Julie Garwood

Dívka jménem Summer

Kapitola 1

„Mami, musí mít Michael na sobě ten ručník?“ rozčilovala

se Summer Matthewsová. Klekla si před svého tříletého bratra, aby mu viděla přímo do očí, a rukou chňapla po obrovském spínacím špendlíku, který měl připevněný pod bradičkou.

„Bez pláště bych nemohl být Supermanem,“ odpověděl Michael. Zamračil se a pihy rozseté na drobném čele se slily v jednu hnědou řeku. „Každý přece ví, že když chceš být Supermanem, musíš nosit pláštěnku,“ pokračoval tónem, který nenechal nikoho na pochybách, že jeho starší sestra je prostě úplně pitomá.

„Ale samozřejmě že to každý ví, miláčku,“ souhlasila maminka.

Summer se otočila k matce, která zrovna cosi hledala ve své obrovské nákupní tašce. Zase ztratila klíče, pomyslela si navztekaná Summer.

„Mami, alespoň mu řekni, ať si sundá ty strašné boty.“ Otočila se zpátky k bratrovi a snažila se mu sundat jasně červený ručník, který měl komicky přehozený přes malá ramínka. „Michaeli, zimní boty jsou perfektní, když si chceš hrát ve sněhu, ale teď je červen.“

Z bojovného výrazu na Michaelově tvářičce pochopila, že

její chladná logika neudělala na bratra dojem, a tak se rozhodla pro zcela odlišný postup. „Jestli si okamžitě neobuješ nějaké vzdušnější boty, nohy se ti scvrknout a nakonec úplně odpadnou,“ varovala ho hrůzostrašným tónem.

Ale hrozby ho vůbec nevyváděly z míry. „Superman má vždycky červené boty,“ tvrdil neústupně. Převrátil oči k nebi

6

přesně tak, jako to dělával otec, když byl podrážděný, a bojovně založil ruce v bok. Summer si konečně uvědomila, že Michael má jeden ze svých záchvatů tvrdohlavosti, a s rezignovaným povzdechem se dala na ústup.

„Summer, musíš ho pořád zlobit?“ napomenula ji matka a pokračovala v marném prohrabování objemné tašky.

„Vzdávám se,“ řekla Summer. „Jestli hledáš klíče, tak jsou

na jídelním stole,“ prohodila ledabylým tónem. „Právě jsem si vzpomněla, že jsem je tam viděla ležet.“

„No samozřejmě,“ zvolala s úsměvem matka. „Michaeli,

buď hodný chlapec a nezlob svou sestru. Summer, ve tři hodiny dej dědečkovi medicínu. Je na ledničce.“

„Řekni jí, že si můžu nechat červené boty,“ dožadoval se Michael.

„Samozřejmě že si můžeš nechat své boty,“ souhlasila matka. „Ale do postele si je neber.“

„Takže jsi vyhrál jen napolo,“ řekla posměšně Summer.

Matka krátce objala Michaela a políbila ho na tvářičku, pak

se letmo dotkla Summer, vzala klíče ze stolu a rychle vyběhla z domu.

Jakmile byli sami, Summer se otočila k bratrovi a řekla:

„Tak pojď, udělám ti svačinu.“

„Ne.“ To bylo celkem běžné slovíčko, které Michael používal vždy, když se ocitli o samotě, ale Summer se ho už

naučila ignorovat, a tak se vydala do kuchyně. Michael si stoupl mezi dveře a pozoroval ji, jak připravuje sendvič.

„Nemám hlad,“ protestoval tvrdohlavě, když položila sendvič na kraj stolu.

„Ale máš,“ odpověděla nevzrušeně Summer. Zvedla ho ze země a posadila do dětské židličky dřív, než se zmohl na další odpor. Potom si klidně sedla na protější židli.

„Já nebudu jíst.“

Summer předstírala unuděné zívnutí a pokrčila rameny. Už se naučila, že s Michaelem musí jednat tvrdě. Člověk aby byl skoro psychologem, když chce vycházet se svým tříletým bratrem.

7

„Nechám tě tu sedět tak dlouho, dokud ho nesníš.“ Michael se podíval na Summer. „Proč jsi tak naštvaná?“ zeptal se.

„Naštvaná? Já vůbec nejsem naštvaná, Michaeli. Proč bych měla být naštvaná? Mé celé letní prázdniny jsou úplně zničené, ale proč bych měla být naštvaná? To přece není důvod k tomu,

abych byla naštvaná.“

Hleděly na ni velké modré oči. Byly úplně stejné jako ty její.

I když si byli velmi podobní, Michael měl vlasy, které se barvou podobaly karotce v jeho sendviči, zatímco Summer byla blondýna.

„Přestaň na mě zírat a jez,“ zamračila se nasupeně Summer.

„Život je pes, Michaeli. Regina konečně přemluvila svého otce, aby nás nechal pracovat v jejich Pizza Paddle, a já tu musím tvrdnout s tebou a s dědečkem! – Ale proč tu vlastně sedím a probírám své problémy s tříletým dítětem?“ zeptala se Summer sama sebe. Dobrý bože, už je skoro tak divná jak ostatní v rodině! A ti jsou teda divní dost. Zjistila to už dávno, dokonce ještě před tím, než se k nim přestěhoval děda. Všechny je měla ráda, to je pravda, ale občas byli divní.

