech nahoru a váhavě se přiblížily ke dveřím. Byl na nich stále stejný zámek, viděly i škrábance, ale rám byl opravený.

„Měly bychom si pořídit další zámek,“ navrhla Sidney. Lyra souhlasila. „Určitě.“

„Počkej, až uvidíš, co udělali v ložnicích. Rozhodně něco hledali.“

„Šperky a peníze?“

„Nic takového nemáme.“

„Půjdu první,“ řekla Lyra, přichystala si pepřový sprej, odemkla dveře a strčila do nich. Byt byl prázdný. A příšerně zpřeházený. Potrvá celý den, než dají všechno do pořádku. Zásuvky byly vytažené, oblečení strhané z ramínek, matrace převrácené.

„Zavolám sestře,“ řekla Sidney. „Ale napřed si přichystám postel, protože budu telefonovat celou noc.“

„Já ti ji ustelu. Ty odpočívej. Jordan je upovídaná, že?“

„Ani ne. Budeme spolu mluvit tak deset minut, ale až řekne svému muži, co se stalo, a ten to poví mým bratrům,

můžeš se vsadit, že za chvilku s námi budou chtít mluvit všichni.“

„Se mnou mluvit nepotřebují. Všechno jim můžeš říct ty.“

„Lyro, už patříš k rodině. Znáš Aleka a Dylana a Nicka a Thea a Jordanina skvělého manžela Noaha. Nejen že jsi moje nejlepší kamarádka,“ dodala, „ale dnes jsi mi ještě k tomu zachránila život. Je výhoda mít v rodině tolik ochránců zákona. Samozřejmě že ti pomůžou.“

Lyra se usmála. „Ano, máš pravdu. Pomůžou to vyřešit.“

Chválabohu, dodala v duchu.

„Zavoláš Gigi nebo svým bratrům?“

„Kdepak,“ řekla. „Gigi by si dělala starosti a bratři… Však víš, jací jsou.“

„Odvezli by tě na ranč a nasadili k tobě ozbrojenou stráž.“

80

„To máš pravdu,“ potvrdila Lyra. Zamířila do ložnice.

„Upravím postele, a ty zatím zavolej Jordan. Pak si dám horkou sprchu a dokončím referát o filmech Katherine Hepburnové. Zítra ho mám odevzdat.“

„Komu?“

„Lindenovi. Je to takový suchar.“

Lyra se dala do práce, zatímco Sidney hledala svůj mobil. Našla ho pod stolem, zastrčila do nabíječky a své sestře zatelefonovala z pevné linky.

„Nevolám moc pozdě?“ zeptala se, když se Jordan ohlásila.

„Ne, jistěže ne,“ ujistila ji sestra.

„Je Noah doma?“

„Je tady se mnou. Chceš s ním mluvit?“

„Ano, buď tak hodná.“

„Je ti něco?“ zeptala se ustaraně Jordan.

„Je mi fajn.“

Jordan předala telefon manželovi a řekla mu, že s ním chce Sidney mluvit.

„Tak co, kotě, co se děje?“

„Poslouchej… Něco se tady stalo.“ 81

DEVĚT

Sidney zůstala u telefonu až do půlnoci. Jak předpokládala, musela celý případ vylíčit Noahovi, pak Theovi, Dylanovi, Nickovi i Alekovi.

Alec jí volal jako poslední. „S kým jsi mluvila?“

„S bratry.“

„Měla sis zapnout konferenční hovor. Ušetřila by sis dost času.“

Proč ji to nenapadlo?

„Ano, to jsem mohla. Nebo jsi mohl ty…“

„Mluvil jsem s Noahem,“ řekl Alec. „Pověděl mi, co se stalo. Tušíš aspoň, co ti chlapi chtěli?“

„Jediné, co vím, je, že hledali Lyru. Detektiv O’Malley s námi seděl asi hodinu v nemocnici a ptal se nás na všechno, ale ani já, ani ona jsme si to nedovedly vysvětlit.“ Zachvěl se jí hlas. „Aleku, byli vážně příšerní. Ještě nikdy jsem neměla takový strach.“

„Víš, jaké jste měly štěstí?“

Jistěže věděla. „A víš, kolikrát se mě na to už ptali? Mám otřes mozku. To není žádné štěstí,“ namítla vzdorovitě.

„Mohlo to být mnohem, mnohem horší. Lyra použila pepřový sprej, je to tak?“

„A montážní páku.“

„A vrhla se… To chce odvahu. Ale přece jenom měla počkat na policii.“

„Zavolala ji a čekala,“ vysvětlovala Sidney. „Ale pak uslyšela, že se ti dva chovají násilně, a myslela, že už nemůže déle čekat.“

82

„Obě jste mohly být…“ Alec nedopověděl.

„Lyra si chce pořídit paralyzér.“

„Cože?“

„Paralyzér,“ řekla znovu Sidney. „Myslím, že ji nezajímá, jestli je to legální nebo ne. Jo, a obušek.“

„Chci s ní mluvit. Můžeš mi ji dát k telefonu?“

„Už spí. Mám ji probudit?“

„Ne, promluvím s ní zítra. Chtěl jsem se zeptat, jestli

dnes vůbec budete moct usnout, ale Lyra s tím zjevně nemá problém. A co ty?“

„Venku stojí jeden příjemný polda a bude tam až do rána. To by je mělo zastrašit ne? Kromě toho si nemyslím, že se vrátí. Mám pravdu, že?“ zeptala se s obavami v hlase.

„Zřejmě ne.“

„A jsem unavená. Půjdu spát. Jak to myslíš, zřejmě ne?“

„Zítra budeš v pořádku. Jaký máte program?“

„Školu.“

„Obě?“

„Ano, ale ne stejné přednášky. Proč?“

„Pošli mi mailem Lyřin rozvrh a svůj taky.“

„Co chceš dělat?“

„Ráno promluvím s některými lidmi a pošlu vám pomoc. Rád bych tam přijel sám, ale nemůžu. Slibuju, že pošlu někoho, kdo je skoro stejně dobrý.“

„Vidím, že si pořád o sobě dost myslíš,“ řekla s úsměvem Sidney. „Ten někdo si vezme na starost Lyru. Věříš mu, je to tak?“

„Ano,“ ujistil ji. „A pro jistotu pošlu taky někoho, kdo dá pozor na tebe, než to vyřešíme.“

„Aleku, ty jsi tak hodný! Už začínám chápat, proč si tě vzala taková krasavice, jako je Regan.“

Zasmál se. „Snížila laťku. Zítra ještě zavolám.“

Sidney zavěsila, pak přešla k oknu, aby se podívala, jestli je před domem policejní vůz. Stál pod pouliční lampou, takže by ho viděl každý, kdo by se chtěl přiblížit k domu. Sidney zkontrolovala, že je zamčeno, postavila přede dveře 83

židli z kuchyně a znovu vyhlédla z okna. Pak se konečně začala chystat do postele. Litovala, že nemá na obranu baseballovou pálku, ale nedalo se nic dělat, a tak si přichystala smeták. Možná by se dokázala ubránit i jím. Sevřela násadu a usnula.

~

„Kde jsi, Same?“

„V Seattlu.“

„Něco mi dlužíš,“ řekl Alec.

„Za to, že jsem ti zachránil kůži, ti něco dlužím?“

„Tak to tady ve Státech chodí.“

„Hele, Buchanane, mám práci…“

„Řekni jí, ať se oblékne. Tohle je důležité.“

„Vydrž.“

Alec čekal asi tři minuty, pak se Sam vrátil k telefonu.

„Tak fajn, zkazil jsi mi večer. Co chceš?“

„Kdy jedeš do Los Angeles?“

„Zítra odjíždím. Proč?“

Alec mu pověděl o Sidney a její spolubydlící Lyře.

„Nemůžu se odsud utrhnout a Lyra má potíže. Myslel jsem, že by ses tam mohl zastavit ty. Máš volno…“

„Jasně, stavím se. Co tvoje sestra? Hrozí jí nějaké nebezpečí?“

„Myslím, že ne, ale nechci nic riskovat. Požádám Maxe Stevense, aby na ni dohlídl.“

„Jak dlouho myslíš, že bych tam měl být?“

„Opravdu nevím. Zítra budu mluvit s detektivy, ale nemyslím, že už něco mají.“

„Kdy je třeba, abych se tam objevil?“

„Co nejdřív.“

„Tak fajn.“

„A… Same?“

„Co je?“

„Díky.“

~ 84

Lyra dopsala referát a usnula nad notebookem. Naštěstí byl zavřený, takže neposlintala klávesnici. Spala tvrdě a

pořádně se probudila teprve ráno ve sprše. Oblékla si džíny a bleděmodré tričko. Obvykle nosívala plátěné tenisky, ale dnes se rozhodla vzít si tretry, protože jí připadaly praktičtější a může v nich běžet jako blesk, bude-li třeba.

„Myslíš, že bychom se měly přestěhovat?“ zeptala se

Lyra Sidney, zatímco pojídaly kukuřičné lupínky.

„Nevím. Kdybychom požádaly domácího, aby nám dal nové dveře, možná bychom se zas cítily bezpečně.“

„No, nevím.“

„Volal Alec,“ řekla Sidney. Pak zopakovala, co jí bratr řekl. „Dala jsem mu náš rozvrh. Ten, koho sem pošle, nás bude muset někde najít.“

„Jsem trochu nervózní,“ přiznala Lyra.

„Já taky.“

„Poslyš, ne abys chodila po kampusu sama.“

„Správná poznámka. Ale ani ty bys neměla.“

„Měly bychom vyrazit, ať nepřijdeme pozdě.“

Sidney odsunula ode dveří židli, odemkla je a otevřela. Pak vyjekla. O krok dál stál jakýsi muž.

„Omlouvám se,“ řekl. „Vyděsil jsem vás?“

„Ne,“ zalhala. „Kdo jste?“ Teprve když dopověděla, uvědomila si, jak neomaleně to zní.

„Jestli jste Sidney, pak jsem váš bodyguard. Max. Poslal mě Alec.“

Vysoký, s tmavými vlasy a milým úsměvem. To vše si uvědomila ve zlomku vteřiny. Mohli by ho pokládat za šikovného absolventa univerzity.

„Máte zbraň?“ zeptala se.

„Samozřejmě.“

Usmála se. „Pojďme. Lyro, pospěš si. V deset mám přednášky, nezapomněla jsi? A ty taky.“

Lyra vyšla zpoza rohu a zadívala se na svůj iPhone.

„Pierson odpadá. Stačí, když tam budu v jedenáct.“

„Slíbily jsme si, že nebudeme chodit po kampusu samy.“ 85

„Nebude tam sama,“ řekl Max. „Agent Kincaid je tu za pět minut.“

Lyra zvedla hlavu od telefonu a natáhla ruku k Sidneinu ochránci. „Já jsem Lyra Prescottová. A vy…“

Potřásl jí rukou. „Max Stevens,“ řekl. Obrátil se k Sidney. „Neměli bychom jít?“

Sidney sebrala tašku a řekla: „Jděte napřed.“

Agent vykročil dolů po schodech. Sidney vyšla za ním,

ale pak se s vykulenýma očima otočila k Lyře a pohybem rtů neslyšně vyslovila: „Vau!“

Lyra se na Sidney usmála a zavřela dveře bytu. Za

důležité především považovala to, že Max má zbraň a může její kamarádku ochránit. Když se to tak vezme, vzhled moc důležitý není.

86

DESET

Agent Samuel Kincaid byl úchvatný.

Lyra, v ruce pepřový sprej, otevřela dveře, zadívala se mu do očí a okamžitě zapomněla dýchat.

Tak ji neohromil ještě nikdy žádný muž, a přitom poté,

co se přestěhovala do Los Angeles, potkala spoustu hezkých mužů. Vyskytovali se všude – v restauracích, divadlech, tělocvičnách, na univerzitách, plážích, dokonce i v kostelích. O tomhle se nedalo říct, že je hezký. Byl příliš drsný, příliš mužný a velmi, velmi sexy. A vysoký – přestože ona sama byla nadprůměrně velká, sahala mu sotva po ramena. Měl pískově plavé vlasy a pronikavé modré oči. Rysy jeho obličeje byly také dokonalé – krásný rovný nos, smyslná ústa, výrazná brada.

Ano. Prostě třída.

Dost, řekla si. Je to prostě nejúchvatnější muž, jakého jsem kdy viděla. Třída.

„Chystáte se mě tím postříkat?“ zeptal se hlubokým hlasem s nezvyklým přízvukem.

„Cože? Á, ne, ne.“ Spustila ruku se sprejem, přehodila si ho do levé ruky a pravou natáhla k němu: „Lyra. Já jsem Lyra…“ Jako by úplně zapomněla, jak se jmenuje.

„Prescottová?“ nadhodil.

Je milé, jak se jí snaží pomoct.

„Ano, Prescottová,“ přisvědčila.

V očích mu zajiskřilo. Uvědomil si, jak ji vyvedl z míry? Zřejmě je z něho úplně popletená, protože jí musel napovědět její vlastní příjmení.

87

Potřásl jí rukou a představil se: „Agent Samuel Kincaid. Rád bych, abyste mi říkala Same. Nějaký čas strávíme pohromadě.“

„Ten přízvuk… Je skotský, mám pravdu?“

„Ano.“

„Ty jsi zachránil život Aleku Buchananovi.“ Nepotvrdil to a místo toho řekl: „Nechceš mě pustit dovnitř?“

„Samozřejmě.“ Chvatně ustoupila z cesty. Když procházel kolem ní, natáhl ruku a vzal jí pepřový sprej. Rozhlížel se po pokoji a Lyra netušila, co si myslí… Možná to, že ona a Sidney jsou úplná čuňata.

Rychle řekla: „Ti lupiči, co se sem vloupali včera večer,

to tu celé obrátili vzhůru nohama a Sidney ani já jsme ještě neměly čas uklidit. Ani nevím, jestli našli to, co hledali.“ Obrátil se k ní. „Podle toho, co mi řekl Alec, hledali především tebe.“

„Já vím, ale kdyby čekali jenom na mě, proč by to tady tak zpřeházeli? Myslím, že hledali něco jiného.“

„Možná,“ řekl. „Víš co? Zatímco si budeš balit, pokus se udělat seznam věcí, které tu chybí.“

„Zatímco si budu balit?“

„Ano. Tady nezůstaneme.“

„My?“

„Jak jsem řekl, budeme teď nějaký čas v těsné blízkosti.“

„Takže jsi teď můj bodyguard?“

„Správně. Alec mi poslal tvůj rozvrh. Měli bychom jít, jestli chceš stihnout přednášku v deset.“

„Přednáška v deset byla zrušená. Další mi začíná v jedenáct.“

„Výborně. Takže budu mít dost času zařídit věci v kampusu. Nezapomínej, že chlapi, co se sem vloupali, jsou pořád někde venku.“

Souhlasně přikývla, ale po zádech jí projel mráz. Vstoupila do ložnice, pohlédla do zrcadla nad komodou a zabořila prsty do neučesaných vlasů. Pak si nanesla lesk na

88

rty, trochu parfému za ucho a zvedla batoh. Přehodila si popruh přes rameno a prošla zpátky do obývacího pokoje.

„Tak, jsem připravená.“

Otevřel jí dveře. Lyra se usmála a řekla: „Nejsem si jistá, jestli tě profesor Mahler nechá ve třídě. Nemá rád žádné instituce…, jako je třeba FBI.“

„Jo? Vsadím se, že nechá. Umím na lidi zapůsobit.“ O deset minut později Sam kráčel po jejím boku přes kampus. Všimla si, co všechno sledoval jeho pohled: střechy, lidi na nádvoří, na ulici. Úžasné, pomyslela si. Náhodný pozorovatel by vůbec nepostřehl, co dělá.

„Lyro? Musíme si stanovit pár základních pravidel.“

„Například?“

„Je důležité, abys dělala, o co tě požádám. Jsem tady, abych tě chránil, takže když řeknu, abys šla k zemi nebo utíkala, okamžitě to uděláš. Možná budu muset střílet a nechci, aby ses připletla do cesty.“

Vyděsil ji. Přikývla. „Rozumím.“

„Dobře. Pak budu chtít, abys mi přesně řekla, co se včera večer stalo.“

„Myslela jsem, že to už víš.“

„Vím, ale chci to slyšet od tebe.“

Prošly kolem nich dvě studentky a mohly na Samovi nechat oči. Lyra se jim nedivila. Pak zaslechla, jak si šeptají, že Sam má pistoli.

„Jak mám vysvětlit, že se pořád držíš u mě?“

„Vysvětli to, jak chceš.“

Kromě toho, že nosil zbraň, vůbec nevypadal jako agent. Měl na sobě obnošené džíny a polokošili. Během cesty k budově školy zatímco jí sděloval, jak se mu kampus líbí, přemítala, jak se jí líbí jeho milý přízvuk. Doufala, že profesor Mahler nebude dělat povyk ani ho nevyhodí. Vadilo by jí, kdyby Sam musel postávat hodinu v hale.

„Jdeme brzo,“ řekla Lyra, když docházeli k učebně.

„Možná bys mohl promluvit s doktorem Mahlerem teď, když je ve své pracovně. Představím vás.“

89

Lyra prošla k Mahlerově pracovně třídou, která se plnila studenty. Zaklepala na profesorovy dveře a řekla: „Pane profesore, tady je Lyra Prescottová. Vedu s sebou agenta FBI, který…“

„FBI?“ zařval profesor. Dveře se rozlétly a objevila se jeho tvář rudá jako rak.

„Říkala jsem, že s ním bude problém,“ zašeptala.

Sam se usmál. „Zvládnu to.“ S těmito slovy prošel kolem Mahlera do jeho kanceláře a zavřel za sebou dveře.

Lyra by nejraději přitiskla ucho ke dveřím, aby slyšela,

co říkají, ale ovládla se. Nepřekvapilo by ji, kdyby profesor začal řvát, ale ani on, ani Sam nezvýšili hlas. Doktor Mahler se pravděpodobně zděsil, že v jeho pracovně stojí agent FBI. Sam byl představitelem všeho, co Mahler považoval v této zemi za špatné. „Velký bratr“, tak říkal představitelům zákona. Naštěstí měla Lyra závěrečnou práci už skoro hotovou, takže nebude muset takové nesmysly dlouho poslouchat.

Dveře se otevřely a objevil se Sam. Mrkl na Lyru a kývnutím hlavy pozdravil dvě civící studentky, pak prošel k poslední řadě židlí, kam Lyra položila svůj batoh. Posadil se a opřel o opěradlo.

Lyra si sedla vedle něho a vytáhla notebook. „Co jsi mu řekl?“ zeptala se.

„Nic moc.“

Lyra se zatvářila skepticky. Možná použil násilí, aby prosadil svou… Nebo opravdu umí člověka okouzlit. Do učebny vstoupil doktor Mahler. Byl bledý a kradmo zašilhal po Samovi.

Lyra se k Samovi naklonila a zašeptala: „No, dobře. A co ti řekl on?“

Sam se zazubil. „Že je opravdu rád, že jsem přišel.“ 90

JEDENÁCT

Mahlerova přednáška trvala dvacet pět minut místo obvyklých padesáti. Lyra byla přesvědčena, že za to mohl

Sam. Agent FBI představoval vše, čím Mahler opovrhoval, a profesor se nemohl dočkat, až zmizí z jeho třídy. Zjevně dával vinu Lyře a neodpustí jí to, ani nebude mít pochopení. Svědčily o tom nenávistné pohledy, které na ni vrhal.

Ten mi to osladí, pomyslela si sklesle.

Věděla, že profesor má chuť vylít si na ní zlost, ale dokud tu byl Sam, nemohl. Určitě jí to však nezapomene.

Lyra byla svědkem jeho prchlivosti prvního dubna, když se jiný student, Carl, opovážil prohodit, že Velký bratr nikoho nesleduje ani nenarušuje ničí soukromí, protože Velký bratr neexistuje. Sotva se Mahler nadechl, začal řvát. Obvinil Carla, že je odporný pravičák a nemyslící loutka, s kterou si každý může dělat, co chce. Zahrnul výtkami Carlovu práci a vyhrožoval, že ho vyhodí ze třídy, a vtom Carl vyskočil a řekl: „Apríl, pane profesore!“

Mahler se zarazil, zuřivě zamrkal a začal si mnout bradu.

„Apríl…,“ opakoval jen.

Carl stál a potil se, dokud se na profesorově tváři neobjevil úsměv. Zahrozil studentovi prstem. „Výborně, Carle. Dostal jste mě.“

Pak se profesor rozesmál a Carlova kariéra u filmu byla zachráněna.

Lyra měla nepříjemné profesory už dříve, ale ego

žádného z nich nebylo tak velké jako Mahlerovo. Slyšela, že ho opustila manželka. Nejspíš od něho odešla, protože si

91

dovolila mít jiné názory, pomyslela si Lyra. Vůbec si nedovedla představit, jak si někdo může vzít tak protivného člověka.

Ze třídy se trousili studenti. Lyra uložila notebook do batohu, batoh si přehodila přes rameno a chystala se k odchodu, ale Sam jí položil ruku na rameno a naznačil, že by měla počkat.

Carl a další student, Eli, prošli kolem nich.

„To se ti povedlo, Lyro,“ zašeptal Carl.

„Není to tak zlé,“ namítla. „Mahler to překousne.“ Carl zavrtěl hlavou. „Copak ses z té dubnové scény

nepoučila?“

„Budeš mi chybět,“ dodal Eli a zazubil se, „až tě vyrazí.“

„Ale prosím tě,“ namítla Lyra. „Profesor mě nevyrazí.“ Věděla, že si ji dobírají, ale v jejich žertech bylo zrnko pravdy. Mahler je schopný nějak se pomstít…, třeba ztrhat její dokument. Kdyby to udělal, vyhlásila by mu válku.

Začala by u vedoucího katedry, získala někoho jiného, kdo by věděl, co dělá, a na její film se podíval…, pokud by samozřejmě nebyl opravdu špatný a nezasloužil si kritiku. Mysl jí horečnatě pracovala a vtom zaslechla Eliho, jak říká: „Asi se s ním budeš muset vyspat. Pak to bude v pořádku.“

Lyra otevřela ústa. „To není k smíchu. Myslíš si…“ Otřásla se. „Dělá se mi z toho zle od žaludku.“

Carl pohlédl na Sama. „Eli to nemyslel vážně. Lyra s nikým nespí.“

„Musím do střižny,“ vyhrkla rychle Lyra, aby změnila téma.

„Ještě jsi nás nepředstavila,“ řekl Carl. On i Eli stočili pohledy k pistoli u Samova boku.

Lyra představila Sama svým přátelům.

„Vy jste od policie?“

„Jsem u FBI,“ odpověděl Sam bez dalšího vysvětlování.

„Vážně? Vůbec se nechováte jako agent FBI, z kterého by Mahler měl mít nervový záchvat.“

92

„Ne,“ odpověděl Sam.

„A co tady děláte s Lyrou?“

„Je to kamarád,“ řekla Lyra a doufala, že tím ukončí rozhovor. „Same, opravdu už musíme jít.“

Carl a Eli za nimi vyšli před budovu, pak zůstali stát na schodech a dívali se, jak Lyra se Samem přecházejí nádvoří. Jakmile se otočili, aby se vydali dál po souběžné ulici, Sam obešel Lyru, aby dál kráčel mezi ní a silnicí.

„Myslela jsem, že nepotřebují znát skutečný důvod, proč jsi tady,“ vysvětlovala, protože očekávala, že se jí na to zeptá. Sam se ohlédl po jejích přátelích. Oba za Lyrou

toužebně hleděli.

„Chodila jsi s některým z těch dvou?“ zeptal se.

„Ne.“

„Ale měli o tebe zájem, že?“

Pohlédla na něho. „Ano, měli. Jsou to hodní kluci.“ Překvapilo ji, že se zasmál. „Co je ti k smíchu?“ zeptala se.

„Pochybuju, že by se jim líbilo označení ‚hodní‘.“ Zadíval se na ni a oči mu uličnicky zajiskřily. „Jak to, že vědí, jestli s někým spíš, nebo ne?“

Lyra cítila, že rudne. „Nevědí,“ odpověděla. „Vědí jenom to, že jsem nespala s nimi.“

„Jsi náročná, že?“

„Hodně,“ řekla důrazně a zahnula do boční uličky, jež vedla k malé budově bez oken. „Jsme tu. Zůstanu ve střižně pár hodin, musím pracovat na úpravě filmu. Pak budu hotová. Můžeš mě tu nechat a dělat si, co chceš, zatímco…“ Zarazila se, protože Sam zavrtěl hlavou. „Jenom jsem myslela, že bys mohl…“

„Ne,“ řekl rozhodně. „Je třeba, abys to začala brát vážně, Lyro.“

Přikývla. „Já vím.“

Otevřel jí dveře a pak za ní vykročil nahoru po schodech.

„Jaký máš zítra rozvrh?“

„Nemám žádné přednášky.“ 93

„To je dobře. Můžeme se přestěhovat. Když nebudeš mít svůj běžný program, bude pro ně těžší tě najít.“

„Myslíš ty dva, co se vloupali do našeho bytu?“

„Ano.“

„Kam se přestěhujeme?“

„Ještě nevím. Alec nám to řekne.“

„Půjde s námi i Sidney?“

„Ne.“

Nevysvětlil jí to, ale Lyra věděla, co za tím vězí: pro Sidney by bylo nebezpečné zdržovat se v její blízkosti. Další dvě hodiny Sam buď seděl vedle ní s rukou

přehozenou přes opěradlo její židle, nebo stál u dveří a díval se, jak manipuluje se záběry. Film byl dlouhý jen dvacet minut, ale Lyra byla při své závěrečném střihu velmi pečlivá. Jakmile měla vše hotovo, promítla si film znovu, aby ho ještě případně upravila.

Sam stál za ní a díval se. Dokument byl úžasný a ona také. Sama namlouvala komentář k filmu a její hlas byl

smyslný a příjemný – v rozporu se záběry, které sledoval na obrazovce. Podařilo se jí zachytit skoro všechny poznávací značky osobních i nákladních aut, jež přijížděla do parku, aby se tam zbavila toxického odpadu. Také se jí podařilo dostat na kameru tváře lidí. Šikovná holka, pomyslel si a usmál se. Jestli se k jejímu filmu dostane policie, může rovnou začít zatýkat a obviňovat.

Lyra vypálila další tři disky, než konečně vstala a

protáhla si ruce za hlavou. „Jsem hotová. Teď už jen zbývá film odevzdat a to udělám příští týden.“

„Proč ne dnes?“

„To myslíš vážně? Počkám, až se profesor vzpamatuje z tebe…, jako z agenta FBI.“

„On je skutečně tak úzkoprsý?“

„Možná ne, ale proč riskovat? Nemáš hlad? Já hlady umírám.“

94

Posbírala si své věci a Sam jí přidržel dveře, když vycházeli ven. Seděla ve tmě tak dlouho, že ji slunce téměř oslepilo. Sam vytáhl z kapsy sluneční brýle a podal jí je.

Vděčně je přijala. „Díky. Je to prima.“

Prošel kolem ní jakýsi asistent. „Hej, Lyro, slyšel jsem, co se stalo včera. Jsem rád, že jsi v pořádku.“

Než přešla univerzitní dvůr, zastavili ji ještě další tři studenti a zmínili se o včerejších událostech.

„Tady se všechno rychle roznese,“ řekla Lyra a zrychlila krok.

„Někdo na tebe mává,“ řekl jí po chvíli Sam.

Zatraceně, hnala se k nim Jean Lillardová, Mahlerova osobní asistentka. Dlouhá batikovaná košile jí vlála ve větru

a masivní sandály klapaly po betonovém chodníku. Jean zalapala po dechu a řekla: „Profesor chce, abyste za ním okamžitě přišla… do jeho kanceláře.“

„Teď? Nevíte, co chce?“

„Myslím, že má pro vás další úkol. Nemračte se, Lyro. Všechno je v pořádku.“

V pořádku? Na Mahlerovi není nic v pořádku. Protože však Jean byla vůči němu zjevně loajální, Lyra si svůj názor nechala pro sebe.

O deset minut později zaklepala na dveře profesorovy kanceláře.

Vzhlédl od stohu papírů. „Pojďte dál. Pojďte dál,“ zavolal na ni.

„Chtěl jste se mnou mluvit?“ zeptala se Lyra a kráčela k jeho stolu, zatímco Sam čekal u dveří.

„Především se, Lyro, chci omluvit za svůj výbuch. Zareagoval jsem přehnaně,“ vysvětloval a přejížděl pohledem mezi Lyrou a Samem. „Teprve teď jsem se dověděl, co se vám včera stalo. Je to strašné, strašné, co se dneska děje. Nikde není bezpečno. Samozřejmě chápu, proč jste si zavolala známého na pomoc,“ dodal a ukázal na Sama.

Než mohla odpovědět, položil jí další otázku. „Vám a vaší spolubydlící se ale nic nestalo, že?“

95

„Nejsme v pořádku.“

„Výborně. Ale proč jsem vás zavolal. Carl se zmínil, že vy a ona máte úkol téměř hotový.“

„Ano, pane profesore.“

Lyra rychle odhadovala situaci. Mahler se zdál být v nezvykle dobré náladě. Jestli mu odevzdá svůj úkol teď, možná jí to prospěje. Vytáhla z batohu jedno DVD a položila ho na stůl. „Tady je. Hotový.“

Zazářil. „Vynikající. Jste první, kdo práci odevzdal. Jste spokojená? Nebo máte pocit, že jste to uspěchala?“

„Nemyslím, že jsem něco uspěchala. Líbí se mi, co jsem zpracovala.“

Mahler přikývl. „Protože jste skončila jako první, budete

mít příležitost zpracovat jeden krátký námět. Jestli se mi bude zdát, že je dobrý, můžete ho přihlásit do soutěže Dalton.“

Dalton byla cena pro nejlepší krátké filmy pro děti, ať už hrané nebo dokumentární. Lyra o výrobě filmů pro děti nevěděla vůbec nic – vlastně nevěděla vůbec nic o dětech – ale jak by si mohla nechat ujít šanci dostat se do tak významné soutěže?

„Vím, že jste se pustila do dalšího projektu na zvláštní zápočet… Jak jste říkala, že se jmenuje… Zahrady?“ zeptal se Mahler.

„Ano.“

„Myslím, že je to ohromný nápad, a na obou projektech můžete pracovat současně, ale možná by bylo lepší, kdybyste se napřed zaměřila na jeden. Máte zájem o zpracování krátkého filmu pro děti?“

„Ano, moc ráda bych to dělala,“ vychrlila Lyra bez uvažování.

Profesor jí podal složku. „Tady jsou pravidla soutěže. Můžete zpracovat hraný snímek nebo dokument. Jinými slovy, můžete využít loutky nebo skutečné děti. Jenom nezapomeňte, že v druhém případě je nutný souhlas rodičů.“

„Jaký je termín?“ 96

„Všechno tam máte napsáno,“ řekl.

Lyra poděkovala, že jí dal tuto příležitost, a s hlavou plnou zmatených myšlenek vykročila ke dveřím. Co se to s

ní děje? Pořád to nemohla pochopit. Život nemá ve vlastních rukou. Jsou tu dva ohavní, nebezpeční muži, kteří ji chtějí bůhvíproč unést. Nepřipustit si obavy a strach bylo čím dál těžší, zvláště proto, že jí je připomínal Sam.

Namlouvat si, že jí žádné nebezpečí nehrozí, je směšné. Měla by se někam ukrýt, a ne začínat točit film pro děti. Nejspíš se pomátla.

97

DVANÁCT

Lyra a Sam se zastavili v restauraci Macy’s u Oak

Avenue. Ten podnik si oblíbila celá univerzita, protože nabízel skvělé jídlo a ceny byly překvapivě rozumné. Vždy tam bylo plno, bez ohledu na hodinu, ale tentokrát měli štěstí a podařilo se jim najít poslední volný stůl. Usadili je v zadní části u dveří do kuchyně, což se Samovi líbilo, protože mohl sedět čelem k přednímu oknu a vidět nejen na hosty restaurace, ale i na lidi a auta projíždějící kolem.

Jakmile si objednali oběd, zeptala se Lyra: „Jak dlouho předpokládá Alec, že se mnou zůstaneš?“

„To nevím jistě,“ odpověděl Sam, „Dnes večer s ním

budu mluvit. Ale během dalších pár dní on nebo detektivové, kteří na případu pracují, zřejmě najdou někoho jiného.“

„Kteří na případu pracují? Nezdá se mi, že se tu dá na něčem pracovat. Ti chlapi měli masky a neřekli, co po mně chtějí.“

„Po těch dvou jistě něco zbylo a testy DNA je usvědčí.“

„Pokud jsou v systému?“

„Jo?“ blýskl úsměvem Sam.

„Dívám se na televizi. Vysílají teď asi padesát nebo šedesát kriminálek,“ přeháněla.

„Tvůj případ převzal detektiv O’Malley a ten ví, co dělá.“

„Tys s ním mluvil?“

„Ano.“

Vtom zavibroval Samův mobil. Podíval se, kdo volá, omluvil se Lyře a vzal hovor. Přestože seděl proti ní, 98

nerozuměla, co říká. Pak zachytila jedno nebo dvě slůvka a uvědomila si, že nemluví anglicky.

Když si Lyra zkontrolovala svůj iPhone, zjistila, že jí přišlo čtyřicet zpráv. Několik přátel z univerzity, včetně Carla a Eliho, chtělo vědět, odkud Sam pochází a jak se stal agentem FBI. Většinu zpráv smazala a ostatní uložila s předsevzetím, že na ně odpoví později.

Číšník jim přinesl ledový čaj a vodu. Lyra mu

poděkovala, napila se vody a vyhlédla z okna. Napadlo ji, že o muži, který sedí proti ní, vůbec nic neví. Když se ráno

objevil u dveří jejího bytu, znala jen jeho jméno. Byl to agent, který zachránil Sidneina bratra. Teď se pokoušela vzpomenout si, co ještě o něm říkala její spolubydlící.

Jediné, co si pamatovala z jejího vyprávění po návratu z návštěvy u bratra, bylo, že Sam Kincaid pochází ze Skotska, že má dvojí občanství a je nesmírně statečný.

To je vše, co věděla…, kromě toho, že pokaždé, když na něho pohlédla, se jí rozbušilo srdce. To se jí nestalo ještě nikdy s žádným mužem. Navíc fyzická přitažlivost narůstala a bylo jasné, že je pudová.

Uleví se jí, až bude pryč, protože to, co cítila, byla obyčejná smyslná touha a ona ze sebe nechtěla udělat husu tím, že by se mu vrhla do náruče. Čím déle s ní zůstane, tím je pravděpodobnější, že by se to mohlo stát.

Musím zachovat vztahy na profesionální úrovni, říkala si. A jéje. Najednou si uvědomila, že se nedívá z okna.

Civěla na něho. Přesně řečeno na jeho ústa. Sam ukončil hovor a otočil se k ní. Naštěstí jim číšník vzápětí přinesl jídlo a Lyra předstírala, že má ohromný hlad.

„Máš dobrou paměť?“ zeptal se Sam.

„Moc dobrou.“

„Řekni mi, co jsi dělala minulý týden. Den po dni,“ vyzval ji. Procházela v duchu svůj rozvrh, a teprve až byla na konci, uvědomila si, jak nudně to znělo.

„Co muži?“

„Co s nimi?“ Začala otáčet stéblem ve svém čaji. 99

„Nějaké rande? Spal u tebe někdo? Víš, na co se ptám, že?“

„Žádné rande. A nikdo u mě nespal.“ Zatvářil se pochybovačně.

„Co je? Nevěříš mi?“ zeptala se.

„Věřím, že bys mohla mít každého muže, kterého bys chtěla.“

„Proč si myslíš…“

„Jsi moc hezká,“ řekl naprosto věcně. „A chytrá, zajímavá…“

Lichotil jí, ale znělo to, jako by odříkal slova z manuálu sekačky na trávu. Jeho monotónní hlas svědčil o tom, že o její půvaby nemá sebemenší zájem. Lyřinu sebevědomí to zasadilo pořádnou ránu.

„S nikým nechodím a posledních pár týdnů jsem měla moře práce. Na žádné schůzky jsem neměla čas.“ Nebyla si jistá, jak toho dosáhl, ale podařilo se mu zahnat ji do defenzivy a měla trapný pocit z nedostatku svého společenského života. Kdy se naposledy těšila na nějakou schůzku? Nevzpomínala si.

Sam odsunul svůj talíř stranou a naklonil se k ní.

„Skončili jsme u pátku,“ připomněl jí.

„Moment,“ řekla, skousla spodní ret a zadívala se ke stropu. „Šla jsem na přednášky, rychle jsem se vrátila do bytu, sbalila si tašku, odnesla nějaký film do knihovny a vydala se domů…“

„Letěla jsi do Texasu?“

„Ne, jela jsem autem do San Diega. Žiju tam se svou babičkou.“

„Myslel jsem, že jsi žila v Texasu.“

„To je pravda.“

„Lyro.“ Bylo na něm znát, že je netrpělivý.

„Jak to, že víš o Texasu?“

„Četl jsem tvůj spis.“

Trhla sebou a málem převrhla sklenici. „Můj spis? Copak já mám nějaký spis?“

100

Její reakce ho pobavila. „Nespustíš na mě jako Mahler? Nebudeš mi dávat přednášku o Velkém bratrovi?“

„Samozřejmě že ne.“

„Jsem agent FBI. Můžu dostat, co chci,“ vychloubal se s úsměvem. „Dostal jsem kopii policejní zprávy a jeden detektiv mi dal kopie svých poznámek a rozhovorů. K tomu mi Alec přidal pár osobních údajů.“

„Jakých například?“

„Z právního hlediska jsi čistá. Nikdy jsi nebyla zatčená, nikdy jsi nedostala pokutu za nesprávné parkování nebo za

překročení rychlosti.“

Napil se svého čaje a chvilku pozoroval, jak pár u sousedního stolu odchází z restaurace, pak pokračoval:

„Univerzitu jsi absolvovala s výborným prospěchem. Na promoci přijeli tvoji bratři Owen a Cooper a babička Prescottová. Nikdo z rodičů.“

„Takže se z toho stala radostná událost. Co dál?“

„Nebyl tam žádný přítel,“ řekl. „Dříve se předpokládalo, že se zasnoubíš s Johnem Forestem…“

„Ne, nepřepokládalo. Nikdy jsem neměla v úmyslu provdat se za něho.“

„Podle toho, co jsem slyšel, ses s Forestem rozešla ze dne na den a nikomu jsi neřekla proč.“

„Nebylo to ze dne na den a bylo to po vzájemné dohodě. Každý jsme chtěli něco jiného.“

„Jo? A copak jsi chtěla ty?“ zeptal se zvědavě. Neunudit se k smrti, pomyslela si, ale nahlas to neřekla.

Za celou dobu, co Johna znala, nikdy neslyšela, že by se ze srdce zasmál – tak, že by mu smích vehnal slzy do očí a vzal dech. Byl pořád vážný. Kdo by chtěl žít s takovým sucharem?

„Lyro?“

„Vášeň,“ vyhrkla. „Vášeň a smích.“

Nehnul brvou. Znovu začal mluvit, jako by četl návod k sekačce. „Tvoji rodiče se pokusili zařídit, aby tvoje babička byla prohlášena za nesvéprávnou, a tys tomu zabránila.“ 101

Ze Samových úst to znělo, jako by se nejednalo o nic vážného, ale skutečnost byla mnohem složitější. Lyra věnovala všechny své peníze na soudní výlohy, protože její rodiče dosáhli toho, že jejich právník dal zmrazit Giginy účty a Lyřin svěřenecký fond. Po dobu trvání soudního procesu si žádná z nich nemohla koupit ani šálek pořádné kávy.

„Já jsem jim v tom nezabránila. To babička. Jednoznačně prokázala, že je psychicky naprosto zdravá. A jak to všechno souvisí s vloupáním?“

Sam vyhlížel předním oknem a odpověděl téměř

nepřítomně. „Všechno souvisí se vším.“

„Teď je řada na mně,“ řekla.

Pohlédl na ni. „S čím je na tobě řada?“

„S kladením otázek. Bydlíš ve Washingtonu?“

„Ano.“

„A letěl jsi až sem…“

„Ne. Byl jsem v Seattlu.“

„Proč?“

„Abych tam přednášel.“

Číšník jim položil na stůl účet v černé složce, Sam do ní vložil svoji kartu American Express a podal ji zpět.

„Kam pojedeš potom? Domů?“

„Ne.“

„Ne?“

„Přijel jsem, abych tady měl přednášku. Alec to věděl, zavolal mi a požádal mě o laskavost… A předtím, než se zeptáš…, tím myslel, abych tě pohlídal.“

„A až budeš mít po přednášce, pojedeš domů?“

„Ne.“

Odpovídá tak vyhýbavě záměrně, nebo ji znervózňuje proto, že ho to baví?

„Tak kam, ty protivo?“

Usmál se. „Pojedu do San Diega, promluvím k nějakým kadetům a pak budu se vším hotový.“

„Tak co, bylo to tak těžké?“ 102

Číšník jim přinesl složku. Sam se podepsal, vzal kartu a řekl: „Můžeme jít?“

Lyra jeho otázku ignorovala a zeptala se sama: „A potom se vrátíš do Washingtonu?“

„Jen na pár dní, pak poletím do Skotska.“

„Ještě jednu otázku a pak přestanu,“ slibovala. „Chodíš s někým? Sám ses mě ptal na Johna Foresta,“ připomněla mu rychle.

„K tomu jsem měl specifický důvod,“ řekl.

„Já mám ke své otázce taky specifický důvod.“

„Jo? A jaký?“

„Jsem zvědavá.“

Několik vteřin mlčel. „Ne.“ Povzdechla si. „Co ne?“

„Nemám žádnou vážnou známost.“

„Byl jsi někdy zamilovaný?“

„Ano.“

„Co se stalo?“

„Oženil jsem se s ní.“ 103

TŘINÁCT

Oženil se? Proboha, on je ženatý!

Lyra se propadala hanbou. Začala s ním flirtovat? Uvažovala o tom a usoudila, že ne, nezačala, ale její přístup by přece jen byl jiný, kdyby tuto důvěrnou informaci znala. Možná by si řekla, smůla, a bylo by to. Lyra se nikdy neohlížela po ženatých mužích a nehodlala to dělat ani teď. Ne že by jí to nějak vadilo. Především nevěděla, jak usilovat o jakéhokoli muže, a kromě toho jí Sam dal svými jednoslovnými odpověďmi zcela jasně najevo, že se o ni nezajímá, i kdyby nebyl ženatý.

Další osobní otázku mu už nepoloží. Sam jí naznačil – a nepočínal si přitom nijak ohleduplně – že chce, aby jeho soukromý život nechala na pokoji, a ona to bude respektovat. Jestli jí chce říct víc, může. Ale ptát se ho nebude.

„Děti?“

„Ne,“ odpověděl.

Už se nevyptávej, říkala si. „Jak dlouho?“

„Co jak dlouho?“

„Jsi ženatý?“

„Tři roky.“

Můj bože, proč nedokážu mlčet?

Kdyby nezazvonil jeho mobil, pokračovala by ve

výslechu. Zatímco hovořil s volajícím, vyhlížel z okna, snad aby ji od toho odradil. Telefonoval asi minutu, a když skončil, stále se díval na ulici.

„Podívej se z okna,“ vyzval ji. Lyra se otočila.

104

„Vidíš toho muže přes ulici?“ zeptal se Sam. „Opírá se o sloup a před obličejem drží noviny.“

Lyra se naklonila stranou, aby viděla přes ostatní návštěvníky. Zmíněný muž měl novinami zakrytou spodní polovinu obličeje hned pod očima. Vyhlížel přes jejich okraj a bylo zjevné, že nečte.

„Vidím ho, ale ne celou tvář.“

„Uvidíš. Jenom chvilku počkej. Spouští noviny níž, aby měl lepší výhled do restaurace. Tak, teď se podívej.“

„Už ho vidím.“ Muž stál na slunci a do obličeje mu už bylo dobře vidět. „Ach bože, jsou to jizvy?“ Přimhouřil oči proti slunci. „A má opravdové vlasy? Co dělá? Snaží se nás pozorovat?“

„Myslím, že to má v plánu.“

„Špehuje nás?“

„Uhm.“

Lyra naklonila hlavu na stranu a přisunula se blíž k Samovi, aby lépe viděla. To, jak muž neustále vystrkoval hlavu přes noviny, jí připomnělo počítačovou hru „Klepni krtka“.

„Moc to neumí, že ne?“ Sam se usmál. „Ne, neumí.“

Kousek dál od muže stálo auto. Byl to jediný vůz, který parkoval na této rušné ulici, kde každých pět metrů stála značka zakazující parkování. Muž tak soustředěně sledoval restauraci, že si vůbec nevšiml, jak za autem zastavil odtahový vůz.

Lyra pozorovala, co se bude dít. „Víš co? Připadá mi nějak povědomý, ale nevzpomínám si, kde jsem ho mohla vidět. Možná v kampusu,“ řekla. „I když nevypadá jako student.“

Řidič odtahového vozu naložil auto. Právě když nastupoval zpátky do kabiny, muž za novinami se zadíval směrem k němu a uvědomil si, co se děje. Zatvářil se zmateně, upustil noviny a rozběhl se k vozu, přitom křičel a mával rukama.

105

„Myslíš, že má něco společného s těmi dvěma, co se vloupali do mého bytu?“ zeptala se.

Sam přešel k oknu a vyhlédl ven. Odtahový vůz rozsvítil světla, pak vyjel. Majitel auta se rozběhl po ulici za ním. Sam pokrčil rameny. „Nevím. Ten chlápek nevypadá moc nebezpečně.“

Lyra sebrala své věci a vykročila k hlavním dveřím, ale Sam ji chytil za ruku a postrčil ji za sebe, teprve pak s ní prošel kuchyní a zadním vchodem ven.

„Vrátíme se ke mně do bytu?“ zeptala se.

„Ano, ale nezdržíme se dlouho. Sbalíš si, co potřebuješ, a hned vypadneme.“

„Co moje auto?“

„Zůstane tam.“

„Připadá mi hrozné stěhovat se. Jestli se ti chlapi vrátí, najdou mě v kampusu. Je jednoduché získat můj rozvrh. Tak proč se namáhat se stěhováním? Stačí, aby mě sledovali ze školy domů.“

„Tvůj byt není bezpečný,“ řekl Sam. „Je tam jen jediný východ ven a dveře jsou chatrné.“

„Domácí je vymění. Možná už to je hotovo.“

„Dá místo nich zrovna tak mizerné, duté dveře, které může kdekdo vykopnout. A až je otevřou, budeš snadným cílem. Není tam nic bezpečného. Ve dveřích není kukátko, žádné kamery, které sledují parkoviště…“

„Je tam elektronické otevírání,“ připomněla mu. Elektronické otevírání brány, to byl právě důvod, proč si ten maličký byt vybrala. A také skutečnost, že byl kousek od kampusu. Ona i Sidney mohly všude dojít pěšky.

„Zabránila jim brána ve vstupu?“

„Ne, ale…“ Přestala protestovat. Kdo chtěl, mohl se dostat dovnitř.