Otec pracoval dlouho do noci v obchodě s květinami a zdálo se, že má svou práci opravdu rád. Někdy to totiž u nich vypadalo jako v městské botanické zahradě. Tvrdil, že si bere domů jen ty rostliny, které potřebují zvláštní péči, a že by to měla pochopit. Ale copak si s nimi musí vykládat? Každý den, když je přihnojuje a zalévá, pomalu přechází od jedné k druhé, chválí je a povzbuzuje v dalším růstu. Kdyby ho tak viděl někdo cizí, jistě by si myslel, že je blázen.

Matka zase byla neustále tak zaneprázdněna starostí o rodinu, o dům a o obchod, že občas byla poněkud roztržitá. Jednou, když se zdržela v práci, zastavila se v supermarketu, aby koupila něco k večeři. Když dojela domů a chtěla z kufru vytáhnout nákup, zjistila, že tam není. Později přiznala, že tak

pospíchala a myslela úplně na jiné věci, že asi nechala potraviny v nákupním vozíku na parkovišti.

8

No a pak tu byl ještě dědeček. Téměř celý den trávil v dílně, kde pracoval na svých zlepšovácích. Nežil u nich příliš dlouho, ale zato perfektně zapadal do jejich excentrické rodiny. Již si tak zvykli na hlasité zvuky vycházející z přízemí, že už na ně ani nereagovali.

„Je někdo doma?“ Hlasité volání z verandy vytrhlo Summer

z přemýšlení. Usmála se. Byla to její nejlepší přítelkyně Regina Morganová.

„Pojď dál,“ zakřičela Summer. „Jsem v kuchyni.“

Regina vrazila do místnosti, ale zastavila se až před dvířky do lednice.

„Snad nemáš hlad?“ škádlila ji Summer. Samozřejmě že to byl jen žert. Její přítelkyně měla totiž hlad pořád.

Regina pokrčila rameny a přehrabovala se v lednici. Po chvíli ji konečně zavřela a s jablkem v jedné ruce a se sklenicí pomerančového džusu se přesunula s grácií žirafy k jídelnímu

stolu. „Nazdar, Miku. Summer, právě jdu od doktora a představ si, že jsem zase porostla,“ svěřovala se mezi jednotlivými sousty své přítelkyni. „Asi ze mě bude mužatka, teď už to vím.“

„Ale jdi,“ řekla s úsměvem Summer. Věděla, jak mizerně se kvůli své výšce Regina cítí, a chtěla ji povzbudit. Koneckonců byly přece nejlepší přítelkyně. „Vždyť všichni kluci se točí jen kolem tebe.“

„Summer, měřím už skoro metr osmdesát,“ odpověděla Regina a náhle ji něco napadlo. „Možná bych mohla uspět v basketbalovém týmu.“

„Neblbni. Vždyť by ses zabila. Moc dobře víš, že nejsi schopna chytit míč, a přitom se nerozplácnout o podlahu,“ zcela otevřeně ji připomněla Summer. Byly si natolik blízké, že si to mohla dovolit. A kromě toho to byla pravda. „Jestli se nepletu, chceš být modelkou. A modelka přece musí být vysoká a štíhlá a…“

„…plochá,“ rychle dodala Regina. „Což já jsem. Už toho

raději nech. Tvá snaha povzbudit mě je deprimující. Kde je kdo? Je tu neobvyklé ticho.“

„Mamka s taťkou jsou v obchodě a děda…“

9

„…v dílně,“ řekla Regina. Měla ve zvyku skákat Summer do řeči a dokončovat její věty. Summer to lezlo na nervy, ale dneska ne. „Už sestrojil ten svůj vysavač na dálkové ovládání?“

Regina jejího dědečka chápala a nikdy se mu nesmála. To byl jeden z důvodů, proč byla její nejlepší přítelkyní. Že jí

opravdu rozuměla.

„Asi jo, ale ještě ho nevyzkoušel. Teď totiž pracuje na něčem jedinečném, co se týká aut.“

Regina chápavě přikývla a obě dívky se rozesmály. Ano, Regina rozuměla všem členům Summeřiny rodiny.

„Můžu jít vedle a hrát si s Andy?“ přerušil je Michael a vše dokončil hlasitým říhnutím.

Obvykle chodil hned po svačině do postele, ale Summer se s ním nechtěla před kamarádkou dohadovat. „Na chvilku. Až dojíš ten sendvič.“ Ale ještě než mohla dokončit větu, Michael už byl pryč.

Summer se smutně otočila ke kamarádce. „Nevím, jak ti to říct, Regino, ale mamka bude v obchodě celé léto. Paní Nelsonová čeká dítě a musela odejít na mateřskou o tři měsíce dřív.“

„Děláš si legraci? A co naše brigáda v Pizza Paddle?“

„Já nemůžu,“ zamumlala Summer.

„Summer, víš ty vůbec, kolik mě to stálo námahy a času, než jsem přemluvila svého otce, aby nás tam nechal pracovat?“ Summer seděla beze slova se sklopenou hlavou a v duchu si představovala svou temnou budoucnost. Neměla žádnou šanci na záchranu. Tím si byla jistá. Copak některá z patnáctiletých dívek musí zůstat celé léto doma? Určitě ne. A zrovna tohle léto si s Reginou plánovaly, že se seznámí s novými lidmi.

Především tedy se staršími kluky. Domluvily se, že je načase, aby už dospěly a konečně udělaly něco se svým zjevem. Jejich oblečení na to bylo zcela nevyhovující, a tak musely rychle vydělat nějaké peníze. A právě proto chtěly obě o prázdninách pracovat v Pizza Paddle. No, a teď to bylo všechno v háji.