„Až to skončí, můžeš si byt nějak líp zabezpečit, než se tam znovu nastěhuješ. Lepší zámky, kamery, interkom… Dá se udělat spousta věcí.“

106

„Kdy se nastěhuju zpátky, závisí na tom, jak dlouho bude detektivům trvat, než ty lumpy chytí. Brzo dokončím závěrečnou práci a budu se školou oficiálně hotová. A Sidney taky.“

„Máš už vyhlédnuté nějaké zaměstnání?“

„Ne.“

„A představu, kde bys chtěla žít? Třeba blíž ranči v Texasu?“

„Ne,“ odpověděla Lyra. Dostala nabídku od televizní stanice v Texasu, ale věděla, že takové místo nechce.

„Takže v San Diegu?“

„Nevím.“

Jeho otázky v ní vyvolávaly paniku. Na jedné straně

téměř končila absolventskou práci, a přitom pořád nevěděla, kam se bude ubírat její profesionální dráha. A navíc zde jsou dva příšerní muži, kteří od ní chtějí kdovíco. Obrátili její byt vzhůru nohama, když to hledali. Jestli nemám to, co hledají, možná mě zabijí, pomyslela si, a kdybych to přece jen měla, vezmou si to a zabijí mě potom. Nejspíš to vyjde nastejno.

„Napadlo mě, že bych zůstala v tom bytě a detektivové by tam mohli nastražit past a ty dva chytit. Sidney by se samozřejmě mohla přestěhovat na bezpečnější místo. To je dobrý plán, nezdá se ti?“

„Ne.“

„Ne? A nevysvětlíš mi proč? Prostě ne?“

„Správně. Ne.“

Celou cestu přes kampus Sam sledoval okolí a pátral po případném nebezpečí. Ani jednou na ni nepohlédl. Dokud neřekla: „Měl bys nosit snubní prsten.“

„Cože?“

„Snubní prsten. Měl bys ho nosit.“ Zvedla ruku. „To je vše, co jsem chtěla říct.“

Tvářil se, jako by mu chyběla slova. Protože opět

odvedla hovor od profesionálních věcí k osobním, rozpačitě vyhrkla: „Jenom jsem chtěla říct…, že bys měl, nic víc.“

„Proč?“ 107

„Proč bys měl nosit snubní prsten? Protože jsi ženatý,“ zdůvodňovala.

„Ne, nejsem.“

Začínala toho člověka nesnášet. Ano, je to profesionál a zdá se, že ve své práci velmi dobrý, a z toho, co o něm slyšela, také hrdina a dobrý přítel, ale podle jejího názoru také úplný pošuk.

Nabývala dojmu, že by si ohromně rozuměl s Gigi.

„Říkal jsi, že ses oženil.“ Přikývl. „Ano, správně.“

„Ale teď tvrdíš, že nejsi ženatý.“

„Ne, nejsem.“

Fajn, už skončila. Nechce jí říct pravdu nebo sdělit cokoli soukromého a ona se s tím bude muset smířit.

Je ženatý. Nebo není. Už jí to bylo jedno.

Lyra usoudila, že je rozvedený a že o tom nechce mluvit, což jí vyhovovalo. Pokusí se nechovat se moc důvěrně.

Když se konečně vrátili do bytu, Sidney seděla na

pohovce a uklízela a třídila papíry, které posbírala z podlahy. Max lovil papíry zpod pohovky a podával jí je.

„Všechno v pořádku?“ zeptala se Sidney. „Vypadáš naštvaně.“

Lyra se posadila vedle ní. „Všechno v pořádku. A co ty?“

„Fajn,“ odpověděla Sidney. „Uklidila jsem binec ve své ložnici a sbalila věci, teď dávám do pořádku obývací pokoj.“

„Já uklidím kuchyni a svůj pokoj,“ navrhla Lyra. Cítila se plná nervózní energie a chtěla se odreagovat.

Napřed se vrhla na ložnici. Násilníci zpřeházeli úplně všechno. Většinu jejích pokladů zničili. Starý budík, který měla už od střední školy, a její staromódní telefon byly na kusy. Rozbili dokonce i strojek se zvuky moře.

Rozmrzele zabručela, pak zašla do kuchyně pro pytel na odpadky a odnesla ho zpátky do ložnice. Když byl plný, postavila ho ke dveřím bytu. Všimla si, že Sam je u telefonu a Sidney stále sedí na pohovce, Max se rozvaloval vedle ní. 108

Ruce měl zkřížené na prsou a nohy natažené a zdálo se, že

spí.

Sidney pohlédla na Lyru, naklonila hlavu k Maxovi a obrátila oči v sloup. Max vypadá dobře, ale zdaleka ne tak jako Sam, pomyslela si Lyra. Vrátila se k práci. Musela přejít snad dvacetkrát mezi kuchyní a svou ložnicí a koupelnou, než byly všechny tři pokoje čisté. Pak si sbalila cestovní tašku s oblečením asi na týden, odnesla malé zavazadlo do obývacího pokoje a posadila se vedle Sidney. Vzpomněla si na notebook, zasunula ho do batohu a ten postavila vedle cestovní tašky. Hotovo. Jediné, co zbývá udělat, je osprchovat se a převléknout.

Sam dotelefonoval, otevřel dveře a vykročil ven.

„Co děláš?“ zeptal se Max, aniž otevřel oči.

„Jsou tu nové dveře,“ řekl Sam.

Nebyly tak špatné, jak si myslela Lyra. Byl to prvotřídní model, podle pracovníka, který je přišel vsadit. Měly kukátko a ne jeden, ale dva zámky. Přesně takové, jaké si přál Sam, což byla neklamná známka toho, že s nimi má něco společného.

„Souhlasí domácí s těmi novými dveřmi?“ zeptala se Sidney.

Sam odpověděl: „Neptal jsem se ho. Ty staré dveře mohl vyrazit kdejaký kluk.“ Zamrkal na Lyru. „Konec konců tohle je aspoň něco, co by ti mělo zajistit bezpečí.“

Lyra se začervenala a najednou si vzpomněla, že by měla Sidney říct o úkolu natočit film pro děti, který jí zadal Mahler. Přesunuly se do Lyřiny ložnice, aby mohly celou věc zevrubně probrat.

„Opravdu si myslíš, že se ti všechno podaří udělat včas?“ zeptala se Sidney.

„Už jsem dokončila a odevzdala dokument o toxické skládce.“

„Gratuluju. Podařila se ti ohromná věc a jsem si jistá, že to každého nadchne.“

„Líbí se mi, jak jsi optimistická.“ 109

„Co ta zahrada uprostřed skládky? Na ni se vykašleš?“

„Ne,“ řekla Lyra. „Profesor nechce, abych toho nechala. Myslí si, že je to zajímavý nápad, ale říká, že bych se napřed měla pustit do toho krátkého dětského filmu a teprve pak dělat dokument o zahradě.“

„Jestli to někdo zvládne, jsi to ty,“ povzbuzovala ji Sidney.

Lyra dlouze povzdechla. „Doufám. To vloupání a hrozba, že na mě někdo číhá, a bodyguardi… Zdá se mi toho trochu moc. Asi bude těžké soustředit se na práci.“

Sidney se posadila na postel. „Mluvme raději o něčem příjemnějším,“ řekla. „Co si myslíš o Samovi?“

„Myslím si, že se nemůže dočkat, až se mě zbaví.“

„Omyl. V žádném případě. Od okamžiku, co jsi vešla, z tebe nespustil oči.“

„To je jeho úkol,“ řekla Lyra.

„V našem bytě, kde jsi v naprostém bezpečí? Dívá se na tebe, Lyro, a já se nedivím, není jiný než ostatní muži.“ Lyra potřásla hlavou. „Je hodně odměřený. O sobě vůbec nemluví.“

„A dál?“

Povzdechla si. „Nezdá se ti, že je to nejfantastičtější muž, jakého jsi kdy viděla?“

„Není špatný,“ uznala Sidney. „Ale ani Max není ohava.“ Ve dveřích se objevil Sam. „Měli bychom jít. Ty taky, Sidney.“

„Proč nemůžeme zůstat spolu?“ zeptala se Sidney.

„Každý, kdo se pohybuje v Lyřině blízkosti, je v nebezpečí.“

„To je ohromné,“ zašeptala Lyra. „Takže jsem něco jako bleskosvod.“

Objala Sidney kolem ramen a společně vyšly do obývacího pokoje, aby si posbíraly tašky. Strach, který zpočátku cítila, se změnil ve zlost. Někdo napadl Sidney a

zničil jim byt; a nikdo nevěděl proč. Kdo byli ti kriminálníci a co chtěli? Lyra se rozhodla, že to zjistí.

110

ČTRNÁCT

Milo běžel za odtahovým vozem přes půl bloku a dohnal ho na světelné křižovatce. Zpočátku mu nabízel dvě stě dolarů a částku pak zvyšoval, ale jakmile se rozsvítila zelená, řidič šlápl na plyn a odjel.

Nadávat nepomohlo. Odtahovka zmizela z dohledu. Milo byl rád, že jeho neprofesionální jednání neviděl nikdo z firmy. Mohlo ho napadnout, že parkovat na jedné z nejrušnějších ulic Los Angeles je hloupost.

Nešťastný řetěz událostí začal minulý pátek domovním výprodejem u Rooneyových.

Než se ukázala policie, Milo rychle od jejich domu odjel a vyložil poklady, které posbíral, včetně Babsina prstenu s velikým diamantem. Pak se vrátil do auta a zamířil do kanceláře, aby si promluvil s panem Merriamem.

Šéf byl vzteky bez sebe. Dveře do pracovny měl zavřené, což znamenalo, že nechce, aby ho kdokoli vyrušoval. Když se k nim Milo váhavě přiblížil, slyšel, jak uvnitř pan Merriam kleje. Milo se odvážil zaklepat.

„Co chcete?“ zařval pan Merriam.

„Chci s vámi mluvit o jednom výprodeji,“ zavolal Milo, aby si pracovníci druhé směny nemysleli, že je něco v nepořádku.

„Tak pojďte dál.“

Milo očekával, že v kanceláři uvidí s šéfem další zaměstnance, ale pan Merriam byl sám. Křičel tam snad na stěny?

Pan Merriam přešel ke stolu a svalil se na otočnou židli. 111

„Je se mnou konec, Milo. Jestli to nedostanu… Jestli to najde někdo jiný…“ Cípem rukávu si otřel pot z čela, pak kývl na Mila, aby se posadil. „Budu sedět do konce života… Po tom, co jsem provedl, nepřipadá v úvahu žádná podmínka.“

Milo ještě nikdy neviděl šéfa tak zničeného. Připadalo mu, že má na krajíčku pláč.

„Pane, jestli mi věříte, povězte mi, o co přesně jde – chci říct, co si Rooney vzal.“ Rychle zvedl ruku, aby pana

Merriama ještě na chvíli zarazil. „Potřebuju vědět, co mám hledat. Je to třeba diamant? Nebo slavný obraz nebo účetní knihy?“

Pan Merriam se zamračil a přemítal. Pak kývl hlavou.

„Ano, je třeba, abyste to věděl. Jak jste řekl, nemůžete něco hledat, když nevíte co. Je to dévédéčko,“ zašeptal. „Rooney je mohl vytáhnout z obalu a někde ukrýt.“

„Třeba do nějaké knihy?“

„Ano, bylo by docela jednoduché schovat takový disk do knihy. Proč?“

„U výprodeje byla jedna hezká holka a brala si jenom knihy a dévédéčka. Možná i cédéčka, Babs je vyhodila na dvorek před domem a přinášela další a další. Ta holka by si vzala snad každou knížku, kdyby na ni měla dost místa.

Všichni ostatní odnášeli židle a lampy a kuchyňské potřeby. Na knihy se nikdo ani nepodíval.“

Pan Merriam se napřímil. „Jak dlouho už probíhal výprodej, když jste tam přijel?“

„Jsem si jistý, že právě začal.“

„To je dobře, to je dobře. Dévédéčko může být ještě v domě, možná někde ve stěně nebo pod podlahou. Může být všude. Nebo je mohla vzít ta ženská, i když vůbec neví, co na něm je…, než se na to podívá,“ dodal a zachvěl se.

„Musíme ho dostat zpátky.“

„Já ho najdu,“ sliboval Milo.

„Byla tam ta holka, když Babs zabila manžela?“ 112

„Ne, těsně předtím odjela. A když ho Babs zastřelila a přesvědčila se, že je mrtvý, zašla do domu a zabila se sama. To říkali ve zprávách. Většina lidí se ještě potloukala po dvoře a viděla to, ale pak už nečekali, až se objeví policie.“

„Řeknu Charliemu Brodymu a Lou Stackovi, aby večer zašli do Rooneyho domu. A aby mi přinesli každé dévédéčko, co tam najdou. Je to velký dům,“ přemítal. „Ten krám může být kdekoli, ale já nechci nic riskovat. Jestli to nenajdou, vyhodí dům do vzduchu. Nechci, aby tam něco zbylo. Charlie má známé přes výbušniny a říká, že může

sehnat, co potřebujeme.“

Milo, zděšený tím, co právě slyšel, zakoktal: „Vy… už jste řekl Charliemu a Stackovi, co hledáte?“ Ale mně ne, pomyslel si. Já jsem o to prakticky musel prosit.

Pan Merriam si nevšiml, že se Milo urazil. „Samozřejmě že jsem jim to řekl. Museli to vědět.“

„No ovšem, museli.“

Milo se zlobil a cítil se velmi nejistě. Myslel si, že je pravou rukou pana Merriama, ale teď se zdálo, že jeho šéf víc důvěřuje svým dvěma gorilám, Charliemu a Stackovi. Zřejmě ho nezajímá, že se chovají neprofesionálně.

„Zdá se, že to mají pod kontrolou.“

Milo vstal a chystal se k odchodu, ale pan Merriam ho mávnutím ruky přiměl znovu se posadit. „Počkejte.

Promluvme si ještě o té ženské. Chtěla jenom knihy? Žádné šperky ani kožichy? Vím, že Babs měla dost kožichů.“

„Jenom knihy a dévédéčka. Babs je snášela na velkou hromadu a já jsem slyšel, jak té ženě říká, že co si nevezme, podpálí. O staré knížky neměl nikdo jiný zájem.“

Merriam potřásl hlavou. „Nevím, jak se vám ji podaří najít.“

Milo měl připravenu ohromující odpověď. „Já vím, jak ji najdu.“

„Cože?“ Merriam vyskočil ze židle, rukama se opřel o stůl a tlusté břicho mu spočinulo na desce stolu.

113

„Řekl jsem, že vím, jak ji najdu.“ Nepodařilo se mu potlačit domýšlivý tón.

„Jak?“

„Poznamenal jsem si její poznávací značku.“

Pan Merriam se zatvářil ohromeně. „Proč jste to udělal?“ Milo nemohl přiznat, že ho krásná mladá žena upoutala a že se rozhodl, že jednoho dne bude jeho. Jeho bondgirl. Kdyby šéfovi řekl, v kom má svůj vzor, Merriam by se mu nejspíš vysmál. Ne, nemůže mu říct pravdu.

„Napadlo mě, že něco mohlo být v těch knihách. Neřekl jste mi, co na vás Rooney má, tak jsem si říkal, pro jistotu…

Prostě mě napadlo, že by to nebylo špatné udělat.“

„Výborně, Milo, výborně. Nevím, co bych si bez vás počal. Dejte mi číslo jejího auta. Zjistím si jméno a adresu.“

Uchopil mobil a v seznamu vyhledal jakési číslo. „Vyplatí se mít známosti,“ podotkl přitom a čekal na odpověď.

Za pár minut si už pan Merriam zapisoval jméno a adresu.

„Lyra Prescottová.“ Zopakoval adresu, kterou si Milo rychle poznamenal, a řekl: „Bydlí v San Diegu nebo kousek na sever od města, jak se zdá podle směrovacího čísla. Díky, Milo,“ dodal, aby nezapomněl. „Okamžitě tam pošlu Charlieho a Stacka.“

„To by byla ztráta času,“ vyhrkl Milo, neboť v té chvíli

mu to myslelo rychle. „Ta holka odjela na víkend z města i s kamarádkou.“

Rychle se snažil vymyslet nějakou

přesvědčivou historku. „Letěly z Los Angeles a její vůz bude nejspíš parkovat na letišti. Co kdybych to zjistil já sám?

Charlie a Stack budou mít dost práce s domem Rooneyových.“

„Tak dobře. Vezměte si ji na starost.“

Milo se cítil dobře, když vycházel z kanceláře, ale než se dostal domů, začaly ho opět pronásledovat pochybnosti. Pan Merriam nebyl trpělivý člověk a Milo věděl, že je jen otázkou času, než si šéf zavolá na pomoc své zabijáky.

114

Utěšoval se tím, že o Lyře Prescottové ví víc než oni. Neviděli na zadním okně auta nálepku univerzity. Bydliště má možná v San Diegu, ale Milo by se vsadil, že během studia žije v Los Angeles. V sobotu ráno pojede do San Diega. Vloupe se do jejího domu a najde její losangeleskou adresu. Jestli dům nebude prázdný, pokusí se získat, co potřebuje, nějak jinak.

Potřebuje převlek. A nepojede vlastním vozem. Nějaký si vypůjčí.

V pátek večer si koupil, co uznal za vhodné pro přestrojení, a v sobotu časně ráno odjel autobusem k půjčovně. Použil falešné jméno a falešný průkaz, když si pronajímal auto, a protože věděl, že kancelář i parkoviště sledují kamery, měl na sobě svůj nový převlek.

Po cestě se ovšem vyskytlo pár drobných závad. Černou paruku si měl vyzkoušet, než ji koupil. Její syntetické vlasy byly až moc husté, zvlášť nepřirozeně vypadala rovná ofina. Bál se jí prostříhat, aby ji nepoškodil. Zaplatil za ni hodně a nechtěl ji zničit, i když patka způsobovala, že vypadal jako Moe ze Tří panáků. Také si nalepil černý vous – přilepil ho pořádně, aby mu neupadl – a nasadil tmavé sluneční brýle, jež téměř celé zakrývala dlouhá ofina. Muž u přepážky v kanceláři půjčovny civěl na Milovy nové vlasy a sotva věnoval pozornost jeho průkazu.

Když Milo vyjížděl z parkoviště, díval se do zpětného zrcátka. Přestrojení ho zcela změnilo. Na průmyslové kameře by ho nikdo nepoznal.

Byl v polovině cesty do San Diega, když ho začal svědit obličej, a jakmile si ho poškrábal, bylo to ještě horší. Zřejmě mám alergii, usoudil, ale svědění bylo nesnesitelné. Zatím to bude muset vydržet. Jen co se vrátí domů, sundá si falešné vousy.

V San Diegu vyhledal adresu, pak několikrát objel blok a nakonec zaparkoval o pár domů dál. Choval se, jako by si vyšel na procházku, proklouzl kolem domu, zahnul za roh a oknem garáže spatřil Lyřino auto. Nemohl uvěřit, jaké má 115

štěstí. Knihy a DVD z Rooneyho domovního výprodeje jsou možná přímo před ním. Netrvalo ani minutu, a byl v garáži, ale ve světle proudícím otevřenými dveřmi brzy viděl, že vůz je prázdný. Musela odnést knihy a DVD do domu.

Milo vyšel z garáže, plížil se kolem domu a vzápětí ji spatřil, jak stojí na prahu a vyhlíží na oceán. Otočila se ke dveřím a zavolala: „Gigi, nemůžu zůstat v neděli na oběd.

Musím se vrátit do L. A., dokončit nějakou práci.“

Na verandu vyšla stará paní, políbila Lyru na tvář a láskyplně ji objala. „Chápu, má milá. Ráda vidím svoji vnučku, když to jde.“

Přece jen měl pravdu. Lyra Prescottová má byt v Los Angeles. V duchu sám sobě poblahopřál k detektivním schopnostem.

Přikradl se zpátky ke svému autu a objel roh. Nechá Lyra Prescottová knihy zde, nebo je zítra odveze s sebou? Počká a uvidí. Jestli Lyra odjede bez nich, vnikne do domu, až stará paní nebude doma.

Zastavil v boční ulici přiléhající ke garáži, schoulil se ve voze a čekal. Během večera do domu přicházeli návštěvníci a zase vycházeli ven, poslední se vytratil kolem desáté. Milo usoudil, že pokud Lyra neodjede před jedenáctou, zůstane zde na noc.

V domě se svítilo až do jedenácti.

Milo si necelé dva kilometry odtud našel motel. Poté, co se zapsal, vstoupil do svého pokoje, stáhl si paruku, hodil ji na stolek a pustil se do vousů. Tvář ho pálila jako oheň, ale ať tahal jak tahal, vousy nepovolily. Možná neměl používat tak silné lepidlo. Pokaždé, když uškubl kus vousů, strhl si s nimi i kůži. Asi po hodině námahy se podíval do zrcadla a

mezi odtrženými chomáči spatřil holá místa. Tam, kde se mu podařilo vousy odstranit, měl kůži rozedřenou a zkrvavenou. Jeho obličej vypadal, jako by ho postihla ošklivá vyrážka.

Milo se celý vyčerpaný svalil na postel.

V neděli ráno se rozhodl, že si vousy oholí, ale ukázalo

se, že to byla chyba. Holicí krém přilnul k chloupkům, až se 116

začaly lepit. Pak zkusil jít pod sprchu a namočit je, aby povolily. Další chyba. Vousy vstřebaly vodu a nabyly na objemu. Napadlo ho, že by je mohl uvolnit alkohol, a potřel je vodou po holení. Sotva přestal sténat bolestí, běžel znovu pod sprchu, aby mu voda uklidnila podrážděnou kůži.

Nakonec se přece jen trochu vzchopil, nasadil si paruku a sluneční brýle a vyjel k Lyřinu domu. Celý zbytek dopoledne

zůstal sedět v autě a byl čím dál netrpělivější, protože z domu nikdo nevycházel. Konečně spatřil Lyru a její babičku, jak s nákupními taškami kráčejí po chodníku k domu. Celou dobu byly pryč! Nemohl uvěřit, že zmeškal příležitost dostat se do domu, když byl prázdný. „Jsem pitomec,“ obviňoval se a plácal se do tváře. Po jedné zvláště silné ráně do rozbolavělého místa vyjekl.

Za pár minut Lyra znovu vyšla ven a nesla cestovní

tašku. Vycouvala s vozem z garáže a odjela. Žádné knihy ani DVD nenesla. To znamená, že jsou v domě. Šplhl by si u pana Merriama, kdyby mu je přinesl, ale Milo chtěl sledovat Lyru, aby zjistil, kde v Los Angeles bydlí. Pro knihy a DVD zajede v pondělí a o dnešku se šéfovi nezmíní.

Bylo ještě světlo, když Lyra zatáčela k nájemnímu domu. Milo projel kolem ní a začal objíždět blok. Znovu se přiblížil k železné bráně a uviděl Lyru, jak vynáší věci z auta.

Nemohl riskovat, že ho zahlédne, a tak se raději vzdálil. Zítra snadno zjistí číslo jejího bytu. Kdyby měl dost odvahy, mohl by u ní prostě zaklepat na dveře a představit se.

Milo pohlédl do zpětného zrcátka a spatřil chomáče chlupů přilepené k tvářím a bradě. Vypadá jako vlkodlak. Takže představování bude muset počkat.

Asi osm kilometrů od bytového komplexu spatřil Milo jednu ze svých oblíbených průjezdních restaurací. Zajel k okénku a poručil si dva dvojité hamburgery a pár litrů pití. Držák kelímku v autě byl na jeho limonádu příliš malý, a tak ji musel držet na klíně, zatímco hledal místo k zaparkování. Po jídle se rozhodl zajet zpátky k Lyřinu bytu, aby se přesvědčil, jestli tam její vůz stále stojí. Možná by mohl 117

zůstat stát na druhé straně ulice a chvíli dům sledovat. Třeba bude mít štěstí a spatří ji vycházet.

Jakmile zatáčel k její ulici, musel uhnout z cesty policejnímu vozu. Ten pitomec si měl zapnout sirénu, když tolik spěchá, pomyslel si Milo. Zadíval se před sebe a spatřil, že k Lyřinu domu se blíží další dvě policejní auta. Pár vteřin za nimi dorazila sanitka. Řidiči před ním přistavili své vozy

k chodníku, vypnuli motor a pozorovali, co se děje. Milo zastavil za druhým z nich a díval se také. U brány stál policista a dbal na to, aby se nikdo nedostal za ni, přitom vysvětloval nějakému starému pánovi, co se stalo. Milo většinu toho slyšel: že se do jednoho bytu vloupali dva muži, svázali v něm ženu a celý byt zpřeházeli.

Charlie a Stack? Museli to být oni. Milo zuřil. Kdo jiný

by to udělal? Pan Merriam mu nevěří, a tak tam poslal svoji novou oblíbenou dvojku.

Moment. Dochází k závěru, aniž by uvážil konkrétní fakta. Možná to nebyl Lyřin byt, kam se vloupali. Mohl to

být byt někoho jiného. Sotva ho to napadlo, objevila se ona, jeho bondgirl. Po boku jí stáli dva ozbrojení policisté v civilu. Milo hádal, že ji vyslýchají. Lyra vypadala vyčerpaně a ustaraně, ale pořád byla krásná.

Policista u brány si všiml čumilů a kývl na ně, aby pokračovali v jízdě. Když Milo vyjížděl, odvrátil hlavu, aby na něho policista moc neviděl.

Celou cestu domů se rozčiloval kvůli Charliemu a Stackovi. Jak je možné, že se k Lyře dostali před ním? Našli už knihy a DVD? Rozhodl se, že pár dní nebude s panem Merriamem mluvit. Ať si uvědomí, že pracovat s takovými zabijáky není dobré řešení. To se mu samozřejmě podaří pouze v případě, že Charlie a Stack nic nenašli. Je tu tolik nezodpovězených otázek. Milo si potřeboval vyčistit hlavu. Zítra určitě na něco přijde.

Zajel k lékárně a snažil se ignorovat pohledy ostatních zákazníků, zatímco si kupoval krém, o němž doufal, že uklidní rozedřenou kůži, až si strhne zbytek vousů. Koupil si 118

také roztok, který by měl zředit lepidlo. Bohužel se spletl. Když se mu podařilo odstranit poslední zbytek syntetických vláken, jeho tvář vypadala jako po velmi silném chemickém poleptání. Ve dvě hodiny ráno se konečně dostal do postele a usnul neklidným spánkem. Zdálo se mu o obrovských chlupatých příšerách, jež mu zarývají do obličeje zuby ostré jako břitva.

Spal až do devíti. Pak se oblékl, nasadil si paruku, sebral baseballovou čepici a dalekohled a zamířil k Lyřinu bytu. Viděl, že tam stále stojí její vůz, proto se otočil do protisměru a zajel do průjezdní restaurace, aby si koupil něco k snídani. Když se vrátil, zaparkoval na rohu čelem k domu, pohodlně se usadil a čekal.

Pak ho napadlo, že si zajede ještě pro svačinu, ale vtom v dálce spatřil dvě postavy: muže a ženu blížící se k bytovému komplexu. Žena připomínala Lyru, ale byla ještě příliš daleko, než aby měl jistotu, že je to ona. Sáhl po dalekohledu a zvedl ho k očím. Byla to Lyra. A vedle ní muž – urostlý a statný, jak si uvědomil, jen co došli blíž. Je to její přítel?

Podle toho, jak se na ni díval, soudil, že ano. Pak si všiml pistole u jeho boku. Aha, bodyguard. Chytrá holka. Najala si osobního strážce. Vypadal ostře a Mila napadlo, že by byl rád, kdyby se Charlie Brody a Lou Stack vrátili. Proti tomuhle chlápkovi by neměli šanci.

Vtom zazvonil jeho telefon. Tohle číslo znal pouze pan Merriam. Milo váhal, má-li hovor přijmout, ale nakonec zvítězila jeho zvědavost.

„Ano?“

„Už máte ta dévédéčka?“ zeptal se Merriam.

V duchu zajásal. Charlie a Stack je v jejím bytě nenašli.

„Ne, ale brzo je budu mít,“ sliboval.

„Zalévá mě studený pot, Milo. Najděte ten disk.“

Milo zaslechl v jeho hlase zoufalství. Dříve by s ním měl soucit. Teď však ne. Protože dal přednost Charliemu a Stackovi.

119

Zastrčil telefon do kapsy a sklouzl o něco níž. Dvojice se blížila a Milo si všiml, že Lyra na muže vedle sebe s úsměvem pohlédla. O ulici dál náhle změnili směr. Místo aby pokračovali v cestě k domu, zahnuli za roh a zamířili jinam.

Milo nevěděl, co má dělat. Chtěl vědět, jestli Lyra s bodyguardem něco má. Přitom pocítil nápor žárlivosti. Je to přece jeho bondgirl, nikoho jiného.

Asi za hodinu vyrazil s vypůjčeným vozem po ulici. 120

PATNÁCT

Sam a Lyra vyšli z bytu a vyjeli k jejímu novému domovu. Jakmile měl Sam jistotu, že je nikdo nesleduje, zastavil u obchodu s potravinami, aby nakoupil nějaké zásoby. Lyra šla s ním a ihned zamířila do uličky se sladkostmi. Vzala si košík a naplnila ho oříšky v čokoládě, čokoládovými tyčinkami a mátovými bonbony v čokoládě.

„Tohle si dáš k snídani, k obědu a k večeři?“ zeptal se Sam.

Lyra mu podala košík, vzala si další a uložila do něho mléko, džus, jablka a zdravé cereálie. Nakonec neodolala a přidala krabici s koblížky polévanými čokoládou.

Když docházela k pokladně, všimla si, že Sam koupil balenou vodu a limonády.

Vyložila na pás před pokladní mléko, džus a jablka a otočila se k Samovi. „Spokojený?“ zeptala se.

„Já jsem vždycky spokojený,“ odpověděl svým smyslným hlasem.

Jednou rukou uchopil sáčky s nákupem, druhou jí položil na záda a jemně ji postrčil kupředu. Jeho ruka setrvala na zádech pouhý zlomek vteřiny, ale Lyra hned pocítila jemné šimrání v páteři. „Jak daleko je ten bezpečný dům?“ zeptala se cestou na parkoviště.

„Není daleko,“ ujistil ji.

O půl hodiny později byla Lyra naprosto dezorientovaná. Zdálo se, že pořád krouží dokola. Překvapilo ji, že nakonec zahnuli k novému sídlišti. Co oko dohlédlo, obě strany ulice lemovaly stejné dvoupodlažní domy. Sam zajel k jednomu z 121

nich a prohledával přihrádku na přístrojové desce, až našel otvírač garážových vrat, pak stiskl tlačítko.

Lyra se rozhlédla a řekla: „Všechny jsou stejné. Jak tady může člověk najít svůj vlastní dům?“

„Možná může počítat garáže,“ usuzoval Sam. „Nebo třeba… zkontrolovat adresu.“

„Ohromně vtipné,“ zamumlala Lyra.

Dům o dvou podlažích byl kompletně zařízený. Všechno

– stěny, koberec i nábytek mělo béžovou barvu.

Zatímco Sam vynášel nahoru zavazadla, Lyra odnesla do kuchyně nákup. Otevřela chladničku a překvapilo ji, že ji už někdo naplnil. Také v policích kuchyňské skříně stály konzervy s polévkou, těstoviny a nejrůznější suroviny.

Přidala k nim nakoupené potraviny a vydala se na prohlídku dalších částí domu. Nahoře byly dvě ložnice, každá po jedné straně krátké chodby. Sam její věci zanesl do první z nich, kde stála obrovská dvojitá postel.

Lyra zkoušela matraci, když se Sam objevil ve dveřích.

„Vyhovuje?“

„Je to nádhera. Dokonce můžu přejít z postele do koupelny a neotlouct si palce. Ale myslím, že bys tady měl spát ty.“

Opřel se o rám dveří. „Jo? Myslíš?“

Nepřekvapila ji jeho slova ani způsob, jakým je pronesl. Zapůsobilo na ni to, že se na ni podíval, jako by si jí teprve teď všiml.

„Ano, myslím.“

Usmál se. „Ty bys v posteli byla taky, nebo ne?“ Její vyděšený výraz ho rozesmál. „Jak může žena tak rychle zčervenat?“

„Začínáme flirtovat?“

Nepatrně se ušklíbl a pokrčil rameny.

„V tobě se člověk nevyzná,“ řekla.

„To je dobré vědět,“ zasmál se.

„Myslela jsem, že bys v té posteli měl spát… beze mě,“ objasnila mu, „protože jsem ohleduplná. Jsi mnohem větší 122

než já a potřebuješ víc prostoru. Já budu spát v druhé ložnici.“

„Moje ložnice je naprosto stejná.“

„Taky tam máš tak obrovskou postel?“

„Ano, ale děkuju za nabídku.“

Zamířil dolů. Lyra vyšla za ním. „Lednička je plná a

skříňky taky.“

„Ano, já vím.“

„Tys nemusel zastavovat v obchodě?“

„Ne.“

„Tak proč jsi tam chtěl jít?“

„Kvůli čokoládě.“

„Jak víš, že mám rád čokoládu?“

„Je to ve tvém spisu.“

„Není,“ řekla nejistě.

„Zmínila se o tom Sidney,“ přiznal Sam.

Postavil svůj notebook na jídelní stůl a posadil se k práci. Aniž na ni pohlédl, zeptal se: „Přemýšlela jsi o námětu na film pro děti, který ti zadal Mahler?“

„Trochu,“ odpověděla. „Taky jsem…“ Uprostřed věty se zarazila. „Zatraceně, na něco jsem zapomněla. Měla jsem vyměnit kartu.“

„Jakou kartu?“ zeptal se Sam.

„Mám v parku kameru. Snažím se natočit sled záběrů malé zahrady v parku a už několik dní jsem nevyměnila v kameře kartu.“

„Myslel jsem, že chceš točit ten dětský film.“

„Můžu pracovat na více věcech,“ řekla Lyra. „Zítra tam budu muset zajet.“

„Tak dobře,“ souhlasil Sam.

Pak se obrátil k obrazovce počítače a Lyra vyšla nahoru

do své ložnice. Posadila se na postel zády k čelu postele, na kolena si uložila notebook a začala zpracovávat představy o filmu pro děti. Zabrala se do práce, a když dokončila dva koncepty, bylo po osmé.

Jakmile sešla dolů, viděla, že Sam ještě sedí u počítače. 123

„Udělám něco k večeři,“ navrhla. Prošla do kuchyně, aby prozkoumala zásoby, a rozhodla se pro rajskou omáčku, masové kuličky a salát. Po večeři mu nabídla čokoládovou tyčinku jako dezert, ale on odmítl.

Sam trval na tom, že v kuchyni sám uklidí, a tak Lyra opět zamířila nahoru, aby se připravila na noc. Dopřála si

dlouhou sprchu na uvolnění, zabalila se do osušky a otevřela zavazadlo na posteli. Vytáhla bavlněné pyžamo s dlouhými kalhotami, které jí dala babička. Kabátek měl řadu knoflíků až ke krku a kalhoty byly dlouhé a široké. Položila si ho na levou stranu postele, pak vytáhla noční košili, již by babička určitě neschvalovala. Byla hedvábná a měla paspulková ramínka. Tu odložila na pravou stranu. Jedna strana ujišťovala, že se nic nestane; druhá nabízela jisté možnosti. Hlavou jí začaly vířit různé představy. Jestli ji Sam uvidí v bavlněném pyžamu, pomyslí si, že rychle směřuje k tomu, aby se stala starou pannou. Ale co by si pomyslel, kdyby ji spatřil v hedvábné noční košili? Přitahovala by ho? Na okamžik vpustila do své mysli fantazie.

„Jsem pro tu napravo.“

Lyra okamžitě vztáhla ruce k osušce, aby jí nesklouzla z těla, otočila se a očekávala, že uvidí Sama stát v otevřených dveřích. Ale nebyl tam. Dveře se už zavíraly.

„Dobrou noc,“ řekl.

Lyra se svalila na lůžko. Poznal, na co myslela?

Oblékla si hedvábnou košili, pak zapnula televizi a vklouzla do postele. Právě začali vysílat zprávy a hlavním tématem byl jakýsi výbuch v jedné přepychové čtvrti.

Moderátor stál před hromadou trosek a popisoval, co bylo jasně vidět za ním. Pak se na obrazovce objevil snímek domu, jak vypadal před výbuchem. Lyra odhodila pokrývku a posadila se. „Není to…?“

Nakonec se ukázaly fotografie majitelů.

„Same!“

Dveře do jeho ložnice se rozlétly a Sam přiběhl k ní. „Co je?“ zeptal se a pohledem přejížděl po pokoji.

124

Ukázala na televizor. „Domovní výprodej.“ 125

ŠESTNÁCT

„Co jsi říkala?“ Sam nechápavě hleděl na televizi.

„Domovní výprodej,“ opakovala. „Víš přece. Lidé vyhazují věci, které už nechtějí, a jiní si je kupují za nízkou

cenu. Prosím posaď se a podívej se na to.“

Sam odsunul polštář a posadil se na postel čelem k televizoru.

Lyra se zvedla na kolena a natáhla se pro ovladač, aby mohla zesílit zvuk.

Páni! Měla to nejkrásnější pozadí, jaké kdy viděl. Nemohl od něho odtrhnout zrak.

„Byla jsem tam, Same.“

„Cože?“

„Tam,“ řekla a ukázala na televizor. Na obrazovce byla

teď fotografie domu Rooneyových. „Jedna žena vyhazovala spoustu krásných knih. Byla mezi nimi první vydání,“ dodala a znovu se posadila. „Vyhazovala vlastně všechno a za nic nechtěla peníze.“

Lyra odtrhla oči od obrazovky a pohlédla na Sama. Ten na ni hleděl s podivným výrazem ve tváři.

„Proč se tak díváš?“ zeptala se.

Potřásl hlavou a otočil se k obrazovce. Komentátor pokračoval se svým zpravodajstvím o vraždě a sebevraždě, pak předal slovo detektivovi, jenž vysvětloval, že exploze a požár, který následoval, se vyšetřuje jako žhářství. Na závěr zpráv mluvili očití svědci. Nezdálo se, že by bylo málo těch, kdo chtěli svěřit televizi, co viděli. Moderátor představil ženu, která byla svědkem vraždy.

126

„Viděla jsem, jak to udělala. Zašla jsem do domu, abych si přinesla ještě jednu lampu, a když jsem přecházela dvůr,

abych ji uložila do auta, všimla jsem si, že k domu přijel její manžel a začal křičet. Nevěděla jsem samozřejmě, že jeho žena má zbraň…“

„Byla jsi tam, když zastřelila manžela?“ zeptal se Sam Lyry.

Neodpověděla okamžitě. Uvědomila si, že Sam sedí na krátkém županu přehozeném přes lůžko. Její noční košile nebyla přímo necudná, ale měla moc velký výstřih. Měla bych se víc zahalit, usoudila. Zatahala za okraj županu, až se Sam odsunul. Snažila se tvářit jakoby nic, když si ho

oblékala.

„Lyro?“

„Ano?“

„Viděla jsi, jak ho zabila?“ zeptal se znovu.

„Ne, zřejmě jsem těsně předtím odjela. Když o tom teď přemýšlím, myslím, že jsem si uvědomovala, že je rozrušená. Měla v očích takový divoký výraz. Tehdy jsem si myslela, že se prostě zlobí na svého manžela. Snažila jsem se jí vysvětlit, že některé knihy jsou vzácné, ale jí to bylo jedno. Tvrdila, že celou hromadu s nimi zapálí, jestli si je nevezmu. Řeknu ti, že bych se s ní nedohadovala, kdybych věděla, že má v kapse pistoli.“

Lyra si shrnula vlasy dozadu a spustila si je na ramena. Vytáhla polštář vedle něho a opřela se, natáhla nohy a zkřížila je v kotnících.

Při pohledu na ni Sam umíral touhou. „Ale prosím tě…,“ zasténal skoro. Neskutečně dlouhé, nádherné nohy, perfektně tvarované…

Lyra nepochopila. „Já vím. Věřil bys tomu? Napřed vyhodí všechno, co patřilo jejímu manželovi, pak na něho počká, až se vrátí domů a uvidí, co udělala. Taková pomstychtivá ženská,“ dodala. „A to ještě není konec jejího ďábelského plánu. Vytáhne pistoli, zastřelí ho, pak, podle 127

svědků, zajde zpátky do domu a zastřelí i sebe. Řekla bych, že musela být blázen.“

Zprávy přerušila reklama. Lyra pohlédla na Sama. Seděla tak blízko něho, že bylo těžké přemýšlet. Dívat se do jeho krásných očí a dát dohromady souvislou větu bylo nemožné, a tak se zas obrátila k televizoru a předstírala zájem o tančící vločky, než si vzpomněla, na co se chtěla zeptat.

„Ten dům…,“ začala.

„Ano?“

„Kdo ho vyhodil do vzduchu? A proč ho chtěli zničit? Slyšel jsi moderátora. Rooneyovi neměli děti ani blízké příbuzné. To je smutné, nezdá se ti?“

„Zřejmě je dobře, že neměli děti.“

Přikývla. „To je pravda. S tak bláznivou matkou by to měly těžké.“

Sam se vrátil k její otázce. „Možná ten dům někdo vyhodil do vzduchu proto, že chtěl něco zakrýt. Kdy jsi tu ženu poprvé viděla?“

„Minulý pátek. Odjížděla jsem z města a zastavila jsem se na výprodeji u jejich domu.“ Aniž si to Lyra uvědomila, opřela se o jeho bok. „To byl ale víkend,“ povzdechla si.

„Málem jsem byla svědkem vraždy a k tomu se mi někdo vloupal do bytu.“

„Mohlo by to spolu souviset?“ zeptal se Sam.

Lyra uvažovala. „Nechápu jak. Kdo mohl vědět, že se na výprodeji zastavím? Nikomu jsem nic neřekla.“

„Zkusím zjistit, jak Rooney přišel k penězům.“

„Vsaď se, že poctivě ne. A proč se nerozvedli? Je jasné, že jeho manželka byla nešťastná. Tak proč od něho neodešla?“

„Možná se jí líbil pohodlný život. Nebo ho dokonce milovala. Kdo ví? Může tu být sto různých důvodů.“

„Hádal ses někdy se svou ženou?“ Lyra nechtěla vyzvídat, ale její zvědavost rostla s každou minutou v Samově blízkosti.

128

Tentokrát se odpovědi nevyhnul. „Ne. Měli jsme občas neshody, to ano, ale žádné velké spory.“

Chtěla mu položit další otázku, ale když byla tak blízko, úplně ztratila sled myšlenek. Sam se znovu obrátil k televizoru, avšak Lyra nedokázala spustit zrak z jeho tváře. Předtím jí řekl, že byl ženatý tři roky. Nezdálo se, že je typem člověka, který by si vymýšlel, tak co se stalo? Je tak… solidní, zodpovědný. Jak ho mohla nějaká rozumná žena opustit? Je přitažlivý a obdivuhodný a silný a zjevně chytrý a statečný. Žádná by ho neopustila… dobrovolně. Což znamená… Lyra ucítila bolest u srdce a náhle si uvědomila, proč se Sam zdráhal hovořit o svém manželství. Jeho žena zemřela.

129

SEDMNÁCT

Na začátku profesionální dráhy se Sam naučil oddělovat svůj profesionální a soukromý život. Dařilo se mu to, dokud… se neobjevila Lyra. Už deset minut poté, co se s ní seznámil, věděl, že v tom lítá. Něčím ho uchvátila. Pouhý pohled na ni mu bral dech, ale co bylo překvapivější, z jejího nadšení pro všechno v životě se cítil, jako by v něm někdo rozsvítil světlo.

Zřejmě si myslela, že je nezdvořilý, protože najednou vstal a vyšel z její ložnice, ale on už nemohl déle snést pohled jejích smyslných zelených očí. Nutkání sevřít ji v náručí a políbit bylo tak silné, že musel vynaložit všechnu vůli na to, aby se odvrátil. Přes noční košili si přehodila

župan, ale skrz hedvábnou látku splývající po křivkách jejího neuvěřitelně krásného těla toho bylo vidět dost.

Zavřel za sebou dveře svého pokoje a zalitý studeným potem se svalil na postel. Udržet si od ní odstup bylo čím dál těžší. Musí se jí co nejdřív zbavit, než udělá něco, čeho bude litovat.

Měl před sebou závažná rozhodování. Nebyl si jistý, co chce dělat v budoucnu. Zčásti toužil vrátit se domů na Vysočinu a přijmout místo, které mu tam nabízeli, ale zároveň si přál pokračovat v práci, již dělal ve Washingtonu. V několika posledních letech se naplno věnoval své profesi, nikdy se nezastavil na tak dlouho, aby důkladně uvažoval o svém životě. Když zemřela jeho žena Beth na komplikace po menším operačním zákroku, málem ho to zničilo. Nemůže prožít takovou bolest znovu. Nechce.

130

Lyra byla z žen, které si muži rádi berou za manželky, a Sam byl o ní přesvědčen, že nestojí o trvalý vztah.

Ulehl do postele. Čím víc o Lyře přemýšlel, tím byl zoufalejší. Spánek nepřicházel. Založil ruce za hlavu a rozhodl se soustředit na Rooneyovy a na vloupání do Lyřina bytu. Souvisí to spolu, nebo je to jen náhoda?

O hodinu později zaslechl, že se otevřely Lyřiny dveře. Ani ona zřejmě nemůže usnout. Poté, co uplynulo několik

minut, uslyšel hluk z kuchyně. Podíval se na hodinky. Když se nevracela do ložnice, rozhodl se, že zjistí, co dělá. Natáhl si džíny, automaticky si připnul pistoli a vyšel na chodbu.

Lyra po špičkách stoupala po schodech. Počkal, až došla

na odpočívadlo a zahnula ke svému pokoji, a řekl: „Nemůžeš spát?“

Polekala se, a jak se otáčela, narazila do zdi. Přistoupil blíž. „Co jsi tam dělala?“

„Brala jsem si čokoládu,“ přiznala provinile.

Nehýbala se. Je to trapná situace, ale já ji zvládnu, říkala si. Ano, stojí krok od tmavé chodby a je polonahá, má na sobě jen tenkou noční košili a rozhalený župan, ale může předstírat, že je povznesená nad konvence, a on vůbec nepozná, jak je nervózní. Napřed se mu bude muset přestat dívat na hruď. Pak by se možná mohla zkusit nadechnout. Sam měl úchvatné tělo. Jeho nahá hruď se zdála tvrdá jako ocel a bicepsy se mohutně rýsovaly. Byl v ohromné formě, ale to jistě proto, že je agent FBI, takže musí být fit. Na levém rameni měl jizvu a další se mu táhla nad hrudním košem. Lyra pocítila nepřekonatelnou touhu obejmout ho

kolem krku a tu nahou hruď ucítit na svém těle. No jo, takže plán s povzneseností nevychází. Oblékni si tu zatracenou košili, pomyslela si.

„Chceš kousek?“ zeptala se nervózně.

„Možná na ochutnání,“ odpověděl. Nespouštěl z ní oči a postoupil ještě o krok blíž.

Lyra nebyla ani trochu připravená na to, co se stalo pak. Natáhla ruku s čokoládovou tyčinkou, ale on si jí nevšímal. 131

Cítila, jak z něho sálá teplo. Pomalu ji vzal za bradu a zvedl ji, sklonil se a jazykem jí pohladil rty. Byl to ten nejerotičtější vjem, jaký kdy cítila. Roztřásl se jí žaludek.

Nohy se podlomily.

Než mohla jakkoli zareagovat, jeho ústa zakryla její a vklouzl do nich i jeho jazyk. Lyra se k němu přivinula, ale Sam se vzápětí odtáhl.

„Dobrou noc,“ řekl a zmizel.

Lyra stála a nejméně minutu zírala na dveře jeho ložnice, přitom se snažila přijít na to, co se vlastně stalo. Nakonec dospěla k závěru, že žádnou čokoládu už nechce. Chtěla jeho.

132

OSMNÁCT

Po neklidné noci stál Sam ve sprše a nechal na sebe proudit horkou vodu. Možná bych si měl dát studenou, napadlo ho. Snad bych po ní dostal rozum.

Opřel si dlaně o obkládačky před sebou a sklonil hlavu. Co udělal? To, že Lyru políbil, způsobilo, že po ní ještě víc toužil. Což není dobré.

Nedovedl pochopit své chování. Dosud žádná žena v něm tak rychle neprobudila vášeň, ani jeho manželka ne, ale Lyra byla něco jiného. Okouzlila ho okamžitě a kouzlo nepomíjelo. Naopak, spíš sílilo a on měl čím dál větší potřebu dotýkat se jí. Nejvíc ho však trápilo, že věděl, že to není chtíč. Nebo je, ale kromě toho mnohem víc.

Uložit se předchozí večer k spánku nebylo k ničemu, protože nedokázal přestat myslet na její plné rty a na to, jaký pocit v něm vzbudilo objetí s ní.

Zatímco se holil, přemítal o své situaci. Nedostal by se do ní, nebýt Aleka Buchanana. Jen co se oblékne, zatelefonuje mu a stanoví termín, dokdy pro ni Alek najde někoho jiného. Čtyřiadvacet hodin mu musí bohatě stačit, pomyslel si.

Naštěstí bylo na Samovi, aby určil den i dobu své přednášky kadetům v Los Angeles. Měl na to čas dva týdny, ale měl by dát příslušnému důstojníkovi vědět alespoň dva dny předem. Naplánuje si přednášku na pátek, pak si půjčí vůz a v pondělí pojede na závěrečnou přednášku do San Diega. Bude-li mít štěstí, stihne ještě večerní letadlo do Washingtonu… a jeho život bude zas ve starých kolejích.

133

Plán je hotový, pomyslel si a vykročil po schodech dolů. Vzápětí se zarazil a vrátil se. V Lyřině ložnici zvonil budík a její dveře byly pootevřené. Zaklepal na ně a vstoupil.

„Á, to není fér,“ zaúpěl.

Její noční košile byla pohozená na okraji postele a Lyra tvrdě spala, ležela na břichu s rukama nad hlavou a pokrývka jí sotva zakrývala hýždě. Na sobě neměla vůbec nic.

Spala nahá. Tohle nepotřeboval vědět. Teď už se mu nepodaří udržet představy na uzdě. Zatraceně.

Neprošel dál do pokoje a neprobudil ji. Nechal budík zvonit a sešel dolů do kuchyně, aby zavolal Alekovi.

„Jak to jde?“ zeptal se jeho přítel.

„Musíš mě odtud dostat,“ žádal Sam. Jeho hlas zněl zoufale.

„Jak to? Co se děje?“

Jak to? Spí nahá. To se děje. „Řekl jsem, že ti pomůžu, ale nejde to dělat věčně.“

„Počkej okamžik,“ řekl Alec. Odmlčel a přešel do své kanceláře, aby tam někomu dal instrukce. Když se vrátil k telefonu, řekl: „Kdy budeš mít přednášku?“

„Uvažuju, že bych si ji naplánoval na pátek, ať to mám za sebou. Aleku, řekni mi o tom případu. Zjistil jsi něco?“

„Ne,“ zněla odpověď. „Detektiv O’Malley říká, že

nemají jedinou stopu. Pořád na tom pracují, pořád pátrají.“

„Lyra potřebuje ochranu, dokud někdo nepřijde na to, co se děje.“ Z jeho hlasu jasně čišel hněv. Vyprávěl Alekovi o domovním výprodeji, který Lyra navštívila, i to, co se dověděl o Rooneyových. „Prožeň Rooneyho systémem.

Mám dojem, že bude mít dlouhý záznam. A do zítřka najdi pro Lyru jiného bodyguarda, jo?“

Ukončil hovor a udělal si snídani. Pak se dole objevila Lyra, už řádně oblečená. Vypadala odpočatě, což znamenalo, že se dostatečně vyspala.

„Dobré ráno,“ řekla a nasypala si do své misky sladké lupínky.

Sam seděl proti ní a pojídal už druhou misku biogranulí. 134

Začal výpadem. „Víš, kolik je v té misce cukru?“ Vložila si do úst velké sousto, pomalu je rozkousala a řekla: „Ne, ale asi hodně.“

„Zrovna tak bys mohla snídat pár karamelových pohárů.“

„Nemůžu. Nemám žádnou zmrzlinu ani karamel. Měla jsem nějaký koupit.“

„Lyro, to není zdravé.“

„Ty zas jíš polystyren. Některé věci v životě za zdraví nestojí. Jíst polystyren je jedna z nich.“

Dojedla své lupínky a Sam jí řekl o rozhovoru s Alekem.

„Takže policie zatím nemá žádnou stopu? Nic?“

„Zatím ne,“ potvrdil. „A zítra dostaneš nového bodyguarda.“

Lyra dovedla mistrovsky skrývat city. Nepřipustit, aby

její rodiče věděli, co si myslí nebo cítí, byla jediná možnost, jak přežít den.

„Tak jo,“ řekla lhostejně. Vstala, opláchla misku i lžíci a uložila je do myčky. Když se otočila k odchodu, zastoupil jí cestu.

„Poslouchej…,“ začal.

„Ano?“

„Ten polibek…,“ řekl.

Lyra se mu zadívala do očí a vyčkávala. Postřehla, že se cítí nesvůj.

„Bylo to moc hezké, ale…“ Zarazil se. Následovala chvilka nepříjemného ticha.

Co se jí pokouší říct?

„Myslím, že jsi opravdu úžasná. Jenom…,“ pokračoval. Ohó. Pochopila. Chce jí říct, že ten polibek byl omyl.

Ne, neříkej to, pomyslela si.

Přistoupila k němu blíž. Její tvář byla teď pár centimetrů od jeho, a tak mu jemně položila dlaň na obličej. „Myslím, že vím, co se mi snažíš naznačit. Že i když jsi mě políbil, neoženíš se se mnou?“ Snažila se mluvit soucitně, když řekla: „S tím si nedělej starosti, Same. Já bych se za tebe nemohla nikdy provdat.“

135

Lehce ho pohladila po tváři, otočila se a vyšla z kuchyně. Nezačala se usmívat, dokud nebyla z dohledu.

136

DEVATENÁCT

„Co kru…?“

Sam uslyšel Lyřin smích a potřásl hlavou. Chová se k němu soucitně. Ten polibek pro ni očividně nic neznamenal, a když z toho nebude ona dělat žádnou vědu, nebude ji dělat ani on.

Sam se naučil číst lidem myšlenky, proto netrvalo dlouho a odhalil, jaká Lyra je. Nemá ve zvyku vyhledávat náhodný sex. Pochyboval, že kdy vešla do baru, aby tam ulovila někoho na noc. Prostě to nemá v povaze. Musí navázat s mužem citový vztah, než dovolí, aby se jí dotkl.

V tom okamžiku zazvonil jeho mobil – volal Alec a Sam vyrušení z úvah vítal.

„Nový bodyguard dorazí zítra brzo ráno. Jmenuje se Hercules Winter.“

„Od FBI?“

„Ne,“ odpověděl Alec. „Od Mead Security Company z

Los Angeles. Doporučil ho detektiv O’Malley a já jsem si ho prověřil. Je dobrý. Vyzná se.“

„Máš o něm informace?“

„Ano. Proč?“

„Pošli mi to mailem. Taky bych si ho chtěl proklepnout. Nenechám Lyru s kdekým.“

„Same, ten člověk se tím živí. Byl dvakrát v Iráku u speciálních jednotek. Co se ti nezdá?“

„Chci mít jistotu, že bude v dobrých rukou.“ Sam si neuvědomoval, o čem jeho slova svědčí.

137

„Co si o ní myslíš? Je moc milá, že?“ zeptal se Alec a v hlase se mu zachvíval úsměv.

„Co tím chceš říct? Dostal jsem ji za úkol. To je vše.“

„Je fantastická, že?“

„Ani jsem si nevšiml.“

Alec se zasmál. „Takže se ti líbí?“

„Hlavě mi pošli ten zatracený soubor,“ řekl Sam a ukončil hovor.

Takže se ti líbí? Co je to za otázku? Alec mluvil jako

puberťák.

Samovi připadala jeho starost o Lyru zcela na místě. Jestli se chystá od Lyry odejít, měl by se alespoň postarat, aby se dostala do spolehlivých rukou. Za předpokladu, že Hercules bude vyhovovat, pomyslel si Sam, mohl bych

zřejmě zavolat a sdělit termín své přednášky kadetům. Zatím se mu však do toho nechtělo. Zavolá zítra, jen co si promluví s Herculem – a posoudí ho.

Lyra sestupovala ze schodů s notebookem a mobilem v rukou. Převlékla se a měla teď na sobě krátkou sukni, která odhalovala její opálené půvabné nohy, a bílé tričko, pod nímž se rýsovaly další půvaby.

„Právě jsem mluvila s O’Malleym,“ sdělila mu. „Řekla jsem mu o výprodeji. Chce si prohlédnout ty bedny s knihami a dévédéčky a já jsem mu vysvětlila, že na ranči budou až za několik dní. Taky jsem mu řekla, že si nedovedu představit, jak může někdo vědět, že je mám.“

„Jaký máš dnes rozvrh?“

„Ještě jsem si nerozmyslela, jak pojmu ten krátký film, a uvažovala jsem, že bych se na to dnes trochu podívala, ale pak jsem dostala zprávu od Sidney. Potkala profesora Mahlera a ten jí řekl, že se mnou chce mluvit ve své kanceláři. Takže bychom zřejmě měli jet do kampusu. Ale potom se musím zastavit v parku Paraiso a vyměnit paměťovou kartu. Máš nějaké boty… pořádné, pevné boty?“

„Tady ne.“ 138

„To znamená, že budeš muset počkat v autě. V tom zchátralém parku nemůžeš chodit v těchhle teniskách ani v nich šplhat po kopcích.“

„Beze mě nikam nepůjdeš.“

„Tak dobře. Někde se zastavíme a boty si koupíš.“

„Kdy chceš vyrazit?“

„Za pět minut?“

Trvalo dvacet minut, než byla připravená. Sam uložil její boty a batoh do kufru a zamířil k pravým dveřím, když se ho zeptala, jestli by nechtěl řídit. Místo odpovědi se jen usmál a

otevřel jí dveře vedle řidiče.

Kousek od silnice našli obchod se sportovními potřebami a na Lyřino naléhání si Sam koupil pevné turistické boty.

Lyra si je prohlédla a schválila je. Snad žádná z pohozených jehel nepronikne silnou podrážkou.

„Tahle značka je dražší, ale stojí za to,“ řekla mu.

„Kolikrát myslíš, že polezeme nahoru na kopec, než zítra odjedu?“

„Jenom jednou.“

Při těchto slovech, která jí připomněla jeho odjezd, se Samovi zdálo, že spatřil v Lyřiných očích smutek. Objevil se na zlomek okamžiku, pak se vytratil.

„Lyro…“

„Tady máte, pane.“ Prodavač podával Samovi jeho kreditní kartu a nákupní tašku s botami.

Lyra čekala na Sama u vchodu do obchodu. Dva prodavači ve věku studentů se přihnali ke dveřím, aby je otevřeli, a začali se přetahovat, kdo to udělá.

Sam se objevil za ní, objal ji kolem ramen a řekl prodavačům: „Můžete ustoupit z cesty?“

Dychtiví mladíci se zatvářili sklíčeně, když ji spatřili v jeho objetí. „Vy s ní chodíte?“ zeptal se jeden.

„Ustupte,“ vyzval ho Sam.

„Ten chlap má pistoli,“ zašeptal druhý prodavač. Jako by někdo zavolal „pizza a pivo zadarmo“, oba mladíci se rozběhli zpátky k pultu.

139

Sam vložil svůj nákup do kufru a vyjeli. Lyra napsala zprávu profesorovu asistentovi pro výuku a zeptala se, kdy bude mít Mahler čas.

Jakmile si přečetla jeho odpověď, řekla: „Ten asistent je skoro stejně protivný jako Mahler.“

Sam vypadal, že má dost práce s řízením, a Lyra si myslela, že její poznámku neslyšel, ale vtom se zeptal:

„Mohla bys mi říct proč?“

„Tak poslouchej, co napsal: V jedenáct třicet v profesorově kanceláři. Buď přesná, nebo nic.“

Sam se usmál. „Co znamená to ‚nebo nic‘?“

„Nebo mě nepustí do své kanceláře,“ pokrčila rameny.

„Nelíbí se mi, že bychom měli jet zpátky do kampusu. Ti chlapi, co po tobě jdou, už museli zjistit, že nejsi ve svém bytě. A protože nevědí, kde teď bydlíš, počítají s tím, že tě najdou v kampusu.“

„Kampus je velký,“ namítla.

Rozhořčeně na ni pohlédl. „Pokud se trochu vyznají, už

si zjistili rozvrh tvých přednášek. To znamená i místo, kde tě budou hledat.“

„Takže když se neukážu v kampusu, jak dlouho budou čekat, než zmizí?“

„Nic takového si nepředstavuj.“ Povzdechla si. „Já vím.“

„Pochybuju, že budou ztrácet čas tím, že budou pročesávat kampus. Najdou si jiný způsob, jak se k tobě dostat.“

Právě teď o nich nechtěla nic slyšet, ale Sam si myslel, že by měla. „Mohli by využít tvoji rodinu nebo přátele, aby se k tobě dostali. Nejspíš už přišli na to, že uděláš cokoli, abys pomohla svým blízkým. Vzpomeň si, co jsi dělala, když měla potíže Sidney. Chtělo to odvahu, abys vnikla do bytu – s čím, s pepřovým sprejem?“

„Nemohla jsem déle čekat.“

„Já vím.“ 140

„Chtěla bych vědět, co po mně chtějí. Řekla jsem policii všechno o svém životě od narození po dnešek, a nic to nevysvětluje.“

Oba se odmlčeli. Lyra po něm každou chvilku zašilhala. Měl tak výrazný a sebejistý profil. Nepřála si, aby odjížděl. Ale nikdy to nepřizná.

Neuvědomila si, že na něho civí, dokud neřekl: „Na co myslíš?“

„Na tebe.“

Zamračil se a pohlédl na ni. „Jo?“

„Přemýšlela jsem, jestli tě ještě někdy uvidím, až

odjedeš.“

„Řekl bych, že asi ne.“

„To nestačí. Potřebuju to vědět jistě.“

„Proč?“

„Kdybych věděla, že na tebe někdy v budoucnu narazím, pak by dnešní večer byl klidný. Podívali bychom se na televizi a rozešli se do svých ložnic.“

To ho zaujalo. „A kdybys věděla, že mě už nikdy neuvidíš?“

„Můžu tě ujistit, že by večer klidný nebyl.“ 141

DVACET

„Budeme mít klidný večer,“ řekl podrážděně Sam.

„Takže si nechceš zajít někam na večeři?“ zeptala se nevinně.

„To není to, co navrhuješ.“

Zkusila by přijít ještě s několika podnětnými návrhy, ale odradil ji tím, jak se na ni mračil. Rozhodla se, že ho přestane provokovat. Ráno zmizí a ona bude jenom ráda. Zatraceně ráda, jak říkávali její bratři. Zranilo ji, že tolik litoval svého polibku. Jednoho malého polibku. Naštěstí byl překrásný a jeho ústa byla pevná a dychtivá a, bože, jeho jazyk…

Zjevně se to líbilo jenom jí.

Zkřížila paže, dívala se přímo před sebe a přemítala. Sam jistě ví, co udělat, aby se dívka cítila nádherně.

Oba několik kilometrů nepromluvili ani slovo. Lyra vyhlížela z okna a snažila se poznat, kde jsou. V Los Angeles se vždycky orientovala obtížně.

„Chybí ti Skotsko?“ zeptala se.

Její otázka ho překvapila. „Ano, chybí.“

„Jak vypadá kraj, odkud pocházíš?“

„Vysočina je úchvatná,“ řekl. „Když chodíš po údolích, obklopují tě fantastické hřebeny hor. Ve většině údolí jsou úzká jezera, tak hluboká, že vypadají jako onyxové studánky. A v lesích najdeš nejčistší potoky na zemi. Je tam

úžasné rybaření, zvlášť za chladných rán, když z vody stoupá mlha.“

„To zní pohádkově. Kdy jsi odtud odjel?“ 142

„Když jsem byl malý, stěhoval jsem se se svými rodiči.“

„Do Spojených států?“

„Ne, ne hned. Můj otec měl dvojí občanství, americké a skotské. Většinu rodiny má ve Skotsku, ale vyrostl tady. Po univerzitě pracoval na ministerstvu zahraničí a s matkou se seznámil když dostal místo na konzulátu v Edinburghu. O pár let později moji rodiče odešli z diplomatických služeb a přestěhovali se na rodinné sídlo kousek od Cairnmaru, malé vesnice na Vysočině, kde dosud žije většina klanu Kincaidů.“

„Tam ses narodil?“

„Ne, já jsem se narodil ve Spojených státech. Moji rodiče sem přijeli na návštěvu a já, jak mi řekli, jsem přišel na svět o pár týdnů dříve, než jsem měl. Krátce nato jsme se vrátili do Cairnmaru a tam jsem žil do deseti let. V té době začal můj otec znovu pracovat ve státních službách a my jsme se přestěhovali do Paříže. Pak zase do Alžíru, Tokia a hromady dalších míst, než jsem skončil střední školu. V té době jsme žili ve Spojených státech, a tak jsem šel na univerzitu tady. Po ukončení studia práv jsem nastoupil u FBI.“

„Žijí ještě tvoji rodiče?“ Lyra si uvědomila, že ho opět podrobuje křížovému výslechu. Nedokázala si vysvětlit, proč ji to tolik zajímá. Snad proto, že mu svěřila každý detail svého života, a chtěla, aby stav byl vyrovnaný.

„Ano,“ odpověděl. „Před pár týdny se moji rodiče odstěhovali zpátky do Cairnmaru a já se snažím co nejčastěji jezdit za nimi domů.“

„Chtěl by ses tam vrátit natrvalo?“

„Uvažoval jsem o tom. Mám tuhle zemi rád, ale řekl bych, že pořád trochu teskním po Vysočině.“

Vyjížděli z hlavní silnice, když začalo pršet. Drobný deštík brzy přešel v pořádný liják. Než dojeli do kampusu, tráva byla pod vodou a prach se změnil v bláto.

Déšť ustal stejně náhle, jak začal. Sam objevil místo k parkování na konci parkoviště a zacouval na ně tak, aby Lyra nemusela projít blátem, než se dostane na chodník.

143

Jakmile Lyra sahala pro batoh v kufru, zeptala se:

„Nechceš si teď přezout boty?“

„Ještě počkám.“

Sam se pokusil vzít batoh místo ní, ale ona si přehodila popruh přes rameno a řekla: „Jsem ho zvyklá nosit.“ To bylo naposledy, co na ni pohlédl, než vstoupili do budovy. Od toho okamžiku jen pozoroval lidi, kteří

procházeli po chodnících, vysedávali na lavičkách, vyhlíželi z oken. Posuzoval každé místo, kde by se mohl skrývat odstřelovač, a přitom ji vedl těsně u sebe.

„Nelíbí se mi to,“ zamručel, když přecházeli nechráněné univerzitní nádvoří. Stromy rostly blízko budov a ostatní prostor byla ohromná volná plocha. Cítil se, jako by byli terčem na střelnici. „Musíme sem chodit jinudy.“

„Nedělej si s tím starosti. Vždyť už se sem nevrátíš.“ Nemínila svou poznámku provokativně, ale vyzněla tak, proto rychle dodala: „O to už se postará nový bodyguard.“ Sam neodpověděl. Tvář měl jako z kamene a pohledem dál pročesával okolí. Jeho ostražitost nepolevila ani v budově školy, nutil Lyru, aby se držela u zdi, zatímco sám

kráčel těsně před ní. Zdálo se, že ji zná každý, koho potkali. Sam alespoň dvacetkrát uslyšel „ahoj, Lyro“.

Dveře pracovny profesora Mahlera byly nepatrně pootevřené a Lyra na ně zaklepala.

„Dále, dále,“ zavolal netrpělivě profesor.

Seděl u svého stolu s hromadou papírů před sebou. Podepisoval se na něco, co vypadalo jako právní listina. Když zvedl hlavu a všiml si, že za Lyrou stojí Sam, nevraživě sevřel rty. Odsunul stranou část papírů a otevřel jednu zásuvku.

„Zapomněl jsem vám dát podepsat přihlášku do soutěže. Když ji nepodáte s dnešním razítkem, nebudete moct předložit film pro děti komisi.“

Jako typicky roztržitý profesor se hrabal v zásuvce a prolistoval tři stohy papírů, než nalezl formulář pro přihlášku a obálku.

144

„Vidím, že váš přítel je ještě u vás… i se svou zbraní,“ řekl s jasným znechucením v hlase.

Sam neodpověděl, ale Lyra pocítila potřebu zastat se ho.

„Je jeho povinností nosit zbraň.“

„Ano. Velký bratr FBI má takové požadavky. Doufám,

že vás nebude rozptylovat při práci. Kdyby se vám zdálo, že ano, dám příležitost jinému studentovi.“

„Nebude mě rozptylovat,“ ujistila ho. „Navíc už zítra odjíždí.“

Mahlerův napjatý výraz se uvolnil a profesor podal Lyře přihlášku. „Možná vám prokazuji medvědí službu, když vás vybízím k přihlášení. Máte jen dva týdny na to, abyste přišla s nějakým nápadem – s hvězdným nápadem,“ opravil se.

„Buďte k sobě upřímná, Lyro. Pokud si nemyslíte, že máte šanci vyhrát nebo se dobře umístit, nepřihlašujte se. Vrhlo by to na mě špatné světlo.“

„Profesore, nebudete chtít film schválit, než ho pošlu?“

„Na to není čas. Potřebujete každou minutu z

následujících dvou týdnů. Teď vyplňte přihlášku a odneste ji ještě dnes na poštu.“

„Ano, pošlu ji.“

Když vycházeli ze dveří, profesor za nimi zavolal:

„Vyplňte každý řádek.

Jistě nechcete, aby

vás

diskvalifikovali za nějakou maličkost, jako třeba že neuvedete svoje telefonní číslo. A zavřete za sebou dveře.“ Lyra postřehla, že se Sam mračí, a řekla: „Není profesor Mahler roztomilý?“

„Já bych ho nazval jinak.“

Lyra se posadila do prázdné učebny a vyplnila přihlášku. Pak zašla do kanceláře o kousek dál, aby zaplatila poštovné, a usmívající se sekretářka jí nabídla, že ji odešle.

„Ahoj, Lyro.“ Chodbou kolem nich prošel mladík s velkou krabicí.

„Ahoj, Jeffe.“

A začalo to zase. Tentokrát se Sam rozhodl počítat a

zjistil, že než se s Lyrou dostal k východu z budovy, snažilo 145

se dát se s ní do řeči pět mužů. Jejich familiární chování ho znepokojovalo, nebyl však ochoten přiznat si proč. Lyra se k nim chovala přátelsky, ale nic víc.

„Jak je možné, že v tvém životě není žádný muž?“

„Kdo říká, že není?“

„Četl jsem přece tvůj spis. A velmi důkladně.“

„Jinými slovy, Sidney ti řekla, že s nikým nechodím.“ V dálce zaburácel hrom. „Pojďme honem.“

Co nejrychleji přešli nádvoří, ale neběželi. Lyra měla dlouhé nohy, ovšem její krok nebyl zdaleka tak dlouhý jako jeho.

Zdálo se, že se schyluje k silné bouřce. Obloha byla čím dál temnější a černých mračen přibývalo.

Když došli k autu, Lyra chvatně přistoupila ke dveřím a čekala, až Sam odemkne. Právě když chtěl stisknout tlačítko na dálkovém ovladači, spatřil v blátě u dveří stopy. Vydal se za nimi a došel k pravým předním dveřím.

„A sakra,“ zamumlal. „Lyro, ustup od auta.“ Poklekl na koleno a nahlédl pod vůz. Spatřil blikající červené světlo a ucouvl. „Pojďme,“ řekl.

„Kam?“ zeptala se, zmatená jeho podivným chováním. Objal ji kolem ramen a vedl pryč od auta, přitom druhou rukou vylovil z kapsy telefon a vyťukal číslo.

„Komu voláš, Same?“ Lyra musela klusat, aby mu stačila.

„Pyrotechnikům.“ 146

DVACET JEDNA

Dalo by se říct, že Lyra přijala zprávu o pyrotechnicích s klidem, třebaže měla problém srovnat si v hlavě, že někdo umístil pod její vůz výbušninu. Byla prý dráty připojena k zapalování, a kdyby si Sam nevšiml otisků bot v blátě, oba by už létali v povětří. Ona by možná dopadla na střechu jedné budovy a Sam na druhou.

Takové myšlenky byly deprimující. Lyra se nutila vyhnat je z hlavy.

Sam nedovolil, aby zůstala a sledovala pyrotechniky při práci – přestože by si to přála – ani jí nedovolil mluvit s detektivy venku. Chtěl, aby se nedostala do davu a chaosu. Na parkoviště nesměl přijet žádný vůz ani se z něj vzdálit. Za bariérami stály tucty čumilů, někteří rozzlobení, že se nemohou dostat ke svému autu, jiní se zvědavě snažili zjistit, co přivedlo do kampusu tolik policistů.

Sam odvedl Lyru do malé kavárny v bezpečné

vzdálenosti odtud. Posadila se na lavici a on jí přinesl šálek horkého čaje. Neuvědomila si, že se třese, dokud se nepokusila zvednout šálek. Sam jí ho raději vzal z rukou, než se opaří, a postavil ho na stůl. Pak se posadil vedle ní a objal ji kolem ramen.

„První bomba?“ zeptal se nedbale. Zasmála se jeho směšné otázce.

„To už je lepší,“ řekl. „Tady jsi v bezpečí, Lyro. Neboj se. Nedovolím, aby se ti něco stalo.“

Pohladil ji po paži a přitáhl si ji blíž. Jeho tělo bylo pevné a hřejivé.

147

„Ty to nechápeš, Same. Já se nebojím. Mám vztek, strašný vztek. Chci vědět, co se děje. Nesnáším takovou bezmocnost.“

Pokusila se vstát, ale on jí v tom zabránil. „Zkus zhluboka dýchat.“

Zanedlouho za nimi přišel O’Malley s dalším detektivem, střídavě kladli Lyře otázky a přitom pili kávu. Tu a tam

některý z nich pohlédl na Sama, aby zjistil, co si o tom myslí.

Lyra se také pokusila vyptávat, především ji zajímal motiv činu, ale detektivové odpovídali vyhýbavě a v podstatě se od nich dověděla jen to, že na tom pracují. Na čem? chtěla se zeptat. Mají vůbec nějaké stopy? Nebo ji jen uklidňují, než to zločinci sami vzdají?

„Chci už jít, Same,“ řekla unaveně asi po hodině výslechu.

O’Malley vstal. „Brzy se s vámi spojíme. Snad už budeme mít lepší informace.“

Sam počkal, až odejdou, a pak řekl: „Já vím, jak tě to rozčiluje.“

„Kdy budeme moct odejít?“

„Nové auto tu bude za chvilku.“

„Co je špatného na autě, které jsi řídil? Bombu přece odstranili.“

„Je to předmět z místa činu.“

„No ovšem,“ řekla a cítila se hloupě. Vždyť už viděla dost kriminálek, aby to mohla vědět. Možná je přece jen rozrušenější, než si myslí.

Asi za minutu zazvonil Samův mobil.

„Auto je tady,“ řekl.

„Budeme muset vytáhnout z kufru boty, než odjedeme.“

„Nezlob se, ale to nepůjde,“ řekl Sam. „Jsou…“

„Z místa činu,“ doplnila Lyra.

„Správně.“

Když se zvedla k odchodu, položila Samovi ruku na rameno. „Jsem tak ráda, že se ti nic nestalo.“

148

Sam nemohl uvěřit tomu, co udělal pak. Sklonil se k ní a políbil ji. Bylo to rychlé a skončilo to, než mohla nějak zareagovat, ale teplo a hebkost jejích rtů v něm opět vzbudila touhu po ní. Co to zas dělá?

„Pojďme,“ řekl nevrle. „Ještě chceš jet do toho parku?“

„Ano.“

„Tak dobře,“ souhlasil. „Pojedeme, až se ujistím, že nás

nikdo nesleduje. To může chvilku trvat.“

„To nevadí,“ řekla Lyra. „Ale budeme se muset vrátit do obchodu s botami, aby sis mohl koupit další.“

„Ne, to není nutné.“

„Ale ano, pojedeme tam,“ odsekla. „Nechodím po tom svahu bez pořádných bot a nebudeš to dělat ani ty, pokud nechceš chytit hepatitidu, encefalitidu, svéhlavitidu…“ Jeho úsměv jí zabránil dál chrlit hrozby. Z tak nádherného úsměvu jihne člověku srdce – alespoň moje, pomyslela si.

Nový vůz byl černý a elegantní a řidič FBI tvrdil, že je to úplný sen.

„Dovolte, ať vám o něm něco řeknu,“ požádal dychtivý mladý muž. „Má neprůstřelná skla a dveře jsou pancéřové. Kapota a víko kufru jsou vyztužené a blatníky nad pneumatikami znemožňují, aby některou z nich zasáhla kulka. Střílející by na ně musel mířit zespodu, což není možné…, chci říct, pokud na něho nenajedete. Je stavěný jako tank, ale nebojte se, s osmsetpadesátkou motorem má větší výkon než závodní vozy. Myslím, že tenhle kousek by neroztrhla ani žádná bomba,“ přeháněl.

Otevřel Lyře pravé dveře a mrkl na ni, když mu poděkovala.

„V tomhletom budete opravdu bezpečná, slečno,“ ujišťoval ji a naklonil se nade dveře.

Sam obešel auto ke dveřím řidiče a chystal se nastoupit, vtom uslyšel Lyřinu otázku: „Nemáte náhodou v přihrádce pistoli, kterou bych si mohla půjčit?“

149

„Myslím, že ne, ale tady je moje vizitka. Jmenuji se Ed. Kdybyste něco potřebovala…“

Zavřel dveře, než stačila dodat: „Potřebuji pistoli.“

Sam otevřel přihrádku, aby se ujistil, že tam nic takového není.

„Chci zbraň,“ trvala na svém Lyra. „Jakoukoli.“

„Ne.“

„Fajn. Vezmu si svoji.“

Sam zaťal zuby. „Ne, nevezmeš.“ Usmála se. „Tak dobře.“

Její úsměv se mu ani trochu nelíbil. „Žádnou pistoli nedostaneš. Vždyť by ses sama zabila.“

No tohle! „Same, četl jsi můj spis – pokud vůbec nějaký existuje.“

„Je a četl jsem ho.“

„Takže víš, že jsem se narodila a vyrostla na ranči v Texasu.“ Jinak řečeno, neexistovala zbraň, kterou by neuměla rozebrat, vyčistit, znovu dát dohromady a velmi přesně z ní střílet. Střílet ji učili bratři a ve střelbě se cvičila vždy, když přijela na ranč.

„Nikdy nevíš, kdy se taková zbraň může hodit. To mi vždycky říkali bratři,“ vysvětlovala. „Aby člověk zabil chřestýše, samozřejmě.“

„Tady žádní hadi nejsou.“

„Ale ano, jsou. Ti muži, kteří uložili pod auto výbušninu, jsou rozhodně horší než hadi.“

Proti tomu nemohl nic namítnout.

„Připoutej se, Lyro,“ řekl Sam a otočil klíčkem v zapalování. Řídit auto byl požitek. Motor předl a už jen lehké zmáčknutí plynového pedálu je vystřelilo k letu. Sam projížděl po pěti různých silnicích přes tucet výjezdů a nájezdů i spletí vedlejších ulic, a až byl přesvědčen, že je nikdo nesleduje, vyhledal jiný obchod se sportovním zbožím, kde zastavil.

Naštěstí zde prodávali stejnou značku bot a měli i jejich velikost. Lyra vybrala pro oba ponožky a položila je na pult. 150

Sam nedbal na její protesty, zaplatil účet a v nových botách vyšli ven. Lyra věděla, že v sukni a v turistických botách vypadá směšně, ale pro jejich výpravu to bylo nutné vybavení.

„Nemáš hlad?“ zeptal se, když vyjeli. „Zatímco sis

zkoušela boty, prodavač mi doporučil dobrý bufet kousek dál tady po ulici.“

„Ne, ne, před výstupem na kopec nemůžeme jíst. Měli

bychom se zastavit a koupit nějakou balenou vodu, ale jídlo ne. Neudržel bys ho v žaludku.“

„Ale udržel.“

Za tři čtvrtě hodiny se mu dělalo zle jako člověku, který smíchal pivo s whisky a vínem. Ze zápachu mu slzely oči a mumlal si něco, co Lyra považovala za nadávky v nějakém cizím jazyce. Každou chvíli kromě toho zaslechla: „No, páni… Hrůza…“

Lyra váhala přiznat, že si na pach nepovolené toxické skládky už zvykla. Když se dostali na vrchol pahorku, ukázala na zahradu pod ním. „Není to úžasné?“ Samovi se tam nechtělo stát a debatovat. „Raději si pospěš,“ řekl, „ať se můžeme rychle vrátit.“

Pak opět polkl a Lyra se zasmála. „Ještě máš hlad?“

„Lyro, honem.“

Začínal zelenat. „Tak dobře.“

Kamera byla tam, kde ji přichystala, a trvalo jen asi minutu, než vyměnila paměťovou kartu.

Sestoupit dolů z kopce už bylo jednoduché.

„Něco takového jsem ještě nikdy neviděl,“ řekl Sam. Vylovil z kapsy klíče, otevřel kufr a oba se opřeli o auto, aby si přezuli boty. Lyra otevřela batoh a vytáhla z něho malou kovovou krabici, opatrně do ní uložila poslední paměťovou kartu a umístila ji před ostatní.

Když zapínala uzávěr batohu, upoutal její pozornost Sam. Řekl náhle: „Lyro, nastup. Někdo jede.“

151

Přestože nic neslyšela, neprotestovala. Zabouchla víko kufru a rozběhla se ke dveřím vozu. Sotva dosedla a zapnula si pás, Sam vycouval s autem a otočil je.

Do parku vjel zpoza rohu tmavošedý vůz, na rovné cestě zvýšil rychlost a mířil rovnou na ně.

„Pevně se drž,“ vyzval ji Sam.

„Možná přijeli, aby…,“ začala, protože si myslela, že přijíždějící chtějí z kufru vyhodit nějaký odpad.

Z pravého předního sedadla šedého auta práskl výstřel.

„… nás zastřelili,“ dopověděla.

Auto je téměř smetlo z cesty, když se řítilo opačným směrem.

Sam už telefonoval FBI, sděloval jim polohu parku a popisoval vůz, z něhož na ně stříleli.

Lyra se natočila na sedadle a vyhlédla zadním oknem. Věděla, že v autě sedí nejméně dva muži, řidič a někdo vedle něho, ten, co střílel, ale jsou tam další? Tónované sklo bránilo pohledu dovnitř.

Počkala, až Sam domluví, a řekla: „Same, otoč, ať vidím na jejich značku.“

„Odvezu tě odtud.“

„Nemůžeš si nechat ujít takovou příležitost. Je odtud jediný výjezd, a kdybys je mohl dostat do pasti…“

„Ne. Neohrozím tvůj život.“

„Tak jim aspoň prostřel gumy. Nebo dovol, ať to udělám já.“

„Nezbláznila ses náhodou?“

„Už zas jedou.“

Šedý vůz, který jim téměř zmizel z dohledu, jakmile dojel k vzdálené zatáčce, najednou otočil do protisměru a opět se řítil k nim.

„Nezapomeň, že řídíš tank,“ řekla Lyra.

Sam jí hodil telefon. „Tak jo. Jeden pokus, ale nic víc. Zkusím je chvilku udržet v parku.“

Muži v šedém autě opakovaně stříleli, ale jejich kulky míjely cíl.

152

V jiném životě byl snad Sam automobilovým

závodníkem. Během jedné vteřiny se hnali parkem a v druhé se prudce obraceli, aby se dostali za útočníky. Lyra měla připravený mobil a vyfotografovala poznávací značku.

Při zvuku sirén útočníci rychle zabrzdili, pak zahnuli kolem Sama a ujížděli vzhůru do kopce.

„Nechceš počkat a podívat se…,“ začala Lyra.

Sam jí skočil do řeči: „Odvezu tě odtud a to je naposled, co ti to říkám, zlatíčko.“

153

DVACET DVA

Milo zažíval další nejhorší den ve svém životě. Problémy začaly ráno, kdy se rozhodl jít k univerzitě a trochu se tam porozhlédnout. Lyru už pár dní neviděl a napadlo ho, že by na ni mohl narazit v kampusu. Aby

splynul s okolím a nevzbuzoval pozornost, zastřihl si ofinu na své pážecí paruce a na obličej a paže vytlačil půl tuby samoopalovacího krému. Získal hezkou bronzovou barvu. Připadalo mu, že jeho tvář vypadá ohromně, a krém ho na podrážděné pokožce vůbec neštípal. Možná to trochu přehnal s bělením zubů. Rozhodl se k tomu, protože si říkal, že univerzitní studenti jsou mladí a budou mít bílé zuby…, a chtěl mezi ně zapadnout.

Když odcházel z domu, byl přesvědčen, že vypadá o deset let mladší.

Až později si uvědomil, že si měl přečíst návod na lahvičce s krémem, protože obličej i paže mu ztmavly a získaly výrazný oranžový nádech. Za hodinu se odstín jeho pleti

změnil z

elegantně bronzového na

zářivě mandarínkový.

Milo obcházel kampus a nedbal na udivené pohledy, které se na něho upíraly. Vstoupil do budovy a uviděl, jak několik studentů vchází do jakési posluchárny, avšak ze

strachu, že by se ho mohli zeptat, co tady dělá, se nevydal za nimi. Neměl žádný průkaz, ale kdyby se ho třeba zeptali, měl připravenu docela dobrou výmluvu: že hledá bratrance.

Jen co vyšel ven, našel si lavičku, na niž se usadil, a doufal, že Lyra půjde kolem něho. Po chvíli nepohodlného 154

sezení se rozhodl prozkoumat další části budovy. Chodil po

chodbách, nakukoval do otevřených dveří, ale po Lyře nebylo ani stopy. Nakonec ho hledání začalo unavovat a usoudil, že je čas skončit, vtom však jeho pozornost upoutala nástěnka před jednou učebnou. Srdce mu poskočilo, neboť na ní spatřil její jméno. Bylo tu napsáno „Lyra Prescottová, Parky“. A vedle toho v závorce stálo „Park Paraiso“. Co to může znamenat?

K nástěnce přistoupil podivně vyhlížející student se silnými brýlemi. Na Mila se ani nepodíval a začal pročítat jiné sdělení.

Milo ťukl prstem do tabule a zeptal se: „Co je to za seznam?“

Student vykulil oči, když otočil hlavu k Milovi. „To jsou projekty. Tady ten,“ řekl a ukázal na nějaké jméno, „píše o nákupních centrech. Scénář…“ Obrátil se, ale vedle něho už nikdo nebyl.

Milo se hnal po chodbě. Park Paraiso. Lyra by mohla být tam. Nejspíš se prochází po parku a zapisuje si nápady na školní práci. Vsadím se, že tam chodívá často, řekl si.

Přemítal, jakou práci asi připravuje. Projekt mu připadal nezajímavý. Co se dá napsat o parku? Nákupní centra, to je ovšem jednoduché. Mohla by napsat o všech obchodech a jejich dodavatelích. Jenom seznam různých druhů potravin by zabral pár stránek. Ale co může koho zajímat na nějakém parku?

Moment. Možná je to park s pouťovými atrakcemi, s kolotočem a vláčkem. To by bylo něco jiného. Milo měl vláčky moc rád. Pokud Lyra tráví čas tam, vypadá to nadějně.

Potřeboval by si půjčit jiný vůz. Nechtěl jít k žádné velké firmě, vybral si raději jednu s nevalnou pověstí. Použil další falešný průkaz totožnosti a kreditní kartu, ale pracovník půjčovny asi něco tušil, protože si ho pozorně prohlížel.

„Je mi víc než pětadvacet,“ řekl Milo, protože věděl, že u většiny půjčoven je to minimální požadovaný věk. Možná 155

ten muž váhá, protože teď vypadám o hodně mladší, napadlo

ho.

Prodavač kývl hlavou a konečně začal zapisovat do počítače. „Je tady jen pár vozů, všechno starší modely,“ řekl.

„Ve městě to tak máme rozděleno.“

~

Milo vyjel z parkoviště v poškrábané, vybledlé modré rachotině. Motor prskal, když ho poprvé nastartoval, ale pak se zahřál a Milo se úspěšně rozjel. Protože neměl GPS, zastavil u benzinové pumpy, aby si koupil mapu města.

Nakonec na ní záhadný park našel a pracovníků ve stanici se zeptal na směr.

Když se blížil k cíli, zhrozil se. Park byl ve zpustlé části města. Realitní agenti možná do těchto končin vábili klienty tím, že oblast čeká proměna, ale už se nezmínili, že se jedná o proměnu v ghetto. Na každém rohu stála opuštěná budova, na zdech namalované znaky gangů, a ty, jež byly dosud obývané, měly na dveřích a oknech mříže. Milo byl rád, že mu nepůjčili lepší auto, protože během jízdy parkem by ho nejspíš někdo okradl, a jak by se pak dostal domů? O rozpadající se ojetinu, v jaké jel, naštěstí nikdo neměl zájem. Konečně našel vjezd do parku a necelé dva kilometry pokračoval po dlouhé rovné cestě. Ta se pak začala zatáčet, až se vyšplhala na veliký kopec. K Milovu zklamání zde nebyly ani kolotoče, ani vláčky. Pokračoval v jízdě a objel celý pahorek. Cítil odporný zápach, ale protože měl zavřená okna a zapnutou klimatizaci, myslel si, že pochází z motoru. Lyru nikde nespatřil a ani nikoho jiného, ale usoudil, že stojí za to chvíli tady počkat. Třeba se ukáže. Otočil vůz a zamířil zpátky k výjezdu z parku, přitom hledal vhodné místo, kde by mohl ukrýt auto. Myslel si, že ho zamaskuje větvemi, ale to by vyžadovalo hodně času i námahy.

Opuštěné parkovací přístřešky mu také nepřipadaly moc vhodné. Objevil vysokou hromadu odpadu, za níž by mohl auto schovat, ale bál se, že ostré předměty kolem smetiště by 156

mohly propíchnout pneumatiku. Nakonec se rozhodl nechat auto za budovou zničenou požárem přes ulici od vjezdu do

parku.

Jakmile byl vůz v úkrytu, vrátil se do parku, aby našel místo kde by se schoval on sám. Chtěl mít zároveň dobré pozorovací stanoviště, odkud by dívku mohl sledovat, a

kdyby se k němu dostala dost blízko a byla sama, mohl by se dokonce pokusit navázat s ní hovor. Tentokrát bude připravený. Ucítil mezi ní a sebou pevné spojení, když se na něho na výprodeji usmála, a byl přesvědčen, že je cítila i ona.

~

Bylo teplé ráno a zápach každým okamžikem sílil. Milo došel téměř k úpatí kopce a zastavil se, aby si otřel čelo, vtom uslyšel přijíždět auto. Kam má zmizet? Kam? Na kopec nemohl, dost rychle by se nevyšplhal na vrchol. Prudce se otočil. Auto se brzy objeví v první zatáčce a on bude odhalen. Po levé ruce měl suché houští a zachvácen panikou se do něj vrhl.

Nesnesitelně to tam páchlo. Tvář zabořil do něčeho odporného. Otřel si ji rukávem košile, pak si košili přetáhl přes hlavu až k čelu.

Jede snad do parku Lyra? Vydrží cokoli, pokud bude mít možnost znovu ji spatřit. Vůz zastavil a Milo uslyšel, jak se otevírají a zavírají dveře. Ležel v příkopu uprostřed odpadků a škrábaly ho suché trny a větve. Zdálo se mu, že zaslechl mužský hlas, ale nebyl si tím jistý, a nemohl zvednout hlavu, riskovat, že ho muž uvidí.

Náhle si vzpomněl na pistoli, kterou si uložil do auta. Jak bude moct chránit svou lásku beze zbraně? Jednal bezmyšlenkovitě. Ty idiote, vyčítal si. Idiote.

Několik minut bylo ticho, pak znovu uslyšel mužský

hlas, který se blížil k vozu. Někdo toho člověka doprovázel. Milovi připadalo, že slyší mluvit ženu. Dvojice několik minut stála a hovořila, pak oba nastoupili do auta. Milo 157

nemohl vydržet zvědavostí, zda je v autě Lyra s nějakým mužem. Na okamžik se opovážil vykouknout ven. Vůz stál bokem k němu a na sedadle vedle řidiče poznal Lyru, jež

vyhlížela ven. Srdce se mu zatetelilo. Kdyby se Lyra trochu pootočila, dívala by se přímo na něho.

Zaskřípění pneumatik oznamovalo, že směrem k nim se žene další auto. Milo se začal zvedat, aby se na ně zadíval, vtom však uslyšel výstřely, a tak se raději znovu zavrtal do hromady odpadků. Kdosi střílel na Lyřino auto. Charlie!

Musí to být Charlie a jeho kumpán Stack. Ti gauneři! Podrazáci. Jak objevili Lyřin projekt o parku Paraiso? Zřejmě stejným způsobem jako já, pomyslel si Milo. Výstřely zazněly hlasitěji a ve větší blízkosti. Jedna kulka zasáhla shnilou banánovou slupku v jeho blízkosti a Milo zalezl ještě víc dozadu. Jestli jí ublíží, zabije je. Uslyšel další výstřely, další skřípot pneumatik a řev motorů. Nakonec všechno ztichlo a kolem něho se prohnala auta s ječícími sirénami.

Milo zvedl hlavu. Nikoho neviděl, a tak se odvážil vylézt z houští a rozběhl se ke svému vozu. Když odjížděl od opuštěné budovy, držel volant velmi pevně, aby se mu netřásly ruce. Lyra sotva unikla zabijákům a jeho zachvátil tíživý pocit viny. Vystavil svou lásku velkému nebezpečí. Všechno je jeho chyba. Nikdy o ní neměl říkat panu Merriamovi.

Do očí se mu draly slzy. Jediná možnost, jak ji může zachránit, je nepřibližovat se k ní.

158

DVACET TŘI

Dobrá zpráva byla, že dva muži, kteří se pokusili zabít Sama a Lyru, měli teď na rukou pouta. Špatná zpráva, že se nejednalo o ty dva násilníky, kteří pronikli do jejího bytu. Sam Lyru odvezl na policejní stanici, kde měli zadržené.

Stála v maličké místnosti za jednostranným zrcadlem a čekala, zatímco Sam vyšel na chodbu, aby si promluvil se dvěma dalšími agenty. Ed, jenž jim přivezl auto, ji spatřil a přistoupil k ní.