Mamka s taťkou jí za hlídání Michaela nedají víc než půl dolaru

10

týdně. Takže takovým tempem si nové džíny bude moci koupit až někdy na konci léta!

„To tu chceš trčet celé prázdniny?“

Regina to řekla takovým tónem, jako by Summer byla odsouzena k doživotnímu vyhnanství na Sibiř. A asi měla i

pravdu. Vždyť starat se o Michaela a dědečka mohlo být ještě horší. Jakmile si to Summer uvědomila, její nálada byla ještě temnější než před chvílí.

„A co bude s naším plánem?“ pokračovala skoro plačtivě Regina. Byla stejně zklamaná jako Summer a to jí aspoň trochu zlepšovalo náladu. „Když odsud nevypadneš, nikdy nepotkáš nikoho nového. A právě to je skvělé na práci v Pizza Paddle. V pátek večer se tam scházejí všichni z okolí. Vždyť to víš!“

„Já vím,“ přitakala Summer. „Ale nedá se vůbec nic dělat. Když jsem si o tom chtěla promluvit s taťkou a on začal tu svou lekci ‚Rodina je tým‘, věděla jsem, že je všechno ztraceno.“

„Anna Loganová pořádá příští týden letní party,“ řekla Regina.

„Ó, jak úžasné.“ Summeřin hlas překypoval jízlivostí. Úžasné bylo jedno z Anniných oblíbených slov a Anna byla jednou ze Summeřiných nejneoblíbenějších spolužaček.

„Už zase vystrkuješ drápy,“ hihňala se Regina. „A to jen proto, že ti ukradla Erika.“

„Nezačínej s tím,“ varovala ji Summer. „A nemohla mi ho ukrást, protože já jsem s ním nikdy nic neměla, nepamatuješ si? To bylo všechno jen v tvé bujné představivosti.“

Anna Loganová byla trnem v Summeřině životě. Dokud se

tu neobjevila, všechno bylo v naprostém pořádku. To ona Erika tak omámila svými fígly, že prostě neměl šanci.

„Nevíš, co si dává na vlasy? Všimla jsem si, že je má stále barevnější.“

„Kdo by se staral o to, co si dává na vlasy? S tím svým umělým úsměvem vypadá jak Barbie. A jak pořád mrká těmi svými příšerně dlouhými řasami, vypadá, jako by měla tik.“

„No ke mně je milá,“ řekla Regina. „Ještě stále se totiž nevzdala naděje, že uloví Gregga.“

11

„A co si o tom myslí tvůj brácha? Upřímně řečeno Michael má větší slovní zásobu než ona a to její chování je tak… afektované. Nemyslím si, že by v té své hlavě mohla mít něco kloudného.“ V Summeřině tónu byl zjevný odpor.

„No jo, jenomže kluci se rádi obklopují přesně takovými holkami. Náš problém je v tom, že nejsme dost rafinované. Stejně jsem na tu party byla pozvána jen kvůli Greggovi, to je jasné. Obě víme, že mě Anna nemá moc v oblibě. Koneckonců ona nemá ráda žádnou holku. Asi bych tam ani neměla chodit.“

„Musíš tam jít. Bude to perfektní příležitost seznámit se s novými kluky. S Anninou reputací tam jistě bude spousta…“

„…úžasných chlápků, kteří se budou točit jen kolem ní,“ dodala Regina. „Asi si budu muset nějakého kluka vzít s sebou. Mohla bych říct Carlovi Bensonovi. Je celkem dost vysoký. I když se mi zdá, že někdy šišlá…“

„Nešišlá,“ bránila ho Summer. „A jestli, tak jen kvůli těm rovnátkům. A to přece vůbec není důležité. Když už tam budeš, musíš…“

„…cirkulovat,“ znovu dokončila Regina. „Máš pravdu. Řeknu Carlovi. Kdybys tak mohla jít se mnou ty. Já… Počkej! Mám skvělý nápad! Půjdeš s Greggem.“

„Ó, já nevím…“

„Neboj, udělá to,“ řekla zamračeně. „Něco mi dluží. Ještě dneska večer mu o tom řeknu.“

„Ještě si to musím rozmyslet,“ zdráhala se Summer.

„Tak se podívej, obě dvě jsme se dohodly, že využijeme každou příležitost zlepšit svou image. Poustevník se ve své jeskyni s mnoha novými lidmi neseznámí. Přemýšlej o tom.“

„Máš pravdu.“

„Už musím jít. Zavolám ti později.“

„Fajn,“ přitakala Summer. Doprovázela Reginu ke dveřím a cestou sbírala rozházená autíčka a kostky. Než to tu všechno po Michaelovi uklidí, stráví tím celé odpoledne. A jemu to netrvalo déle než deset minut.

„Půjdeme dneska večer někam?“ zeptala se Regina.

„Já nemůžu. Je bingo.“

12

„Chudáčku… Možná že se dědečkovi nebude chtít a zůstane doma.“

Jestli v červnu napadne sníh, pomyslela si Summer. „To se

nestane. A neříkej mi chudáčku. Už tak mám zkaženou náladu.“

13

Kapitola 2

„Summer, zlatíčko, mluvím s tebou,“ volal otec od prostřeného stolu.

„Promiň, tati. Zrovna jsem byla myšlenkami někde úplně jinde,“ omlouvala se Summer.