„Díval jsem se na vůz, a nedotkla se ho jediná kulka. Buď mizerně stříleli, nebo byl na ně agent Kincaid moc rychlý.“ Potřásl hlavou a opakoval: „Ani jediná kulka.“

Sam došel k Lyře a položil jí ruce na ramena. „Už je vedou. Jsi připravená?“

„Ano,“ odpověděla. „Řekli něco?“

„Ano. Chtějí advokáty.“

Oba muže odvedli do vyšetřovny. Ještě se ani neposadili a Lyra řekla: „To nejsou ti dva, co byli v mém bytě.“

„Určitě? Říkala jsi, že měli na obličeji masky.“

Lyra se opět zadívala přes sklo. „Měli,“ řekla, „ale tihle jsou mnohem menší a zavalitější. Muž, kterého jsem zasáhla pepřovým sprejem, měl černé oči a měřil dost přes metr osmdesát. Byl skoro tak vysoký jako ty,“ dodala. „Ten druhý byl taky vysoký, ale hubený. Tihle,“ ukázala na muže sedící u stolu čelem k ní, „jsou mnohem menší a barva jejich očí… Nejsou to oni.“

„Jede sem Max se Sidney. Byla s nimi dost dlouho, takže by mohla poznat jejich hlasy.“

159

„Kdo je to? Měli u sebe nějaké průkazy?“

„Na tom nezáleží. Oba máme v databázi. Jsou to členové Flynnova gangu.“

„O tom jsem nikdy neslyšela.“

„Pracují pro šéfa místních kriminálníků, Michaela Flynna.“

„Co po mně chtěli? Co jsem udělala, že to vyvolalo takovou hroznou odvetu?“ Zkřížila paže a postoupila o krok k oknu. „Nejradši bych šla za nimi a zeptala se jich na to.“

„Tihle po tobě nechtějí nic. Dělají jen svou práci.“ Lyra pohlédla na Sama. „Práci?“ podivila se.

„Jsou to nájemní zabijáci, Lyro.“

„Chválabohu že je chytili.“

Přikývl. Nedodal však, že ten, kdo je najal, pošle další. Zadíval se na hodinky a řekl: „Lyro, je skoro pět a já umírám hlady. Pojďme.“

Lyra chtěla počkat, než přijede Sidney, ale i jí kručelo v žaludku. Ona ani Sam od snídaně nic nejedli. Měli co dělat s likvidací nálože, kličkováním mezi kulkami a podáváním výpovědi na policii, takže na jídlo vůbec nepomysleli.

Vtom otevřela dveře nějaká žena a nahlédla dovnitř.

„Agent Kincaid? Máte telefon.“

„Zůstaň tady. Hned se vrátím.“

„Postarám se o večeři,“ řekla mu Lyra.

„Ty umíš vařit?“

„Moc ne, ale o večeři se postarám.“

Počkala, až odejde, pak vytáhla mobil a zavolala Noelovu restauraci.

„Ahoj, Time, tady je Lyra. Potřebovala bych něco k jídlu s sebou prosím.“

„Na stejnou kreditku, lásko?“ zeptal se hlas na druhém konci.

„Ano,“ odpověděla a objednala dvě porce Noelových specialit. „Vyzvednu si to za půl hodiny.“

Sam se vrátil. „Připravená?“ řekl. 160

„Myslím, že by ze mě mohla být dobrá policistka, až na jednu věc. Asi bych měla problém s tím, že bych postřílela až moc podezřelých…, i když jenom ty, o kterých bych byla přesvědčená, že si to zaslouží.“

Otevřel jí dveře. „To bych na přihlášce k policii radši neuváděl.“

Sam se znovu přesvědčil, že je nikdo nesleduje, a zamířil zpátky k pronajatému domu.

„Musíme to vzít rychle oklikou.“

Vysvětlila mu, kudy má jet. „Tady to je, na rohu. Zajeď na okraj parkoviště prosím.“

Pak řekla do telefonu: „Jsme tady.“

Nemuseli čekat dlouho. Podsaditý muž v kuchařské čepici vynesl ven dva velké nákupní sáčky.

„Otevři kufr… Vlastně nejsou tam naše špinavé boty. Dáme to na zadní sedadla.“

Vystoupila z auta a otevřela zadní dveře. Tim uložil

sáčky na sedadla, zavřel, políbil Lyru na obě tváře a rychle zmizel v budově.

„Francouz, že jo?“ hádal Sam.

„Ne.“

„Tak proč tě líbal na tváře?“

Lyra obrátila oči v sloup. „Tim je můj kamarád.“

„Polovina Kalifornie jsou tvoji kamarádi,“ namítl.

„Zjistil jsi, pro koho pracoval Rooney?“ zeptala se náhle Lyra, protože si vzpomněla na domovní výprodej.

„Ano.“

„A?“

„Pro nějakého Merriama,“ odpověděl. „Rooney mu pral peníze. Merriama už nějaký čas sledujeme.“

„Co dělá?“

„Má velkou vymahačskou firmu.“

Když zatáčeli do garáže, řekl Sam: „Voní to hezky.“ Lyra odnesla oba sáčky do domu, zatímco Sam vytáhl boty a postavil je u zdi garáže, aby vyvětraly. Pak odnesl dovnitř Lyřin batoh.

161

„Tak tohle je příprava večeře, jo?“ prohodil s úsměvem.

„Budu to ohřívat,“ řekla Lyra a povytáhla obočí, jakmile

z jednoho sáčku vytáhla nádobu s jídlem. „Takže se jedná o přípravu.“

„Potřebuješ pomoct?“

„Ne, díky, myslím, že to zvládnu.“

„Půjdu vyřídit pár telefonátů.“

Vyšel nahoru, což znamenalo, že nechce, aby jeho hovory slyšela. Možná chce volat své přítelkyni. Zvláštní,

ale nikdy ji nenapadlo zeptat se Sama, jestli nějakou má. Už na tom nezáleží. Ráno odjede. A já budu jenom ráda, připomněla si.

Když Lyra chystala na stůl, volala Sidney a dlouho spolu hovořily o dvou mužích v policejní cele. Lyra líčila všechny podrobnosti střelby v parku a Sidney jí kladla stovky otázek.

„Jak tě ti Flynnovi zabijáci našli? Sledovali vás?“

„Ne. Nemohl nás nikdo sledovat. Sam se o tom přesvědčil.“

„Tak jak mohli vědět, že budeš v parku? Možná nechtěli střílet přímo na vás. Třeba tam projížděli jen náhodou.“

„To

nebyla žádná náhodná projížďka, Sidney.

Cílevědomě se nás snažili zastřelit. Sotva projeli kolem nás a minuli, obrátili se a zkusili to znovu.“

„To znamená, že věděli, že tam budete. Kdo ještě věděl o tvém filmovém projektu?“

„To si mohl zjistit skoro každý. Většina spolužáků, technici ve střižně…, hromada lidí. Názvy našich projektů jsou uvedeny na nástěnce před třídou – tam je mohl vidět

každý. Jo, a pamatuješ, jak jsme byly minulý týden na oslavě u Mie? Tam jsem o svém filmu vyprávěla spoustě lidí. Pak o tom taky věděli všichni na radnici, knihovnice z veřejné knihovny, archiváři z…“

„Jasně,“ zarazila ji Sidney. „Chápu. Prostě všichni. Ale

ne každý mohl vědět, v který den a hodinu se tam objevíš.“

„To je pravda. Museli čekat někde blízko.“

„Policie říkala, že jsou to nájemní vrazi.“ 162

„Asi nejsou moc dobří,“ řekla Lyra. „Nepodařilo se jim ani zasáhnout naše auto.“

„Neber to na lehkou váhu. Zatím nic neřekli, ale Max

tvrdil, že nebude trvat dlouho a dovědí se, pro koho pracují.“

„To je dobře.“

„Chtěla jsem zůstat a sledovat vyšetřování, ale Max řekl, že musíme jít. Je dost… rázný.“

„Líbí se ti?“

„Ne tolik, aby… Však víš. A co Sam?“

„Odjíždí zítra brzo ráno, tak mu chystám večeři na rozloučenou.“

„Luigiho, nebo Noelovu?“ Lyra se zasmála. „Noelovu.“

„Budeš potřebovat dalšího bodyguarda.“

„Ráno přijde nový.“

„Proč odjíždí Sam?“

„Má jiné povinnosti. Obvykle takovou práci nedělá. Tohle vzal jen jako výpomoc Alekovi.“

„Máš takový divný hlas… napjatý. Poznám to.“

„Jsem unavená. Večeře začíná chladnout. Promluvíme si zítra.“

„Dávej na sebe pozor.“

„Ty taky.“

Když Lyra přichystala večeři na stůl, vyběhla nahoru za Samem. Zaklepala na dveře. „Same?“

„Ano?“

Udělala tu chybu, že otevřela dveře a nakoukla dovnitř. Sam právě vycházel ze sprchy a měl na sobě jen ručník omotaný kolem boků. Na hrudi a na nohou se mu leskly kapky vody.

„Večeře je hotová,“ řekla ochraptělým hlasem Lyra.

Při chvatném návratu na schodech klopýtla a nejspíš by si něco zlomila, kdyby se nepřidržela zábradlí. Dunění jejích kroků připomínalo nemotorného slona. Jasný případ příčiny a důsledku. Kdyby ho neviděla polonahého, neměla by nejisté nohy. Ale ona ho viděla a bude dlouho trvat, než jeho 163

obraz dostane z hlavy. Při pouhém pohledu na Sama jí vysychalo v hrdle.

Jak může být někdo tak dokonalý?

Vytahovala jídlo z trouby, když Sam vstoupil, na sobě

bílé tričko obepínající mohutné svaly, vybledlé modré džíny a jemné kožené tenisky.

Kuchyně byla malá. Lyra zavřela dvířka trouby a přitiskla se zády k ledničce, aby Sam mohl projít.

„Steak, nebo kuře?“ zeptala se.

„Co chceš ty?“

„Kuře.“

Během večeře probírali všechno možné, vyprávěli si o svých rodinách a domovech. Poté, co Lyra slyšela o různých exotických místech, kde Sam žil, měla pocit, že její život byl poněkud jednotvárný a všední. Ale zdálo se, že Sama zajímají její historky o ranči a babičce a o snech, že bude

točit filmy, stejně jako ji zajímaly jeho příběhy.

Ani jednou se nezmínil o své manželce a Lyra se na ni bála zeptat, aby mu nepřipadala dotěrná. Vzpomněla si, co

říkala Gigi, když se jí zeptala, jestli by se někdy chtěla znovu vdát: že je pouze jedna životní láska. Možná si Sam myslí totéž.

Lyra si nabrala salát, ukrojila malou porci kuřecích prsou a zbytek nechala na podnose mezi nimi. Sam svoji porci rychle spořádal a snědl i zeleninu.

„Bylo to moc dobré,“ řekl.

„Chtěla jsem ti připravit večeři na rozloučenou jako poděkování, a kdyby bylo dost času, udělala bych některé oblíbené jídlo mojí babičky. Je vynikající kuchařka. Škoda, že ti nemohla nic uvařit.“

„Možná někdy uvaří.“

„O tom pochybuju, ledaže by se rozhodla zajet do Washingtonu.“

„Nebo do Skotska,“ řekl Sam.

Lyra vstala a odnesla talíře do dřezu. Sam k ní došel s podnosem a řekl: „Nevím, jak jsi to dokázala.“

164

Lyra se otočila a opřela se o dřez. „Co jak jsem dokázala?“

„Lézt každý den nahoru a dolů po tom příšerném kopci.

Ten zápach… Já bych se pak musel třikrát denně sprchovat.“

„Mně stačily dvě sprchy,“ sdělila mu. „A teď si dám tu druhou. Vždycky se mi zdá, že ten zápach mám i ve vlasech.“

Sklonil se k ní. „Voníš nádherně.“

Lyra začala plnit myčku, ale Sam ji zarazil. „Dovol, udělám to sám.“

Nic nenamítala. Byla to zřejmě psychologická záležitost,

ale zmínka o pahorku v ní vzbudila touhu po vlastní naprosté čistotě.

O dvacet minut později měla umyté vlasy a cítila se mnohem lépe. Jenže osaměle. Říkala si, že se všechno spraví, až tu Sam nebude. Nepatřičně ji rozrušoval. Je to

však poslední noc v jeho blízkosti a ona věděla, že mu není lhostejná… Vždyť ji políbil.

Oblékla si bavlněné pyžamo a župan, záda si v posteli opřela o několik polštářů a zapnula televizi.

Sam zaklepal na dveře. „Můžu dál?“

„Jo, jasně.“

Otevřel dveře a vstoupil. „Myslel jsem, že možná pracuješ.“

„Dnes večer ne.“

„Máš nějakou kopii svého dokumentu z parku? Nebo zůstala v tvém bytě?“

„Mám náhradní disky v batohu a mám i paměťové karty. Taky mám ten film na notebooku. Proč?“

„Chtěl bych se na něj podívat.“

„Viděl jsi ho přece ve střižně, ne?“

„Viděl, ale tehdy jsem měl v hlavě jiné věci, tak jsem mu nevěnoval moc velkou pozornost.“

„Dobře.“ Začala se zvedat, ale on jí řekl, aby zůstala sedět, že jí notebook i batoh přinese sám. Lyra se najednou začala cítit nejistá, chtěla se začít vymlouvat, že film bude 165

nudný nebo že mohla namluvit mnohem lepší komentář nebo že ho měla zpracovat v rychlejším tempu…

Sam jí podal notebook. „Chceš se dívat se mnou?“ zeptal se. Nedal jí čas k přemýšlení. „Spusť to,“ řekl a posadil se vedle ní. Shodil tenisky, zvedl nohy na postel a natáhl si je.

„Bude tě to nudit,“ varovala ho. Pak mu podala polštář pod záda.

„Nebude.“

„Není to moc dlouhé.“

Lyra se přisunula blíž, zapnula video a uložila mu notebook na klín.

„Myslím…“

„Nedělej si starosti.“

„Tak mi řekni, proč ho chceš vidět znovu.“

„Ten kopec mě zaujal,“ řekl. „Viděl jsem, že jsi zachytila poznávací značky vandalů, kteří používají park jako koš na

odpadky. Teď bych rád zjistil, jestli tam máš i nějaké tváře.“

„Jo, mám,“ řekla mu. „Skoro všichni se v některém okamžiku otočili ke kameře, a když zastavím obraz, můžeš si je prohlédnout.“

„Vážně?“ Otočil hlavu a usmál se na ni. Byl tak blízko,

že viděla v jeho očích zelené flíčky. Smaragdy, pomyslela si. Jasné jako smaragdy.

„Jak se ti to podařilo?“

„Všechno záleží na úhlu kamery.“

„Připravena?“ zeptal se.

Lyra přikývla a on pustil film.

Ani jeden z nich během přehrávání dokumentu nepromluvil. Lyra ho sledovala kritickým okem. Nelíbil se jí vlastní sevřený hlas, jímž namluvila komentář. Proč nevyužila zároveň dvě kamery, jednu namířenou na východ, druhou na západ? A proč si nevšimla míst, kde bylo vyprávění příliš zdlouhavé?

Sam si myslel, že film je vynikající, a řekl jí to.

„Proč jsi tak nervózní, když se na to díváš?“ zeptal se.

„Jsem nervózní, protože se na film díváš ty,“ přiznala. 166

Zasmál se. „Myslel jsem, že jde o to, aby film viděli jiní. Že smyslem je ukázat, že se děje něco špatného, aby se s tím mohlo něco udělat.“

„Ano, ale já vedle těch lidí nebudu sedět a nebudu poslouchat jejich připomínky.“

Sam zavřel notebook a postavil ho na stolek u postele. Chvíli mlčky uvažoval a pak řekl: „Je mezi všemi lidmi, kteří věděli, že zpracováváš film právě o tomhle parku, někdo, kdo se tě na něj ptal, kdo se o park nějak zvlášť zajímal?“

„Ne,“ odpověděla Lyra.

„Mohli o něm vědět ti chlapi, co se vloupali do tvého bytu?“

„Mohli. Měla jsem zápisky a poznámky po celém bytě. Mohli si všimnout názvu parku. Sidney říkala, že prokopali všechny moje papíry a byly tam taky fotografie toho pahorku

předtím, než byl tak zdevastovaný, i potom.“

„Možná tě při tvých výpravách do parku sledovali.“

Při pomyšlení, že ji někdo sledoval, ji zamrazilo. „Párkrát se mi zdálo, že tam kromě mě ještě někdo je,“ řekla, „ale myslela jsem, že je to jenom moje fantazie. Byla jsem nervózní, protože je to tak opuštěné místo.“

„Rád bych film poslal na místní FBI a taky na moje oddělení ve Washingtonu.“

„Dá se zařídit, aby kopec vyčistili?“

„Jistě, jestli se to dostane do správných rukou.“ To ji potěšilo. „Výborně.“

Dokončil odesílání souboru a řekl: „To by mělo stačit.“ Podal jí notebook, obul si tenisky a chystal se k odchodu, ale když na ni pohlédl, sevřel se mu žaludek. Poslední, co si přál, bylo vyjít z těchto dveří.

Málem to však udělal, kdyby na něho nezavolala:

„Same!“

Obrátil se. „Co je?“ řekl netrpělivě.

„Jenom jsem ti chtěla říct, že si moc vážím tvé pomoci.“ 167

Téměř pohrdavě řekl. „To nic nebylo. Přijel jsem, protože mě o to požádal Alec.“

„Já vím, ale…“

„Udělal bych to pro každého.“

„Chtěla jsem jenom říct…“

„Zatraceně, Lyro, musím jít.“

Jeho výbuch způsobil, že zareagovala zrovna tak podrážděně. „Tak jdi. Je mi jasné, že se nemůžeš dočkat, až se mě zbavíš.“

Přešel pokoj zpátky k ní a zůstal nad ní stát.

„Jdi,“ opakovala. „Mně rozhodně chybět nebudeš.“

„Jo?“ řekl a přitáhl si ji do náruče. 168

DVACET ČTYŘI

Sam zjevně věřil na dlouhá loučení.

Vzal Lyřinu tvář do dlaní a jeho ústa dopadla na její, dychtivě je uchvátila, a jazyk pronikl dovnitř. Chtěl poznat

celé její tělo, zlíbat každé místečko, zcela se jí zmocnit. Polibek nabíral na intenzitě, byl čím dál vášnivější a Samův jazyk zkoumal hlubiny jejích úst. Lyra ho objala kolem krku a prsty mu zabořila do vlasů. Přivinula se k němu, ochutnávala ho, až jí z hlavy vyprchaly všechny myšlenky a brzy se chvěla vášní.

Když zvedl hlavu, přejel očima po jejím obličeji a palcem pomalu pohladil plné rty.

„Budeš mi chybět, má milá,“ řekl a políbil ji na krk.

„To jistě ne,“ namítla zadýchaně. Měla co dělat, aby ta slova pronesla. Kousal ji do lalůčku, a tak se nemohla soustředit. Povzdechla, když pokračoval v laskání, líbal cestičku od jejího lalůčku k citlivému místu v údolí pod krkem.

„Máš tak jemnou pleť,“ zašeptal. Jeho teplý, sladký dech v ní vyvolával jemné záchvěvy. Sotva se její kůže dotkl jazykem, naskakovala jí husí kůže.

Vsunul jí ruce pod pyžamový kabátek a začal ji hladit dole po zádech, pak dlaněmi putoval kolem pasu. Prsty zavadil o ňadra a opět se zmocnil úst. Když se odtrhl, byl

jeho dech stejně přerývaný jako její. Lyra myslela, že se Sam stále ovládá, ale pak sklouzla pohledem níž a spatřila, že jí rozepíná kabátek.

„Buší ti srdce,“ řekla a položila na ně dlaň. „Cítím to.“ 169

Sam ji potřeboval cítit na svém těle. Ustoupil a přetáhl si tričko přes hlavu, hodil je na podlahu a začal si rozepínat džíny. Lyra ho uchopila za ruce, aby mu v tom zabránila. Upřeně se mu zadívala do očí, prsty vklouzla pod opasek a pomalu rozepínala jeden knoflík po druhém, což působilo přímo katastrofálně. Záměrně si počínala mučivě pomalu a přiváděla ho k šílenství.

„Jsi moc pomalá,“ řekl ochraptěle.

Ze zadní kapsy vytáhl kondom, položil ho na noční stolek a svlékl se, ani trochu se neostýchal. Jakmile Lyra

pohlédla na jeho nádherně tvarované tělo, bylo jí jasné proč. Stavbu těla měl jako řecký válečník, pletence svalů od prsou

až ke kotníkům. Doslova cítila jeho sílu, jeho moc.

„Teď je řada na tobě,“ řekl jí.

Nestyděla se, ale cítila se bezbranná a přála si, aby se mu její tělo líbilo stejně jako on jí. Svlékla si kabátek a odhodila ho na postel, pak si rozvázala šňůru pyžamových kalhot.

Látka se jí svezla k patám. Úplně nahá z nich vystoupila, obrátila se tváří k němu a čekala, co udělá. Cítila, že jí hoří tváře, a tušila, že se červená.

V Samově čelisti zacukal sval, jak jím projel blesk touhy. Dlouze, přerývaně vydechl. „Ach Lyro…, jsi krásná.“ Jeho hlas se chvěl citem.

Vztáhl k ní ruce a přitáhl si ji k sobě. Její měkká ňadra se přitiskla na jeho hruď a jejich dotek v něm probudil ještě silnější vášeň.

Lyra mu přejela tváří po prsou. Porost plavých chloupků ji zalechtal na kůži, když vdechovala jeho opojnou vůni.

Zvedla hlavu a políbila ho těsně pod bradu, pak na místečko po straně krku, kde poskakoval pulz.

Sam nemohl zůstat pozadu. Zvedl jí bradu a dychtivě ji políbil, pak ji zvedl, uložil na postel a zakryl svým tělem. Aby ji příliš netížil, opřel se o lokty.

Zadíval se jí do očí a zašeptal: „Pověz mi, co se ti líbí.“

„Tohle,“ odpověděla a přisála se k jeho rtům. 170

Náruživě ho líbala a zkoumala ústa svým jazykem. Pevně mu sevřela ramena. Připadalo jí, že jeho tělo je jako horká ocel. Každý polibek byl ještě žhavější než ten předchozí. Sam se snažil příliš nespěchat. Pokud se ho Lyra snažila rozvášnit, dařilo se jí to velmi dobře.

„Mně se líbí tohle,“ řekl. Pomalu se posouval po jejím těle níž, až se dostal k ňadrům. Políbil údolí mezi nimi a každé ňadro přejel jazykem. Věděl, že se jí líbí, co dělá, protože se pod ním neklidně zavrtěla a pozvedla k němu. Sklouzl ještě níž, zasypal polibky její břicho a ústy putoval dál, až vykřikla a zaryla mu nehty do ramen. Otočil se na záda, přitáhl si ji na sebe a téměř divoce ji políbil.

„Chci tě,“ zaúpěl.

„Ještě ne,“ odpověděla sotva slyšitelným hlasem. Lyra si přála, aby se přestal ovládat dříve než ona.

Zarývala mu zuby do lalůčku, usmívala se, když cítila, jak se pod ní napíná jeho tělo. Pak posunula hlavu níž, polaskala jeho pevné břicho a postupovala dál, hladila ho a líbala.

Chytil ji a otočil na záda. Počínal si přitom prudce, ale její vášeň byla stejně intenzivní jako jeho.

Jakmile ji přiměl roztáhnout nohy, chytila se ho za krk a roztřásla se očekáváním.

Klekl si jí mezi stehna a dotek její kůže ho zbavoval rozumu. Pomalu po ní přejížděl svým tělem, ale přestal, jakmile uslyšel, že se napjatě nadechla. Otočil se na bok a sáhl na noční stolek.

Lyra se snažila ovládnout dech, když se k ní opět vrátil a sevřel ji do náruče. Bože, byl tak nádherný. Pohybovala se pod ním a on už nemohl déle čekat. Pronikl hluboko do jejího těla. Snažil se jednat pomalu, prodlužovat rozkoš, ale byla tak těsná, že dlouho nevydržel. Povytáhl se a znovu se prudce zanořil. Ovinula kolem něho nohy a jeho nápory začaly být rychlejší, prudší, méně kontrolované. Sam nikdy s jinou ženou necítil takovou vášeň.

Hrozilo, že ho zcela pohltí. Nemohl se zastavit, nemohl ovládnout své tempo, jak do ní znovu a znovu vnikal. 171

Lyra se také nedokázala ovládat. Když dospěla k vyvrcholení, celé její tělo se kolem něho sevřelo a v extázi vykřikla. Způsobil jí bolest? Lyra odpověděla tak, že mu zaryla nehty do zad a vzepjala se k němu.

Její vyvrcholení vyvolalo okamžitě jeho orgasmus. Zalévaly ho vlny slasti. Ještě nikdy v životě nic takového nezažil. Zbavila ho veškeré síly, takže se zhroutil na ni a hlavu zabořil do ohybu její šíje. Dýchal namáhavě a dlouho trvalo, než se jeho divoce tlukoucí srdce utišilo.

Jejich těla se leskla potem a srdce tisknoucí se k sobě bušila ve stejném rytmu.

Konečně sebral sílu, aby sklouzl z jejího těla. Beze slova vstal a zamířil do koupelny. Lyra uslyšela tekoucí vodu a

myslela si, že se sprchuje, ale Sam se za pár minut vrátil do postele. Lyra se předtím obrátila na břicho, ale nepřikryla se a to Sama velice potěšilo. Líbilo se mu, že je spokojená se svým tělem i s ním.

Poklepal jí na rameno. „Lyro?“ Zvedla hlavu. „Ano?“

„Chtěla bys zhodnocení výkonu?“

Otevřela ústa a chtěla něco říct, pak je zas zavřela.

„Cože?“ zeptala se.

„Zhodnocení výkonu. Chceš vědět, jak jsi to udělala, ne?“

Po jeho vysvětlení neměla slov. Zvedla se na loket, přimhouřila oči a zamračila se na něho. Dobírá si ji? Pak v jeho očích spatřila veselé jiskřičky. Tak fajn, tuhle hru mohou hrát dva, pomyslela si.

„Ano prosím. Zhodnocení bych si moc přála. Jak jsem to udělala? A můžu se ještě zlepšit?“

Natáhl se vedle ní, pod hlavu si zasunul polštář a řekl:

„Musím ti dát výbornou známku za nadšení.“

„Děkuji.“

„A také za snahu.“

„Opravdu?“ 172

„Rozhodně. Tvoje technika byla jednoznačně

nadprůměrná.“

Dobře se bavil. Tvář mu roztáhl pomalý, zcela nestoudný úsměv.

„Chceš říct, že se můžu zlepšit?“ zeptala se.

„Pomůžu ti s tím.“

„To by bylo prima,“ řekla s úsměvem. „Teď je řada na moje hodnocení tvého výkonu.“

Sepjal ruce, jako by se chtěl obrnit, a řekl: „Tak dobře, jsem připraven.“

Převalila se na něho. „Na zahřívací kolo to nebylo špatné.“

173

DVACET PĚT

Vyčerpal ji. Lyra usnula hlubokým spánkem kolem druhé ráno, ale probudila se krátce po páté, jakmile ji Sam políbil na krk.

Musí to být superman. Nedokázala spočítat, kolikrát se milovali. Třikrát? Čtyřikrát? Usoudila, že by měla být k sobě upřímná. I ona po něm dychtila. Ale stejně… copak nepotřeboval spát?

„Same?“ zavrněla.

„Hmm?“

„Co děláš?“

„Pokouším se tě probudit k milování na rozloučenou.“

„Copak jsme se už nepomilovali na rozloučenou?“

Otočila se v jeho náručí, aby se na něho mohla podívat a říct mu, že je nenasytný, jenže Samovo teplé tělo, ospalé oči a smyslná ústa způsobily, že změnila názor. Raději ho políbila. Možná je i ona nenasytná.

Jejich milování nebylo klidné, ale divoké a strhující. Byl

k ní něžný, cítila však jeho dychtivost. Lyra si připadala jako v ráji. Takové pocity byly děsivé a zároveň nádherné.

Přivinula se k němu a věděla, že je v bezpečí.

Samův orgasmus byl bouřlivý a radostný. Ochraptělým hlasem ji volal jménem a pevně držel u sebe její boky. Když se mu opět vrátila síla, pozvedl se a políbil ji na čelo. Lyra mu konečky prstů přejela po neoholené tváři.

Dotkl se jejího jemného obličeje. „Poškrábal jsem tě?“ Oči se jí zavíraly a na jeho otázku neodpověděla.

„Dobrou noc,“ řekla místo toho. 174

Sotva za minutu pak usnula.

~

Sam se váhavě zvedl z postele a zašel do koupelny, aby se osprchoval a oholil. Nevěděl přesně, kdy se objeví jeho náhradník, a chtěl být připravený.

Oholil se a sbalil si tašku, oblékl si pohodlné khaki

kalhoty a připnul k opasku pouzdro s pistolí. Ještě neobutý a do pasu nahý prošel potřetí chodbou, aby zkontroloval Lyru, přestože věděl, že jeho opatrnost je přehnaná. Lyře zde nic nehrozí.

Je v naprostém pořádku, krásná a… úchvatná.

Nic zlého se jí nestane. Alec ho ujistil, že její nový bodyguard – Hercules Winter – se postará o její bezpečí. Hercules Winter. Co je to za jméno, Hercules? Sam se rozhodl, že si ho prověří. Alec se za něho zaručil, ale Sam by se vsadil, že až se na něho podívá on sám, najde něco, co se mu nebude líbit. A jak může někdo brát vážně člověka, co se jmenuje Hercules? Možná v Hollywoodu, ale v reálném životě sotva.

Sam vešel zpátky do Lyřina pokoje, aby si tam vzal boty a oblečení, které nechal ležet na podlaze. Sotva všechno nastrkal do tašky, uslyšel zaklepání na dveře. Rozepnul přezku zajišťující pistoli a stále bosý sešel dolů. Vyhlédl kukátkem, prohlédl si průkaz a otevřel dveře.

Přísahal by, že na prahu stojí filmová hvězda. Sam obvykle nedbal na to, jak člověk vypadá, ale tenhleten Hercules měl stavbu těla odpovídající jménu. V souboji by Sam měl co dělat, aby ho porazil. Ale dokázal by to. Určitě. Sam zhodnotil svého náhradníka ve zlomku vteřiny.

Nevěděl, jestli kdy viděl někoho tak hezkého. Možná na filmovém plakátě. Příchozí neměl obvyklé rysy člověka, jenž pracuje jako bodyguard. Jeho profil byl příliš mužný, příliš dokonalý. Kde jsou jizvy, drsná pleť, váčky pod očima z dlouhých nocí na stráži?

175

Vždyť vypadá spíš jako herec nebo model. Možná přijal tuhle práci jen jako něco vedlejšího, než dostane roli v dalším dobrodružném trháku.

Hercules natáhl ruku, blýskl úsměvem a dokonale bílými zuby a to bylo poslední, co Sama přesvědčilo. S takovým člověkem nebude Lyra v žádném případě bezpečná.

Sam mu potřásl rukou, pak ho pevně chytil za rameno,

otočil zpátky a řekl mu, že došlo k omylu; Lyra ho vůbec nepotřebuje. Poděkoval mu za námahu a poslal zmateného Hercula po svých.

Se zíváním potom zamířil do kuchyně, nalil si sklenici pomerančového džusu a naráz ji vypil. Sex s Lyrou v něm vyvolal žízeň. Usmál se, když si na to vzpomněl. Mohl by ještě den zůstat, možná dokonce dopadnout muže, kteří ji pronásledovali. Alespoň by se o ni nemusel bát, až se vrátí do Washingtonu.

Ano, to má v plánu.

Nahoře vzal láhev studené vody a postavil ji na noční stolek vedle Lyry, pak si stáhl kalhoty a vklouzl do postele k ní. Byla k němu obrácená zády, tak si ji přitáhl k sobě, jednu ruku jí přehodil kolem pasu a na pár hodin usnul.

~

Blížila se desátá, když se Lyra konečně probudila. Sáhla na Samovu stranu postele, ale bylo tam prázdno, a přece cítila teplo v místě, kde ležel. Zavřela oči a poslouchala. V domě se neozýval žádný hluk. Sam je pryč. Žádné překvapení. Řekl, že ráno odjede. Proto všechen ten nádherný sex na rozloučenou.

Přemáhala melancholii, pak ji však zachvátil hluboký smutek, po němž následovala bolestná lítost a nakonec rozhořčení. Jak se mohl opovážit odjet? No dobře, možná musel, ale mohl jí říct… Co? Že se vrátí? To by byla lež a Sam k ní byl od počátku naprosto upřímný.

Ani po dlouhé sprše se necítila lépe. Než si vyfoukala vlasy, rozhodla se, že na něho zapomene. Jestli mohl odejít 176

tak snadno, pak to znamená, že pro něho neznamenala víc než sex na jednu noc.

„Dobře že jsem se ho zbavila,“ zamumlala si pro sebe. Když si nanesla lesk na rty, zadívala se do zrcadla a dodala:

„Moc dobře.“

Špatné ovšem bylo, že své vlastní lži nemohla uvěřit.

Bylo načase sejít dolů a seznámit se s novým bodyguardem. Uložila si notebook do batohu, vytáhla mobil

z nabíječky a sešla ze schodů. Postavila batoh na pohovku a zamířila do kuchyně.

„Ahoj,“ zavolala.

Nahlédla za roh a strnula. O pracovní stůl se opíral Sam a popíjel mléko z krabice. Lyra otevřela ústa. „Ty jsi tady.“ To, jak vypadal, v ní probudilo vzpomínky na všechno,

co se odehrálo v noci. Rozbušilo se jí srdce. Nejraději by se mu vrhla kolem krku a řekla mu, jak je ráda, že ho vidí, ale nemohla připustit, aby poznal, jak je zranitelná.

Vytáhla mu z ruky krabici a nedbale se z ní napila. „Měl jsi už být pryč,“ prohodila.

„Náhrada nevyšla,“ řekl a pokrčil rameny. Vzal jí z ruky krabici a postavil ji na stůl, pak Lyru sevřel v náručí a políbil.

Vtom zazvonil telefon.

Sam se od ní odtrhl a zeptal se: „Můj, nebo tvůj?“

„Můj,“ odpověděla s povzdechem Lyra.

Přešla do obývacího pokoje, vylovila telefon z batohu a podívala se, kdo volá. „Ale ne,“ zaúpěla.

„Co se děje?“ zvolal z kuchyně Sam.

„Volá otec Henry,“ odpověděla. „Určitě zas kvůli babičce.“

Sam pozoroval, jak se Lyřin výraz mění z podrážděného na ustaraný, zatímco poslouchala kněze. Jakmile rozhovor

skončil, uložila telefon do batohu a řekla: „Musím jet do San Diega.“

„Kdy?“

„Hned.“ 177

„Fajn. Řekni mi proč. Co se stalo?“

Lyra si zabořila prsty do vlasů. „Potřebuju se sbalit a vyjet.“ Když se pokusila proklouznout kolem něho, zastavil ji. „Tak mi to pověz,“ opakoval klidně.

„Myslela jsem, že otec Henry volá kvůli svěcené vodě.“

„Cože?“

„Kvůli svěcené vodě z křtitelnice v kostele. Gigi – moje babička – ji tam občas krade.“

„Chápu,“ řekl, i když vůbec nevěděl, o čem mluví.

„Tentokrát to nebylo kvůli svěcené vodě, přestože si jí zas trochu vzala na petúnie.“

O čem to Lyra mluví? Sam se rozhodl, že mu to musí pořádně vysvětlit, ještě než nasednou do auta. Zatím byla příliš rozčilená, než aby dokázala mluvit souvisle. Ale on potřebuje základní fakta.

„Tak o co tomu knězi šlo, když ne o svěcenou vodu?“

„Byl u Gigi na obědě. Má její jídla moc rád, tak ho zve na oběd.“

„Rozumím.“

„Řekl mi, že seděl na verandě a popíjel ledový čaj, když najednou kolem velmi pomalu projelo nějaké auto. Všiml si, že muž na sedadle vedle řidiče upřeně hledí na Gigin dům. O pár minut později projel vůz kolem domu znova. Otec Henry se snažil zachytit poznávací značku, ale byla celá zastříkaná blátem. Napadlo ho, že je to možná záměr. Polekal se, zašel do domu a díval se z okna. A auto se opravdu objevilo zas.

Tentokrát z něho vystoupil nějaký muž a díval se do Giginy poštovní schránky. Otec Henry vyběhl ven a křičel na něho, ať ji nechá být, že je to soukromý majetek. Muž mu odpověděl, že hledá dům Prescottových. Řekl, že ta Prescottová bude litovat, že se jim pletla do cesty. Pak odjel, protože otec Henry křičel, že zavolá policii.“

„A zavolal ji?“ zeptal se Sam.

„Ne, zavolal mně. Slíbil, že mi vždycky bude volat jako první.“

178

Sam by rád věděl, proč přiměla kněze, aby jí něco

takového slíbil, ale rozhodl se počkat, až bude Lyra klidnější. Teď se jí dokonce třásly ruce.

„Je ti jasné, že beze mě nikam nepojedeš, že?“

„Myslela jsem, že Alec poslal jiného bodyguarda.“

„Pošle ho zítra. Já zatím zůstanu. Pak dostaneš někoho jiného.“

„I když budu v domě své babičky?“

„Ano, i tam.“

„Vadí ti, že jsi musel zůstat?“

„Nevadí,“ odsekl. „Je to jenom drobná změna v mých plánech, nic víc.“

Lyra se rozběhla nahoru. Protože měla u Gigi skříň plnou oblečení, nemusela toho moc balit.

Sam si vzal svoji tašku a čekal na ni v obývacím pokoji.

Za chvíli se objevila. Spěchala do kuchyně a do boční kapsy cestovní tašky vhodila pár sladkých tyčinek. Nakonec se nadechla a řekla: „Hotovo. Můžeme jet.“

Na silnici byl hustý provoz a cesta do San Diega trvala snad věčnost. Asi po hodině jízdy z Los Angeles zazvonil Lyřin mobil. Hovor přicházel z mobilu její babičky, a tak ho Lyra ihned vzala.

„Lyro, zlatíčko, tady je Gigi,“ řekla babička.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Lyra.

„Naprosto,“ ujistila ji Gigi. „Otec Henry se musel vrátit

do kostela, ale dělá tu nějakou práci Harlan Fishwater. Musel otci Henrymu slíbit, že tady zůstane, než přijedeš. I když myslím, že to není nutné. Umím se přece o sebe postarat sama.“

„Gigi, už jedu a budu tam brzo. Slib mi, že nepošleš Harlana pryč, dokud nedorazím.“

„Tak dobře, slibuju. Ale nespěchej. Nemáš si proč dělat starosti. Říkám ti, že jsem v pořádku.“

Gigi ukončila hovor a Lyra klesla zpátky do sedadla. Přestože si oddechla, že je babička tak klidná, přece jen o ni měla starost.

179

Pohlédla na Sama. „Gigi říkala, že nemusíme spěchat. Že se o sebe umí postarat.“

„Zdá se, že je to rázná paní,“ řekl Sam.

„Ano, je,“ přisvědčila Lyra.

Chvíli uvažovala a potom řekla: „Same, ten člověk na otce Henryho vykřikoval, že ta Prescottová bude litovat, že se jim pletla do cesty. Myslel tím mě, že? Ti dva, co se mi

vloupali do bytu, něco hledali. Mysleli si, že jsem to odvezla ke Gigi.“

„To zní logicky,“ uznal Sam.

„Zřejmě hledají něco cenného,“ pokračovala. „Alespoň pro ně.“

„Říkala jsi, že u tebe nic cenného není,“ připomněl jí. Lyra se napřímila, jako by jí náhle něco blesklo hlavou.

„Ale bylo,“ řekla. „Ty knihy.“

„Knihy z výprodeje?“

„Ano, ty byly velmi cenné. Nevím, kolik mohly stát, ale podepsané první vydání klasických děl se prodává za tisíce dolarů. Teď to dává smysl. Chtějí, abych vrátila ty knihy.“

„Proč by si mysleli, že je má tvoje babička?“ zeptal se Sam.

„Hned po výprodeji jsem jela do San Diega.“ Chvíli mlčela a uvědomila si, co se stalo. „Můj bože, oni mě sledovali.“

180

DVACET ŠEST

„Pověz mi o své rodině,“ vyzval ji Sam, zatímco se proplétali mezi auty.

„Copak nebylo všechno v mém spisu? A mimochodem, jak dlouho máte o mně spis?“

„Od té doby, co se ti někdo vloupal do bytu.“

„Ach.“

Zasmál se. „Vypadáš zklamaně.“

Blížili se k odbočce ke Giginu domu a Lyra se konečně začínala uvolňovat. Nebude trvat dlouho a sama uvidí, jestli je s babičkou všechno v pořádku.

„O mé rodině jsme už mluvili. Dva bratři, babička, která nás vychovávala… Co ještě bys chtěl vědět?“

„Kdy se z tvých rodičů stali ‚ti dva‘?“

„Když se pokusili zbavit babičku svéprávnosti. Víš, ti dva rozházeli opravdu bohatý svěřenecký fond, který můj dědeček nechal svému jedinému synovi, a teď jsou nuceni udržovat vyrovnaný rozpočet. To není v jejich stylu.“

„A co ranč?“

„Dědeček ho před smrtí odkázal mým bratrům a mně.“

„A jakou práci má tvůj otec?“ zeptal se Sam.

„Žádnou. Hraje golf a chodí na večírky. Oba jsou velice společenští lidé.“

„Jsou to tvoji rodiče a ty je přes to všecko máš ráda.“

Sam toto tvrzení pronesl věcně, a přece v sobě neslo náznak otázky.

„Už ne, když tak ublížili babičce…, a k tomu jen kvůli penězům.“

181

„Jak se na to dívají tvoji bratři?“

Lyra se usmála. „Gigi vychovávala i je. V žádném

případě nedovolí, aby ji někam odložili. Je dobře, že jsou na mé straně. Na křižovatce zahni doprava,“ dodala. „Protože ty jsi jediné dítě, předpokládám, že máš k rodičům blízký vztah.“

„Mám.“

„Cítil ses osamělý, když jsi byl malý?“

„Někdy ano. A co ty? Jediná holka…“

„Byla jsem si blízká s bratry. Zuřili na mě, protože jsem se jim pořád pletla pod nohy, když jsem byla malá.“ Vyhlédla z okna a na okamžik se jí zastesklo po texaském ranči.

„Moje žena Beth měla sestry i bratry.“

To bylo poprvé, co se Sam zmínil o své ženě, a Lyra pátrala v jeho očích po náznaku smutku, ale on se při vzpomínce na manželčinu rodinu usmíval.

„Měli tě rádi?“ zeptala se Lyra.

„Její sestry ano. S bratry to trvalo déle. Byli jsme mladí, možná až moc na to, abychom se brali, ale žili jsme spolu tři roky.“

Lyra složila ruce do klína. „Nezáleží na tom, kolik vám bylo. Miloval jsi ji.“

Zasmál. „Jsi romantická, Lyro.“

Měl pravdu, ale nemyslela si, že je to něco špatného. Co na tom, že chce najít dokonalou lásku?

„Co se týče tvých bratrů…,“ začal Sam.

„Ano?“

„Brzo ti budou volat.“

„Proč?“

„Někdy touhle dobou klepou na jejich dveře dva agenti FBI. Chystají se zabavit bedny, které jsi tam poslala.“

„Prosím tě, řekni, že nepoví Owenovi a Cooperovi o tom vloupání.“

„Zřejmě ne.“ 182

„Zřejmě?“ zvýšila hlas. „Ty neznáš mé bratry. Jestli na to přijdou, budou vzteky bez sebe.“

„Možná mají důvod dělat si starosti.“

„Mohli by po Gigi chtít, aby se na nějaký čas usadila na ranči. To by bylo dobré,“ usoudila Lyra. „Když mluvím o Gigi… Je tu pár věcí, o kterých bys měl vědět.“

„Co například?“

„Například že jsi demokrat. Nezáleží na tom, jestli

opravdu jsi nebo ne. Když budeš ve společnosti mé babičky, je třeba, abys byl demokrat tělem i duší.“

„A proč to?“ stočil k ní zrak.

„Bude to jednodušší.“

„Co ještě?“

„Nemluv o sexu.“

Rozesmál se, až mu vstoupily slzy do očí. „Já snad nabourám. Proč si proboha myslíš, že bych chtěl s tvou babičkou mluvit o sexu?“

„Prostě nemluv. Gigi není úzkoprsá, ale nedělej to. Jednou v noci vešla do mé ložnice…“

„A tys tam nebyla sama.“

„Samozřejmě že jsem byla sama!“ vykřikla Lyra. „Bylo to v jejím domě.“

„Tak co se stalo?“

„Zjistila, že ráda spím nahá.“

„Podívejme, takže Gigi a já máme něco společného. I já jsem to zjistil. Takže je něco, o čem bychom si mohli promluvit.“

Ignorovala jeho provokativní poznámku. „Od té doby mi Gigi při každé příležitosti kupuje staromódní pyžama.“ Sam zvážněl. „Promluvím si s ní o tobě.“

„Já vím. I já s ní budu mluvit. Nemáme před sebou tajemství. Jenom mi vadí, že jsem jí způsobila starosti a že ji uvádím do nebezpečí.“

„Za nic z toho nemůžeš.“ 183

Postřehl, že se do jejích očí vloudily obavy. „Takže až si s Gigi probereme vážné věci, dovolíš mi, abych mluvil o počasí. Ještě něco?“

„Jídlo. Je skvělá kuchařka. Zítra budeš mít o dvě kila víc,“ slibovala Lyra.

„Už vím, o čem s ní budu mluvit,“ řekl a významně se přitom usmál.

„O čem?“ zeptala se nedůvěřivě Lyra.

„O dlouhém loučení.“ Natáhl se a pohladil ji po stehně.

„Co kdybych jí řekl o opravdu dlouhých loučeních?“ Lyra ho žertovně plácla po ruce. „Když mluvíme o dlouhých loučeních… Kdy tě vystřídá nový bodyguard?“

„Zavolám Alekovi a dám ti vědět.“ Aby změnil téma, rychle se zeptal: „Už tam budeme?“

„Už jsme skoro na místě. Babiččin dům je ten na konci ulice. Zaparkuj za ním.“

Gigi otevřela kuchyňské dveře a vyšla na práh, aby je přivítala. Začala mluvit, ještě než k ní došli. „Víš, jak jsem vždycky ráda, Lyro, že tě vidím, ale taky mě mrzí, že si myslíš, že se o sebe nedovedu postarat. Nemusela jsi hned všeho nechávat a vyrazit sem ke mně. Opravdu se o všechno umím postarat.“

Lyra ji políbila na tvář. „Já vím,“ řekla, „Ale něco se stalo a já si o tom chci s tebou promluvit.“

Sam vstoupil se zavazadly a Lyra je seznámila.

„Babičko, ráda bych ti představila agenta FBI Sama Kincaida. Same, to je Gigi.“

Odložil tašku a potřásl jí rukou. „Rád vás poznávám.“

„Agent FBI? A s takovým přízvukem? Skot?“ Usmál se. „Ano, madam.“

„Jak se to chovám! Tak pojďte přece dál!“ Ustoupila z cesty a přidržela jim dveře. „Agente

Kincaide, zůstanete na noc?“

„Ano.“

Gigi ani nemrkla. „Lyro, zavedeš agenta Kincaida do pokoje pro hosty?“

184

„Říkejte mi prosím Sam.“

„Tak dobře,“ přisvědčila Gigi. „Jen jednu otázku.“

Lyra věděla, že má na mysli stovky otázek, ale pravděpodobně s nimi počká, až bude po večeři. Pak bude Sam podroben křížovému výslechu.

„Ano?“

„Jste momentálně ve službě?“ Sam přikývl. „Jsem.“

„Pracujete u Lyry?“

„Správně.“

„Uvařím čerstvý čaj.“

Lyra odvedla Sama nahoru. Slyšel jakési rány a Lyra se domnívala, že tam pracuje Gigin řemeslník. Vstoupila do bleděmodré ložnice. Obávala se, že dvojitá postel bude pro Sama moc malá, ale matrace byla dobrá. Vysvětlila mu, že budou mít společnou koupelnu.

Podlaha starého domu vrzala, když přecházel chodbu, aby odnesl Lyře věci do jejího pokoje. Stěny v něm měly

bledě žlutou barvu. Byl to dívčí pokoj s bílými prošívanými pokrývkami, bílými závěsy a řadou parfémů na toaletním stolku. Sam postavil její zavazadla na židli a následoval ji ke dveřím. Jakmile se otočila, aby mu něco řekla, vrazila do něho. Chytil ji za ruce, aby neupadla, a oba strnuli, když se jejich těla dotkla. Stačilo, aby se Lyra na něho zadívala, a nemohl odolat. Vzal její tvář do dlaní a něžně ji políbil.

Musela mu polibek oplatit. Objala ho a vtom zavolala Gigi. „Lyro, zlatíčko, řekni mi, jestli nahoře není moc horko.“

Sam od ní poodstoupil. „Mohlo by být ještě větší.“

„Ne, nemohlo. Pojď, ukážu ti zbytek domu.“

Lyra o Gigině domě říkala, že je průchozí. Přední dveře vedly do obývacího pokoje, z něho další dveře do jídelny a

pak do kuchyně. Za kuchyní byla malá místnost, z níž si Lyra udělala pracovnu.

„Gigin pokoj je o kousek dál, proti koupelně,“ ukazovala Lyra. Bušení se ozývalo čím dál hlasitěji.

185

Gigi si oblékla zástěru a otřela si ruce do utěrky na nádobí. „Pojďte si dát sklenku ledového čaje.“

Ze suterénu vystoupil Harlan, pozdravil se s Lyrou a byl představen Samovi.

„Dal byste si trochu čaje, Harlane?“

„Ne, děkuju. Musím vyzvednout děti. Už je dost pozdě.“

„To je,“ přisvědčila Gigi. „Tak na shledanou ráno.“

„Nezapomeňte, zítra přijdu později. Musím pro materiál na nové police.“

Sam prošel dveřmi za řemeslníkem a několik minut s ním hovořil na verandě.

„Agent Kincaid je docela hezký,“ řekla Gigi a pokukovala otevřenými dveřmi ven. „Nemyslíš?“

„Ano, myslím.“

„Nebudu čekat, až skončíme s večeří, než se dovím, co se děje, Lyro. Jestli se něco stalo, ráda bych to věděla hned.“ Lyra počkala, až se Sam vrátí, a teprve pak začala o věci mluvit. Gigi se posadila za stůl proti nim.

„Kde bych měla začít?“ zeptala se Lyra Sama.

„U výprodeje,“ odpověděl.

Zatímco Lyra líčila události několika posledních dní, babička seděla mlčky a napjatě poslouchala. Jakmile skončila. Gigi složila ruce na stůl a chvíli uvažovala.

„Chválabohu, že tobě ani Sidney nějak vážně neublížili.“ Pár vteřin mlčela a pak dodala: „Ty myslíš, že ti dva, co se tu dnes objevili, hledali věci, které jsi zabalila a poslala na ranč?“

„Je to samozřejmě možné,“ řekl Sam. „Už jsem mluvil s detašovaným útvarem v L. A. a vyčlenili na to pár lidí. Uvědomí zdejší policii, aby věděli o situaci.“

Lyra vysvětlila: „Sam je kamarád Aleka Buchanana. Teď mi dělá bodyguarda.“

Gigi pohladila Sama po ruce. „No, myslím, že Lyra je v dobrých rukou.“

186

Lyra si oddechla, že Gigi zůstala tak klidná.

„Nevezmeme si pití ven na verandu? Tady je moc dusno,“ navrhla.

„Jděte napřed. Já zapnu klimatizaci,“ řekla Gigi.

Sam se posadil vedle Lyry na houpačku a ruku přehodil přes opěradlo. Občas zavadila o Lyřin krk.

Gigi přišla za nimi. „Hrozně se stydím, že vidíte moji zahradu v takovém stavu. Vůbec nechápu, proč tady nic nechce růst. Dva roky po sobě! A mívala jsem tak hezkou zahrádku, že, Lyro? Teď jí nepomáhá ani svěcená voda.“ Sam se zvedl z houpačky a sešel s Gigi ze schodů.

Sklonil se, utrhl list jedné rostliny a začal si ho prohlížet. Pak se spustil na koleno a prohrábl kousek. „Čím to tady zaléváte?“ zeptal se.

„Přece svěcenou vodou…,“ řekla Gigi, jako by to tak dělal každý.

„A kromě svěcené vody?“

„Loni jsem zkoušela všechna možná hnojiva a pesticidy, ale letos už jenom vodu.“

Cestou zpátky k verandě vzal Sam Gigi za loket.

„Co se stalo s mým zahradnickým talentem?“ postěžovala si.

Lyra ji začala utěšovat: „Příští rok možná…“

Sam nechápal, jak to, že dvě chytré ženy nepoznaly, co se stalo.

„Je tu jed,“ řekl.

Gigi se posadila a otočila se k Samovi. „Nezlobte se, Same, ale co jste říkal?“

„Že je tu jed,“ opakoval.

Gigi vylétla z křesla jako blesk. „Někdo otrávil moje květiny?“

„Ne přímo květiny, ale půdu.“ Lyra užasla. „Víš to jistě?“

„Ovšem. Jen se na to podívej. Někdo dává do půdy

herbicid.“

„Lyro?“ zasyčela zlostně Gigi. 187

„Ano, Gigi?“ Lyra viděla takový výraz v Giginých očích jen několikrát v životě, ale věděla, co bude následovat.

„Přines mi moji osmatřicítku.“ 188

DVACET SEDM

Sam byl přesvědčen, že kdyby Lyra nezačala Gigi uklidňovat, rozčilená žena by popadla zbraň a hnala se s ní přes dvůr k domu své sousedky. Pochyboval, že by skutečně stiskla spoušť, ale byl přesvědčen, že by pistoli použila alespoň jako zastrašovací prostředek.

„Jak si můžeš být tak jistá, že za uhynulé kytky může paní Castmanová?“ zeptala se Lyra.

Gigi přestala na chvíli nervózně přecházet sem a tam a odpověděla: „Samozřejmě že to byla ona! Kdo jiný by mohl mít tak ďábelský nápad? Věděla jsem, že se děje něco divného, když tak soucitně mluvila o mé zahradě.“

Gigi napodobila soustrastný hlas své sousedky a zaskřehotala: „Ach je mi hrozně líto, že máš letos tak ubohé petúnie… Možná ti v zahradnictví prodali špatné sazenice… Taková škoda, tolik ses nadřela, a nemáš z toho vůbec nic… Jsem přesvědčená, že to příští rok bude lepší.“ Pak dodala:

„Vsadím se, že ty láhve vody, které si přinášela z kostela, byl jenom švindl. Mám chuť zajít k ní a vytrhat všechny kytky, které zasadila.“

Sotva vykročila po schodech z verandy, Sam k ní rychle přiskočil. Zavěsil se do ní a pohladil ji po ruce. „Víte, Gigi, možná bude lepší způsob, jak to vyřešit. Chcete přece, aby paní Castmanová přiznala, co provedla, že?“

Gigi se zastavila a uvažovala. „Ano, nejspíš by se nikdy nepřiznala, kdybych jí zničila zahradu tak, jako ji ona zničila mně.“

189

Žalostně pohlédla na usychající a zvadlé květiny. „Bojím

se, že se už nevzpamatují.“

„To je pravda,“ přisvědčil Sam.

Gigi vypjala hruď a s pomstychtivým výrazem v očích se zadívala na Sama. „Co by se dalo dělat?“

„Myslím, že tohle vyžaduje trochu konspirace,“ řekl.

„Jako se dělá u FBI?“

„Přesně tak,“ řekl a odvedl ji zpátky na verandu.

Gigi měla ohromnou radost, že se jejímu případu bude věnovat agent FBI. Zatím seděli a povídali si až do setmění a přitom se dívali, jak slunce mizí na moři za obzor.

Sam ani Lyra neměli zvláštní hlad, ale když je Gigi zavolala do kuchyně a postavila před ně čerstvě upečený chléb a misky s rybí polévkou, najednou jim připadalo, že hlady umírají.

„Byl to dlouhý den,“ řekla Gigi. „Půjdu do postele.“ Jen co Lyra uklidila nádobí, protáhla si paže a zívla.

„Myslím, že půjdu taky spát.“ Políbila Sama na tvář a odebrala se nahoru.

Samův telefon ohlásil, že mu přišla zpráva. Alec se už potřetí ptal na bodyguarda, jehož Sam odmítl. Sam se rozhodl už neodkládat odpověď a vyšel na verandu, aby mu zatelefonoval.

„Co se, sakra, děje, Same?“ začal Alec.

„O co ti jde?“

„Co ti vadilo na Herculovi?“

„Nebyl to ten pravý.“

„Jak to víš?“ V Alekově hlasu se ozývalo jasné pohoršení.

„Neměl jsem pocit, že by s ním byla Lyra v bezpečí.“

„Chápu.“ Alec protáhl slova, jako by právě učinil zajímavý objev.

„Co chápeš?“ zeptal se podrážděně Sam. Nedal Alekovi čas na další úvahy. „Jsme teď v San Diegu. Nevím, kdy se Lyra vrátí do L. A.“

190

„Slyšel jsem o té bombě pod autem,“ řekl Alec. „A o těch zabijácích, co vás napadli v parku. Vím, že už je dostali.“

„Nic nepřiznali.“

„Na kauci se ven nedostanou.“

Chvíli hovořili o případu, každý přicházel s nějakou teorií o tom, kdo a co za tím je, pak Alec řekl: „Nemáš co dělat? Jako třeba přednášet a vrátit se k práci do Washingtonu?“

„Ano, mám, ale můžu ještě den nebo dva zůstat. Zavolám ti, až budu potřebovat, aby to někdo za mě převzal. Možná pozítří.“

„Co kdyby Hercules…“

„Kruci, to ne,“ řekl rychle Sam. „Myslím, že nemá patřičné schopnosti.“

„To má být vtip? Byl u speciálních jednotek,“ připomněl mu Alec.

„Musím končit, Aleku. Brzo se ozvu.“

Alec ještě něco říkal, ale Sam už hovor ukončil. Přesvědčil se, že jsou zamčené všechny dveře, a vyšel nahoru, aby se připravil k spánku.

Právě když vycházel z koupelny, otevřela Lyra dveře své ložnice. „Zapomněla jsem ti říct, kde jsou ručníky.“

„Našel jsem je.“

„Tak dobrou noc.“

Ustoupila zpátky do pokoje a chtěla zavřít dveře, jenže Sam vykročil k ní. Byl do pasu nahý, na sobě měl jen khaki kalhoty, ale nezáleželo na tom, jestli je oblečený od hlavy k patě, nebo na sobě nemá vůbec nic: pohled na něho jí bral dech. Sam ji přinutil ustoupit o krok, pak rychle za sebou zavřel dveře.

Lyra zavrtěla hlavou. „V Gigině domě spolu nemůžeme spát.“

„Budeme se chovat tiše.“

Přitáhl si ji do náruče, rukou jí přejel vzadu po krku a do dlaně nabral hrst jejích vlasů. Přiměl ji, aby zvedla bradu, a 191

přitiskl jí rty na ústa. Jeho jazyk vklouzl dovnitř a pohrával si s jejím.

Lyřin odpor slábl, ale přece jen nalezla sílu, aby řekla:

„Ne, neměli bychom…“

„Dobře, nebudeme.“

Kousal ji do ucha, až se jí celým tělem šířily drobné záchvěvy. Položila mu dlaně na prsa, ale jeho polibky začaly být naléhavější, chtivější a náruživější. Nebyla si jistá, kdo jí svlékl pyžamo. Myslela si, že to udělala sama, ale je možné, že při tom pomáhal Sam.

Jeho ústa znovu a znovu dopadala na její a Sam zasténal, jakmile o něho zavadila měkkými ňadry. Když laskání nabylo na důvěrnosti, zatahala ho za vlasy a žadonila, aby ji přestal trápit.

„Odnes mě do postele,“ vyzvala ho.

Dvakrát ji musel umlčet polibky, když vyvrcholila. A jeho vlastní orgasmus byl tak silný, že se mu napjalo celé

tělo. Nejraději by vykřikl její jméno, ale místo toho jí pouze zasténal u krku.

Míjely dlouhé minuty a oni se stále tiskli k sobě. Pak ji Sam něžně políbil na čelo, šeptem jí popřál dobrou noc a odešel.

Lyra uslyšela tekoucí vodu. Hluboko v nitru cítila touhu. Věděla, že se Sam vrátí do pokoje po hosty, ale přála si, aby spal vedle ní.

Najednou si uvědomila, že takto uvažuje ten, komu cosi chybí. To není dobré, řekla si. Ani trochu. Nechtěla jít spát a přitom myslet na takové věci, proto se raději pokusila zaměřit na příjemnější představy. Vzpomínala na jeho úsměv a na to, jak ji Sam přiváděl k úžasu, jak se na ni díval a jak byl klidný tváří v tvář nebezpečí.

Právě usínala, když vklouzl do postele za ní. Pootevřela oči. Jeho pistole ležela na nočním stolku, což znamenalo, že s ní zůstane celou noc. Ucítila objetí jeho paží a spokojeně usnula.

~ 192

Lyru probudily jakési rány. Na okamžik si myslela, že je zemětřesení; zdálo se jí, že se dům chvěje. Zvedla se na posteli a ohlédla se po Samovi, ale ten vedle ní nebyl. Až se

naplno probudila, uvědomila si, že bušení zaznívá v pravidelném rytmu. Hluk působil někdo dole.

Ach ne! Co pro Gigi dělá Harlan tentokrát? Měla už tolik polic, že by si mohla otevřít obchod s obuví. Další už přece stavět nemůže, nebo ano?

Kdyby byly Lyra a Gigi doma samy, sešla by dolů v županu, ale Gigi by nejspíš dostala srdeční záchvat, kdyby nepřišla v řádném denním oblečení, když jsou v domě dva muži. Lyra si pro sebe něco zamumlala, osprchovala se, pak si oblékla tmavomodrou sukni a bílou blůzku. Sotva vykročila po schodech dolů, spatřila proti sobě Sama. Vesele se na ni šklebil.

Okamžitě se jí zmocnilo podezření a zeptala se: „Co je?“ Potřásl hlavou. „Pojď se podívat.“

Lyra se vydala za zvukem a našla Harlana, jak vytlouká obrovskou díru do stěny Giginy ložnice. Měl zde spuštěný ohromný plastový závěs, aby se neprášilo do okolí jeho pracovního prostoru. Jakmile spařil Lyru, sundal si masku a zamával na ni, pak se opět věnoval své práci.

Lyra stála pár vteřin jako zkamenělá, potom se prudce otočila a zamířila do kuchyně. Jen co si nalila sklenici pomerančového džusu, vstoupila Gigi.

„Dobré ráno. Dnes jsi dlouho spala. Je skoro devět.“ Sam stál ve dveřích a opíral se o rám. Lyra si vytáhla židli a posadila se, ale nevydržela sedět dlouho.

„Bude Harlan přidávat další police?“ zeptala se.

„Ne, zlatíčko. To bude můj kryt.“

Lyra málem převrhla sklenku s džusem, jak vyskočila.

„Cože? Co to bude?“

„Kryt. Přece víš, co to znamená.“

Lyra klesla na židli a pohlédla na Sama. 193

Ten zkřížil paže na hrudi a řekl: „Snažil jsem se tvé babičce vysvětlit, že možná přehnaně reaguje na zprávu, kterou slyšela včera…“

Myslíš? chtěla se zeptat Lyra.

Zadívala se přes stůl na Gigi, která dychtivě čekala na její

názor. „Myslím, že je to ohromný nápad,“ řekla Lyra. Gigi přikývla. „Tak vidíte, Same. Souhlasí se mnou.“ Usmála se a šla se podívat, jak si vede Harlan.

Sam si přitáhl židli, obkročmo se na ni posadil a ruce položil na opěradlo. Naklonil se a řekl: „Kryt.“

„Ano, já vím. A proč ne? Ano, tenhle dům je malý, ale Gigina ložnice je prostorná a má šatnu, kterou nepotřebuje, tak proč tady neudělat kryt? Aspoň se bude cítit bezpečněji.“ Sam se poškrábal vzadu na krku a zasmál se. „Za chvilku půjdu k sousedům a vystraším tu starou paní tak, že se přizná, že likviduje Giginy květiny. Nevím, proč mě ten kryt tak překvapil. Měl jsem ho brát jako samozřejmost, po tom, co jsem slyšel o svěcené vodě.“

Do dveří nakoukla Gigi. „Nedali byste si toast, Lyro, Same?“

„Ne, díky.“

„Same, chlapče, řekl jste Lyře ty novinky?“

„Chystám se k tomu.“

Gigi zmizela na chodbě a Sam se obrátil k Lyře. „Je ještě něco nového? Co dalšího buduje Harlan?“ zeptala se.

„Tvoji bratři telefonovali Gigi. Chtěli, aby k nim přijela. Předpokládám, že myslí na ranč. Už vědí o tom vloupání… v podstatě všechno.“

„Jak se to dověděli? Kdo jim to řekl?“

Než se mohla rozzlobit, řekl Sam: „Přišli k nim dva

agenti FBI a odnesli si tvoje bedny. O tom jsem se zmiňoval, že?“

„Museli mluvit o vloupání?“

„Jestli si chtěli vzít tvoje krabice, tak ano. Nemohli tam bez důvodu sebrat něco, co patří tobě.“

„Měla jsem jim zavolat.“ 194

„Gigi říkala, že sem budou ještě telefonovat.“

„Vezmu si je na starost,“ ujistila Sama Lyra. Věděla, že

má před sebou dlouhé přesvědčování. Byli to její starší bratři a nemohli se smířit s faktem, že je dospělá a může se rozhodovat sama za sebe.

„Mám ještě jednu novinku,“ řekl Sam, když se vrátila

Gigi s prázdným kávovým šálkem. Oba se na sebe rozpačitě zadívali.

A jéje. „Jakou?“

Odpověděla jí Gigi. „O těch problémech se dověděli tvoji rodiče.“

Lyra svěsila ramena. „Jak na to přišli?“

„Tvůj otec telefonoval na ranč, zrovna když tam byli agenti, a správce mu to řekl. Přijede sem odpoledne i s matkou.“

Gigi a Sam čekali, co na to Lyra řekne. Neříkala nic, ale do tváře se jí nahrnula krev a bylo vidět, že zatíná zuby. Pomalu odsunula židli a vstala. Když vycházela z kuchyně, zeptal se Sam: „Kam jdeš?“

Odpověděla mu, aniž se ohlédla. „Říct Harlanovi, aby si s tím krytem pospíšil.“

195

DVACET OSM

Paní Edith Castmanová se sesypala jako domeček z karet. Byla na zahradě a věnovala se květinám, takže Sam nemusel klepat na její dveře a představovat se jako agent FBI. Stačilo, aby nedbale prošel dvorek, přes pistoli pro jistotu přetaženou tmavomodrou mikinu. Pochválil její zahrádku, řekl jí, že i on sám trochu zahradničí, i když rozhodně ne tak dobře jako ona, a že by ho potěšilo, kdyby mu dala pár rad.

Podezíravě se na něho zadívala. „Vy jste cizinec?“

„Ano.“

„Ale nejste tady, abyste nějakému Američanovi vzal práci, že ne?“

„Ne, nejsem.“

Sundala si brýle a skla otřela zástěrou. Vrásky, které se jí táhly od nosu k bradě, byly výrazné a hluboké a zdálo se, že její ústa se neustále křiví dolů. Samovi trvalo pouhý okamžik, aby poznal, jaká je paní Castmanová. Nešťastná. Květiny, vysvětlovala, jsou její pýchou a láskou, protože

nikdy nemluví.

Nepřál si slyšet podrobnější vysvětlení, a tak přikývl, předstíral, že chápe.

„Každý neumí pěstovat kytky tak jako já,“ chlubila se.

„Jen se podívejte na ty uschlé květiny odvedle. Žádná ani nevykvetla.“

„Vypadají opravdu špatně,“ přisvědčil Sam. 196

„Nejsou jenom špatné, jsou doslova mrtvé.“ Ohrnula nos a ztišila hlas. „Ta ženská, co tam bydlí, je zalévá svěcenou vodou, protože si myslí, že to dělám i já.“

Paní Castmanová není jenom nešťastná, pomyslel si Sam. Je zlomyslná, patří k lidem, kteří mají radost, když se jiní trápí.

„No ne, podívejme se na tyhle!“ řekl a ukázal na jakési purpurově červené květiny. Chtěl opět převést řeč na její zahradu. „Tak nádherné květy jsem ještě nikdy neviděl. Máte ohromný talent. Dal bych cokoliv, kdybych u sebe na zahradě dosáhl jenom z poloviny tak krásných výsledků.“

„Vy se zas vrátíte do své země?“

„Ano.“

„V tom případě vám ukážu, jak pěstuju květiny já. Neřekla bych vám to, kdybyste tady chtěl zůstat. Abyste mi nedělal konkurenci.“

Harlan ukládal kusy sádrokartonu do svého auta, právě když paní Castmanová se Samem přicházeli na zadní zahrádku. Nebyl tam náhodou. Sam ho požádal, aby se procházel venku jako náhodný svědek pro případ, že by došlo k situaci, kdy by Samovo slovo stálo proti slovu paní Castmanové.

„Ten mládenec je celou dobu v jejím domě,“ řekla pod nos paní Castmanová a kývla hlavou směrem k Harlanovi.

„Vím, že se něco děje, ale nechci o tom mluvit. Jenom jsem ráda, že tady už dlouho nebudu. Na podzim se odstěhuju zpátky do Pensylvánie. Dům jsem už prodala nějakým mladým manželům. Můžete si být jistý, že jsem nemluvila o tom, co se děje vedle, když se byli na dům podívat.“

Sam věděl, že Gigi bude ráda, až se doví, že se paní Castmanová odstěhuje. Prošel s ní malou zadní zahrádku a čekal, až otevře garážová vrata. Proniklo jimi světlo a paní Castmanová odložila na lavici zalévací konev, kterou si přinesla. Do nehybného vzduchu stoupala vůně půdy a hnojiva. Na starém stole bylo rozloženo zahradnické nářadí. 197

Na betonové podlaze ležely pytle hnojiva, v řadě na policích u stěny stály láhve s tekutým hnojivem a pesticidy.

„Používám speciální směs hnojiv,“ vysvětlovala a sáhla po jedné z lahví. „Je to můj tajný recept,“ dodala s ďábelským úsměvem, který Samovi připomněl starý němý film o šíleném vědci.

Zatímco nalévala kapalinu z několika lahví do kbelíku, ustoupil Sam stranou. Před sebou spatřil černou láhev s nápisem Permakill.

Uchopil ji a ukázal paní Castmanové a docela přívětivě se zeptal: „Postřikovala jste tímhle herbicidem kytky své sousedky, nebo jste ho lila rovnou do půdy?“

Paní Castmanové vylétla ruka k hrdlu. „Cože? O čem to mluvíte?“

Vztáhla ruku k láhvi, ale Sam ji odtáhl a nahlas četl upozornění na ní. „Pozor! Pokud se Permakill dostane do půdy, může zahubit vegetaci na celý rok.“ Opět pohlédl do ženiny zděšené tváře. „Takže vy jste to každý rok rozlévala na zahradu paní Prescottové, že?“

„Nemáte právo šťourat se v mých věcech!“ zaječela.

„Je to jasné už na pohled,“ namítl Sam, „a navíc jste mě sem sama pozvala. Nemám pravdu, Harlane?“

V té chvíli se Harlan vynořil zpoza rohu a zastavil se v otevřených vratech.

„Ale já…“ koktala paní Castmanová. „Já jsem ne…“

„Ale ano, paní Castmanová. Mohli by na to být svědci, víte,“ řekl Sam, jako by naznačoval, že o nějakých ví. Vytáhl odznak. „Máte právo…“

„Počkejte, počkejte. Jak to myslíte, že mám právo? Vy jste policajt?“

„FBI.“

Dlouze se nadechla a Sam téměř viděl, jak se jí do hlavy hrnou myšlenky, zatímco oči těkají sem a tam. „Neporušila jsem žádný zákon. Ona snad říkala, že ano? Zavolala vás sem? Nemáte nic lepšího na práci, než zatýkat ubohou starou ženskou, která chce jenom…“

198

„Chcete vědět, kolik zákonů jste porušila? Pro začátek to byl třeba vandalismus a vstup na cizí pozemek a…“

„No dobře. Dobře. Nemyslela jsem tím nic zlého.“

„Čím?“ zeptal se a doufal, že přizná, co udělala.

„Všimla jsem si, že její květiny jsou suché, tak jsem… Stejně by uhynuly… Nechci, abyste mě zavřeli,“ kvílela.

„Co můžu dělat, abych to napravila?“

Sam předstíral, že o problému uvažuje. „Měl bych vás odvést,“ řekl. „Zahradu vaší sousedky bude třeba přerýt a všechnu kontaminovanou půdu odvézt. Pak bude nutné navézt sem novou půdu a sazenice květin…“

„Zaplatím to,“ skočila mu do řeči. „Udělám, co je třeba. Všechno nahradím.“

Sam přikývl. „Výborně, ale upozorňuji vás, že stačí, abyste ještě jednou vkročila na zahradu své sousedky, a půjdete do vězení.“

Zatímco paní Castmanová spěchala do domu, aby zavolala zahradnictví, Sam se vrátil ke Giginu domu. U kuchyňských dveří stál Harlan a čekal.

„Díky, Harlane.“

„Nic jsem pro vás neudělal.“

„Paní Castmanová ví, že jste slyšel, jak přiznala, co provedla. Kdyby ještě dělala nějaké problémy, můžete zavolat policii.“

„Je to stará zlá ženská,“ řekl Harlan. Sam se s ním nepřel.

Harlan se chtěl vrátit k práci v Gigině ložnici, ale vtom Sam řekl: „Jestli se někdo z Lyřiny rodiny bude ptát, co tady děláte…“

„Povím jim, že stavím šatnu.“

Sam se usmál. „Říkala vám Lyra o…“

„Ne,“ přerušil ho Harlam. „Setkal jsem se s nimi.“ Lyra byla v obývacím pokoji, seděla na pohovce s nohama opřenýma o podnožku. Na kolenou jí ležel notebook, do něhož zuřivě bušila, a něco si pro sebe mumlala.

199

„Všechno v pořádku?“ zeptal se Sam.

Zvedla k němu zrak. „Pokouším se psát scénář pro svůj dětský film. Začala jsem s několika náměty, ale žádný se mi moc nelíbí. Prostě nevím, jak dál.“

„Určitě přijdeš na něco skvělého,“ ujišťoval ji.

„Děkuju,“ odpověděla a byla vděčná za jeho podporu.

Ze suterénu vyšla Gigi a nesla čisté ručníky. Když procházela obývacím pokojem ke skříni na prádlo, všimla si Sama.

„Mluvil jste s paní Castmanovou?“

„Mluvil.“

„A přiznala se?“

„Ano,“ odpověděl Sam.

„To je dobře,“ řekla a kývla hlavou. „Zajdu za ní a řeknu jí od plic, co si o ní myslím.“ Položila ručníky přes opěrku pohovky a rázně vykročila ke dveřím.

Sam rychle přistoupil k ní, než stačila vyjít ven. „Chápu, že jste rozčilená…, a máte na to plné právo. Poškodila váš majetek a zničila spoustu vaší práce. Ale slíbila, že vám škodu nahradí a dá vám nové květiny.“

„To je to poslední, co může udělat,“ zabručela Gigi.

„Já vím, já vím,“ uklidňoval ji Sam. Protože byla Gigi umíněná a paní Castmanová zlomyslná, dovedl si představit, že to může znamenat začátek nekonečné války mezi nimi.

„Ale vy přece chcete hlavně omluvu, ne? Aby každý věděl, že jste opravdu dobrá zahradnice.“ Na okamžik se odmlčel, nechal ji přemýšlet a pak pokračoval: „Paní Castmanová bude muset najmout někoho, kdo bude na vaší zahradě pracovat.“

Gigi svitlo. „To je pravda. Všichni si uvědomí, proč

nahrazuje moje květiny. Vím, že je nakoupí v Hatfieldově zahradnictví. Ti jsou jediní ve městě a každý si u nich rád popovídá.“ Usmála se a pohladila ho po tváři. „Děkuju vám, Same.“

Potom Gigi sebrala ručníky a lehkým krokem zamířila na chodbu.

200

Lyra sledovala Samův rozhovor s babičkou a žasla. Ještě nikdy neviděla, aby babičku někdo okouzlil tak jako on. Sam se otočil a všiml si, že se na něho usmívá. „Co je?“

„Děkuju,“ řekla.

S úsměvem jí odpověděl: „Gigi se mi líbí.“ 201

DVACET DEVĚT

Christopher a Judith Prescottovi nebyli sympatičtí lidé, ale Sam to ani neočekával.

Vtrhli do domu jako herci vstupující ve velkém stylu na jeviště. Dceru ani jeden z nich nepozdravil. Sam stál ve dveřích do kuchyně a pozoroval jejich shledání. Kdyby měl ohodnotit Lyřiny rodiče, řekl by, že jsou uhlazení, nabubřelí a afektovaní.

Lyřina matka byla přitažlivá. Na tváři neměla jedinou vrásku a Sam usoudil, že se o to zasloužili především dermatologové a plastičtí chirurgové. Její otec byl vysoký, hubený a výrazně opálený z golfu. Oba měli vlasy prokvetlé plavými pramínky – jeden z kadeřnického salonu, druhý od slunce.

Lyra se žádnému z nich nepodobala. Tělesnou konstrukci a krásu měla po babičce, která byla půvabná ještě dnes. Nakonec Lyřin otec přece jen pohlédl na svou dceru.

„Lyro.“

„Tati.“

„Kde je babička?“

„Nahoře,“ odpověděla. „Telefonuje. Až domluví, přijde dolů.“

„A kdo je ten člověk?“ zeptala se její matka. „Pokus si vzpomenout na zdvořilé chování a seznam nás.“

Lyra přistoupila k Samovi, zastavila se u něho a představila je. Vždycky si myslela, že její otec je velmi vysoký, ale vedle Sama vypadal téměř drobně, když si potřásali rukama.

202

„FBI…,“ podotkl otec. „A jste tady s Lyrou, abyste ji ochraňoval? To musí být dost stresující.“

Lyřina matka vyšla do kuchyně pro láhev vody. „Perriera nemáte?“ zeptala se. Nikdo jí neodpověděl. Nalila si sklenici čaje a odnesla ji do obývacího pokoje. „Drahoušku, dal by sis něco k pití?“

„Víš přece, že matka nemívá doma alkohol,“ připomněl jí Christopher.

„Já vím. Myslela jsem ledový čaj.“

„Ne, teď ne. Co jí trvá tak dlouho? Lyro, jdi se za ní podívat. Možná ani neví, že jsme tady.“

„Vím, že jste tady,“ řekla Gigi a vešla do pokoje.

„Obvykle nenecháváš hosty čekat, mami,“ řekl její syn a políbil ji na tvář.

„Christophere, ty nejsi host. Jsi můj syn. Ahoj, Judith.“ Také Judith jí vtiskla krátký polibek.

Sam mohl říct, že přes všechno, co se stalo, je Gigi ráda vidí. Posadila se do křesla a poslouchala, zatímco oni jí líčili svůj uspěchaný život. Lyřini rodiče Sama dost často zdvořile zapojili do konverzace a tázali se na názor nebo se vyptávali na jeho život, ale především hovořili o sobě. Žasl, jak mohou být tak společenští a příjemní, a zároveň zcela zaměření sami na sebe. Ani jednou neprojevili zájem o Lyru ani se nezeptali, jak se jí daří.

„Přestěhovali jste se do toho nového domu v La Jolle?“ zeptala se jich Gigi.

„Ne, ale stěhováci přijedou příští týden. Z finančních důvodů, matko, jsme museli prodat náš domov v New Yorku.“

„Ten střešní byt?“

„Ano,“ odpověděla Judith a kývla hlavou.

Lyra se posadila na pohovku vedle Sama a opřela se o

něho. Matka líčila prodej střešního bytu jako úmrtí v rodině.

„Kde teď bydlíte?“ zeptala se Gigi syna.

„V bytě v Houstonu.“

„Chceme, abys odjela s námi,“ řekla Judith. 203

„To je pravda,“ přisvědčil Christopher. „Chtěl bych, aby sis sbalila věci a abychom hned ráno vyrazili.“

„Dnes zůstaneme na noc v Coronadu,“ vysvětlovala Judith.

„Nikam s tebou nepojedu, Christophere, myslela jsem, že jsme si to ujasnili už u soudu. Nebudeš mi organizovat život.“

„Copak nechápeš, jaký máme strach?“

„O co?“

„O tebe,“ řekl a jeho hlas překypoval upřímností. „Lyru z ničeho neviním…“

Lyra povzdechla a zašeptala: „A je to tady. Ale…“

„Ale přece jenom tě uvádí do nebezpečí,“ řekl Christopher.

„Ne že by byla sobecká,“ přerušila ho Judith. Vůbec se na Lyru nepodívala a pokračovala: „Sobecká není ani trochu.“

„Ale…,“ zašeptala Lyra.

„Ale prostě neuvažuje,“ dopověděla Judith.

„Ti chlapi, co sem přijeli a vyhrožovali…“ Christopher potřásl hlavou, na opálené tváři ustaraný výraz. „To nesnesu, mami.“

„Nemusíš se bát,“ řekla Gigi. Půvabně složila ruce do klína. „Dnes tady máme agenta FBI a zítra odjedu na ranč. Právě jsem mluvila s Cooperem. Chce, abych tam zůstala, dokud agent Kincaid ty lotry nechytí, což určitě udělá,“ dodala a usmála se na Sama. „Kromě toho, chybí mi moji kamarádi a ráda bych je zase viděla. Tenhle dům nezůstane prázdný,“ ujišťovala je. „Každý den tady bude pracovat Harlan. Buduje…“

Lyra vyhrkla: „Další ohromnou šatnu s policemi.“ Gigi se na ni zamračila. „Ale Lyro…“

„Gigi, neměla by ses začít připravovat na večeři?“

„Proboha, podívejte se, kolik je hodin. Harlan tady bude každou chvilku.“ Vyskočila a pohladila syna po rameni, než se také mohl zvednout.

204

„Ty někam jdeš?“ zeptal se.

„S řemeslníkem?“ ušklíbla se Judith.

„Je to podnikatel,“ vysvětlovala Gigi. „On a jeho rodina mě vyzvednou a půjdeme na večeři k svaté Anežce. Musím se převléknout. Brzo se zas ukažte, vy dva.“

„Neměla bys radši zůstat doma, když ti někdo vyhrožuje?“

„Nikdo mi nevyhrožuje,“ namítla. „Kromě toho budu s Harlanovou rodinou a s hromadou dalších lidí v kostele. Nic se mi nestane.“

„Ale mami…“

„Zatím na shledanou. Ať se vám v Coronadu líbí.“ Christopher vstal. „Moje vlastní matka není schopná se mnou strávit ani hodinu?“

Lyra strnula. Jak se otec opovažuje vyčítat Gigi, že s ním netráví čas? Kolik času strávil on s ní? Předklonila se a chystala se protestovat, ale Sam jí položil ruku na rameno.

„Půjdeš taky na večeři do kostela, Lyro?“ zeptala se

Judith. „Byli bychom moc rádi, kdybyste ty a pan Kincaid s námi povečeřeli v hotelu.“

„Myslím, že by se neměla zdržovat v Gigině blízkosti. Jsem si jistý, že už tak ji hodně ohrožuje,“ řekl otec.

„Já si myslím, že bych se měla držet dál i od vás,“ řekla Lyra.

„Má pravdu, Chrisi,“ přisvědčila Judith. „Mohlo by to být nebezpečné. My u sebe nemáme bodyguarda, jako je tady pan Kincaid.“

Christopher se otočil k Samovi. „Určitě to chápete. Moje matka už není nejmladší a já o ni mám starost. Byl bych rád, kdyby se nám ji podařilo přesvědčit, že jí bude líp u nás.“ Sam pokrčil rameny. „Připadá mi, že je to docela silná žena.“

Než rodiče odešli, měla Lyra chuť ječet. Zavírala už za nimi dveře, když matka řekla: „Nemíníme to vzdát. Velice nám na Gigi záleží a víme, že by byla mnohem šťastnější, 205

kdyby žila u nás. Nevím, proč proti nám pořád bojuješ. Jediné, co chceme, je postarat se o ni.“

„Ne,“ řekla Lyra. „Vy se chcete postarat o sebe.“ 206

TŘICET

Lyra byla v rozpacích nad chováním rodičů a styděla se za ně. Nemohla je změnit a smířila se s tím, ale litovala, že Sam byl svědkem jejich předstíraného zájmu o Gigino

dobro. Byli to pokrytci a z jejich nenasytnosti se jí dělalo zle. Synové a dcery by měli milovat rodiče, a právě proto přicházel stud. Po tolika úskocích, kdy jim šlo jen o víc peněz, je Lyra nemohla milovat. A oni jistě nemilovali ji.

Lyře se po odchodu rodičů zdálo těžké pohlédnout na Sama, ale držela hlavu zpříma, když kolem něho procházela do kuchyně, aby si našla uklidňující čokoládu.

Sam postřehl její rozpaky, a aby ji rozptýlil, řekl: „Už jsi mluvila se svými bratry?“

Ta otázka ji rozrušila. „Cože? Á, samozřejmě, mluvila

jsem s Cooperem. On i Owen si myslí, že bych měla přijet na ranč a zůstat tam, než, a teď cituji, ‚se ta věc přežene‘.“

„Mají o tebe starost.“

„Já vím,“ řekla. „Snažila jsem se být milá, když jsem odmítala jejich pozvání.“

Usmál se. „To je dobře. Ale já mám taky nějaké zprávy.“ Vzal ji za ruku a stáhl k sobě na pohovku. Okno bylo otevřené a chladný větřík od moře lehce nadouval záclony. Bylo příjemné sedět a nechávat odplývat napětí, kterého byl ještě před pár minutami plný pokoj.

„Poslouchám,“ řekla Lyra.

„Telefonovali mi agenti z Texasu, kteří vyzvedli tvé bedny. Prohlédli každou knihu, každé dévédé a cédé. Nic tam nebylo.“

207

„Knihy samotné mají velkou hodnotu.“

„Jo, já vím. Dají je ocenit.“

„Kdybych přišla na to, jak dostat knihy k lidem, kteří je chtějí, možná…“

Zavrtěl hlavou. „Nezajímají je knihy. Přemýšlej. Mohly by ty knihy být tak cenné, že by pro ně stálo za to zabíjet? Ne, ty lidi musí zajímat něco jiného.“

Lyra chvíli uvažovala a pak utrápeně řekla: „Máš pravdu. Zabíjet pro hromádku knih, i kdyby stály pár tisíc, to nedává smysl. Takže jsme zas na začátku. Co vlastně chtějí?“

„Nenecháme toho, dokud na to nepřijdeme,“ ujistil ji Sam.

Jemně ji přiměl, aby mu položila hlavu na rameno, a pak chvíli mlčky seděli.

„Jak dlouho bude Gigi pryč?“ zeptal se Sam.

„Nevím. Zřejmě se vrátí tak kolem deváté nebo půl

desáté. Harlan a jeho žena budou chtít uložit děti do postele.“

„Kolik jich mají?“

„Pět.“

„Takže ho Gigi zaměstnává, aby jim pomohla, je to tak?“ Lyra zvedla hlavu a zadívala se na něho. „Tys to poznal, že? Harlan už nějaký čas nemá práci. Byl zaměstnaný u

stavební firmy, ale ta neměla dost zakázek. Určitě si zas brzo práci najde. A mezitím…“

„Buduje kryt.“

„Pořád si myslím, že je to dobrý nápad,“ řekla Lyra. Opět si položila hlavu na jeho rameno a zeptala se:

„Same, jak dlouho tady zůstaneš a kdy přijede další bodyguard?“

„Ne dříve, než se vrátíme do L. A.,“ řekl. „Vyjedeme, jen co odvezeme Gigi na letiště.“

„A postaráme se, aby bezpečně nastoupila do letadla,“ dodala.

„Pojďme nahoru.“

„Radši ne. To není dobrý nápad.“ 208

Přitáhl si ji na klín, objal ji a vášnivě políbil. Nemohla

odolat; bylo to tak nádherné.

„Pojďme nahoru,“ opakoval a pak ji znovu políbil. Lyra měla desítky důvodů, proč by neměli, ale nakonec přece jen šli.

Sam nedovolil, aby se před ním ostýchala, a ona se mu bez zábran oddala.

Líbilo se mu vidět ji nahou, i to, jak se k němu schoulila

po vyvrcholení. Líbilo se mu, jak se jí zamžily oči a jak měla rty plné a rudé po jeho polibcích. Ale vadilo mu, že musel odejít z její postele.

Lyra se oblékla a sešla dolů právě včas, aby mohla otevřít dveře Gigi.

„Večeře byla vynikající, opravdu vynikající,“ řekla babička, sotva vstoupila. „Otec Henry byl nadšený, že přišlo tolik lidí.“

„To je dobře,“ řekla Lyra.

Babička přistoupila blíž a zamračila se. „Co se ti stalo s obličejem? Jako by byl poškrábaný.“

Lyra si sáhla na tvář. „Opravdu?“

Věděla, proč se její tvář zdá poškrábaná: způsobily to Samovy vousy. Viník stál za Gigi a zubil se.

„Lyro, slíbila jsem otci Henrymu, že se u něho zítra zastavíš s šekem, než odjedeš zpátky do Los Angeles.“

„Ano, zastavím,“ slíbila Lyra. „Kolik bych mu měla dát?“

„Sto tisíc by mělo stačit.“

Lyra nemrkla ani okem. Nebylo třeba ptát se ani požadovat vysvětlení.

„A Harlan…,“ pokračovala Gigi.

„Chceš, abych mu zaplatila předem, protože budeš na ranči?“ zeptala se Lyra.

Gigi přikývla a řekla jí, kolik má Harlanovi zaplatit. „To

by mělo stačit i na materiál, který bude ještě potřebovat. Měl by si pospíšit a mít všecko hotovo za tři týdny, protože pak zas začne pracovat na plný úvazek.“

209

Lyra byla nadšená. „Už dostal práci?“

„Zakládá vlastní firmu a jeho první zakázka je přístavba

k farní škole. Je strašně stísněná,“ dodala Gigi. „Až otce zítra navštívíš, rozhlédni se tam.“

Lyra se otočila k Samovi. „Kostel i škola u svaté Anežky potřebují hromadu práce.“

„Je to chudá farnost,“ vysvětlovala Gigi. „Lidé mají co dělat, aby se uživili.“ Políbila Lyru na tvář a kývla na Sama, aby se sklonil a mohla ho také políbit. „Půjdu do postele.“

„Gigi, byl bych rád, kdybyste mohla dnes spát v pokoji pro hosty,“ řekl Sam. „Já se vyspím tady na pohovce.“

Lyra si myslela, že je to dobrý nápad. „Vím, že Harlan

svůj pracovní prostor utěsnil, ale prach přece jenom pronikne ven, a ty bys neměla spát ve své ložnici.“

„Ale Same, na pohovce se pohodlně nevyspíte,“ namítla Gigi.

„Jistěže vyspím,“ ujišťoval ji. „Já se vyspím všude.“

„Už jsem převlékla povlečení,“ řekla babičce Lyra, což byla naprostá lež. Protože Sam vůbec v pokoji pro hosty nespal, jeho ložní prádlo bylo nedotčené. Naštěstí Gigi měla všechno prádlo stejné – bílé.

Lyra počkala, až babička vyjde nahoru, a teprve pak přistoupila k Samovi a zašeptala: „Už žádné důvěrnosti.“

„Tak jo.“ Přitáhl si ji k sobě a políbil ji. Odstrčila ho. „Co děláš?“

„Důvěrnosti.“

„Takže pravý opak toho, co jsem řekla, ano? Možná bych měla na tebe používat obrácenou psychologii.“

„To zní dobře. Zkus to.“

Při pohledu na jiskry v jeho očích se jí zrychlil tep srdce.

„Fajn. Same, myslím, že bychom si měli zalaškovat.“

„Jak je libo.“ Znovu ji políbil, tentokrát náruživěji a ještě déle.

Celá se třásla, když se od něho odtrhla. „Pokrývky jsou v prádelníku proti Gigině ložnici.“ Připadalo jí skoro nemožné vzdálit se od něho, ale vynaložila na to všechnu vůli.

210

Teprve později, až už byl v posteli a ona se snažila

usnout, si uvědomila, jak velice jí na něm záleží. Předtím se jí podařilo takové myšlenky zahnat, ale teď se znovu objevily v plné síle. Ovšemže jí na něm záleží. Nasazoval svůj život, aby ji chránil. Udeřila do polštářů a nacpala si je pod hlavu, aby se cítila pohodlně. Snažila se vyčistit si hlavu, ale marně. Myšlenky na Sama se do ní vkrádaly zas. Byl jako ostrůvek klidu v bouři, což na ni přirozeně působilo. Nebylo prostě možné vzrušovat se, když on byl tak sebejistý, tak rozvážný. Vzpomínala na to, jak našel pod autem výbušninu a klidně jí řekl, že volá pyrotechniky.

Nezdál se nijak znepokojený, tak proč by si měla dělat starosti ona? Odvedl ji odtamtud, jako by se neměli vůbec čeho bát. A když byli v parku, zachoval se velmi statečně. Jeho suchému humoru se musela smát. A fyzicky ji přitahoval jako žádný jiný muž na světě. S žádným jiným mužem se necítila tak skvěle jako s ním. Stačilo, aby se na ni podíval a měl v očích ty své plamínky, a už se jí podlamovala kolena.

Spánek nepřicházel. Musí na něho přestat myslet.

Pokusila se pustit všechno z hlavy a uvolnit se. To vydrželo asi minutu a pak jí myšlenky opět zalétly k Samovi. Už nemohla nevidět skutečný důvod své nespavosti. Zamilovala se do něho.

Ohromné. Opravdu ohromné! Lyra zuřila sama na sebe. Neměla to dopustit. Sam se nikdy neožení. Jak dlouho mu trvalo, než vůbec vyslovil jméno své ženy! Kdepak, pro něho už manželství nepřipadá v úvahu.

Nemůže se zaplétat s mužem, který se nechce ženit. To by Gigi zabilo. I když na to by se Sam zřejmě neohlížel.

Ovšem která žena s trochou sebeúcty by pronásledovala muže až do Washingtonu, kdyby věděla, že se nechce nikdy vázat? Takové myšlenky ji vždycky napadaly asi až po roce známosti s nějakým mužem. Nikdy nepřicházely tak rychle jako teď.