„To tam asi nebylo moc pěkné. Mračíš se jako sám

kakabus,“ ozval se dědeček z protější strany stolu. Jestli někdo z přítomných snad ještě nevěděl o Summeřině špatné náladě, tak teď díky němu už nebyl nikdo na pochybách.

„Přihlásil jsem Michaela na plavecký výcvik,“ pokračoval otec. „Začíná zítra ráno. V deset tam musí být.“

„No jo. Jak dlouho tam zůstane?“ zeptala se Summer se špatně skrývanou nadějí v hlase.

„Každé ráno půl hodinky. Je to na čtrnáct dní. Samozřejmě kromě soboty a neděle.“

„A co bude s dědečkem?“

„Já se o sebe přece můžu postarat sám,“ odpověděl dědeček.

„A teď si už pospěšte s tou večeří. Nemůžu přece přijít pozdě na bingo!“

Stal se z toho skoro rituál. Každou středu večer, za jakéhokoliv počasí, Summer zodpovědně doprovázela svého dědečka do kostela, který byl o dva bloky dál od jejich domu. Zatímco děda hrál bingo, ona pomáhala panu Clancymu v baru. Kdyby měla říct pravdu, Summer se na ty večery doopravdy těšila, ačkoliv by raději zemřela, než by se někomu přiznala.

Dokonce ani Regině ne. Příčinou její radosti byl dědeček. Zdálo se totiž, jako by každou středu večer ožil, a Summer byla ráda, že mu v tom může pomoci.

14

Summer komicky zasalutovala, pak si stoupla k přednímu

vchodu, kde poslušně čekala déle než deset minut a sledovala dědečka, jak si sbírá nezbytné hrací potřeby: zelený fix, bingo hadřík a samozřejmě jedny náhradní brýle pro případ potřeby. Jeden nikdy neví, a dědeček bral bingo velmi vážně.

Konečně byl připraven. Summer vsunula svou paži pod jeho a pomalu se vydali na cestu. Byla příjemná noc, teplá a svěží. Vzduch byl prosycen vůní květin.

„Jsi rád, že bydlíš s námi, dědo?“ zeptala se Summer.

„Je to skvělé. Nikdy se nenudím,“ pochechtával se děda. „Je

to jako bydlet v ZOO. V domově důchodců, který pro mě vybral tvůj otec, to bylo k zbláznění. Takovou nudu, děvče, jsi ještě nezažila.“

„Ale to ty jsi tam chtěl jít,“ bránila Summer svého otce.

„Taťka říkal, žes chtěl po babiččině smrti všechno vzdát. Jsem ráda, žes to nakonec neudělal,“ řekla tiše Summer. „A pak ses přestěhoval k nám. Právě k nám totiž patříš.“ Dědeček se na ni vděčně usmál. Měli mezi sebou takovou nepsanou dohodu.

Summer se mohla dědečkovi vždy se vším svěřit a on na ni měl vždycky dost času a trpělivosti. Je sice pravda, že někdy v půli věty usnul, ale Summer moc dobře věděla, že to nebylo nudou, že si prostě jen potřeboval na chvíli odpočinout.

„To jsi stále ještě naštvaná, že nemůžeš jít na výlet s tou svou bohatou kamarádkou?“ zeptal se dědeček neomaleně.

„Dědo, já nejsem… no, byla jsem naštvaná. Ale už nejsem,“ vysvětlovala s rozpačitým úsměvem. „A Regina není bohatá. Asi myslíš Annu Loganovou, a ta zas není moje kamarádka.“

„Regina, ta velká holka, co je plochá jak prkno?“ zeptal se dědeček, a když Summer přikývla, pokračoval: „To je pěkné děvče, dokonce i když není Irka.“

Summer se zasmála a pokývala hlavou. Být Irem bylo podle dědečka jednou z nejdůležitějších věcí.

„Musí to být prima být Ir, a ještě k tomu bohatý, nemyslíš?“ zeptala se.

„Ty jsi bohatá, děvče. Jsi zdravá a patříš do milující rodiny. Co by si člověk mohl přát víc?“

15

Summer už neměla čas odpovědět. Právě vstupovali do kostela. Jakmile se dědeček dotkl mosazné kliky těžkých dřevěných dveří, napřímil se, zvedl hlavu a hrdě si to vykračoval přímo k hracímu stolku, kde ležely karty na bingo. Vybral si tu zaručeně nejlepší kartu a pak se usadil na své místo hned vedle Johna Abramse.

Před barem už byla jako vždy fronta občerstveníchtivých zákazníků, a tak Summer pospíchala pomoct panu Clancymu. Když probíhala úzkou uličkou, aby rychle vklouzla za pult, všimla si, že pan Clancy tu tentokrát není sám. Po jeho pravé ruce stál nejkrásnější kluk, jakého kdy Summer viděla.

Zamrkala. Ještě tam byl. Právě doplňoval obrovský kávovar čerstvou vodou, a tak ji nemohl vidět. Byl vysoký a štíhlý, s atletickou postavou. Summer si nemohla pomoct, musela s otevřenou pusou zírat na jeho široká ramena. Díky tmavým vlasům, které se dotýkaly límce, vystouplým lícním kostem, rovnému nosu a ostře řezané čtvercové bradě připomínal klasické řecké sochy, jaké viděla v muzeích.