211

Proč si s tím vůbec dělá starosti? Nic z toho nebude. Třebaže ho miluje. Protože její draví rodiče krouží kolem

Gigi jako žraloci, je na ní, aby je držela dál. Už jednou ji dostali k soudu a Lyra věděla, že kdyby měli možnost, udělali by to zas. Pokud bude Gigi naživu, musí ji chránit a starat se o ni.

Lyra si přitáhla pokrývku k bradě a povzdechla si. Už si všechno rozmyslela: Sam je dobrý člověk, ale nemá zájem o trvalý vztah a ona taky ne. S touto myšlenkou usnula neklidným spánkem.

~

Druhého dne ráno si sbalili zavazadla, nechali Harlana pracovat na krytu a vyjeli na letiště. Pak se Sam s Lyrou dívali ze stanoviště bezpečnostní kontroly, dokud Gigi nezmizela na schůdkách.

Po odjezdu z letiště zamířili k svaté Anežce s šekem.

Otce Henryho v černé sutaně spatřila na dvoře školy, kde dohlížel o přestávce na děti. Bylo zjevné, že ho milují. Stál s rukama za zády, zatímco jedno dítě za druhým žadonilo:

„Dívejte se na mě, otče. Dívejte se na mě.“

Lyru upoutala skupina prvňáčků, chlapců a děvčat skákajících asi panáka. Opustila Sama a otce Henryho a přešla na druhou stranu dvora, aby se lépe podívala, co dělají. Jeden hlásek odporoval druhému, a než si vysvětlili pravidla, zdálo se Lyře, že ani pořádně nevědí, jak se hra hraje. Nakonec jí to však děti ukázaly. A vymyslely pár nových pravidel, jako že běžely a skákaly kolem značek na hřišti, ale co Lyru uchvátilo nejvíc, byla legrace, kterou přitom měly, když si vytvářely svoji vlastní hru.

Náhle ji napadlo, jak by měl její projekt vypadat a jak by ho měla nazvat: Umění hrát si.

Tohle nebyly žádné herní konzoly nebo hry na počítači, u nichž obvykle děti prosedí celé hodiny Žádné elektronické obrazovky. Žádné mechanické hračky. Nic přepychového. 212

Nic než jejich představivost. A radost, kterou přitom zažívaly, mluvila sama za sebe.

Dvě malá děvčátka natáhla ruce a pozpátku kráčela k otci Henrymu, přitom celou dobu něco drmolila.

Sam pozoroval Lyru s dětmi, jak soupeří o její pozornost. Odpovídala jim, jako by to, co každé z nich říkalo, byla nejúžasnější věc, kterou kdy slyšela. Ve tváři měla takové nadšení. Takovou vroucnost. Jak by jí mohly odolat?

Jak by mohl on? 213

TŘICET JEDNA

Milo zuřil na pana Merriama. Lyru málem zabili dva ničemové a Milo nepochyboval o tom, kdo to byl: Merriamovi poskoci, Charlie Brody a Lou Stack. Vtrhl do kanceláře pana Merriama, připochodoval k jeho stolu a chystal se říct, že u něho končí, ale vtom mu pan Merriam podal obálku plnou stodolarových bankovek.

„Co je to?“ zeptal se Milo a jeho vztek trochu polevil.

„Při celém tom zmatku v posledních dnech jsem vám zapomněl zaplatit za minulý měsíc… Víte, za ten případ s Rooneym.“

„Á, no jasně. Děkuju.“ Milo úplně zapomněl na peníze, které mu šéf dlužil. „Byl to blázinec,“ přisvědčil a strčil obálku do saka.

Pan Merriam mu vždycky platil v hotovosti, takže neexistoval žádný doklad o tom, že pro něho pracoval. Milo si dříve myslel, že ho nadřízený nepovažuje za dost dobrého, aby jeho jméno uváděl na výplatní listině firmy, a že se trochu stydí za práci, kterou pro něho vykonává, ale pak si uvědomil, že mu pan Merriam vlastně pomáhá. Protože dostával hotovost, nemusel Milo nikdy přiznávat příjem nebo platit daně. Byl to opravdu dobrý džob. Jeho nadřízený je v podstatě ohleduplný člověk… nebo alespoň donedávna byl.

„Máte pro mě nějaké zprávy?“ zeptal se šéf.

„Zatím ne.“

Pan Merriam neskrýval zklamání. „Ten disk bude moje smrt. Poslal jsem Charlieho a Stacka, aby prokopali 214

Rooneyho kancelář. Budova, kde sídlí, mu patří a podle Charlieho měl Rooney všude binec. Zatím nic nenašli.

Vypadá to, že to tam budu muset zapálit. Co ta holka z výprodeje? A jste si jistý, že dévédéčka a knížky nemohl odnést někdo jiný? Jestli tam byla stovka lidí, mohl si je vzít kdekdo. Je se mnou konec, Milo, jsem vyřízený.“

„Nejste,“ řekl Milo a zabylo mu ho trochu líto. „Babs Rooneyová právě s tím výprodejem začala – nebo spíš s rozdáváním, dalo by se říct – a lidé šli po větších věcech. Možná by později začali slídit i po něčem jiném, ale na hromadu starých knih se nikdo ani nepodíval – všichni si všímali jenom toho, že se vynášejí televizory s plochou obrazovkou.“

„Myslím, že budu muset předpokládat, že disk buď

shořel v Rooneyho domě, nebo že si ho odnesla ta holka, a ještě se na něj nepodívala. Protože kdyby ano, už bych seděl v base. Myslím, že je načase, abych to tady zlikvidoval.“

„Další požár?“ zeptal se Milo. „Nemyslím, že je to dobrý nápad. Tři požáry? Rooneyho dům, pak jeho firma a ještě i tohle? Pane, nemyslíte, že policie přijde na to, že ty tři požáry spolu souvisí?“

„Ne, oheň ne. Musím se zbavit pár věcí. Většina se dá zničit, ale mám sejf z jedné kanceláře, kde bohužel došlo k nehodě. Majitel vypadl z okna ve dvacátém patře. V jeho kanceláři byl trezor, a protože jsem takový zrovna potřeboval, využil jsem situace. Tehdy jsem bohužel nevěděl, že je na něm vyryté jméno vlastníka. Musím se ho nějak šikovně zbavit.“

„Jak ho mohl někdo odnést?“

„Není takový jako ten v Rooneyho kanceláři. Dva muži ho unesou. Silní muži,“ dodal.

„Nebojíte se, že by ho mohl někdo ukrást?“

Šéf se při této poznámce zamračil. „Mám pověst, vynikající pověst, a to díky vám, Milo. Každý, kdo si se mnou začne, ví, že na něho můžu poslat vás nebo Charlieho nebo Stacka.“

215

Milo věděl, že to pan Merriam míní jako pochvalu, ale srovnání s Charliem a Stackem, dvěma podezřelými

nováčky, považoval za urážku.

„Ten sejf byste měl vyhodit do parku Paraiso. Charlie a Stack vám o něm určitě řekli,“ prohodil Milo sarkasticky. Pan Meriam potřásl hlavou a podivil se: „Jaký park Paraiso?“

Milo si zkoumavě prohlížel šéfovu tvář. Zdál se zmatený. Je možné, že by o parku Paraiso a střelbě v něm nevěděl?

Čekal, že pan Merriam něco řekne, ale ten na něho dál hleděl, jako by si myslel, že se pomátl. Milo dospěl k závěru, že jeho odpověď byla upřímná. Pan Merriam o parku nic neví. Což znamenalo, že Charlie a Stack šéfovi neřekli, že Lyru pronásledovali a stříleli po ní. Kdyby ji tehdy zabili, nemohla by jim říct, kam odvezla knihy a dévédéčka, a to by šéfa pořádně rozzuřilo. Milo věděl, že by je mohl okamžitě prásknout, ale napadlo ho něco jiného. Kdyby odhalil, že se Charlie a Stack přestali ovládat a stříleli na Lyru, pak by se pan Merriam dověděl, že tam tehdy byl i on. Jak by mu to vysvětlil?

Teď když začal mluvit o parku Paraiso, mohl by toho

využít ke svému prospěchu. Pověděl panu Merriamovi, že se z parku stala skládka. „Mohl byste říct Charliemu a Stackovi, aby tam sejf pohodili… někde na zastrčeném místě.“

Pan Merriam se zhoupl na židli a buřtíkovými prsty začal bubnovat do stolu.

„Hmm. Myslíte, že tam z města přijedou a vyčistí to?“

„Ne, pane, nemyslím, ale dejme tomu, že ano. No a? Jestli otřete své otisky, co na tom bude záležet, kdyby se našel?“

„To je fakt,“ přisvědčil pan Merriam. „A co ta holka? Ta záležitost s ní není dořešená.“

„Pracuju na tom,“ řekl Milo. „Ale pane, musím vám něco říct. Zklamalo mě… jo, zklamalo, že jste mi dost nevěřil a nenechal mě tu práci dokončit. Že jste na to nasadil

216

Charlieho a Stacka, mě urazilo. Víte, to, že se vloupali do jejího bytu a tak. Myslím, že jsem už prokázal své

schopnosti a…“ Milo si svou řeč připravil už předtím a nervózně se jí prokousával.

Pan Merriam se tvářil zmateně. „O čem to mluvíte?“ Opravdu si hraje na hlupáka? Milo cítil, že znovu dostává vztek. Než mohl zopakovat, co právě řekl, zazvonil panu Merriamovi telefon.

„Moment, vezmu to.“ Milo přikývl. Může počkat.

Pan Merriam se ohlásil do telefonu a řekl: „Vydrž chvilku.“ Pak pohlédl na Mila. „Je to soukromý hovor.“ Milo se vzdaloval pomalu, aby alespoň mohl zjistit, kdo šéfa volá. Pan Merriam za ním zavolal: „Myslím, že budete

potřebovat pomoc, Milo. Promluvím s Charliem a potom vás zavolám.“

Milo nehodlal přijmout šéfův návrh. Proč si myslí, že potřebuje pomoc? A jak si Charlie a Stack našli cestu do svatyně pana Merriama? Když nastoupil do auta, zabušil pěstmi do volantu, až mu z očí vyhrkly slzy.

Věděl, že bude muset skončit s myšlenkami na Lyru,

svou krásnou bondgirl, a jeho rozhovor s panem Merriamem to právě potvrdil. Kdyby s ní navázal vztah, Charlie a Stack by na to přišli. A pokud si pan Merriam bude myslet, že jeho vzácné DVD je u ní, hrozí jí nebezpečí. Teď je na něm, na Milovi, aby ji před ním ochránil.

Milo byl víc než ochotný obětovat kvůli ní vlastní budoucnost, ale možná se najde jiný způsob, jak z toho ven. Potřebuje plán.

Pak mu něco blesklo hlavou. Bylo to prosté a geniální. Bude lhát.

~

Druhého dne odpoledne mu zatelefonoval pan Merriam.

„Charlie a Stack jsou tady v mé kanceláři a chtějí vám pomoct…“

217

„Už jsem je našel!“ vyhrkl Milo, než mohl pan Merriam dopovědět.

„Co? Co jste našel?“

„Našel jsem… bedny s těmi knihami a dévédéčky a taky pár cédéček.“

„Moment, Charlie, Stacku, Milo je našel. Nemusíte mu pomáhat.

Ano, Milo je našel,“

opakoval hlasem

překypujícím radostí.

Když pan Merriam sdělil novinu Charliemu a Stackovi, domníval se Milo, že to říkal proto, že mu nevěřili. Copak si ti dva pitomci myslí, že není dost chytrý, aby si poradil sám?

„Dobrá práce,“ řekl pan Merriam Milovi. „Vždycky jsem věděl, že se na vás můžu spolehnout.“

Milo s telefonem u ucha soptil. Takže Charlie a Stack teď sedí v šéfově kanceláři. Co bude dál? Společný oběd? Milo se neubránil žárlivosti. V šéfově kanceláři by měl sedět on a také si s ním zajít na oběd. Ne ti dva nýmandi. Ovládl se však a neřekl panu Merriamovi, co si myslí, připomněl si, že důležitější je Lyra, že všechno dělá pro ni. Pokračovat ve špatném postupu svého šéfa by mohlo poškodit jeho plán.

„Prohlídl jsem všechny knížky v bedně pro případ, že by

v některé z nich bylo zastrčené to dévédéčko, a taky jsem se podíval na všechna dévédé. Je na nich to, co se píše na štítcích, samé filmy a tak. Řekl bych, že vaše dévédéčko shořelo v Rooneyho domě.“

„Doufám, že máte pravdu. Kde jste ty věci našel?“

Na takovou otázku nebyl Milo připraven. „Kde jsem je našel?“ opakoval, aby získal čas. „V garáži její babičky.“ Pro případ, že Charlie a Stack tu garáž také prohledali a pátrali tam sami, dodal: „Pročesal jsem to tam důkladně. Nebyly na místě, kde je mohl někdo jen tak najít.“

„Skvělá práce,“ řekl pan Merriam. „Přivezte mi to zítra ráno do kanceláře. Dnes mám nějaké jednání, jinak bych chtěl, abyste mi je dal hned.“

„Co mám přivézt?“ 218

„Ty knihy a dévédéčka.“ Pan Merriam vyprskl smíchy.

„Co jiného jste myslel?“

Milo se také zasmál, ale nuceně. „To byl vtip. Na shledanou zítra.“

Ukončil hovor a poškrábal se na hlavě. Kde teď sežene staré knížky a DVD?

219

TŘICET DVA

Když se vrátili do auta, měla Lyra dobrou náladu. Získala námět pro svůj film, a pokud otec Henry pomůže přesvědčit rodiče prvňáčků, aby podepsali souhlas s natáčením, může začít pracovat už příští nebo přespříští týden, za předpokladu, že bude mít hotový scénář a dodrží stanovený termín.

„Viděl jsi, jak jsou ty děti šťastné?“ zeptala se Sama.

„Viděl jsem, jak byl šťastný otec Henry, když jsi mu předala šek. Myslel jsem, že v tom hábitu snad udělá salto vzad.“

Zasmála se. „Říká se tomu sutana.“ Představa kněze, jak dělá přemety, ji pobavila.

„Taky jsem viděl, jak dobře ses s dětmi bavila. Co vlastně dělaly?“

„Hrály hru, kterou si samy vymyslely, a já jsem se

opravdu dobře bavila.“

„Kdy budeš muset mít hotový ten filmový projekt?“

„Přečetla jsem si znovu pravidla, abych si tím byla jistá,“ řekla. „Scénář musím poslat nejpozději pátého. To je pátek. Jestli se dostane mezi pět nejlepších, dají mi vědět a pak mám další týden na to, abych jim poslala film.“

Sam vjel na příjezd k dálnici. „Jak dlouho musíš čekat, než se dozvíš, jestli jsi mezi prvními pěti?“

„Maximálně šest týdnů.“

„Tentokrát alespoň nebudeš muset dýchat jedovatý vzduch.“

220

„To je pravda a taky si užiju víc legrace. Překvapilo mě, že mi Mahler dal takovou příležitost. Nepatřím k jeho oblíbeným studenům.“

Ujeli několik kilometrů a Lyra se zeptala: „Projížděl včera někdo kolem domu?“

„Ne.“

„Hlídal jsi?“

Následoval krátký úsměv a odpověď. „Ano.“

„Proč myslíš, že se nevrátili?“ Řekla to, jako by se zlobila, že nepřišel některý z hostů na večeři.

„Možná byl kolem domu moc velký ruch,“ řekl Sam. Pohladil ji po ruce. „Neboj se. Oni toho nenechají. Vrátí se.“

„To mě moc neuklidňuje.“ Přehodila nohu přes nohu, Sam na ně automaticky pohlédl a ocenil, jak jsou dlouhé. Vzpomněl si, jaké to bylo, když cítil, jak ho při milování objímají… Odkašlal si. Jak často podle psychiatrů muži

myslí na sex? Každých deset vteřin? Dvanáct? On na něj od chvíle, co poznal Lyru, myslel nepřetržitě.

„Zaměřme se na to, co víme,“ řekl. „Víme, že se tě pokusili zabít nejméně čtyři různí muži. Dva jsou ve vězení bez možnosti složit kauci a pak jsou tu dva, kteří se ti vloupali do bytu. To by mohli být stejní, co se potloukali kolem Gigina domu. Ale tohle jsou jenom hypotézy.“

„Doufám, že je to pravda. Jinak by chlapů, co se mě pokoušeli zabít, muselo být šest.“ Podařilo se jí vyloudit chabý úsměv. „Nemyslíš, že si na mě někdo sehnal nájemné vrahy, nebo ano?“

Přejel do vedlejšího pruhu a zasmál se. „Ne, to si nemyslím.“

Lyra opět zvážněla. „Co jsem komu z nich udělala?“

„Jsem přesvědčen, že to není nic osobního. Víme, že ti

dva v base pracují pro Michaela Flynna. To je irský emigrant a už dlouhou dobu hlava zločineckého gangu v L. A. Zabývají se praním peněz, prostitucí, korupcí, ale neobchodují s drogami, pokud víme. Zatím se s pomocí právníka dokázal ze všech obvinění vykroutit. Detektiv

221

O’Malley mi řekl, že Flynn je ochoten přijít na stanici k výslechu.“

„Chci tam být, až s ním budou mluvit. Je to možné?“

„Nevidím důvod, proč ne. Můžeš se dívat a poslouchat přes sklo, ale ne s ním mluvit ani se nechat vidět.“

„Takže nepřipadá v úvahu, že bych ho zastřelila.“

„Takové věci jsou moje práce, miláčku.“

„Myslíš, že nám něco řekne?“

„Ne.“

„Tak proč se s ním namáhat?“

„Protože detektiv O’Malley chce dát Flynnovi nějaké informace. A zjistit, co s nimi udělá. Víme, s kým většinou spolupracuje, tak nás možná navede na stopu.“ Sam vyťukal číslo na mobilu a domluvil se, že přijede s Lyrou na Flynnův výslech.

Když ukončil hovor, začala Lyra o něčem jiném. „Proč se nemůžu vrátit do svého bytu? S bodyguardem…“

„Ne.“

Nesmířila se s jeho odpovědí. „Proč?“

„Chci spát celou noc a nemuset se bát, že vyletíme do vzduchu. Taky je třeba brát ohled na ostatní nájemníky. Je lepší, když nikdo neví, kde se zdržujeme.“

To bylo rozumné stanovisko. Lyra si nepřála, aby se lidem kolem ní něco stalo. „Tak dobře,“ řekla.

„Potřebuješ něco ze svého bytu?“

„Ne. Sbalila jsem si dost čistého prádla ze skříně u Gigi.“

„Takže se nemusíme vracet do kampusu?“

„Dnes ne, ale…“ Věděla, že se mu nebude líbit, co řekne.

„Musím vyměnit paměťovou kartu v parku.“

„Kruci, to ne,“ řekl. „Tam už nepojedeme.“

„Same…“

„Vím, že jsi zvědavá a že chceš zjistit, kdo tam sází květiny…“

„Je v tom víc než zvědavost,“ namítla. „Možná bych o tom za čas chtěla něco natočit. Třeba krátký film. Dovol mi nechat tam kameru ještě týden.“

222

„Ne.“

„Jediné, co chci, je týden, pak všechno odtamtud vezmu, a konec.“

„Ne,“ opakoval energičtějším hlasem.

„Co kdybych si koupila nové příslušenství ke kameře a dala je tam místo starého? Něco, co má větší paměť a delší životnost baterie. Mohlo by natáčet pár týdnů, a já bych tam nemusela jezdit tak často.“

„Proč jsi to neudělala hned, abys nemusela lozit přes to svinstvo nahoru?“

„Chtěla jsem použít svoji kameru. Dělá moc dobré snímky. Ale jsem ochotná ji vyměnit, jen mi dovol ještě párkrát do parku zajet.“

„Budu o tom uvažovat.“

Lyra naštvaně poposedla na sedadle. „Same, myslím, že si na tebe budu muset stěžovat. Úkolem bodyguarda je chránit. Ne určovat program dne. Pojedu do parku s tebou nebo bez tebe.“

Nezasmál se, ale postřehla na jeho tváři pobavení, i když oči stále upíral na cestu. „To je hezké.“

„Co?“ zeptala se podezíravě.

„To, jak si myslíš, že tím něčeho dosáhneš.“

No dobře, blufovala, ale musí mu to být k smíchu? Lyra vyhlížela z okna do krajiny a v duchu sestavovala seznam toho, co by měla udělat, aby pomohla vyšetřování. A protože přijížděli do Los Angeles, její myšlenky se vrátily k výprodeji. Byla přesvědčena, že ten, kdo se ji pokusil zabít, s ním má něco společného. Flynn, pro něhož zabijáci pracovali, si musí myslet, že ona má věc, co patří jemu.

Když se o tom Samovi zmínila podruhé, zavrtěl hlavou.

„V krabicích nebylo přece nic, co by o tom svědčilo.“

„Ale oni si možná myslí, že bylo.“

Sam položil loket na opěrku mezi nimi. Lyra ho vzala za ruku a prohlížela si jizvy na jeho paži. „K tomuhle jsi přišel, když jsi skočil oknem do domu, abys pomohl Alekovi?“

„Ne, ty mám z ragby.“ 223

Myslela, že si vymýšlí, dokud jí neukázal druhou paži.

„ Tyhle mám z toho, jak jsem proskakoval oknem.“

„Ty druhé vypadají mnohem hůř,“ řekla Lyra a dotkla se jeho pravé paže. „Ale ragby už nehraješ, že?“

„Jo, hraju. Je to perfektní způsob, jak se zbavit stresu.“

„Jsi moc… klidný, moc vyrovnaný na to, abys hrál

takovou surovou hru. Ragbyoví hráči jsou agresivní. Jsou…“ Zarazila se, aby ho neurazila.

„Co jsou?“ vybídl ji k odpovědi, když vjížděl na parkoviště u policejní stanice.

„Brutální,“ řekla. „Na hřišti,“ upřesnila. Sam se zasmál. „Jo, asi máš pravdu.“

Zaparkoval a kráčel těsně vedle ní až do budovy.

„O’Malley je nahoře,“ zavolal policista, protože ho poznal.

První patro policejní stanice bylo prostorné a stoly zde stály ve třech řadách. Detektivové seděli u počítačů. Někteří zaznamenávali výpovědi lidí sedících před nimi, jiní jednali se zadrženými, kteří byli připoutáni k židlím pouty. Dva na pohled odporní muži seděli u zdi a ruce měli spoutány za zády. Hovořili jazykem, jemuž Lyra nerozuměla.

„Odveďte ty dva do vyšetřovny,“ zavolal na někoho jeden z detektivů. „Ruský tlumočník už jede.“

Sam poslouchal, jak se ti dva policistům vysmívají a nadávají jim. Jeden z nich řekl něco, co vyvolalo jeho úsměv. Když Lyra zpomalila, aby si prohlédla velkou místnost, Sam ji vzal za ruku a rychle vedl dál. Detektiva O’Malleyho našli v proskleném boxu na konci. Sotva je spatřil, chvátal k nim. Zeptal se Lyry, jak se jí daří, a pak se obrátil k Samovi. „Flynn by tady měl být za patnáct minut. Přijeli jste moc brzo.“

„Dobře. Lyra se může podívat na záznam z bezpečnostních kamer kampusu.“

„Jistě. Zapnu to.“

O’Malley přešel ke svému počítači a na obrazovce se objevil videozáznam bezpečnostní služby. Na prvním záběru 224

bylo parkoviště. Probíhal na něm běžný pohyb lidí a aut, nic neobvyklého. O’Malley ukázal na pravý horní roh a řekl:

„Tady je.“

Lyra se naklonila blíž. Obraz nebyl jasný, ale

rozeznávala tmavou postavu, jež obcházela jejich vůz. Měla na sobě plášť do deště a na hlavě kapuci. Na pár vteřin poklekla vedle auta, pak se zvedla a odcházela.

O’Malley přetočil záznam zpět k místu, kde předtím muž zmizel, a řekl. „Tady chystá bombu.“

Lyra zavrtěla hlavou. „Nevidím mu do tváře. Nevím, kdo to je.“

Vtom strčil do dveří hlavu jakýsi policista. „Flynn jde nahoru.“

O’Malley vypnul počítač a vedl je stanicí dál.

Když procházeli kolem detektiva, který telefonoval pro tlumočníka, Sam se na okamžik zastavil, aby si přečetl jeho jméno na stole, a řekl: „Detektive Murene, ti dva, které chcete vyslýchat, nemluví rusky.“

Muren se nenamáhal zvednout hlavu. „Beru na vědomí. Díky.“

Sam znal ještě pár důležitých informací, které by měl detektiv slyšet, ale nesdělil mu je. Věděl, že Muren za ním za chvíli přijde.

Zatímco O’Malley vstoupil do vyšetřovny, Lyra následovala Sama do vedlejší místnosti a zastavila se s ním před jednostranným průhledem. Sledovali, jak vstoupili dva muži. Vyšší z nich podal svou vizitku O’Malleymu a představil se jako advokát pana Flynna. Posadil se vedle svého klienta.

Michael Flynn vypadal velmi zvláštně. Zdálo se, že mu víc vlasů vyrůstá z uší, než kolik jich má na hlavě. Lyra nevěděla, proč se domnívala, že Flynn je starý: muž před ní vypadal asi tak na padesát.

„Lyro, už jsi ho někdy viděla?“ zeptal se Sam. Zavrtěla hlavou. „Rozhodně ne. Věř mi, toho bych si pamatovala.“

225

Obrovský prsten na růžovém prstu svedl její pozornost k upraveným nehtům a zdálo se jí, že oblek, který má na sobě, je italský, zřejmě šitý na míru. Mohl by být předlohou k plakátu s názvem „Zločin se vyplácí“, pomyslela si.

„Je to Ir,“ podotkla.

„Ano.“

Ozvalo se zaklepání na dveře a vstoupil detektiv, jenž Sama před chvílí tak odbyl. „Pane, máte na okamžik čas?“ Sam se k němu otočil. „Ano?“

„Chtěl bych se vám omluvit.“ Natáhl ruku k Samovi a představil se: „Detektiv Muren. Bill Muren. Vím, kdo jste. Už mi to řekli tři lidé. Také mi řekli, že jsem…“ Zarazil se, když si uvědomil, že Lyra poslouchá.

Sam mu potřásl rukou, ale neřekl nic.

„Byl to hrozný den,“ pokračoval Muren. „Ti dva šmejdi mě připraví o nervy. Když nemluví rusky, tak jak?“

„Česky,“ řekl Sam.

„Znělo to jako ruština. Nemohl by to překládat někdo, kdo umí rusky?“

„Asi ne. Ty dva jazyky jsou v něčem podobné, ale tolik společného nemají.“

„Vy náhodou česky neumíte, že?“

„Ale ano.“

„Možná se dnešek přece jenom obrátí k lepšímu. Co děláte u FBI?“

„Jsem jazykový specialista.“

Muren se rozesmál. „Tak to mám opravdu kliku.“

„Větší, než si myslíte. Povím vám ještě, že vědí, že máte klíč, ale myslí si, že nepřijdete na to, co se jím otevírá.“

„Říkali…“

„Pilíř dvacet tři, skříňka sedm. Možná byste mohl začít tím.“

Muren si zamnul ruce. „Máte pravdu. Co jsem vás poznal, zdá se dnešek čím dál lepší.“ Otevřel dveře a řekl:

„Až tady skončíte, myslíte, že byste mi mohl pomoct s výslechem?“

226

Sam přikývl.

„Buďte tady, jak dlouho chcete. Oni můžou počkat.“ S Flynnem se nic nedělo. Ať se ho ptali na cokoli, radil se před odpovědí se svým právníkem. Pak se různě vykrucoval a nikdy neodpověděl přímo.

„Kdyby se ho ptali, jestli se mu líbí dnešní počasí, vsadím se, že by se napřed zeptal svého advokáta,“ řekla Lyra.

O’Malley se dosud choval zdvořile a ohleduplně. Položil

na stůl před Flynna dvě fotografie. „Ti dva pracují pro vás, je to tak?“

„Ne, není.“

„Viděl jste někdy některého z nich?“

„Nevzpomínám si.“

„To jsou ti chlapi, co na nás stříleli, že?“ zeptala se Lyra Sama.

„Ano.“

Deset minut vyhýbavých odpovědí Lyře stačilo. Chtěla Samovi navrhnout, aby šel pomoct detektivu Murenovi, vtom však rozhovor ve vyšetřovně začal být zajímavý. O’Malley už nebyl zdvořilý; choval se nepříjemně a agresivně. Sdělil Flynnovi, že budou potřebovat, aby chodil třikrát nebo čtyřikrát týdně, protože si nemůže vzpomenout na všechny otázky, které mu chtěl položit. Řekl mu také, aby se připravil na to, že na stanici stráví spoustu času. O’Malley předpokládal, že to potrvá měsíc nebo dva.

Tentokrát se Flynn neradil s právníkem. Úšklebek z jeho tváře zmizel a Flynn začal vykřikovat, že O’Malley je hanbou irské společnosti a že ho bude žalovat za obtěžování. Advokát mu položil ruku na rameno, ale Flynn ji setřásl.

„Znáte Lyru Prescottovou?“ zeptal se ledově klidný O’Malley.

Flynn mírně přimhouřil oči, ale Sam si toho všiml a O’Malley také. „Takže víte, kdo to je?“

„Nikdy jsem o ní neslyšel.“ 227

„Vaši dva najatí zabijáci,“ řekl a zaťukal na fotografie,

„po ní stříleli. A taky se pokusili zabít agenta FBI, který byl s ní. Za to si posedí hodně dlouho.“

Advokát vstal. „Skončili jsme.“

„Dokážu, že pracovali na váš příkaz, a až to udělám, svezete se s nimi,“ varoval ho O’Malley.

Flynn šťouchl do právníka, aby ho přiměl k odchodu.

„Michaeli, jdeme,“ vybídl ho právník.

„Na shledanou zítra a zřejmě i pozítří. Dám vám vědět. Udělejte si volno.“

„Podám na vás žalobu…“

„Poslužte si,“ řekl O’Malley.

Jakmile byl Flynn s advokátem pryč, otevřel O’Malley dveře vyšetřovny.

S úsměvem řekl: „Viděli jste, jak se Flynn tvářil, když jsem uvedl Lyřino jméno?“

„Proč z toho máte takovou radost, detektive?“ zeptala se Lyra.

„Myslíme si, že Flynn prokazoval službu někomu

jinému. Jiné spojení s vámi nevidíme. Ze všeho, co jsme se dověděli, je zřejmé, že nemáte s nikým z Flynnovy sebranky nic společného.“

„Službu?“

„To si myslíme. Kdybychom ho mohli dost zmáčknout, možná by povolil. Zdá se, že na to nasadil víc lidí. Dva jsou za mřížemi a pár dalších pořád venku. To je víc než dost a řekl bych, že se mu to moc nevyplácí.“

„Myslíte, že toho nechá?“

„Ne, doufáme, že si půjde popovídat s tím, kdo jeho pomoc potřebuje.“

228

TŘICET TŘI

Lyra se s radostí vrátila do pronajatého bytu. Jako skrýš docela vyhovoval; všechno v něm bylo zbrusu nové a na rozdíl od svého si tady ani jednou nenakopla palec, tak byl prostorný a pohodlný. Poté, co se osprchovala, oblékla si hedvábnou noční košili a župan a sešla dolů do jídelny, aby se pustila do práce na svém scénáři. Teď když přesně věděla,

co chce, nápady přicházely samy. Podle pravidel neměl být film delší než deset minut, což jí zpočátku nepřipadalo moc dobré, ale pro začínajícího tvůrce to bylo víc než dost. Vždyť se počítá každá vteřina.

V jedenáct hodin vypnula počítač. Sam byl v kuchyni, právě přišel do domu zadním vchodem.

„Co jsi dělal venku?“ zeptala se.

„Kontroloval.“

„Co jsi kontroloval?“

„Dvůr.“ Při pohledu na její oděv povytáhl obočí. „Líbí se mi, co máš na sobě, ale…“

„Ale co?“

„Víc by se mi líbilo, kdybys to neměla.“

„Půjdu do postele.“ Otočila se a loudavě vykročila ke schodišti. Svůdně se ohlédla přes rameno a řekla: „Přijdeš?“ Než Sam vyšel nahoru, přesvědčil se, že všechny dveře jsou zamčené. Rychle se osprchoval a s ručníkem kolem boků zaklepal na Lyřinu ložnici.

„Kdo je?“

Otevřel dveře a vstoupil. Lyra ležela na své straně postele

a opírala se o lokty. Nic víc neřekla. Jen odhrnula pokrývku. 229

Košili ani župan už na sobě neměla. Když si ji přitáhl k sobě, slastně povzdechl.

Tentokrát chtěla dobývat ona. Otočila ho na záda, obkročmo se na něho posadila a nohama mu sevřela boky. Dívali se jeden druhému do očí a její ruka se mu pomalu posouvala po těle.

„Měl jsi v poslední době nějaké představy?“ zašeptala smyslně. Prsty mu přitom kroužila kolem pupku. „Já ano,“ odpověděla sama. „Chceš, abych ti ukázala jaké?“

Těžce polkl. Považovala to za kladnou odpověď a začala líbat každý kousek jeho těla. Zatímco její jazyk hravě šimral, prsty ho vzrušovaly, doteky přiváděly k extázi, jakou nikdy nezažil. Když oba dospěli k vyvrcholení, zhroutila se na něho. Usnula, zatímco ji hladil po vlasech a snažil se uklidnit bušení srdce.

Sam byl ohromen. Lyra dokázala dávat tolik lásky. Neostýchala se před ním. Beth byla milující manželka, ale v sexu nikdy sama nepřebírala iniciativu. S ní něco takového nikdy nezažil.

Věděl, že by se Lyra nechovala tak vášnivě, kdyby jí na něm nezáleželo. Možná se do něho zamilovala. A co jí může nabídnout on? Lyra si zaslouží někoho, kdo s ní bude sdílet život, a on přísahal, že se už nikdy znovu neožení. Ještě teď cítil bolest ze ztráty Beth. Kdyby se něco stalo Lyře, nepřežil by to.

Ale jak by ji mohl opustit? Usnul, aniž nalezl odpověď.

~

Následujícího dne ráno začala Lyra opět pracovat na svém scénáři a Sam trávil čas u telefonu a u počítače. Z vyšetřování byl zklamaný, a tak přecházel sem a tam a

uvažoval o nejrůznějších možnostech. O’Malley monitoroval Flynnovy hovory a doufal, že Ir bude natolik rozčilený, že se v některém hovoru prořekne a vrhne světlo na to, proč se zaměřili na Lyru.

230

Lyra zavřela notebook a protáhla se. Byla celá ztuhlá.

„Připadá mi, jako by to byly celé měsíce, co jsem si nezacvičila. Nikdo neví, kde teď jsme. Myslíš, že bychom si mohli jít zaběhat?“

Její nápad se mu líbil. „Venku je horko, ale šel bych, pokud máš chuť.“

Obvykle běhával ve všední dny každé ráno osm kilometrů a o víkendech šestnáct. Lyře na druhé straně stačilo pět, ale rozhodla se, že ho nebude brzdit, tak běžela po jeho boku a přizpůsobila se jeho tempu. Než se vrátili k domu, byla zalitá potem a lapala po dechu.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se, když viděl její rudou tvář. Vyhrnul si košili a otřel jí pot z čela.

„Je mi fajn,“ řekla zadýchaně. „Ale horko.“

Vlhké oblečení se jí lepilo k tělu. Znovu se na ni zadíval.

„Celá hoříš. Pojď nahoru, ať vychladneš.“ Vzal ji za ruku a

vedl ji ke schodům.

Pustil studenou sprchu a pak shodil oblečení a svlékl i ji. Spolu pak nechali proudem vody odplavit žár.

Později, když Lyra stála u dřezu a loupala jablko, řekla:

„Máš nějaké plány na odpoledne, Same?“

Přistoupil k ní zezadu a políbil ji na krk. „Tebe mám v plánu.“ Natáhl se přes její rameno, vzal si plátek jablka a strčil ho do úst.

„Nevadilo by ti, kdybychom šli ven? Chci si koupit novou kameru a ještě nějaké vybavení. Ta kamera může

dělat záběry až měsíc v kuse, ale já ji tam nechám jenom dva týdny.“

„Pokud mi slíbíš, že do parku nepůjdeš dřív, a jestli ano, tak jedině se svým bodyguardem.“

Se svým bodyguardem. To jí připomnělo, že brzy odjede.

„Slibuju,“ řekla.

Protože budou chodit mezi odpadky, Lyra vyběhla nahoru, aby si oblékla džíny. Natáhla si sandály, vytáhla čisté ponožky a zamířila do garáže pro pevné boty.

231

V obchodě se nezdrželi dlouho. Lyra přesně věděla, jaký typ kamery chce, a předem se telefonicky přesvědčila, že ho mají na skladě. Koupila dvě balení náhradních baterií a byla zpátky v autě, než se Sam stačil podívat na hodinky nebo jí říct, aby si pospíšila. Podle instrukcí majitele obchodu a návodu Lyra připravila kameru už během cesty autem do

parku. Jediné, co zbývalo udělat na místě, bylo vzít odtamtud starou kameru, uložit novou a zapnout ji.

„Jedna dvě, už to je.“ Tak to říkávala Gigi, když si Lyra stěžovala na domácí práce.

„Co jsi říkala?“ zeptal se Sam.

„Nic důležitého. Máš jen jednu pistoli?“ Neodpověděl. Místo toho jí řekl, že si konečně stanovil termín pro svou přednášku kadetům.

„V L. A., nebo v San Diegu?“

„Napřed v L. A., pak druhý den brzy ráno pojedu do San Diega a večer sednu na letadlo do Washingtonu.“

Lyra se cítila, jako by jí na prsa šlápl slon. Naštěstí se na něho ve chvíli, kdy jí tuto zprávu sděloval, nedívala a dokázala se vzchopit, ještě než se k němu otočila.

„Dostanu nového bodyguarda?“

„Ano.“

„Kdy?“

„To nevím jistě. Myslím, že zítra ráno.“

„Prima.“

Kdyby řekl „jestli někdy budeš ve Washingtonu“, věděla, že by se rozplakala. Až odjede, musí být definitivně po všem. Nemohla by se s ním vídat jen tu a tam nebo ho náhodou někde potkat s jinou ženou. Nezlobila se na něho. Nenutil ji, aby se do něho zamilovala, a nikdy by se jí nedotkl, kdyby mu to nedovolila.

Překoná to. Určitě. Zabere se do práce a nakonec na něho úplně zapomene.

Nebo ne? 232

Dostala vztek. Nemůže za to nikdo jiný než já, usoudila. Nechtěla, aby se Sam cítil provinile, ale přisámbůh ani se s ním nechtěla rozloučit. To bylo nad její síly.

233

TŘICET ČTYŘI

Milo měl problém. Kde sežene hromadu starých zatuchlých knih? Stará DVD a CD nejsou problém. Za pár let jich nakoupil dost v různých obchodech a teď by je mohl přihodit do krabice. Ale staré knihy?

Pak dostal nápad. Knihovna. Mohl by sebrat všechny knihy, které potřebuje, uložit je do nákupních sáčků a utéct knihovníkům do auta.

Milo nebyl v knihovně od svých osmi let, a tak nevěděl, k jakým změnám došlo. Neuvědomoval si, že tam jsou detektory, které spustí poplach, pokud odtamtud vynese knihu bez záznamu, ale dověděl se o nich, sotva prošel kovovým rámem a hlasité pípání vzbudilo rozruch.

Také značně podcenil knihovnice. Nebyly takové jako ve starých televizních filmech. Kdepak, ty ženy nenosily vlasy

stažené do drdůlku ani nechodily v ošklivých černých šněrovacích botách s tlustými podrážkami. Dvě knihovnice, které potkal, byly opravdu kus, a kdyby se jim nepokoušel utéct se dvěma taškami plnými knih, možná by některou z nich pozval na rande.

Bože, ty ženy své knihy tak milovaly, že v žádném

případě nehodlaly některou ztratit bez boje. Ve strachu, že z něho vytlučou duši, až ho dostihnou, se Milo hnal jednou uličkou za druhou, z A do D, z E do G. Málem se dostal do pasti v samoobslužném oddělení, protože musel zpomalit, aby popadl dech. Nakonec zadýchaně upustil sáčky a vyrazil ke dveřím, kde přeskočil kovové tyče, než mohly spustit další alarm.

234

Co teď? Milovi naštěstí netrvalo dlouho a hlavou mu bleskl další geniální nápad. Koupí nové knihy a trochu je poškodí, až budou vypadat jako staré a bezcenné. Věděl, že

přes ulici, za nákupním centrem, je velké knihkupectví, a tak k němu zajel a zeptal se prodavače u informací, jestli má nějaké nové knihy, které vypadají jako staré.

Mladý muž třikrát opakoval: „Prosím?“ než pochopil. Pak řekl: „Nemáme.“ Přesto byl ochotný pomoct. Odvedl Mila k úseku s klasikou, jak mu říkal, kde některé z knih

měly skutečně tmavé přebaly, stejně jako ty, jež Lyra sebrala na výprodeji. Prodavač přivezl vozík a nabídl se, že mu pomůže při výběru titulů.

„Ne, já jenom potřebuju, aby ty knihy vypadaly jako staré,“ řekl Milo a začal vytahovat knihy z regálů.

Prodavač ho nechal o samotě. Milo prohlížel police a vybíral všechno, co mělo tmavé obaly nebo reliéfní tisk. V knihovně dostal lekci a věděl, že tyto knihy nemůže ukrást, protože také v obchodě stály hned za vstupními dveřmi detekční rámy. Kam ten svět spěje, pomyslel si, když se musí před zloději chránit i knihy.

Naplnil dvě krabice, a když u pokladny zaplatil v hotovosti, zmínil se prodavačce, že potřebuje víc starých knih. Přinesla mu zezadu další dvě prázdné krabice a

navrhla, aby zkusil obchod Mary Ann s novými i použitými knihami na rohu Nall a Osmdesáté deváté. Protože Milo nikdy předtím knihy nekupoval, všechno bylo pro něho nové. Litoval, že se prodavačka nezmínila o levnějších použitých knihách předtím, než zaplatil tolik peněz za nové. Mary Ann měla přesně to, co potřeboval. Ani tady se nenamáhal číst tituly. Jediné, co ho zajímalo, byl starý vzhled. Položil knihy na pult k pokladně, netrpělivě podupával nohou a čekal, až přijde na řadu. Nemotorný prodavač v brýlích bez obrouček a s dlouhými nečesanými vlasy si dal načas a začetl se do každé knihy, když ji kontroloval.

235

„Podívejme se, copak to tady máme?“ Obrátil knihu, aby nalezl její čárový kód, a četl: „ Základy učení chodit na toaletu.“ Přejel přes knihu dekodérem. „V pořádku.“ Sáhl po dalším titulu. „ Milenec lady Chatterleyové. V pořádku.“ Pak zvedl další: „ Úskalí menopauzy. V pořádku.“ Tázavě pohlédl na Mila. „Zajímavý výběr. To je pro vás?“

Milovi se nelíbil prodavačův povýšený přístup.

„Potřebuju různé věci,“ zavrčel. „Hlavně si pospěšte.“

Vyšel z obchodu se dvěma plnými taškami a přenesl je

do krabic ve svém voze. Když zavíral kufr, byl rozhodnutý udělat na šéfa dojem. Nález chybějících knih a CD mu připomene, že na Mila se může vždycky spolehnout. Dovedl si představit, jakou chválou ho šéf zahrne, a přál si, aby mohl panu Merriamovi zavolat, že už je na cestě, ale telefonáty do šéfovy kanceláře nebo na jeho soukromý mobil byly přísně zakázány. Bude si muset na jeho obdiv počkat.

~

Pan Merriam chtěl vidět park, o němž mu řekl Milo. Připadal mu jako ideální místo, kam odklidit pár usvědčujících důkazů. Například sejf.

Nechávat ho v kanceláři považoval za nebezpečné. Byl ukrytý, ale pan Merriam měl obavy, že jednoho dne vstoupí policista se soudním příkazem a objeví ho. Potřeboval se ho zbavit co nejdřív, a čím víc se obával, tím byl nervóznější.

Poslal Charlieho a Stacka, aby koupili plachtu, pár balíčků ubrousků a gumové rukavice.

„Nezapomeňte koupit taky troje kožené rukavice.“

Když se vrátili do kanceláře, roztáhl Charlie plachtu na podlahu a Stack zamkl dveře. Museli vynaložit sílu všichni tři, aby přenesli trezor doprostřed plachty, pak si Charlie a Stack navlékli gumové rukavice a začali odstraňovat otisky. Charlie zacouval se svou dodávkou k servisním dveřím, potom si všichni natáhli kožené rukavice, aby sejf bezpečně snesli dolů. Supěli jako kanci, než ho naložili do vozu.

236

Park Paraiso připadal panu Merriamovi jako splněný sen. Měl takovou radost, že mu zápach vůbec nevadil.

„Zajeďte k zadní straně kopce pro případ, že by za námi vjelo auto s odpadky. Vypadá to, že víc svinstva je tady vpředu. Zřejmě se lidi nechtějí namáhat a objíždět to.“ O pár minut později řekl: „Podívejte se na to! Záhon a kytky tady na skládce. Jeďte napřed a zaparkujte. Vyložíme sejf za tou hromadou na druhé straně záhonu.“

Když vystoupili z vozu, rozhlíželi se a přitom si natahovali kožené rukavice.

„Pamatujte si,“ řekl pan Merriam, „že o sejf nesmíte odírat rukavice, aby na něm nezůstala vlákna. Nechci, aby stopa vedla přímo k nám.“

Postupovali drobnými krůčky jako starci, když nesli trezor přes malou zahrádku a cestou pošlapali květiny.

Dostali se k hromadě odpadu, na jejímž vrcholu ležela stará a špinavá matrace.

„Fajn, položte to sem, ale pozor na nohy.“

Když spustili sejf na zem, přetáhli přes něj odloženou matraci.

Pan Merriam odpochodoval zpátky k autu a stáhl si rukavice. Zvedl oči k modré obloze, nechal na tvář dopadat sluneční paprsky a spokojeně se usmál. Ohlédl se a ujistil se, že trezor není mezi jinými vyhozenými věcmi vidět. Nikdo nepozná, že tam je.

A navíc, nikdo ho nebude spojovat s ním.

237

TŘICET PĚT

Sam a Lyra byli na cestě do parku, když Lyře zatelefonoval správce jejího bytu. Měl pro ni špatné zprávy.

„Někdo zdemoloval váš vůz,“ začal. „Rozbil všechna

okna, dokonce i zadní. Všude je plno skla,“ dodal. „Myslím, že na to musel vzít kladivo. A taky vám promáčkl dveře.“

Lyra mu poděkovala za zavolání a upustila telefon do klína. „Budeme se muset vrátit.“

Sam si všiml, že se mračí. „Co se stalo?“ Jakmile mu vysvětlila, proč jí telefonovali, řekla:

„Myslím, že budu potřebovat odtahovku.“

„Budeš muset sepsat hlášení na policii a měla bys udělat fotky pro pojišťovnu. Myslím, že se na to bude chtít napřed podívat O’Malley. Musíme ho informovat.“

Zoufalá Lyra cestou ke svému domu mlčela. Jakmile dojeli na parkoviště, zaparkoval Sam v dost velké vzdálenosti od jejího vozu a řekl jí, aby počkala v autě. Oči jí zalily slzy hněvu, sotva spatřila rozbitý vůz.

Soptila. „Už mě ti gauneři začínají štvát.“

Nervózně poťukávala nohou o podlahu a přitom pozorovala Sama, jak obchází vůz a shýbá se, aby nahlédl pod něj. Co kdyby se tam něčeho dotkl a auto explodovalo? Roztříštilo by ho to na cucky.

Vyskočila z auta. „Same, počkej, ať se do toho pustí pyrotechnici.“

„Vrať se do auta, Lyro.“

„Zatraceně,“ zamumlala. „Kdyby to vybuchlo, určitě bych se zbláznila.“

238

Sam si prohlídl vůz zvenčí, přitom dával pozor, aby se ničeho nedotkl a nepoškodil otisky prstů. Opatrně sáhl do okna u řidiče, stiskl kliku a otevřel dveře. Protáhl se kolem rozbitého skla a nahlédl dovnitř. Pod sedadlem řidiče našel sluneční brýle v růžovém pouzdře a mezi sedadlem a loketní opěrkou zaklíněné CD. Pod sedadlem spolujezdce bylo jakési DVD a vzadu v prostoru pro zavazadla tenký svazek

poezie. Odnesl kořist Lyře.

„To jsou moje brýle. Hledala jsem je. A co je tohle?“ Nejprve se zadívala na knihu, pak na DVD a CD. Nakonec je poznala a řekla: „To je z výprodeje. Když jsem zatáčela na dálnici, všechno se v autě sesypalo a tohle muselo zapadnout pod sedadlo. Přehlédla jsem je, když jsem dávala ostatní do krabic a posílala na ranč.“ Pohlédla na CD a jméno zpěváka jí nic neříkalo. Pak zvedla DVD a četla: „ Africká královna. To jsem ještě nikdy neviděla a Humphreyho Bogarta mám moc ráda. Chceš se večer podívat na film?“

„To je dobrý nápad,“ řekl Sam. „Zdá se, že ti vandalové nepásli po tvé kořisti z výprodeje. Máš klíče od auta?

Necháme je u správce, aby je mohl dát odtahovce.“

Potom vyřídili potřebné telefonáty a mohli konečně odjet do parku. Bohužel byla právě dopravní špička a špička v Los Angeles je jako závod s býky. Nedrží-li s nimi člověk krok, rozdupají ho. Povolená rychlost na silnici byla sto kilometrů za hodinu, ale většina řidičů si myslela, že je to pouze doporučení. Piráti silnic Lyru obvykle znervózňovali tak, že měla ruce jako přilepené k volantu, než sjela z hlavní silnice. Zdálo se, že Sama divoký provoz nijak nevzrušuje. Když o tom Lyra uvažovala, zdálo se, že ho vzruší jen máloco.

Představila si ho, jak sráží hráče na ragbyovém hřišti. Představa byla tak absurdní, že se neubránila úsměvu.

V parku vyměnila zařízení, zatímco Sam stál a sledoval okolí, ruku celou dobu na zbrani. Během chvíle, kterou tam strávili, nikdo do parku nepřišel ani z něj neodešel. Dalo se říct, že tam bylo zvláštní ticho, jen vítr se proháněl mezi 239

hromadami odpadků, zvedal papíry a přehazoval je z hromady na hromadu. Sotva vyjeli z parku, Sam si oddechl. Do nově pronajatého bytu se vrátili kolem sedmé se dvěma pizzami z jednoho z Lyřiných oblíbených obchodů.

Ten den se k jedné zakoupené pizze přidávala druhá zdarma a k oběma dostali ještě i velkou láhev coly bez cukru. Z takové porce jídla by se najedla celá armáda. Lyra uložila krabice na kuchyňský stůl a napadlo ji, že udělá salát, ale

pak si to rozmyslela.

„Chtěl by ses na ten film podívat při večeři?“

„Jasně.“

Přesunuli se s jídlem ke konferenčnímu stolku v obývacím pokoji. Sam se pohodlně usadil na pohovce a domníval se, že Lyra vloží do přehrávače DVD Africkou královnu, ale ona se místo toho posadila vedle něho s notebookem a s nejnovější paměťovou kartou.

„Mám tisíce snímků,“ vysvětlovala, „ale nejlepší je, že je můžu projet zrychleně, než uvidím auto nebo osobu. Pak je zpomalím. Mám dvě paměťové karty a není na nich ani jedna osoba v ani jediném okénku. Nevadilo by ti, kdybych se na ně podívala, ještě než pustíme film?“

„Ne, dej se do toho.“ Položil paži na opěradlo pohovky a čekal.

Lyra naklopila obrazovku tak, aby na ni viděli oba, vložila paměťovou kartu a projížděla sled snímků. Jakmile

spatřila dodávku, okamžitě zastavila, pak se o kousek vrátila, aby si řadu záběrů mohli znovu prohlédnout.

„Myslíš, že někdo přijel upravit zahrádku?“ zeptal se Sam.

„Vsadím se, že auto bylo plné krámů, kterých se někdo chtěl zbavit,“ řekla Lyra. „Za okamžik se to dovíme.“ Uchopila dva kousky pizzy a jeden podala jemu. Oba si zvedli nohy na stolek a opřeli se zády o pohovku, takže se rameny dotýkali. Cítila se s ním příjemně, a když seděla v jeho blízkosti, připadalo jí, jako by byli pár, jenž tak spolu celá léta sedává a tráví večery.

240

Aby nezapomněla, že to nepotrvá dlouho, musela idylu přerušit.

„Odjedeš zítra ráno?“

„Ano,“ odpověděl Sam. „Mluvil jsem s Alekem a už má nového bodyguarda, který mě vystřídá. Bude tu brzo.“ Hluboce se nadechla, aby se uklidnila, a řekla: „Tak dobře.“

Znovu zapnula prohlížení. Na snímcích se objevili tři

muži vystupující z dodávky. Navlékli si rukavice, což bylo vzhledem k místu, na jakém se ocitli, pochopitelné. Jeden z nich měl na sobě oblek a svrchník, a to se při teplotě sedmadvacet stupňů zdálo divné. Na dvou záběrech jako by se muži rozhlíželi a tvářili ustaraně.

„Vypadají nervózně,“ podotkla Lyra. „Možná si to rozmyslí.“

Pak se objevil sejf. Muži ho s velkou námahou vynesli z auta. Když ho na dalších záběrech přenášeli přes zahradu a šlapali po květinách, Lyra sebou trhla. „Ani je nenapadne, že by mohli záhony obejít?“ řekla rozhořčeně.

„Vyhazují zakázaný odpad,“ připomněl jí Sam. „Na kytkách jim vůbec nezáleží.“

Měl pravdu, ale přece jen se zlobila. „Doufám, že je dostanou.“

Dívali se, jak trojice mužů zakrývá trezor starou matrací. Na dalším snímku se vraceli zpátky k autu, pak se muž ve svrchníku zastavil a zadíval se vzhůru. Kamera jasně zachytila jeho tvář. Snímky, které následovaly, ukazovaly, jak všichni nastupují do vozu, s nímž nakonec odjeli.

„Vrať to,“ řekl Sam. „Chci vidět poznávací značku.“ Lyra posunula snímky zpět a při pomyšlení, že by muže mohli chytit, se zaradovala.

Sam uchopil pero a na krabici od pizzy si poznamenal značku vozu. „Nevadilo by ti, kdybych si udělal kopii tvé karty? Chtěl bych mailem poslat pár těch fotek.“

„Vůbec ne.“ 241

Než si Lyra prohlédla zbytek prezentace, vzal si Sam paměťovou kartu, aby si ji zkopíroval do svého notebooku. Lyra vložila další kartu, ale na té nebylo nic zajímavého.

Nechápala, proč se sem nevrací člověk nebo lidé, kteří se starali o zahrádku. Kde jsou?

Uložila paměťové karty do kovového pouzdra, a zatímco Sam pracoval u svého počítače, pustila se do zpracovávání scénáře. S tím, co zatím udělala, byla spokojená. Přidala nějakou větu k úvodnímu povídání, jímž začne, dopsala

bodový scénář toho, co chtěla natočit, a doufala, že se jí podaří získat dost stopáže s dětmi, aby to vyhovovalo jejímu plánu. Když pohlédla na hodinky, zděsila se. Seděla u práce dvě a půl hodiny. Sam byl stále u stolu a soustředěně hleděl na obrazovku počítače. Nechtěla ho rušit, proto uložila notebook do batohu a ten postavila do kouta. DVD s Africkou královnou stále leželo na televizoru a čekalo na přehrání, ale bylo pozdě, a Lyra věděla, že se v žádném případě nevydrží dívat na celý film. A tak beze slova tiše odešla nahoru. Umyla si obličej a vyčistila zuby, oblékla župan a zamířila do ložnice. Umínila si, že se Samem už žádný sex mít nebude, ale nechala otevřené dveře. Možná to bylo podvědomé gesto.

Vyčerpaná padla do postele. Starosti a napětí z celého šílenství, jež ji obklopovalo, pomalu pronikalo k jejím nervům a vyvolávalo neklid. Uvědomovala si, že zažívá úzkosti víc než dost. Nepotřebuje, aby se k tomu přidalo trápení s city k Samovi. Udělala chybu, že si s ním začala. Jedinou útěchou jí bylo, že zítra odjede.

Vtom zavibroval její mobil uložený v nabíječce vedle ní, ohlásil textovou zprávu. Myslela si, že by mohla být od Sidney, a podívala se. Byly tam dvě zprávy: jedna od matky a jedna od otce. Matka jí dávala na vědomí, že ona a otec se rozhodli prodat Gigin dům v San Diegu. Chystali se, že si příští víkend dají udělat odhad. Další zpráva od otce potvrzovala to, co jí řekla matka. Sdělil jí však o něco víc. Očekávali, že za dům dostanou něco pod osm set tisíc

242

dolarů, a chtěli si je uložit na úschovní účet. Gigi bude buď žít na ranči, nebo s nimi v La Jolle. Lyřini rodiče si zjevně najali nového právníka a pustili se do další hry o Giginy peníze a majetek.

Lyra jim odpověděla čtyřmi slovy: Gigi ten dům nepatří. Zívla a obrátila se na břicho. Usnula s myšlenkou na to, jak ti dva její zprávu přijmou. Doufala, že špatně.

243

TŘICET ŠEST

Lyra tvrdě spala, když Sam přišel do ložnice za ní. Musela vycítit jeho blízkost, protože se k němu přivinula. Políbil ji na rameno, objal ji kolem pasu a usnul.

V šest hodin ráno uslyšel zaklepání na dveře. Uchopil džíny, vrávoravě do nich vklouzl a přitom si vzal pistoli. Tiše zavřel dveře ložnice a sešel dolů.

Nový bodyguard zvedl ruku s průkazem. Sam otevřel dveře, vrhl na něho jediný pohled a zamručel: „To snad ne.“ Alec poslal zřejmě někoho z klubu Chippendales. Jak může striptér ochránit Lyru před kulkou? Tím, že kolem ní bude kroužit? Ten muž měl na sobě elegantní košili a nažehlené námořnické kalhoty, ale vypadal spíš, jako by

patřil na jeviště, obklopen vřeštícími ženami, jež mu do slipů zastrkují dolarové bankovky. Bylo mu úplně jedno, jaké má tento bodyguard zásluhy nebo zkušenosti u ochranky. Lyra nepotřebuje, aby se kolem ní natřásal nějaký libový frajer.

Ne, tenhle taky bude muset pryč.

Sam mu velmi mile řekl, že dnešek jistě dostane zaplacený, ale jeho služby zatím nejsou zapotřebí. A doporučil mu, aby se vrátil na taneční parket.

Když za ním zavřel dveře, zamířil do kuchyně, napil se pomerančového džusu a vyšel nahoru, aby se svlékl a uložil do postele. Téměř okamžitě usnul.

Lyra se probudila v osm. Otevřela jedno oko a zadívala

se na budík stojící kousek od ní. Převalila se na bok, otevřela obě oči a spatřila Sama. Ne! Kolik trápení člověk ještě musí snést? Dvakrát se připravovala na to, že ji opustí, a dvakrát 244

to neudělal. Napadlo ji, že jím zacloumá a zeptá se, co se stalo, ale byl nahý a ona také… a věděla, jak by to dopadlo. Raději si přehodila župan a sešla dolů. Rozhodla se, že počká, až přijde i on – řádně oblečený, jak doufala – a ona se pak vrátí nahoru, aby se také jaksepatří oblékla.

Po dvou miskách lupínků Lyra zase seděla na pohovce se svým notebookem. Četla si znovu to, co napsala minulý večer a už se jí nezdálo, že je to skvělé. Vyzkoušela pár jiných verzí, až byla konečně spokojená. Odpoledne se jí

dílo možná tolik líbit nebude, ale prozatím to stačilo. Zatímco ťukala do klávesnice, vstoupil do obývacího pokoje Sam. Byl připravený říct jí, že nový bodyguard se

neosvědčil a že se rozhodl zajistit, aby byla v bezpečí, než od ní odejde – což byla pravda – ale Lyra se nezeptala, proč tu ještě je. Jen se na něho usmála a opět se vrátila ke své práci.

„Lyro, nechceš si zaběhat, než bude moc horko?“ zeptal se jí.

„Snědla jsem dvě misky lupínků.“

„Jak je to dlouho?“ vyzvídal a kráčel k ní.

Zadívala se na hodiny na obrazovce. „Něco přes hodinu.“

„V tom případě můžeme jít.“

Lyra usoudila, že běh by jí mohl pomoct zbavit se napětí, které cítila. Rychle vyšla nahoru, oblékla si šortky a tílko, do zadní kapsy si uložila mobil a zatáhla ji zipem, pak si obula tretry.

Sam čekal u dveří. Sledoval, jak si stahuje vlasy do ohonu. Má vůbec nějakou vadu? Dokonalé tělo, dokonalý úsměv, dokonalé… všecko.

Lyra potřebovala běhat, unavit se tak, aby nemohla

myslet na své starosti. Chvíli se jí to dařilo. Po necelých šesti kilometrech měla docela čistou hlavu. Když vklouzla pod sprchu, voda se postarala o zbytek. Z koupelny vyšla plná energie.

Zadívala se přes chodbu a spatřila Sama, jak sedí na posteli, po běhu ještě celý zpocený. Zavřela dveře své ložnice a rychle se oblékla. Jakmile uslyšela, že šumí jeho 245

sprcha, seběhla dolů. Přestože se to zdálo k smíchu, vyhýbala se mu. Byla odhodlaná zachovávat odstup. Vzápětí zazvonil její mobil. Byl to detektiv O’Malley.

„Kde je agent Kincaid?“ zeptal se po úvodních formalitách.

„Pokoušel jsem se mu volat, ale měl tam hlasovou schránku.“

„Právě jde dolů,“ řekla mu Lyra. „Same, máš tady detektiva O’Malleyho.“

Sam si vzal telefon a posadil se na pohovku vedle ní.

Chvíli poslouchal a pak řekl: „Hele, víte, že bych vám rád pomohl, ale dal jsem vám nějaký seznam, abyste ho prověřil, a zatím jsem neslyšel nic…“

„Podívejte se,“ řekl do telefonu O’Malley, „byl jsem zavalený prací. Máte celou FBI, které se můžete zeptat.“ Když mu Sam odpovídal, neznělo to už tak příjemně.

„Něco vám povím. Co kdybych sebral pár agentů a ten případ převzal? Hned jim zavolám.“

„Same, tohle není ve vaší kompetenci,“ namítl O’Malley.

„Teď už je.“ Sam zaklel, ukončil hovor a odložil Lyřin telefon na konferenční stolek.

Lyru ohromil hněv, který slyšela v jeho hlase. „Pověz mi, co se stalo.“

„Už mě to čekání unavuje. Párají se s tím do nekonečna.“ Dotkla se jeho ruky. „Nevšiml sis, jaký byl na stanici nával? Tohle je L. A. Policie je špatně placená a přepracovaná. Mají jiné případy a já možná nepatřím k těm nejdůležitějším, protože je u mě agent FBI, co mě hlídá.“

„Do háje,“ odsekl. „Pod autem byla bomba. Už jenom

proto by to měl být hodně důležitý případ. Nasadím na to pár agentů, aby získali kopie jejich zpráv. Už nebudu čekat.“

„Rozčiluje tě, že nemůžeš aktivně pátrat. Že mi jenom děláš chůvu.“

Na její konstatování zjevné skutečnosti neodpověděl.

„Co je to za seznam, o němž jsi mluvil?“ zeptala se.

„Dal jsem O’Malleymu pár jmen, aby se na ně podíval.“

„A on to neudělal.“ 246

„Neudělal.“

„Proč jsi nepožádal někoho ze svých kolegů?“

„Už jsem požádal, včera večer. Udělá to agent Trapp.“ Napřímila se. „Tak proč jsi tak setřel O’Malleyho?“

„Neudělal to, co slíbil, že udělá.“

„Komu jsi včera poslal ty fotky?“

„Trappovi,“ odpověděl Sam.

„O’Malleymu taky?“

„Ne.“

Lyra měla pravdu; byl naštvaný. Ale uklidnila ho a on si

to ani neuvědomil. Chvíli se na ni díval, jak sedí pohroužená do práce na filmu pro děti. Tu a tam se usmála. Zmínil se jí o tom.

„Netušila jsem, jak moc mě to bude bavit,“ řekla. „I když se můj scénář nedostane mezi prvních pět, zdá se, že by se mi mohlo líbit dělat víc takové práce.“

„Možná je v tom tvoje budoucnost.“

~

Odpoledne zavolal Samovi agent Trapp. „Dal jsi nám předčasně dárek k Vánocům, Same.“

„Jak to?“

„Podívali jsme se na fotky, co jsi nám poslal, a pak jsme šli do parku sebrat ten sejf. Před rokem jsme tady měli případ, o kterém samozřejmě ty nevíš. Došlo k vyloupení

jedné kanceláře a majitel vypadl z okna. Jediná důležitá věc, kterou z místa vzali, byl jeho sejf. A díky tvým fotkám jsme ten sejf dnes našli. Je do něho vyryté jméno majitele, dost hluboko, takže se nedalo odstranit. Našli jsme poznávací značku té dodávky. Je registrovaná na jméno Charles Brody.“

„Dívali jste se i na ty další dva?“

„Ano. Stačilo sledovat našeho Charlieho. Zavedl nás k Franku Merriamovi. To je ten v obleku. Třetí je nějaký Lou Stack.“

247

„Merriam,“ opakoval Sam. „To jméno znám. Má něco společného s případem Rooney.“

„Správně. Vražda a sebevražda. Rooney pracoval s Merriamem. Každý měl vlastní firmu, ale spoustu špinavých kšeftů prováděli spolu. Nikdy jsme toho na ně neměli dost, abychom je mohli sebrat.“

„Kdy je seberete teď?“

„Čekáme na zatykač. Ty snímky jsou poklad! Záběry těch tří, jak dávají pozor, aby se holou rukou nedotkli trezoru. A když ho pokládali na zem, Merriam se zadíval přímo do kamery.“ Trapp byl nadšením bez sebe.

„Perfektní,“ pochvaloval si. „Konečně Merriama máme.“

„Nezapadá to do sebe, jak by mělo,“ podotkl Sam.

„Jak to myslíš?“

„Jak se Merriam dověděl o parku Paraiso? Všechno by na sebe mělo navazovat. Merriam zná Rooneyho. Rooneyho žena pořádá výprodej. Lyra si bere nějaké knížky, dévédéčka a pár cédéček. A co Flynn? Jak s tím souvisí on?“

„Prohlídli každou knihu, každý film a poslechli si všechna cédéčka.“

Všechna ne, uvědomil si Sam. „Zavolám ti později.“ Rozhlédl se po pokoji. „Lyro, kde je to dévédé a cédé, které jsem našel v autě?“

Postřehla v jeho hlase naléhavost. „Na televizoru.“

Zavřela notebook a vstala. „Chceš se na to podívat teď, nebo po obědě?“

Sam je konečně našel. Otevřel CD, podíval se na název, pak otevřel obal DVD. Disk neměl žádnou nálepku. Bingo.

„Prohlédneme si to hned.“

„Fajn,“ souhlasila Lyra. „Dáš si popcorn nebo něco k pití?“

„Jestli mám pravdu, tak tohle nebude Africká královna.“ Lyra založila ruce a zůstala stát před televizorem, zatímco Sam zasouval disk. Pak si ji přitáhl zpátky na pohovku a posadil se vedle ní.

248

V záběru kamery se objevil podsaditý muž. V ruce držel sklenku whisky. V rohu bylo vidět část hlavy jiného muže zezadu, který hovořil.

„To je ten člověk, co byl včera v parku,“ řekla užasle Lyra.

„Jmenuje se Frank Merriam. Jeden z těch, co s nimi pracoval Bill Rooney.“

„Ale jak…,“ začala celá zmatená.

„Poslouchej,“ vyzval ji Sam, opřel si lokty o kolena a naklonil se.

„Jak se vám podařilo vyhodit ho z okna?“ zeptal se muž Merriama.

Merriam se zasmál. „Měl jste u toho být, Rooney. Nečekal to. Jenom mě mrzí, že jsem z něho nedostal víc.“ Napil se whisky a sáhl do náprsní kapsy pro doutník.

„Otevřel mi trezor. Když jsem si všecko vzal, napadlo mě, že je to hezký sejf.“ Pokrčil rameny. „Měl jsem se podívat líp. Tak jako tak, Charlie a Stack vytáhli ze sklepa vozík a odvezli mi ho k autu. Ten krám byl tak těžký, že jsem si myslel, že mi prasknou gumy.“

„Co jste udělal s…,“ začal Rooney.

„S Berniem? To bylo jednoduché. Vrátil jsem se do dvacátého patra, otevřel okno… a letěl ven. Stačilo ho přehodit přes parapet.“

„A Tunney?“ pokračoval Rooney.

Lyra byla u vytržení. Rooney se zmiňoval o třech různých „nehodách“, zatímco Merriam naléval jednu sklenku whisky za druhou.

„Vůbec nemá výčitky svědomí,“ řekla Lyra.

„Je to pro něho běžná práce,“ odpověděl Sam. Merriam mluvil o tom, jak odíral lidi, kteří si od něho půjčili peníze s nehorázným úrokem.

Když obrazovka potemněla, Sam vytáhl disk a řekl:

„Chci to dát Trappovi.“

„Měl by sis udělat kopii pro případ, že by se s tímhle diskem něco stalo.“

249

„To udělají oni, v detašovaném útvaru,“ ujistil ji.

„Takže o tohle jim šlo. Hledali ten disk. Říkala jsem ti, že to má co dělat s výprodejem.“

„Rooney ho musel použít k vydírání. Merriam byl zřejmě zoufalý. Věděl, že mu půjde o krk, jestli se to dévédéčko někdy objeví.“

Lyra pohlédla na Sama a nesmírně se jí ulevilo. „Nemůžu tomu uvěřit. Konečně je po všem.“

250

TŘICET SEDM

Probudit se a nenajít ho vedle sebe bylo zvláštní. Lyra se zašla podívat do sousední ložnice, aby se ujistila, že je

skutečně pryč, a ani tam nenašla známku jeho přítomnosti.

Je to tak lepší, pomyslela si. Kdybych viděla, jak odchází, bylo by to k uzoufání.

Vickovi, novému bodyguardovi, bylo kolem čtyřicítky. Měl podsaditou postavu a hustý knír. Byl zdvořilý, ale nepouštěl se do konverzace a svou práci bral velice vážně. Lyra věděla, že dělá, co může, aby byla v bezpečí, a oceňovala, že ji nechává o samotě pracovat.

Odpoledne jí zavolal detektiv O’Malley. „Podívejte se na večerní zprávy. Ti tři chlapi z vašich fotek jsou už ve vazbě. Ten v obleku je Frank Merriam. Oba, co pro něho pracovali, už mluvili, snažili se spolupracovat.“

„Co Michael Flynn?“ zeptala se. „Zatkli jste ho?“

„Ještě ne, ale bude to brzo,“ sliboval. „Merriam nebude mluvit, dokud za to něco nedostane.“

„A dostane?“

„Jistě. Jestli má něco na Flynna…, to by byl gól. Merriam možná bude nějaký čas váhat, ale prokurátor si o tom s ním a s jeho právníkem jaksepatří promluví.“ Hovořili ještě pár minut, pak O’Malley řekl: „Kincaid se zlobil právem. Dal mi ta jména, a já jsem se na ně ani

nepodíval. Kdybych to udělal, mohli jsme Merriama dostat dřív.“

„Hlavně že je už zavřený,“ řekla Lyra. 251

„Můžete si oddechnout, Lyro. Jenom nás ještě nechte dopracovat pár věcí, pak byste se mohla vrátit k normálnímu životu.“

Ten večer všechny místní stanice ohlásily zatčení

Merriama a jeho dvou kompliců za údajnou vraždu Bernieho Jaworskiho. Policie nesdělila k případu žádnou další informaci, ale tvrdila, že chystají rozšířit vyšetřování a prověřit Merriamovu účast na další trestné činnosti. Lyra přepínala kanály, aby zjistila, zda některý z nich neřekne víc, ale všechny konstatovaly totéž a ukazovaly, jak Merriama v poutech odvádějí na policejní stanici. Měl skloněnou hlavu a mlčel, když na něho mířily mikrofony reportérů žádajících

vyjádření.

Pak k mikrofonu přistoupil agent Trapp z FBI. Hovořil o společném úsilí FBI a policie L. A. při předání Merriama spravedlnosti. Vyzdvihl práci detektiva O’Malleyho a slíbil, že budou dál spolupracovat, dokud se nepodaří zajistit všechny, kdo s tím mají něco společného.

Lyra sledovala zprávy a pozorně poslouchala rozhovory, ale zrovna tak soustředěně pozorovala tváře lidí v pozadí. Je tam Sam? Neviděla ho, ale zajímalo ji, jestli se do vyšetřování případu zapojil. Nebo ho už přestal zajímat?

Možná předal disk agentu Trappovi a vrátil se ke svým běžným povinnostem, což by znamenalo, že po dvou přednáškách v Kalifornii odletí do Washingtonu. Lyra vypnula televizi a vzala do rukou notebook. Potřebovala nějakou činnost, aby se jí do hlavy nevkrádaly myšlenky na Sama. Přemítání o něm by jí nepřineslo nic dobrého.

~

Lyře ještě dva dny nedovolili, aby se vrátila domů. Předpokládala, že detektivové a agent Trapp dokončují práci na případu a chtějí, aby byla mimo. Strávila co nejvíc času na svém filmu, zkoumala psychologii dětí, četla články o hře a rozvoji představivosti a nemohla se dočkat, až začne točit. Jakmile dokončila všechny přípravné práce a nastínila

252

specifiku svého projektu, sebrala práci, vytiskla ji a ještě před termínem poslala poštou.

Vick ji odvezl zpátky do jejího bytu a pak odjel za svým dalším úkolem. Bez auta se cítila jako bez nohou. Zavolala opravnu obchodního zastoupení, aby zjistila, kdy bude její vůz hotový, a dověděla se špatné zprávy. Vedoucí jí sdělil hrubý odhad ceny, která byla nehorázná, proto Lyra zavolala kamarádce Lucy a poprosila ji, aby ji zavezla na příslušné zastoupení. Zaplatila za opravy, které už byly provedené, pak odjela k prodejci BMW, na protiúčet prodala svůj vrak a koupila si nový vůz.

První noc po návratu do svého bytu byla sama. Sidney odjela na východ, aby strávila pár dní u své rodiny, a vrátí se

až zítra. Lyra si vybalila věci a zamířila do kuchyně najít si něco k večeři. Lednička byla prázdná, stála v ní jen krabice mléka, kus sýra a dvě láhve piva. Mléko mělo už po záruční době, a tak ho vylila do dřezu a krabici hodila do odpadkového koše. Vzala si sýr a láhev piva, ve skříňce našla krabičku slaných tyčinek a všechno odnesla do obývacího pokoje. Posadila se se zkříženýma nohama na podlahu, záda opřela o pohovku a pustila se do skromného jídla.

Ticho ji znervózňovalo. Byla ve svém bytě sama snad stokrát, ale nikdy předtím necítila takovou prázdnotu. Zřejmě si zvykla kolem sebe stále někoho mít. Možná proto se teď cítí tak osamělá. V poslední době pořád měla někoho nablízku. Ne, ne někoho, přiznala si nakonec… Sama.

Z očí se jí začaly řinout proudy slz. Plakala kvůli Samovi a kvůli tomu, jak je hloupá, že se do něho zamilovala.

Plakala nad svou nefunkční rodinou a plakala nad mnohem méně důležitými věcmi, jako nad tím, že nemá nejmenší tušení, kde začne hledat práci, až dokončí školu, což bude velmi brzy. Když byly všechny slzy venku, zhluboka si povzdechla a cítila se zcela vyčerpaná. Rukou si otřela oči a snažila se myslet na něco příjemného. Vzpomněla si, jak Sam přemlouvá Gigi, aby nechala sporu s paní

253

Castmanovou, a usmála se. Věděla, že si ho Gigi oblíbila a že jí bude chybět. I jí bude chybět. A to pomyšlení vyvolalo nové záplavy slz.

~

Druhého dne večer jí zatelefonoval otec Henry a sdělil jí, že obstaral povolení rodičů prvňáčků k jejich natáčení.

„Takže se za pár dní uvidíme, otče,“ řekla. „Děkuji vám.“ O hodinu později přijela domů Sidney. Vypadala vyčerpaně, ale byla spokojená, neboť mohla oznámit, že všechny své projekty předala včas. Pak si celé hodiny povídaly.

Sidney si všimla, že se Lyra každou chvíli zmiňuje o Samovi, a netrvalo dlouho a poznala, že se její kamarádka

cítí nešťastná. „Musíš se něčím zaměstnávat,“ řekla. „To je jediný způsob, jak se člověk přes takové věci přenese.“ Lyra věděla, že má pravdu, a tak si sbalila malou tašku, kameru a vybavení, nastoupila do nového BMW a vyjela ke

Giginu domu v San Diegu. Zaparkovala v garáži, obešla dům k přednímu vchodu a teprve v tom okamžiku spatřila nápis NA PRODEJ. Z domovních dveří vycházela realitní agentka s jakousi dvojicí.

Lyře se zatmělo před očima. Rázně vyšla po schodech na verandu a zeptala se agentky, co tady dělá.

Elegantně oblečená žena se nejistě zadívala na pár vedle sebe, pak se obrátila k Lyře. Vyloudila líbezný úsměv a řekla: „Mám pověření majitelů, abych prodala tento dům.“

„Oni ten dům nevlastní.“

„Jsou přesvědčeni, že ano,“ namítla útočně agentka.

„Ne, majitelkou jsem já a mám doklady, které to potvrzují. Opusťte můj pozemek nebo zvolám policii. A tu ceduli si vezměte s sebou.“

„Poslyšte, slečno,“ vyštěkla žena, „mám tři manželské páry, které se předhánějí, kdo dům koupí, a já…“

Lyra vytáhla mobil a sdělila, že chce mluvit s policejním ředitelem. „Ahoj, Paule. Jo, mám se dobře, díky. Před mým 254

domem je nějaká agentka. Vstoupila na můj pozemek a pokouší se prodat můj dům.“ Chvíli poslouchala a řekla:

„Díky.“ Otočila se k ženě. „Už jede.“ Zprostředkovatelka nechtěla přijít o výhodný prodej. Zpočátku doufala, že Lyra blufuje…, ale pak se před nimi objevil policejní vůz. „Vy jste zavolala policii,“ řekla nevěřícně.

„Ano, zavolala.“

„Ten dům vám skutečně patří?“

„Patří.“

Dvojice, která si dům prohlížela, jen ohromeně hleděla.

„Kdybyste ho někdy chtěla prodat…“ Agentka vytáhla z postranní kapsy kufříku vizitku a podala ji Lyře. Zatímco se svými klienty vycházela na ulici, policista zavolal ze

služebního auta na Lyru: „Chceš vznést obvinění?“

„Ne,“ odpověděla Lyra. „Už odcházejí.“

Žena z realitní společnosti se otočila a ochotně sdělovala:

„Pan Prescott vyměnil všechny zámky. Budete potřebovat klíč, abyste se dostala dovnitř?“

„Ne, děkuji, dám je vyměnit znovu,“ ujistila ji Lyra.

Pak zavolala zámečníka a o hodinu později seděla na houpačce na verandě, zatímco se vyměňovaly zámky. Ani mírný vánek od moře a slunečné odpoledne však nemohly zmenšit její vztek. Jakmile byla v domě, strčila tašky do své ložnice a znovu vyšla ven, aby vyřídila pár pochůzek.

Každodenní aktivita by ji měla uklidnit, ale když se vrátila domů, stále soptila. Právě když ukládala nákup potravin, vybuchla vzteky. Ani čokoláda ji neuklidnila.

„Chtěli prodat můj dům!“ křičela. Nebyl tam nikdo, kdo

by ji mohl slyšet, a křik nepomáhal. Pořád se jí pěnila krev v žilách a musela se někomu svěřit. Popadla telefon a zavolala bratrům.

Ozval se jí Owen. „Ahoj, mrně. Co bys ráda?“

Owen byl ze tří sourozenců nejstarší a zdálo se, že nemůže pochopit, že jeho malá sestřička už není dítě. Tím,

že si postěžuje na poslední kousek rodičů, ho samozřejmě v 255

jeho přesvědčení jen utvrdí, ale v té chvíli jí to bylo jedno. Třásl se jí hlas, když mu říkala, co se stalo. Owen nezareagoval příliš soucitně. Rozesmál se.

„Přestaň,“ vyzvala ho. „V mém domě se potulovali cizí lidé s nějakou ženskou z realitky.“

„Já vím, slyšel jsem tě, ale Lyro, naši přece nemůžou prodat, co jim nepatří.“

„Oni to přece taky musí vědět, tak mi řekni, proč to dělají?“

Povzdechl si. „Myslí si, že můžou tlačit na Gigi, až se nakonec přece jenom dostanou k jejím penězům. Vsadím se, že už na tom pracuje jiný právník.“

„Chtějí všechno.“

„Jo chtějí.“ Pak řekl: „Počkej.“ A zavolal: „Hej, Coope,

naši se pokusili prodat Lyřin dům.“

Lyra uslyšela Cooperův smích. „To není k smíchu,“ řekla.

„Jo, je.“

„Víš, kolik peněz už ti dva rozházeli? Utratili celé svoje dědictví a měsíční částky, které dostávají z toho druhého účtu, jsou ohromné.“

„Pro ně ne,“ řekl Owen.

„Co mám dělat?“

„Nic,“ odpověděl. „Coop a já stojíme za tebou. A Lyro,“ dodal, „až budeš potřebovat, abychom se proti nim spolčili, uděláme to.“

„Můžu mluvit s Gigi?“ zeptala se.

„Je někde venku s holkama. Vážně, Lyro, tak si říkají.“

„Jak se má?“

„Je šťastná. Je ráda, že je doma. Řekla to snad tucetkrát.

Já myslím, že se přestěhovala do San Diega, abys tam nebyla tak sama.“

„Má tady hodně přátel.“

„Ale u nás je její domov.“

„Já vím. Vyřiď jí, že zavolám zítra. A Owene…“

„Copak?“ 256

„Mám tě ráda.“

„Proboha…“

Rozesmála se, když zavěsil.

Lyra, po rozhovoru s bratrem v mnohem lepší náladě, konečně uklidila kuchyni. Najednou si vzpomněla na kryt a napadlo ji, jestli ho Harlan dostavěl. Zamířila do Giginy ložnice, aby to zjistila. Práce byla hotová, ale nemohla najít způsob, jak kryt otevřít. Stěna se zdála naprosto jednolitá. Že by otevírání bylo někde v rohu? Pokoušela se cloumat každým výstupkem, který v okolí viděla, prohledala dokonce i podlahu, jestli tam nenajde ovládací tlačítko.

Nakonec zavolala Harlanovi. Protože jel právě se svými dcerkami na zmrzlinu, zastavil se u ní a ukázal jí místo přesně uprostřed stěny, na něž bylo třeba zatlačit. Přitiskl na

ně dlaň a tajné dveře se otevřely. Harlan natáhl ruku a rozsvítil stropní světlo. Malá místnost byla dokonalá. Na podlaze vedle gauče stála balená voda a jediným dalším vybavením místnosti byl mobil zastrčený v nabíječce.

„Víte, dala ten pokoj zařídit pro vás,“ řekl Harlan. „Gigi se bála, že tady zůstanete sama.“

Lyra si uvědomila tu ironii. Celou dobu se ona bála, že tu bude Gigi sama, zatímco Gigi si kvůli tomu dělala starosti o ni.

„Mám dobrou rodinu,“ řekla a myslela tím Owena, Coopera a Gigi. „Jsem moc šťastná.“ Už byla zas klidná. Spousta dětí, pomyslela si, má rodiče, kterým se nepodařilo dospět.

Později večer, když Lyra usínala, ji napadlo něco velmi směšného. Už neměla chuť na čokoládu. Bohužel, o Samovi to říct nemohla.

257

TŘICET OSM

Milo si začínal myslet, že pan Merriam je asi cvok. Měl kufr plný knih a DVD, které mu chtěl dát, a jeho šéf se ani nenamáhal zavolat, kdy mu je má přivézt. Stále vzpomínal, jak byl pan Merriam nadšený, když mu řekl, že našel všechno, co si dívka odvezla. Byla to samozřejmě lež, ale na to pan Merriam nikdy nepřijde.

Teď se šéf chová jako nezdvořák. Proč nezatelefonuje? Milo by se vsadil, že s tím mají něco společného Charlie a Stack. Chtějí ho vyšachovat ze hry.

Uplynuly dva dny a dvě noci, a pořád ani slovo. Milo měl skoro chuť vyhodit krabice do kontejneru, ale pak si řekl, že by to neměl dělat. Šéf na něho přece spoléhá.

Ujistil se, že má s sebou mobil, když vyšel ven, aby si koupil hamburger a chilli hranolky. Nerad chodil na oběd do restaurace sám, a tak se zastavil pro jídlo k odnesení. Sotva se dostal domů, roztrhl umaštěný sáček na pohovce a rozložil pokrm před sebou. Do jedné ruky vzal rozměklý cheeseburger, do druhé ovladač a zapnul televizi. Obvykle se díval na kabelovku, ale momentálně tam nedávali žádné

dobré filmy, a tak přepnul na místní kanál.

Kdyby nepřestal přepínat, aby si hranolky namočil v omáčce, neuslyšel by jméno pana Merriama.

Na obrazovce spatřil žalobce stojícího před tuctem mikrofonů chtivých reportérů.

„Frank Merriam, Charles Brody a Lou Stack jsou nyní ve vazbě. Všichni tři byli zatčeni v souvislosti s vraždou Bernieho Jaworskiho.“

258

Jeden reportér vykřikl: „Slyšeli jsme, že byli zachyceni na kameru, jak ničí důkazy v parku Paraiso. Je to pravda?“ A jéje, pomyslel si Milo.

„To bohužel zatím nebudu komentovat,“ odpověděl státní zástupce.

„Co záznam s Merriamovým přiznáním k dalším trestným činům?“ zeptal se jiný. „Je pravda, že mu byla prokázána účast na další vraždě?“

Žalobce zůstal klidný a zdrženlivý. „Ani na to vám nemohu odpovědět.“

„A kauce?“

„Požádáme soudce, aby možnost propuštění na kauci zamítl. Považujeme za možné, že by se pan Merriam a jeho společníci pokusili o útěk, a navíc jsou velmi nebezpeční. Jediné, co mohu říct, je, že důkazy, které jsme dosud shromáždili, jsou přesvědčivé, a věříme, že povedou k prokázání viny.“

„Páni,“ zašeptal Milo. „Žádná kauce.“

Pak se na obrazovce ukázala Merriamova kancelář, kde policisté nakládali bedny označené „Důkazy“.

„Žádná kauce?“ opakoval Milo. Náhle mu svitlo. Už nemá práci.

Co bude dělat se všemi těmi knihami? 259

TŘICET DEVĚT

Sam nebyl schopný přestat myslet na Lyru. Bůh ví, že se

o to pokoušel. Uprostřed přednášky kadetům v Los Angeles mu vklouzla do hlavy a ztratil sled myšlenek. Totéž se mu

stalo v San Diegu.

Hodně také přemítal o vyšetřování. Agent Trapp ho neustále informoval. Řekl Samovi, že ani FBI, ani losangeleská policie nedokázala nalézt spojení Flynna s Merriamem nebo Rooneym.

„Vrať se do Washingtonu. Zavolám, až budeme mít něco nového. O Lyru se neboj. Flynna si pohlídáme, aby se k ní nepřiblížil.“

Sam to nedokázal. Nemohl odjet. Telefonicky zrušil rezervaci letu a autem zamířil zpátky do Los Angeles. Případ nebyl vyřešen k jeho spokojenosti. Něco tu nesedělo. Merriamovi zatím nenavrhli nic, co by se mu

líbilo, tak mlčel, ale jeho dva společníci Charlie Brody a Lou Stack spolupracovali, jak mohli. Souhlasili, že předají informace, které potvrdí Merriamovu vinu třeba u tuctu soudů, a za to dostanou mírnější trest. Policii to připadalo jako férová nabídka, a tak se dohodli. Avšak pokud šlo o Flynna a jeho lidi, neřekli Brody a Stack vůbec nic. Tvrdili dokonce, že Flynna nejen neznají, ale nikdy o něm ani neslyšeli a nic je nepřesvědčilo, aby svou výpověď změnili. Bylo dost dobře možné, že se Merriam a jeho lidé bojí Flynnova gangu víc než pobytu za mřížemi, ale Sam na to nespoléhal. Všichni předpokládali, že Merriam najal

260

Flynnovy zabijáky, aby Lyru odstranili, a teď když je ve vazbě, hrozba pominula.

Kdyby Sam mohl jednat s Flynnem o samotě, dokázal by z něho dostat, jak to je, i kdyby to znamenalo, že přijde o

místo. Lepší přijít o odznak než o Lyru. Pomyšlení, že by se jí něco stalo, ho přivádělo k šílenství.

Nikdy od ní neměl odjíždět. Věděl, že měl k ochodu nejméně deset důvodů – nebo výmluv, ale žádná z nich by při pečlivém zkoumání neobstála. Přiznal, že ho Lyra polekala. Opustil ji, protože ji nechtěl milovat. A nebyla to ta největší hloupost? Je idiot a zbabělec. A, ksakru, stejně ji miluje.

Zavolal jí do bytu i na mobil, aby jí řekl, že se vrací, ale

nikdo se nehlásil. Rozhodl se obrátit na detektiva O’Malleyho.

„Je něco nového s těmi dvěma chlápky, co jste sebrali?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděl O’Malley. „Trapp vám zřejmě řekl, že jsme zatím nedokázali najít jejich spojení s Merriamem. Johnson a Foley, ti dva, co na vás stříleli v parku, nám nic neřekli. Moc bychom si přáli dokázat jejich vazbu na Merriama, ale žádný důkaz nemáme. Totéž platí o bombě. Ani tu nemůžeme Merriamovi dokázat. Budeme na tom pracovat dál.“

„Dobře,“ řekl Sam. „Nepůjdeme od toho ani my.“

~

Podle instrukcí prokurátora zařídil O’Malley, aby byli Johnson a Foley přivedeni do vyšetřovny. Seděli v celách dost dlouho, aby si začali dělat starosti, a tohle byl poslední pokus žalobce dohodnout se s tím, kdo promluví první.

O’Malley si nemyslel, že některý z nich Flynna podrazí. Báli se ho víc než vězení.

Sam byl pár kilometrů od Lyřina bytu, když mu zavolal detektiv a zeptal se ho, jestli by nechtěl ty dva při jeho výslechu pozorovat. Sam okamžitě obrátil a zamířil ke 261

stanici. Nehodlal jen pozorovat. Měl připraveny vlastní otázky.

O’Malley ho spatřil, jak stoupá do schodů. Sam měl na sobě pohodlné džíny a bílou košili. O’Malley, který už tři dny byl ve starém zmačkaném obleku, mu záviděl.

„Vy z federálu máte ale hezkou uniformu.“

„Nejsem ve službě,“ sdělil mu Sam.

Jak spolu kráčeli po chodbě, řekl

O’Malley:

„Poslouchejte, nepodíval jsem se na seznam, co jste mi dal, a mrzí mě to. Taky bych chtěl, abyste věděl, že oceňuju, že jsem dostal uznání za vedení společné akce.“

„O to se postaral Trapp.“

„Jo, ale vy jste ho požádal. Každopádně děkuju.“

„Jsou tu ještě?“

„Právě přijeli. V jedné místnosti máme Johnsona a v druhé Foleyho. Čekáme na zástupce prokurátora.“

„Pojďme.“

„Nechcete počkat na prokurátora?“

„Ne.“

Sam vstoupil do pozorovací místnosti a oknem se zadíval na Johnsona, který si nervózně okusoval nehty a plival na podlahu. Byl mladý, sotva dvacetiletý. Sam ho asi minutu sledoval, pak přešel přes chodbu, aby se podíval na Foleyho. Muž středních let seděl opřený na židli, tvářil se otráveně a prsty bubnoval o stůl.

„Začnu s Johnsonem.“

O’Malley vstoupil se Samem do místnosti, kde čekal Johnson. Mladík se ušklíbl, když mu O’Malley představil agenta.

Sam neviděl na Johnsonovy ruce pod stolem. „Má pouta?“ zeptal se O’Malleyho.

„Bojíte se mě?“ s úšklebkem prohodil Johnson, ale Sam si ho nevšímal.

„Záleží na tom?“ zeptal se O’Malley.

„Nemůžu ho narazit na zeď, jestli je spoutaný.“ 262

Když to říkal, pohlédl na Johnsona tak hrozivě, že si O’Malley pomyslel, že by to dokázal udělat.

Johnson o tom přesvědčený nebyl. „To nemůžete. Jste u FBI.“

„Dnes ne,“ řekl Sam. „Mám volno.“ Otočil se k O’Malleymu. „Nechcete si vzít moji pistoli a počkat pár minut venku?“

„Nemůžete na mě ani sáhnout,“ vyštěkl Johnson. „Znám svý práva. Je to zakázaný.“

Sam udělal krok ke stolu a Johnson sebou trhl.

„Já nejsem úplně obyčejný agent,“ řekl Sam. „Jsem agent, kterého jste se pokusil zabít v parku Paraiso, a to je nezákonné. Takže já si teď s vámi můžu dělat, co chci.“ Zástupce prokurátora se díval z druhé strany skla, když Johnson začal vykřikovat, že požaduje přítomnost svého

právníka. „Ohromné,“ řekl. „Agent Kincaid ho tak vyděsil, že už neřekne ani slovo.“

Detektiv Muren přistoupil k němu. „Vydržte chvilku. Uvidíme, co Kincaid udělá.“

Sam se usmál na Johnsona, pak řekl O’Malleymu:

„Přiveďte mu advokáta, ale rychle. Jen co ho odtud vyvedou, je hotový.“ Sotva Sam dopověděl, zvedl se jakoby k odchodu.

Johnson vykřikl: „Počkejte! Co tím chcete říct, že jsem hotový?“

„Vy nevíte?“ zeptal se Sam. Obrátil se k O’Malleymu:

„Vy jste mu to neřekl?“

Detektiv přistoupil na jeho hru. „Nechtěl jsem ho vyděsit.“

Sam zavrtěl hlavou. „Necháte to Flynnovi, jo?“ Znovu vykročil ke dveřím.

„Co to znamená?“ vyhrkl Johnson.

Sam se otočil, opřel se o stěnu a paže zkřížil na prsou.