Už více než přes rok nepotkala Summer na bingu nikoho mladšího, než komu bylo přinejmenším padesát, a tak ji poněkud překvapila přítomnost tohoto kluka. Kdo to jen může být? A proč si nevzala svůj nový khaki svetřík, místo tohoto vybledlého trika? A její vlasy! Stáhla si je do příšerného ohonu, který se jí klimbal na temeni hlavy. Prostě vypadá strašně!

Tak či onak nemůže tady stát celou věčnost a s otevřenou pusou na něho zírat, jako by spadla z višně. Jenže ono se to snadněji řekne, než udělá.

„Jdu pozdě, pane Clancy?“ Hlas jí zněl jako rozskřípaná židle.

„Žádný strach, Summer,“ řekl radostně se usmívající pan Clancy. „Rád bych ti představil vnuka Franka Marshalla, Davida. Davide, tohle je Summer Matthewsová.“

„Ráda tě poznávám,“ řekla Summer s takovou ležérností,

jaké jen byla schopna. Ale nebylo to vůbec lehké. David se totiž na ni díval těma nejkrásnějšíma zelenýma očima, jaké jen

16

můžou existovat. Je nádherný, pomyslela si, a já vypadám hrozně.

„Ahoj,“ řekl David.

„Postarejte se společně o zákazníky a já zatím půjdu udělat další kávu.“

Dalších patnáct minut bylo pěkně rušno. Každý spěchal, aby se ještě před prvním kolem binga občerstvil. Summer se konečně trochu uklidnila. Ale co si s ním má povídat? V hlavě

se jí honily stále nové a nové otázky, které by mu mohla položit, ale všechny jí připadaly, jako by s ním chtěla udělat interview do školních novin.

Copak jsou ostatní holky taky takhle neschopné? Asi ne. Anna Loganová by určitě věděla, co má říct a jak se chovat. Byla by roztomilá a upejpavá.

„Do které školy chodíš?“ zeptal se David.

Summer přestala leštit vrchní desku pultu a otočila se k němu. „Do Regis,“ vybafla. Pak ztlumila svůj hlas tak, aby nerušila hráče, a zeptala se: „A ty?“

„Do Chalmers,“ odpověděl David. Na Summer to udělalo dojem. Chalmers byla jedna z nejlepších chlapeckých škol. Není se co divit, že ho tady ještě neviděla. „Na podzim půjdu do posledního ročníku. A co ty?“

„Teprve druhačka,“ odpověděla Summer a široce se usmála. Doufala, že se jí udělají ve tváři dolíčky. Regina často říkala, že jí to takhle sluší. „Můžeme si tamhle sednout a počkat na přestávku,“ dodala a rukou ukázala k malému hracímu stolku hned vedle pultu.

Dokud se neusadili naproti sobě, žádný z nich nepromluvil. Summer byla ještě pořád nervózní. Dlaně se jí neustále potily a jen se modlila, aby si toho David nevšiml. Najednou si uvědomila, že ještě pořád drží utěrku, kterou utírala pult, a rozpačitě ji položila na stolek.

Jsem úplně pitomá, usoudila Summer. Koneckonců, vždyť on se o ni ani nemůže zajímat. Kluk z Chalmers, a ještě k tomu tak hezký, a v posledním ročníku… Ne, Summer si byla jistá, že

musí mít na každém prstě nejmíň deset takových holek, které

17

kolem něho poletují. A je tak laskav, že jí pomáhá při práci. Summer se konečně uklidnila. Není důvod, aby se nějak snažila. Stejně nemá šanci. Prostě si jen užije tenhle večer a nemusí se přitom vůbec přetvařovat. A jen tak mimochodem, být roztomilá a upejpavá, to jí stejně moc nejde.

A bylo to. Summer najednou zjistila, že zas může myslet, a dokonce i mluvit, a tak Davidovi vyprávěla o své škole. Pak společně hodnotili, co je na které škole lepší a co horší. David vypadal uvolněně a občas se i zdálo, že ho to, co Summer říká, skutečně zajímá.

„A proč jsi vlastně tady?“ zeptala se Summer. Pak se ale rozhodla, že to znělo dost neomaleně, a tak rychle dodala:

„Chtěla jsem říct, že tady chodím každou středu a ještě jsem tě tady nikdy neviděla.“

„Jsem tady poprvé,“ vysvětloval David. „Děda měl infarkt a teď nemůže řídit auto. Nabídl jsem se jako řidič a doprovod. Chodí tady moc rád.“

„Můj děda taky. Každý týden musí zahrát alespoň dvacet karet,“ přeháněla poněkud.

„Jo, ten můj je na tom stejně,“ řekl David a usmál se. „Už někdy tvůj děda vyhrál jackpot?“

„Ne, ale vždycky říká, že byl blízko. Příliš blízko, než aby to vzdal,“ odpověděla Summer. „Chodím s ním do kostela každou středu, ať třeba lije jako z konve. Nikdy si to nenechá ujít.“

„Budeš tady pomáhat i příští středu?“ zeptal se David.

„Tak to vím jistě,“ odpověděla s úsměvem Summer. „A co ty? Přijdeš?“ zeptala se tak nenuceně, jak jen mohla.

„Jestli přijdeš, tak já taky.“

David vypadal, že je na rozpacích, a když zrudl, Summer cítila, že se jí sevřel žaludek.

„Jo, já tady budu,“ odpověděla jakoby nevzrušeně, i když uvnitř křičela radostí.