„Flynn si myslí, že jste mluvil. Má venku lidi, kteří jenom čekají na šanci vás sejmout. Aspoň se to říká.“

„Ale já jsem nic neřek. Proč si Flynn myslí, že ano?“ 263

Sam se usmál. „Já jsem řekl, že jste mluvil. Měl byste se pomodlit, Johnsone.“

Potřetí se obrátil ke dveřím. Dostal se až na chodbu, ale vtom Johnson zaječel: „Chci spolupracovat. Řeknu všechno, ale chci ochranu svědka a…“

Když se Sam vrátil do vyšetřovny, následoval ho zástupce prokurátora. Johnson věděl, kdo to je, protože v jeho přítomnosti ho už dvakrát vyslýchali.

„Převezmu to,“ řekl zástupce Samovi. „Budu vás

informovat…“

„Zůstanu,“ řekl Sam.

„To je…“

Sam ho přerušil. „Střílel na federálního agenta. Můžu si jedním telefonátem zajistit převzetí celého případu.“

„Nebudu se s vámi přít. Jestli chcete zůstat, můžete. Jenom prosím nezasahujte.“

Také O’Malley se rozhodl zůstat. Opřel se o zeď stejně jako Sam a poslouchal, co Johnson řekne.

Johnson oznámil Samovi: „Já jsem na vás nestřílel. Řídil jsem ten vůz, nic víc. Střílel Foley. Dostal za úkol zabít tu holku.“

„Kdo mu to přikázal?“ zeptal se zástupce prokurátora.

„Flynn.“

„A řekl proč?“

„Ne, ale Foley a já jsme na to přišli. Byla to výpomoc starýmu kamarádovi. Slyšel jsem, jak říká Foleymu, že před pár lety ten kamarád na Flynna něco věděl. Moh to pustit ven a Flynna zničit, ale neudělal to a nesnažil se ho ani vydírat.

Řek mu jenom jako v Kmotrovi, že jestli někdy bude potřebovat jeho službu, možná by mu Flynn mohl pomoct.“

„A teď tou službou myslel zbavit se Lyry Prescottové?“

„Jo.“

„Kdo je ten kamarád?“

„Nevím. Flynn před Foleym ani přede mnou neřek jeho jméno. Tak můžu s váma počítat?“

264

„On vám o tom kamarádovi vůbec nic neřekl?“ podivil se Sam.

„Jenom to, že se s ním setkal dost dávno a že ho tehdy nepráskl.“

„Co to má společného s Merriamem?“ zeptal se zástupce prokurátora.

Johnson se zasmál. „Jste úplně vedle. Flynn by pro Merriama nikdy nic neudělal. Měl s ním nějaký kšefty před pár lety a ten šmejd se ho snažil vobrat o pár set tisíc. Tomu by Flynn žádnou službu neprokazoval.“

„Tak proč byla cílem Lyra Prescottová?“

„Flynn říkal něco o holce, která se plete do cesty jemu a jeho kamarádovi. A že se bojí, aby se něco nenašlo.“

Sam věděl, že musí najít Lyru. Hlavou mu vířily nezodpovězené otázky, ale jedno mu bylo jasné: muž, který ji chtěl zabít, je pořád na svobodě.

O’Malley vyšel za Samem, který chvatně vyrazil z místnosti. „Co myslíte, Same?“

„Lyra zachytila kamerou ještě něco. Potřebuju si ještě jednou prohlédnout celý její film.“

Rychle dojel k Lyřinu bytu. Otevřela mu Sidney a hned vycítila, že se děje něco zlého.

„Co se stalo?“

„Je tu Lyra?“

„Není. Same, co se stalo?“

„Potřebuju se přesvědčit, že je v pořádku. Musím ji vidět.“

„Vrátila se ze San Diega s hromadou natočeného

materiálu o nějakých dětech a ještě pracuje na svém projektu ve škole. Měla by se sejít s profesorem Mahlerem a dát mu všechen přípravný materiál a paměťové karty. Pak mu má ukázat, že dokončila ten dětský film. Domů se určitě vrátí dost pozdě.“

„Díky, Sidney.“

Sidney ho před odchodem ještě zastavila. „Ale Lyře nic nehrozí, že ne? V kampusu je…“

265

„Najdu ji a zůstanu u ní. Nebojte se.“

Sam si dal všechno dohromady, ale musel mít jistotu. Kampus byl téměř prázdný. Vyučování už skončilo a začaly se rozsvěcovat pouliční lampy. Hnal se přes dvůr, vtom spatřil dva přicházející muže. Poznal je, byli to dva Lyřini kamarádi, Carl a Eli.

„Ahoj, Same,“ zavolal na něho Carl a přiklusal k němu.

„Viděli jste Lyru?“ zeptal se Sam.

„Byla teď s námi na Mahlerově přednášce.“

„Brutální, jako obvykle,“ zamumlal Carl. „Ještě pár

hodin s tím cvokem, a nebudu už nikdy muset slyšet slovo chapadlo.“

Sam se zamračil. „O čem?“

„Chapadla chamtivosti,“ řekl Eli. „Tak se jmenuje dokument, který Mahler natočil. Je to jediné, čím se může chlubit. Získal nějakou bezvýznamnou cenu, ale v jednom kuse o tom mluví. Ani se nedivím, že mu utekla žena.“ Carl dodal: „Je to o několika partách zlo… Hej, kam běžíte?“

Samovou myslí se hnaly obrazy jako sled záběrů z její kamery. Plakát z parku Paraiso v Mahlerově kanceláři, Lyra sedící v jeho pracovně, zatímco někdo klade pod její vůz bombu, Mahler, který jí říká, aby se zaměřila na film pro děti, místo toho, aby se vracela do parku. Na posledním obraze bylo Lyřino kovové pouzdro se všemi paměťovými kartami. Mahler chtěl, aby je přinesla, protože tam bylo něco, co by ho mohlo zničit.

Sam v běhu vytáhl telefon a vyťukal číslo. Když se mu ohlásil O’Malley, vykřikl: „Je to Mahler.“

266

ČTYŘICET

Lyra počkala, než ze třídy vyjde poslední student. Tohle byla závěrečná přednáška a všichni se obvykle nemohli dočkat, až budou venku. Přes den nebylo moc času a Lyra toužila dostat se co nejdřív do střižny, aby mohla pokračovat v úpravě svého filmu, ale profesor Mahler ji chtěl napřed vidět ve své pracovně. Den předtím, pozdě večer, telefonoval do jejího bytu a řekl jí, že se ji snaží kontaktovat už dva dny. Všiml si, že vynechala pár jeho přednášek. Při všem zmatku kolem ní v kampusu – především s bombou – to chápal a doufal, že je v pořádku, ale trval na tom, že bude muset nahradit hodiny, které zameškala. Také se zajímal o to, zda věnovala dost času filmu pro děti. Když mu vysvětlila, že byla mimo město, kde natáčela malé školáky, a že teď začíná se stříháním filmu, očekávala, že jí odjezd z města vyčte a řekne, proč nenatáčela děti z Los Angeles. Mahler si vždycky našel něco, aby studentům ukázal, kde je jejich

místo. Byl rád, když se cítili bezvýznamní a nejistí. Lyra si myslela, že to dělá, aby zvýšil svou důležitost.

U telefonu si odkašlal a ona myslela, že přijde poučování.

„Měla byste své studium brát vážněji, jinak se vám nikdy nepodaří mít úspěch v médiích, zvláště ve filmovém průmyslu.“

„Ano, pane profesore,“ odpověděla uctivě.

„Je tu dost dychtivých mladých lidí, kteří umírají touhou účastnit se mých přednášek.“

„Ano, já vím.“

„Výborně. Ale teď vás, Lyro, chci pochválit.“ 267

Sluchátko jí málem vypadlo z ruky. Chvála od profesora Mahlera! Neslýchané.

„Váš dokument o parku byl docela dobrý,“ řekl jí. Od Mahlera obrovské ocenění.

„Děkuji vám, pane profesore,“ řekla. „Nebylo to přesně to, co jsem chtěla natočit, ale myslím, že taková výpověď o…“

„Ano, ano,“ přerušil ji Mahler. „Důvodem, proč volám, je, že si myslím, že bych mohl váš dokument uvést příští týden na jednom sympoziu v New Yorku. Pokud získá takové uznání, jaké předpokládám, budete mít příležitost ukázat ho po celé zemi.“

„To by bylo ohromné.“ Lyra byla čím dál nadšenější. Pokud její film uvidí více lidí, mohlo by to parku Paraiso prospět. Možná by ho dali vyčistit a některé z vandalů a znečišťovatelů předvést před soud nebo by jim alespoň zabránili v tom pokračovat.

„Abych mohl váš film prezentovat,“ pokračoval Mahler,

„potřebuji vidět všechnu vaši přípravu a musím vědět, jak proces probíhal, jaké zařízení jste použila, mít všechny snímky, které jste shromáždila.“

„Moje snímky jsou uloženy na paměťových kartách,“ vysvětlovala. „Ty, které jsem vybrala pro dokument, jsem přenesla do souboru na počítači, ale na kartách jsou tisíce dalších.“

„Přineste všechno,“ řekl jí. „I obrázky té krásné zahrádky, o které jste se zmínila. Později vám je vrátím, abyste si je mohla uložit na disk, budete-li chtít.“

„Dobře,“ souhlasila Lyra. „Zítra večer mám na rozvrhu vaši přednášku. Tam vám všechno přinesu.“

Mahler bez rozloučení zavěsil.

Teď Lyra seděla ve třídě a netrpělivě se dívala na hodiny nade dveřmi profesorovy pracovny. Doufala, že schůzka s ním nepotrvá dlouho. Chtěla pár zbývajících hodin dne strávit prací na filmu pro děti. Předtím se u profesora 268

zastavili Carl a Eli, aby mu položili pár otázek, a on je uvedl dovnitř, kde jim krátce, jednoslovně odpovídal.

Jakmile Mahler zavřel dveře učebny, otočil se zpátky k Lyře.

„Pojďte do mé kanceláře,“ řekl a mávl rukou ke dveřím. Lyra zvedla batoh a složku s celou vytištěnou přípravou a následovala ho. Mahler zavřel dveře, ukázal na židli a sám se posadil ke svému stolu. Lyra si všimla, že plakát s parkem Paraiso zmizel. Zbyl po něm jen slabý obrys ohraničující místo, kde visel. Pomyslela si, že je trochu smutné, že profesor odstranil jediný obraz ve své pracovně, který byl trochu povznášející, ale profesor Mahler si na takové věci nepotrpěl.

„Máte s sebou všechny materiály?“ zeptal se. Vtom na okénko v jeho dveřích zaklepala jakási studentka.

„Co je?“ zamumlal si pro sebe. Prudce otevřel dveře a řekl: „Copak nevidíte, že mám jednání?“

„Nezlobte se, profesore, jenom jsem chtěla vědět…“

„Domluvte si schůzku s mojí asistentkou.“

„Jen jsem se chtěla zeptat…“

Mahler jí zabouchl dveře před nosem a zamkl, aby ho už nikdo nevyrušoval, pak stáhl na dveřích roletu.

Těžce dopadl na židli. „O čem jsme to mluvili? O materiálech,“ řekl a kývl hlavou. „Máte je s sebou?“

„Mám,“ odpověděla Lyra. „Mám vytištěné kopie všech

článků a zpráv, které jsem našla.“ Položila složku na stůl a sáhla pro batoh. „Mám taky záznamy rozhovorů, které jsem natočila. Myslela jsem, že je přepíšu, ale zatím jsem neměla čas to udělat.“ Otevřela kapsu batohu a vytáhla několik malých kovových krabiček. „A tady jsou paměťové karty se všemi snímky z parku.“

Zaťukal na krabičku. „A zahrada? Ta je tam také?“

„Ano.“ 269

Mahler zvedl složku a kazetu a vložil je do malého kufříku. Otevřel jednu zásuvku a dvě krabičky s kartami uložil do ní.

„Jste si jistá, že je to úplně všechno?“ zeptal se.

„Ano,“ odpověděla.

„Dobře, myslím, že na sympoziu to zapůsobí.“ Opřel se o opěradlo židle. „Byl bych rád, kdybyste mohla jet se mnou, ale obávám se, že je to záležitost pouze pro profesionály.

Jako studentka byste působila nepatřičně.“

Přestože by Lyra ráda prezentovala svoji práci sama, představa dlouhé cesty s profesorem Mahlerem jí nebyla příjemná.

„Je tu ještě jedna věc, kterou budu potřebovat, než uvedu váš dokument,“ řekl.

„Co to je?“ zeptala se Lyra a pomyslela si, že mu dala každý kousek materiálu, který shromáždila.

„Potřebuji vidět park Paraiso a bohužel teď je jediná

volná chvilka, kterou mám, než odletím do New Yorku. Můj vůz stojí venku. Budu řídit.“ Vstal, jako by záležitost považoval za dohodnutou.

Lyra byla překvapená. „Ale pane profesore, než se tam dostaneme, bude tma. Kromě toho mám objednánu střižnu a…“

„To bude muset počkat,“ řekl netrpělivě. „Nezdržíme se v parku dlouho. A ve světle reflektorů uvidíme dost.“

„Nemohl byste tam zajet sám? Říkal jste, že jste nedaleko od něho bydlel, takže to tam dobře znáte.“

„Vím, jak se tam jede, to ano,“ přiznal, „ale potřebuji,

abyste jela se mnou a vysvětlila mi, jak jste volila úhly kamery, jak jste upravovala snímky, jaké environmentální faktory ovlivnily vaše záběry.“

Nechtěla s ním nikam jezdit. Instinkt jí říkal, že by měla co nejdříve odejít z jeho pracovny. Něco nebylo v pořádku. Mahler se choval příliš neodbytně.

„Nezlobte se, ale budu muset odmítnout.“ 270

„Vy chcete přijít o příležitost nechat promítat svůj film? To přece nemyslíte vážně.“

„Ovšemže chci, aby se promítal. Ale odmítám jet s vámi do parku Paraiso.“

„Trvám na tom. Obávám se, že by na tom mohl záviset nejen váš dokument, ale i celé vaše hodnocení.“ Otevřel boční zásuvku svého stolu. Když na ni opět pohlédl, byl jeho obličej rudý a zuby zaťaté.

Lyra raději zmlkla. Profesor se choval tak divně, až ji to polekalo.

„Tak dobře,“ ustoupila. „Potkáme se tam.“ Vytáhla z kapsy mobil a řekla: „Zavolám Sidney, své spolubydlící, a požádám ji, aby jela se mnou. Stejně chtěla park vidět a já…“

„Dejte mi ten telefon.“ Vzhlédla k profesorovi. Mahler na ni mířil pistolí.

Lyra se tak vyděsila, že začala koktat. „P-pane profesore…, co to děláte?“

„Řekl jsem, abyste mi dala ten telefon.“ Byl tak rozčilený, že viděla, jak mu pulzují žíly na čele.

~

Lyru dělila od kulky pouze délka stolu, ale místo aby dostala strach, rozzlobila se. Ruka s mobilem jí klesla do klína. Ťukla na číslo 911 a ztlumila hovor.

Mahler stěží skrýval zlost. „Ze všech parků ve městě jste si vybrala zrovna Paraiso. Kdybych to věděl předtím, než

jste začala natáčet své absurdní záběry, přemluvil bych vás k jinému projektu.“

„Vybrala jsem si ten park, protože mě k tomu inspiroval

plakát ve vaší pracovně.“

„Chcete říct, že je to moje chyba?“

Lyra nevěděla, jak odpovědět. „Odložte prosím tu pistoli a řekněte mi, proč vás to tak rozzlobilo.“

„Rozzlobilo? Jsem vzteky bez sebe,“ zavrčel profesor.

„Ale proč?“ divila se Lyra. 271

„Zaměřila jste svoji zatracenou kameru na tu zahradu. Jestli se tam dostal záběr mého auta nebo můj, je se mnou konec.“

Zhluboka se nadechla. „Ta zahrada je vaše? Zakopal jste tam něco, co…“

„Ne,“ řekl. „Tam ne. Ale jestli vaše kamera zachytila zahradu, zachytila i to, co je na druhé straně.“ Smutně se usmál.

„Co?“ zeptala se Lyra.

„Ne co, ale koho,“ opravil ji. „V jednom kuse ječela. Nic jiného neuměla. Pořád do mě šťourala. Už jsem to nemohl snést.“ Jako by ho to napadlo v posledním okamžiku, dodal:

„A potřeboval jsem ty peníze.“

„Vaše žena?“ zeptala s nevěřícně Lyra.

„Nemohl jsem se s ní rozvést,“ řekl profesor. „Měla všechny peníze.“

Lyře kleslo srdce až do žaludku. Ona i všichni ostatní ze třídy si mysleli, že paní Mahlerová profesora opustila. Byl tak protivný, že jim to připadalo pravděpodobné.

„Peníze? Jak jste mohl dostat peníze, když se nenašlo tělo? Trvá celé roky, než se vyplatí pojistné.“

„Vy si myslíte, že víte všechno? Kdepak. Jste na omylu. Nechtěl jsem, aby se její tělo našlo. Pokud si všichni budou myslet, že mě opustila, můžu dál čerpat z jejího účtu. Na její peníze jsem nemohl sáhnout, kdyby zemřela. O to se postarala.“ Potřásl hlavou. „Toho parku si nemusel nikdo všimnout celé roky. Jestli se tam teď začnou šťourat…“ Náhle si uvědomil, že mu nedala telefon. „Dejte mi svůj mobil.“

Zvedla ho a on jí ho vyrazil z ruky. Naštěstí se nerozpadl.

Lyra se modlila, aby její volání na 911 bylo úspěšné. Stále na ni mířil pistolí a chvíli přecházel sem a tam a přemýšlel. Jeho hněv se změnil v paniku.

„Kdybyste tiše odjela do parku… Teď musím přijít na to, jak to zařídit. Mohlo to být tak snadné. Vaši dva kamarádi 272

čekají necelé dva kilometry odtud. Jediné, co jsem měl udělat, bylo předat vás jim. O zbytek už by se postarali.“

Lyra se třásla a zoufale se snažila zachovat klid. Hlavou

jí probíhala jedna bláznivá myšlenka za druhou, jak by mu sebrala zbraň. A navíc zůstala naživu. Viděla, že je zmatený. Jeho plán nevyšel, jak si představoval, a teď musí vymýšlet nový. Lyra jen zjistila, že musí dosáhnout toho, aby stále mluvil.

„Jací přátelé?“

„Ti, co je Flynn poslal k vám do bytu. Jednoho jste postříkala pepřovým sprejem a už se nemůže dočkat, až vás znovu uvidí.“

Lyra byla zmatená. „Vy jste za mnou poslal Flynnovy zabijáky? Co to má co dělat s Frankem Merriamem?“ Vůbec jí to nedávalo smysl.

„Kdo je, k sakru, Frank Merriam? Jediné, co vím, je, že kdyby Flynnovi chlapi našli ve vašem bytě ty snímky, bylo by po všem. Protože tam nebyly, nemohl jsem riskovat, že by je mohl vidět někdo jiný. Musel jsem nechat Flynna, aby na to nasadil ty dva. Teď už mi z toho nepomůže.“ Záštiplně na ni pohlédl. „Vyplýtval jsem jeho nabídku pomoci na mizernou studentku.“

Uchopil svůj mobil a vyťukal nějaké číslo, přitom ji neustále pozoroval. Lyru napadlo, že kdyby jen trochu natáhl ruku, mohla by mu pistoli vyrazit.

Nemohla tam jen tak sedět a čekat, až ji někam odvleče. Jestli něco brzy neudělá, bude mít proti sobě tři ozbrojené muže.

~

Do Mahlerovy kanceláře vedly dva vchody. Dveře na chodbu, které měli používat studenti, a soukromý vstup ze

třídy.

Sam vtrhl do budovy a vyběhl po dvou křídlech schodiště. Budova byla prázdná, a když vběhl do chodby před Mahlerovou pracovnou, zpomalil. Tiše prošel kolem 273

prvních dveří, pak minul další a další, až se dostal k Mahlerovým dveřím. Jeho jméno, stejně jako jména všech profesorů, bylo vyleptáno ve skle. Roleta přes okno byla stažená. Sam věděl, ještě předtím než zmáčkl kliku, že dveře budou zamčené.

Uslyšel, že Mahler hovoří. Mluvil hlasitě a zlostně. Ale v jeho hlase se navíc ozýval hysterický nádech. Mahler se hroutil, což znamenalo, že ho může vyřídit sebemenší maličkost. Sam byl přesvědčen, že Lyra je v jeho kanceláři, ale potřeboval slyšet její hlas, aby věděl, že je v pořádku.

Pomyšlení, že by nebyla, ho dohánělo k šílenství. Odjistil pistoli a přikrčil se, aby, aby se dostal ke dveřím třídy. Byly zavřené, tak tiše pootočil koulí a nepatrně je pootevřel. Mahler stál z profilu, ale Sam zpozoroval jeho zbraň. Věděl, že Lyra musí být na protější straně stolu.

Protože Mahler na ni mířil pistolí, věděl, že žije a není v bezvědomí.

Mahler byl rozčilený a přecházel sem a tam. Sam neměl volnou dráhu. Dosáhnout úhlu, který potřeboval, aniž by ho Mahler zpozoroval, bylo téměř nemožné.

Vtom uslyšel těžké kroky. Znělo to, jako by přicházely od schodiště. Přeli se dva muži. Jejich hlasy byly čím dál

výraznější, jak stoupali po schodech, ale protože mluvili tak tlumeně, podařilo se mu zachytit jen pár slov. Slyšel, jak si jeden z nich stěžuje, že musí něco vykopat a přemístit, aby to nikdo nenašel. Druhý souhlasil, že je to svinská práce.

Jak se přibližovali, začaly být jejich hlasy zřetelnější.

„Jsme prostě hrobníci. A teď budem muset vykopat dva nový hroby, jestli bude třeba vytáhnout tělo tý ženský a přemístit je,“ zašeptal jeden.

„Přinesl jsem speciálně pro tu holku pepřovej sprej. Jenom ať si ta mrcha zkusí, jaký to je.“

Sam už nemohl déle čekat. Vrátil se k Mahlerovým dveřím a zaklepal.

Mahler se hned neozval, ale za chvíli ostražitě řekl: „Kdo je?“

274

Sam neodpověděl.

„Lyro, jděte otevřít dveře a nepokoušejte se o nic, jinak budete mít kulku v zádech,“ vyzval ji Mahler.

„Ne.“

„Zvedněte se a jděte otevřít dveře,“ řekl důrazněji. Sam úkosem sledoval dveře do schodišťové šachty. Dvojice mužů by se měla objevit každým okamžikem. Lyra vykřikla: „Ne, nikam nepůjdu.“

„Mrcho,“ zamručel Mahler. Nespouštěl z ní zrak, obešel židli a couval ke dveřím. Levou rukou sáhl na zámek.

Sam vší silou vykopl dveře a ty srazily Mahlera. Dopadl

na podlahu vedle svého stolu. Lyra vyskočila a rozběhla se k Mahlerově pistoli, ale profesor se natáhl a dostal se k ní dříve. Když se otáčel a zamířil na Sama, Lyra se po něm vrhla. Mahler otočil zbraň proti ní a vzápětí práskl výstřel.

Kulka ze Samovy pistole zasáhla Mahlera do krku a prorazila mu krkavici. Upadl na zem a kolem se začala rozlévat kaluž krve.

Lyra se nekontrolovatelně roztřásla. „Same,“ řekla, ale její hlas byl tak slabý, že ji nemohl slyšet.

Nedíval se na ni. Zvedl dveře a opřel je o rám. Pak popadl jednu židli a přistrčil ji k opřeným dveřím, aby

nespadly. Sklo bylo prasklé, ale neroztříštilo se. Sam odtrhl roztrženou roletu a vzápětí na chodbě zaduněly kroky. Muži venku uslyšeli výstřel a hnali se k Mahlerově kanceláři. U stěny vedle dveří stály dvě velké registrační skříně. Sam chytil Lyru a postrčil ji do kouta za obě skříně. Sám se postavil před ni a zády ji zatlačil ještě dál.

Tak jak doufal, vetřelci vykopli dveře a začali střílet, ještě než vtrhli dovnitř. Mířili na stůl před sebou a

proděravěli ho kulkami. „Prohlídni to tady, ať nám neuteče.“

„Jo, to víš, že ji dostanu,“ chvástal se druhý. „Ten pepř

dostane rovnou do očí.“

„Odhoďte zbraně!“ vyzval je z úkrytu Sam.

Pomstychtivý gangster se prudce otočil a Sam mu

vystřelil pistoli z ruky. Jeho kumpán uskočil a přikrčil se pod 275

stůl, ale vystrčil ruku a začal divoce pálit. Sam ho střelil do ramene a mužova zbraň dopadla na zem.

Jakmile Sam odkopl zbraně od obou zraněných, Lyra je sebrala a položila na stůl. Ke sbírce přidala i Mahlerovu zbraň.

Jeden z útočníků naříkal, že už nikdy nebude moct použít ruku.

„Tu, kterou jsi střílel?“ prohodil Sam. „To bude velká škoda.“

Lyra pozorovala druhého muže. Měl prostřelené rameno, ale zachovával kamennou tvář. Pomyslela si, že z těch dvou je nebezpečnější právě on. Pak uslyšela dusot blížící se k nim a otočila se. Sam už mezitím ustoupil na chodbu a ukazoval odznak třem přibíhajícím policistům.

Během několika minut je policisté obklopili. Lyra stála v rohu malé kanceláře, aby mohli projít kolem ní. Bušící srdce se jí pomalu utišilo a ruce se přestaly třást. Všimla si telefonu na podlaze a vzpomněla si, že volala 911. Zvedla ho a přiložila k uchu. „Je tam někdo?“

„Ano, madam, jsme tady.“

„Zachytili jste všechno? Máte každé slovo, co Mahler řekl?“

„Ano, madam, máme všechno.“ Lyra postřehla v hlase úsměv.

Objevil se u nich detektiv O’Malley a Sam mu sděloval podrobnosti. Lyra čekala, až Sam řekne něco jí, ale ten měl plno jiných starostí, choval se, jako by ji v životě neviděl. Dveře byly plné lidí, a tak vyšla třídou na chodbu.

Uvažovala, proč ji Sam držel v kanceláři, místo aby vyběhl tím směrem ven. Zadívala se přes chodbu a hned znala odpověď. Kdyby se vydali tímto směrem, měli by před sebou konec chodby, kdyby se vydali opačným, běželi by kolem

kanceláře a střelci by v nich měli snadný cíl. Jí ani Samovi by se nepodařilo doběhnout k východu. Lépe to vyřešit nemohl. Tím, že ji zatlačil do rohu a sám se postavil před ni, jí zachránil život.

276

Lyra si myslela, že bude muset vypovídat o všem, co se stalo, nejméně dvakrát nebo třikrát, ale mluvil s ní jen jediný policista. Vysvětlil, že operátorka na čísle 911 slyšela a zaznamenala každé slovo, takže naprosto přesně vědí, co se v místnosti odehrálo. Lyra může jít domů.

Sam dosud hovořil s O’Malleym a ona se cítila trapně, že tam stále stojí. Žasla, jak bystře si uvědomil, že za všemi těmi strašlivými událostmi stojí Mahler. Kdyby teď jen stála a čekala na něho, a on by neřekl nic víc než „Rád tě zas někdy uvidím“, co pak?

Už nečekala. Nepokusila se ani vzít si své paměťové

karty nebo batoh. Jsou přece součástí vyšetřování. Zastrčila do kapsy mobil, obrátila se a odcházela.

Daleko se nedostala. Právě když zahýbala za roh chodby, ucítila na ramenou silné ruce.

277

ČTYŘICET JEDNA

Sam jí nedal možnost, aby mu poděkovala za záchranu života. „K smrti jsi mě vyděsila, děvenko.“ Hlas mu překypoval citem a ramena jí sevřel pevněji. Jeho přízvuk byl tak výrazný, že zněl, jako by nikdy neopustil Skotsko. Oslovil ji „děvenko“?

Než mohla cokoli říct, přitáhl si ji do náruče a vroucně ji objal. „Už mi to nikdy nedělej.“ Nerozuměla téměř jedinému slovu, co říkal. Mluvil vůbec anglicky?

Tiskla se tváří k jeho hrudi a slyšela, jak mu tluče srdce. Byla dosud otřesena ze zlých zážitků, které měla za sebou, ale v Samových silných pažích se cítila bezpečně.

„Slib mi to,“ opakoval.

„Ano, všechno ti slíbím.“

Zvedl jí bradu a téměř divoce ji políbil. Jazykem vklouzl do úst a v jeho polibku byla úžasná vášeň a náruživost.

Lyra se nevzpírala. Ovinula mu paže kolem krku, prsty mu zabořila do vlasů a oplácela mu polibky se stejnou vřelostí.

Když konečně přestal, vzal ji za ruku a vykročil.

„Pojďme odtud.“ Trochu se uklidnil a jeho přízvuk už nebyl tak silný.

Venku se scházeli lidé. Sam zahlédl na druhé straně nádvoří

před školou

zaparkovaný vůz televizního

zpravodajství a tiše zaklel.

Za nimi se objevil O’Malley a řekl: „Potřebujete doprovod ven?“

278

„Ne,“ odpověděl Sam. „Ale tam s těmi si promluvte vy.“ Ukázal na kameramana.

„Jo, jasně,“ řekl O’Malley a zamířil k reportérům, aby je zdržel.

Málem se jim podařilo přejít nádvoří, aniž by na ně

někdo dorážel, vzápětí je však spatřil Carl a zavolal na Lyru jménem. Všichni, kdo ho slyšeli, se k Lyře a k Samovi otočili.

„Je to pravda? Je Mahler mrtvý?“ zeptal se Carl. Lyra přikývla a Carl se otočil k Samovi. „Já vím, že Mahler byl cvok, ale měli jsme mít u něho ještě dvě

přednášky… Nemyslíš, že budeme muset absolvovat ještě jednou celou výuku, že?“

Než mohla Lyra odpovědět, řekl Eli: „Nemohli jste počkat, než…“ Pohled, kterým po něm šlehl Sam, ho přimrazil a rychle ustupoval z cesty.

Sam už nepromluvil, dokud se s Lyrou nedostal do jejího bytu.

„Sbal si něco a jedeme pryč.“

„Ne.“

„Ne?“

Vtom otevřela dveře Sidney, vykřikla: „Ach bože,“ a objala Lyru. „Nestalo se ti nic? Ach bože,“ opakovala, ale tentokrát se vrhla do náruče Samovi. „Slyšela jsem, že se

tam střílelo,“ řekla a couvla do maličkého obývacího pokoje, aby mohli vejít i oni. „Dostala jsem nejméně dvacet esemesek a modlila jsem se, abyste to byl vy, kdo střílel, Same.“

„Lyro, co kdybys začala balit, a já mezitím povím Sidney, co se vlastně stalo.“

„Ne,“ řekla znovu Lyra.

Sidney přejížděla pohledem z jednoho na druhého, pak popadla svoji kabelku a klíče. „Musím si jít něco vyřídit. Zatím nashle.“ A byla pryč.

„Podívej se, co jsi udělal,“ řekla vyčítavě Lyra. „Kvůli tobě utekla z vlastního bytu.“

279

Sam si ji otočil k sobě. „Co se s tebou děje?“

„Nikam s tebou nepojedu a nenechám tě, abys mě zas opustil. To už nechci.“

„Ale já tě neopustím. Už nikdy.“

Něha v jeho očích ji přiměla, aby mu věřila. Téměř.

„Dokdy? Same, já vím, že nechceš znovu trpět, a chápu

to. Miloval jsi svoji ženu a ztratil jsi ji. Ani já bych nechtěla něco takového znovu prožít, ale…“

Umlčel ji jeho polibek. Pevně ji držel u sebe a šeptal jí do ucha: „Nikdy už nechci mít takový strach, jaký jsem měl dnes. Věděl jsem, že jsi u Mahlera, a přísahám, že se mi zastavilo srdce. Zatraceně, Lyro, už bez tebe nechci žít.“ Vzal její tváře do dlaní. „Miluju tě, děvenko.“

Přízvuk se vrátil v plné síle. Mluvil tichým hlasem, ale v podstatě rozuměla tomu, co říká.

„Nemůžu chtít, aby ses ke mně nastěhoval, Same. Gigi by…“

„Nejspíš se s tebou budu muset oženit,“ řekl bez váhání.

„Cože?“

„Slyšela jsi.“

Odsunula jeho ruce. „Budeš se se mnou muset oženit?“ Chytil ji, než mohla utéct. „Až budu mít prsten, kleknu na koleno a oficiálně tě požádám o ruku, ale jedno vím: vezmeš si mě.“

„Moje rodina… Nemůžu to po tobě chtít. Mám zodpovědnost…“

„Já vím. Chránit Gigi před jejím synem. S tím můžu pomoct.“

„A moji rodiče… Pořád budou dělat nějaké potíže. Už se nezmění. Myslela jsem si, že by se mi to mohlo podařit, ale…“

„Tvoji bratři a já ti s nimi pomůžeme.“

„Bože, moji bratři. Řeknou, že pro mě nejsi dost dobrý.“

„Já pro tebe opravdu nejsem dost dobrý, ale přesto se s tebou ožením.“

„Tvoji rodiče jsou diplomaté. Moji vyděrači.“ 280

Sam jí pomalu začal rozepínat blůzku. Lyra se kousala do rtu a přemítala o rozdílech mezi jejich rodinami.

„Mám peníze,“ uvedla bod svědčící v její prospěch.

Sam ji zvedl do náruče a odnášel do ložnice. Tam ji spustil na nohy a pomalu ji svlékl a zastavil se jen, když se svlékal sám.

Lyra bez dechu řekla: „Když budu muset, dám všechny

své peníze na to, abych s nimi mohla bojovat. Opravdu, moji rodiče pořád hledají nové právníky…“ Sam ji políbil na krk.

Líbilo se mu, jak voněla, jaká byla na dotek, líbilo se mu na ní všechno.

„Právníci jsou drazí…,“ pokračovala.

„Já vím. Já jsem taky právník,“ řekl a líbal cestičku k jejím ňadrům.

Neskutečně ji vzrušoval a ona si nakonec nemohla vzpomenout, co mu chtěla říct.

Klesli do postele a milovali se. Sam nechtěl spěchat, ale Lyra byla tak netrpělivá, že strhla i jeho. Když oba dospěli k vyvrcholení, řekla mu, že i ona ho miluje.

Později, když už se oblékli, Sam Lyru upozornil, že ji

budou pronásledovat reportéři.

„Zítra jsem měla mít jen Mahlerovy přednášky. Protože odpadají, myslím, že bych nejraději jela domů.“

„Do San Diega?“

„Ano. Myslíš, že policie bude potřebovat, abych tady zůstala?“

„Ne, promluvím si s O’Malleym.“

Jen co napsala vzkaz Sidney a sbalila si malou tašku, vyjeli. Provoz byl nepatrný, a teprve když minuli výjezd, který by je přivedl k parku Paraiso, vzpomněla si Lyra, že tam má dosud nastavenou kameru.

„O’Malley pošle své lidi, aby vykopali tělo Mahlerovy manželky. Určitě budou muset překopat taky tu malou zahrádku.“

„Moje kamera…“ 281

„Řekl jsem mu, kde je. Vezme ji odtamtud.“ Uchopil ji za ruku. „Řekl bych, že Flynna sebrali a hezky si s ním popovídají,“ řekl.

„Dostanu zpátky knihy z výprodeje?“

„Nakonec ano. Co s nimi uděláš?“

„Myslím, že je dám do aukce ve prospěch kostela otce Henryho. Zoufale potřebují peníze.“

Usmál se. „Máš dobré srdce, Lyro Prescottová.“

Pár minut uplynulo v zamyšleném mlčení, pak Lyra řekla: „Nemůžu uvěřit, že to výprodejem vlastně začalo.

Byla jsem si jistá, že mě ti lidé chtěli zabít, protože jsem tam něco důležitého vzala. Mahlera bych nikdy nepodezírala.“

„Když se na to tak podíváš, kdyby Merriam věděl jistě,

že máš to dévédéčko, jsem přesvědčen, že by se pokusil zabít tě sám.“

„To říkáš, protože si myslíš, že se budu cítit líp?“ zasmála se.

„Měl jsem se na Mahlera zaměřit dříve. Málem jsem tě ztratil a…“

„Přišel jsi včas,“ řekla mu.

Mluvili o Mahlerovi a jeho snaze odvést ji od natáčení v

parku tím, že jí vnutil soutěžní projekt na dětský film.

„Zřejmě nebudu muset spěchat, abych film dokončila,“ řekla.

„Proč ne?“

„Zastřelil jsi mi profesora a to hodně snižuje šanci, že můj film doporučí.“

„Vůbec nelituju, že jsem ho zastřelil.“

„Já taky ne. Neměl jsi jinou možnost.“

Když zatáčeli do garáže u Gigina domu, řekla Lyra:

„Počkej, až uvidíš kryt.“

„Opravdu je to kryt?“

„Jedna stěna je armovaná, takže jí neprojde kulka. Ale jenom jedna. Není důvod, aby byly stejné i další. Funguje to.“

282

Sam byl stavbou uchvácen, když ji viděl. „Až se budeš chtít schovat před příbuznými, tohle je to pravé místo.“

„Já ten dům miluju. Je pohodlný.“

„Necháme si ho. Možná se sem budu moct na čas přestěhovat.“

„Co potom?“

„Dáme všecko dohromady a pojedeme domů.“

Lyře se líbila představa, že si Gigin dům ponechá. Její bratři budou mít místo, kam zajet, a ona si už nebude muset dělat starosti o babičku.

„Jsem unavený,“ řekl Sam a přerušil tok jejích myšlenek. S těmito slovy ji vzal do náruče a odnesl do postele. Spali s propletenýma nohama.

Druhého dne odpoledne zatelefonoval O’Malley. Sam s

ním dlouho hovořil, a když zavěsil, zazubil se na Lyru a řekl:

„Kočka.“

„Prosím?“

„V té zahrádce našli kočičí kosti. Zřejmě všechny ty krásné kytky byly památkou na něčí milovanou kočičku.“ Lyra si byla jistá, že historie zahrádky je romantičtější.

Vytáhla z lednice láhev vody a vynesla ji na houpačku na verandě. Sam vyšel ven za ní.

„Tak kočka, říkáš?“ Lyra zavrtěla hlavou.

„No, kousek odtud našli také zakopané ženské tělo – zřejmě paní Mahlerové.“

„Ve Washingtonu nic takového neuvidíš, že? Na život tam si budu muset zvykat.“

„Nebudeme žít ve Washinghtonu,“ řekl jí.

Napřímila se a pohlédla na něho. „Ale říkal jsi přece…“

„Řekl jsem, že pojedeme domů.“ Usmál se, objal ji kolem ramen a přitáhl si ji k sobě. „Na Vysočině se ti bude líbit.“

283

ČTYŘICET DVA

Milo seděl u baru, popíjel pivo a soustředěně sledoval televizi. Běžely právě zprávy a on se díval, jak Lyru Prescottovou vyvádí z budovy muž, jehož reportér označil jako agenta FBI.

„Vidíte tu krásnou ženskou?“ zeptal se muže vedle sebe. Když muž neodpověděl, šťouchl ho do lokte. „Musel jsem to s ní skončit. Byla to jediná možnost, jak ji neuvrhnout do nebezpečí.“

Cizí muž, opilý a s kalnýma očima, poplácal Mila po rameni. „Udělal jsi dobře, kámo,“ zadrmolil.

„Nesledoval jsem zprávy pravidelně,“ řekl jeho nový kamarád, „ale jsem rád, že jsem je mohl vidět dnes. Víš, kvůli ní jsem všeho nechal. Nelituju toho, protože, jak jsem řekl, musel jsem udělat správnou věc. Teď jsem bez práce. Myslím, že se pustím do něčeho jiného, co nebude tak stresující.“

Nemohl uvěřit, že Merriam je ve vězení a Charlie i Stack také. Celou dobu si myslel, že mají na svědomí vloupání a střelbu. A podívejme, člověk nemusí mít vždycky pravdu.

„Další novinkou je,“ pokračoval reportér, zatímco Milo si objednal druhé pivo, „že člen městské rady Bill Jackson okamžitě odstoupil z funkce, aby mohl připravit obhajobu proti vzneseným obviněním. Radní byl obviněn z…“ Milo přestal poslouchat. „Naskytne se tam práce, jestli ten radní rezignuje.“ Poškrábal se na bradě. „Tohle bych

mohl dělat. Politiku. Dám se na politiku.“ 284

Jeho soused ho znovu plácl po rameni. „To je pro tebe jako dělaný, kámo. Jako dělaný.“

285

EPILOG

Sam a Lyra byli oddáni v kostele u svaté Anežky. Jejich svazku požehnal šťastný otec Henry.

Lyra původně předpokládala, že to bude malá svatba, ale když se dostavili všichni hosté ze seznamu, kostel v San Diegu byl k prasknutí plný příbuzných, přátel a podle Sidney opravdových osobností politického a diplomatického života včetně velvyslanců a dalších hodnostářů.

Jak obřad, tak i oslava v hotelu Coronado probíhaly skvěle. Lyra si myslela, že to je možná proto, že se odmítli zúčastnit její rodiče. Když řekla matce, že ji Sam požádal o ruku a ona přijala, matčina reakce ji vůbec nepřekvapila.

„Lyro, co si myslíš? S tím, jak vypadáš, bys mohla mít někoho lepšího, než je agent FBI. Jestli jde po tvých penězích…“

Otcovo vyjádření nebylo o moc lepší. „Jsem přesvědčen, že tě miluje, ale ujisti se, že ho nezajímají tvoje peníze.

Myslím, že bys měla uvážit, jestli svůj svěřenecký fond nepřevedeš na mě. Chceš mít samozřejmě jistotu, že majetek zůstane rodině Prescottů, takže jestli…“

Když Lyra odmítla, vypukla hádka. Skončila tím, že rodiče vyhrožovali, že budou svatbu bojkotovat, ale navzdory jejich nátlaku stála Lyra na svém a nepovolila. Předstírala, že jí na tom nezáleží, ale skutečnost byla taková, že otec nechtěl vést svou dceru k oltáři, pokud za to něco nedostane. Owena a Coopera chování rodičů rozzlobilo, ale ani oni nebyli překvapeni.

286

Otce nakonec zastoupil Owen. Sidney byla Lyřinou hlavní družičkou a k oltáři kráčela v doprovodu Coopera.

Družičkami byla jedna sestřenice a dvě kamarádky z Texasu.

Samovým svědkem byl jeho bratranec Tristan a družbové Jack a Alec. Kromě svatebního fotografa byli před kostelem i fotografové od novin a časopisů, aby zachytili velkolepou událost.

Lyra si zamilovala Samovy rodiče, kteří byli pravým opakem jejích. Byli laskaví a velkorysí a přijali ji do rodiny s otevřenou náručí. Nabídli, že uspořádají přivítání pro Sama a pro ni na Vysočině, aby ji mohli poznat také jejich skotští přátelé a příbuzní. Také Gigi slíbila, že tam přijede.

Sam a Lyra strávili líbánky v domě v San Diegu. Měli jen tři dny, než se Lyra musela vrátit do Los Angeles na

předávání diplomu k ukončení studia. Nemohla se zúčastnit soutěže Dalton Award, protože po Mahlerově smrti už neměla garanta. Přesto pokračovala v práci na filmu pro děti a s doporučením jiného profesora film přihlásila v následujícím semestru. Získala první místo a četné nabídky od jiných filmových společností z Los Angeles a New Yorku. Všechny odmítla. Nechtěla pracovat pro nikoho.

Líbilo se jí svobodné psaní a režírování vlastních děl a dostala nápad na pokračování série pro děti, jíž se chtěla věnovat. Mohla pracovat odkudkoliv, což byla výhoda, protože o tři měsíce později ji Sam odvezl do jejich domova na Vysočině.

Její manžel ji nepřestával překvapovat. Nejdříve tím, že jejich domovem se stal hrad. Byl postaven před stovkami let a byl úchvatný, ale chladný a strohý. Naštěstí měli v prvním patře útulné a půvabné apartmá. Sídlo neboli statky, jak tomu říkal Sam, bylo to nejkrásnější místo, jaké kdy viděla.

Druhým překvapením bylo Samovo dědictví několika

titulů. Jako majitel pozemků se stal zemanem Kincaidem, ale také hrabětem z Cairnmaru.

287

Třetí překvapení se zdálo Lyře nejúžasnější. Její laskavý, milující manžel se na ragbyovém poli proměnil v nelítostného bojovníka.

Lyra seděla na kopci vedle Samových rodičů a s velkým znepokojením sledovala zápas mezi Samovým týmem a

týmem ze sousedního města. V jenom okamžiku hry, když viděla, jak se Sam vynořuje z houfu mohutných, svalnatých mužů, chytila za loket svého tchána. „Nezlomil si…? Co jeho loket…?“

Když Samův otec postřehl zděšený výraz v jejích očích, konejšivě ji pohladil po koleni. „Víš, co se říká o ragby? Že je to neurvalá hra rváčů, kterou hrají gentlemani. Neboj se, nic se mu nestalo, má milá.“

Lyra přikývla a opět začala pozorovat manžela. Byl celý zablácený, dres měl potřísněný krví, ale nemyslela si, že je jeho vlastní. Jeho spoluhráči byli zrovna tak potlučení.

Nejpodivnější jí však připadalo, že po zápase se oba týmy smály a výskaly, když odcházely z hřiště.

Sam ji spatřil mezi diváky a prodral se k ní. Přes obočí se mu táhl šrám a od hlavy k patě ho pokrývalo bláto.

Nevšímala si toho, že má na sobě bílou blůzku, vrhla se mu kolem krku a objala ho. To Samovi nestačilo. Vášnivě ji políbil a nedbal na své pokřikující kamarády.

Když se konečně nadechl, řekl: „Takhle by se měl manžel vždycky vítat se svou ženou po návratu domů.“ Lyra se začervenala, protože se na ně dívalo tolik lidí, a řekla: „Byl jsi jen třicet kroků ode mě.“

„Správně,“ odpověděl a znovu ji políbil. Naklonila se k němu. „Jsem ráda, že jsi celý.“

„To je sport, zlatíčko.“

Sport? Skutečně nazývají masakr, jehož byla právě svědkem, sportem? „Musí to být tak drsné? Nechci, aby sis ublížil.“

Zasmál se. „Pár škrábanců a modřin mě nezabije.“

Zvedl pytel s výstrojí, jednou rukou ji objal kolem ramen a společně vykročili k autu. „Ráno mi volali z FBI. Chtěli, 288

abych zítra přiletěl do Washingtonu na konzultaci k jednomu případu. Vyjedu brzy ráno. Chceš jet se mnou?“

„Nemůžu,“ odpověděla Lyra. „Zítra jdu do cairnmarské školy natáčet film pro další sérii.“

„V tom případě myslím, že bychom se měli rozloučit už

dnes večer.“ Zálibně přejel pohledem po celém jejím těle a pak řekl: „Vlastně, pokud souhlasíš, budu se s tebou loučit celou noc.“

Zatímco Lyra čekala, až Sam uloží ragbyovou výstroj do kufru, rozhlížela se po okolí. Byla na louce ohraničené z jedné strany řadou malebných kamenných domků a z druhé pastvinou, na níž se mírumilovně popásaly ovce. V dálce se tyčily mohutné skotské hory. Jak se to všecko lišilo od míst, kde žila sotva před rokem! Díky Samovi poznávala tolik nového a vzrušujícího a nádherného.

Otočil se a usmál se na ni a její srdce se dmulo láskou. Život se Samem bude plný překvapení.