Zbytek večera rychle utekl a za chvíli byl čas odvést

staroušky domů. David se nabídl, že je sveze, ale ještě předtím,

než mohla Summer souhlasit, dědeček řekl, že chůze je jeho jediné cvičení, a tak že půjdou raději pěšky. Summer rychle

18

skryla své zklamání. Vždyť dneska jí už vůbec nic nemůže zkazit náladu… David po ní chtěl její telefonní číslo!

19

Kapitola 3

Příští ráno Summer zaspala a měla co dělat, aby stihla Michaelovu hodinu plavání. Vypadal strašně hloupě, jak tak šel vedle ní v zářivě žlutých plavkách a červených galoších, ale Summer neměla čas se s ním dohadovat. Alespoň že jí slíbil, že před tím, než vleze do vody, si boty i červený ručník sundá.

Summer si rychle nasadila matčiny sluneční brýle a doufala, že ji nikdo nepozná.

Právě stáli na rozcestí High Drive a Meyer Boulevard, když Summer uslyšela, že někdo volá její jméno. Ten nasládlý hlas by poznala mezi tisíci jinými. Anna Loganová. Můj převlek asi nebyl dostačující, pomyslela si Summer a s povzdechem sundala sluneční brýle.

„Jsem ráda, že tě vidím,“ řekla Anna skrze otevřené okýnko svého sportovního auta. „Chtěla bych tě pozvat na takovou malou letní party. Doufám, že přijdeš,“ zahihňala se.

„Samozřejmě že si můžeš vzít někoho s sebou,“ dodala s afektovaným úšklebkem. „Ale jestli nikoho nenajdeš, tak mi brnkni a uvidíme, co se dá dělat.“

„Určitě někoho najdu sama, Anno. Díky za pozvání,“ řekla Summer s líbezným úsměvem. Ještě se chtěla zeptat: A proč jsi mě vlastně pozvala? Ale odpověď znala sama. Anna při svých večírcích, kde vládla jako Slečna Oblíbená, milovala diváky, kteří stáli jen opodál a sledovali, jak se kolem ní točí zástupy kluků.

Na semaforu blikla zelená a Anna si to s dramatickým

zamáváním odfrčela ve svém naleštěném bouráku. Anna Loganová byla jedna z mála druhaček, které už bylo šestnáct a

20

měla řidičák. Sportovní auto bylo dárkem k jejím narozeninám. Je to ale ironie, pomyslela si Summer. To auto totiž bylo jedinou pěknou věcí, co se jí na Anně líbilo.

„Jdeme, Michaeli,“ vyštěkla a chytla bratra za malou

ručičku, která byla lepkavá od právě dojedeného lízátka. Anna Loganová byla mistrem ve vyvolávání špatné nálady.

„Já nechci utíkat,“ bránil si Michael.

„Promiň,“ řekla Summer, když si uvědomila, že jí bráška nemůže stačit, a rychle zpomalila. Vešli do parku a po cestě k plaveckému bazénu je míjely skupinky běžců.

Voda bude asi studená, pomyslela si Summer, ale stejně si

pod džíny a tričko vzala plavky. Koupel by mohla být osvěžující a snad ji i zbaví toho nepříjemného pocitu, který se jí usadil hluboko v žaludku. Potkat se po ránu s Annou Loganovou, to opravdu nebyla zrovna nejšťastnější náhoda. A ještě k tomu si byla čím dál tím víc jistější, že jedním z důvodů, proč ji pozvala, bylo přesvědčení, že Summer nesežene žádný doprovod. Zlobilo ji to a taky to bolelo.

„Ahoj,“ ozval se hluboký hlas hned vedle Summer. Cítila, jak se jí roztřásla kolena. Byl to David.

„Ahoj!“ řekla. „Co tu děláš?“ Dávala si přitom dobrý pozor, aby si ho zase nezačala prohlížet s otevřenou pusou. Měl na sobě modré plavky, které vypadaly velmi oficiálně. „Neříkej mi, že jsi plavecký instruktor?“

„Jak jsi to uhádla?“

„Můj brácha bude asi v tvém kurzu,“ zakoktala se málem. To by mohla být docela dobře pravda. Pak by viděla Davida každé ráno celých čtrnáct dní.

Zatímco mluvila s Davidem, Michael vykoukl zpoza jejích noh a s nedůvěrou si prohlížel svého instruktora. Podívala se dolů a s hrůzou si uvědomila, že asi budou problémy. Jediným možným řešením bylo odvléct ho co nejrychleji pryč.

Když se už měla k odchodu, David si sedl na bobek a s

úsměvem si prohlížel jejího bráchu. „Nazdar,“ řekl. „Tak co, kámo, myslíš, že se naučíš plavat?“

21

„Ne.“ Obvyklé slovíčko, které se Summer už naučila ignorovat.

„Dobrá. Tak pojď a posadíš se vedle mě. Asi si nechceš namočit boty, že jo?“

„Musím si namočit pusu?“ chtěl vědět zamračený Michael.

„Když nechceš, tak ne,“ slíbil David.

Vypadalo to, že mu Michael věří. David se otočil k Summer

a mrkl na ni. „Nechceš se vrátit tak za půl hodiny?“ navrhl, ale ještě předtím, než mohla ona nebo Michael něco namítnout, vzal brášku za ruku a vedl ho směrem k bazénu.

„On neumí vůbec plavat,“ volala za nimi, ale pak se zarazila. Znělo to jak kdákání slepičí matky!

David jen mlčky přikývl, takže si mohla být jistá, že ji slyšel. Krátce zamávala a dala se na ústup dřív, než Michael dostane hysterický záchvat.

Půl hodiny se bezcílně procházela po parku. Zdálo se to jako věčnost. Přemýšlela o tom, že skočí domů a převleče se do něčeho víc elegantního. Taky by si mohla učesat ten ledabylý uzel, který si v rychlosti stočila na temeni hlavy. Pak to však zavrhla. Kdyby to udělala, Davidovi by bylo jasné, že je to kvůli němu, a dokonce i ona věděla, že není zdrávo dávat svůj zájem příliš najevo. Regina říkala, že by to kluky mohlo vyplašit.

Když se vrátila, plavecký bazén byl přeplněný matkami s dětmi. David vychvaloval Michaelovo nadání a její malý brácha zářil nadšením. Mokré vlasy přilepené na hlavě dávaly tušit, že si namočil víc než jenom nohy.

„Je dobře, že se Michael učí tak brzy plavat. V jeho věku to je snadnější. Starší děti se učí hůře.“

„Děláš instruktora i ve skupině, nebo tu mají všichni individuální hodinu jako Michael?“ zeptala se Summer.

„Ne, samostatně mám jenom jeho. Jinak dělám instruktora

ještě ve čtyřech skupinách.“ Byl tak sebejistý a v jeho hlase byla špetka pýchy. „Několikrát týdně tady dělám plavčíka.“

„První rok?“ zeptala se.

„Je to tak vidět?“

Se smíchem zatřásla hlavou. „Umíš to s malými dětmi.“

22

Dříve než stačil odpovědět, postrčila Michaela, aby se rozloučil, a otočili se k odchodu. Za zády uslyšela Davidův šepot: „Později ti zavolám, můžu?“

„To bude fajn,“ odpověděla tichým hlasem. Musí si udržet chladnou hlavu a nedat přespříliš najevo své nadšení. David přece nemusí vědět, že je štěstím celá bez sebe.

*

Summer nedočkavě přecházela před telefonem. Odpoledne se nekonečně táhlo, ale pak, přesně pět minut po čtvrté, David konečně zavolal.

Jeho hlas v telefonu zněl velmi formálně. „Ahoj, Summer. Tady je David Marshall. Chtěl jsem se zeptat, jestli bys třeba nechtěla jít zítra večer do kina? Ale jestli už něco máš, tak třeba někdy jindy.“ Divné, ale vychrlil to tak rychle, jako by to měl naučené dopředu.

„To by bylo skvělé,“ odpověděla, když se konečně odmlčel. Hrát si na upejpavku jí připadlo dost pitomé. Řekla mu, kde bydlí a že se pro ni může v sedm stavit.

„Zeptej se, jestli nemá nějakého vysokého kamaráda,“ trvala na svém Regina, když jí řekla tu skvělou novinu. Vypadalo to, že je stejně rozčilená jako Summer, ale musela položit telefon, protože ho nutně potřeboval její bratr.

„Přijď sem a pomůžeš mi vybrat, co si mám obléct,“ žebrala Summer a Regina, její nejlepší kamarádka, samozřejmě neselhala.

„Jsem tam za deset minut.“

Je fajn, že na Reginu se může vždycky spolehnout. Když přišla, Summer už měla na posteli troje různé šaty, které přicházely v úvahu.

„Jednoznačně ty modré,“ tvrdila Regina. „Perfektně se ti hodí k barvě očí. Vypadáš v nich skvěle.“

„Ještě pořád nemůžu uvěřit…“

„… že tě pozval do kina?“ dokončila za ni Regina.

„Jenom počkej, až ho uvidíš. On je tak… tak skvělý.“

23

„Pozveš ho na Anninu party?“

„Asi jo,“ řekla Summer. „Proč se mračíš? Nemyslíš si, že to je dobrý nápad?“

„No, zčásti jo. Chtěla bych vidět, jak se bude Anna tvářit, když se objevíš s klukem z Chalmers. Ta by zezelenala závistí.

Ale ta druhá část mi říká, abys držela svého Davida pěkně v bezpečí co nejdál od Anny Loganové. Nezahrávej si s osudem.“

„No, stejně mu o tom řeknu,“ rozhodla se Summer. „Ne každý kluk jí musí podlehnout. Řekla bych, že David je na to příliš rozumný.“ Její hlas zněl velmi přesvědčivě, ale kdesi

uvnitř hlavy slyšela varovné signály. Rozhodla se je ignorovat a pokrčila rameny. „Musí mě mít přece trochu rád, jinak by mě nepozval do kina. Nemám pravdu?“

„Máš!“ Reginino nadšení se jaksi nehodilo dohromady s jejím zakaboněným čelem.

„Je načase postavit se tváří v tvář svému osudu,“ řekla Summer s předstíranou rozhodností.

„Máš stoprocentně pravdu,“ souhlasila Regina. „Asi jsem až příliš bojácná. Možná to bude tím, že jsem už několikrát viděla Annu v akci.“

„Musíš myslet pozitivně,“ zpěvavě odříkala Summer. „Už mluvím jako můj děda.“ Dívky se společně rozesmály. „Je načase dát Anně malou lekci.“

„Správně!“

„Slibuji ti, že se zeptám Davida na všechny jeho kamarády, hlavně na jejich výšku.“

„Pozvala jsem Carla, ale on nemůže,“ řekla Regina. „Je pryč z města.“

„Ale ty tam musíš jít.“

„Taky že půjdu,“ přitakala. „Řeknu Greggovi, aby mě vzal s sebou. Bude to tak nejlepší a ještě k tomu budu mít skvělý výhled na…“

„…Anninu tvář, až se objevím s Davidem?“

„Přesně!“ řekla Regina.

24

Kapitola 4

Summer se zdálo, že kromě středečního večera není v jejím životě nic důležitého. Byla oblečená a nachystaná už dobrou hodinu před Davidovým příchodem. Letmé mrknutí do zrcadla v hale ji přesvědčilo, že už skutečně není co zdokonalovat.

Vypadala tak dobře, že si ani nepamatovala, jestli někdy vůbec vypadala lépe. Byla sama se sebou spokojená. Tentokrát si vlasy nechala rozpuštěné, takže jí padaly na štíhlá ramena.

Všechno předem dokonale připravila. Dědeček se rozhodl,

že se hned po večeři vrátí do své dílny, a ačkoliv se cítila trochu provinile, oddechla si úlevou. Kdo ví, co by děda mohl Davidovi navykládat. A kdyby ještě měl jednu ze svých posměšných nálad… Raději na něco takového ani nemyslela.

„Mami, já zůstanu tady. Pamatuj si, pustíš Davida dál a pak mě zavoláš. A nezapomeň říct taťkovi, ať za žádných okolností nemluví o kytkách.“

„Dobře, zlatíčko. Ještě mu to připomenu. Vypadáš nádherně,“ rozplývala se maminka. „Jenom se neboj. Budeme

se chovat vzorně.“ Otočila se k odchodu, když vtom se zarazila.

„A jen tak mimochodem, zrovna když zazvonil ten telefon, chtěla jsem upéct dort a někde jsem odložila odměrku. Kdybys ji náhodou uviděla, tak mi řekni, jo?“

„Jasně, mami,“ přitakala Summer.

O chvíli později zazvonil zvonek na domovních dveřích. Summer si stoupla na chodbu poblíž schodiště, kde byla perfektně ukryta za jednou z otcových tropických rostlin, a čekala. Musí si to skvěle načasovat, aby to nevypadalo, že na něho kdoví jak dychtivě čeká. Počká, až ji maminka zavolá,

25

napočítá do desíti a pak se vznešeně objeví na schodišti, s

hlavou hrdě vztyčenou, s očima…

„Michaeli, řekni tomuto mladému muži, co bys byl, kdybys nebyl Irem.“

„O-o-o-studa,“ zapištěl její malý brácha.

Summer se v hlavě rozezvučel poplašný zvonek. Dědeček se vítá s Davidem!

Její tělo začalo automaticky pracovat. Vyskočila zpoza rostliny tak překotně, že málem zakopla o svou vlastní nohu, a řítila se ze schodiště s takovou razancí, že to připomínalo útok

zdivočelých slonů. Její triumfální příchod opravdu nedopadl tak, jak si ho představovala.

„Ahoj, Davide,“ zavolala ještě z posledního schodu. „Jak vidím, už ses seznámil s celou rodinou, a tak můžeme jít.“

„Summer, kde je tvé vychování?“ zhrozil se otec. „Proč nepozveš toho mladého muže dál? Můžeme si přece na chvíli popovídat.“

Nebylo vyhnutí. Odevzdaně vedla Davida do obývacího pokoje. Dědeček se usadil na opěradlo křesla, v kterém se uvelebila mamka, a taťka si s povzbuzujícím úsměvem sedl na svou starou koženou lenošku. Nejspíš si ani neuvědomoval, že v jedné ruce drží květináč s kytkou. David si o něm musí myslet, že je blázen.

„Michael nám říkal, že jsi výborný plavecký instruktor,“ začal otec.

„Neříkal,“ bránil se Michael, ale když viděl výhružný Summeřin pohled, zarazil se.

„Ale říkals, chlapče,“ pokračoval otec nevzrušeným hlasem.

„Baví tě to?“

„Ano, pane,“ odpověděl David. „A musím říct, že z Michaela bude brzy skvělý plavec, že jo?“

„Jo,“ souhlasil Michael.

„No, vypadá to, že se můžu klidně vrátit do dílny. Teď, když jsem poznal toho mladého muže,“ zabručel dědeček. „Právě totiž dodělávám svůj nejnovější zlepšovák,“ prozradil šeptem Davidovi.

26

Neptej se, prosím tě, neptej se, modlila se v duchu Summer.

„A na čem právě pracujete, pane?“ zeptal se David.

„Myčka aut na dálkové ovládání. Jak tam vychytám všechny mouchy, instaluji to do garáže.“

David na něho vyjeveně hleděl, ani nemrkl. „Zní to zajímavě,“ bylo jediné, co ze sebe vypravil.

„V kolik hodin dovedeš mou malou holčičku domů?“ zeptal se otec. Summer nesnášela, když jí říkal malá holčička. Musela se zuby nehty držet, aby nezačala ječet vzteky. Opatrně se nadzvedla, protože cítila, jak ji něco tlačí do zadku. Asi to byla

nějaká Michaelova hračka nebo mamčiny klíče nebo…, určitě to je odměrka na pečení. Summer to ani nechtěla vědět. Opatrně rukou zajela podél sukně a konečky prstů zastrčila předmět hlouběji mezi dva polštáře. Pak konečně vydechla.

„Kino končí v deset, a pak jsem si říkal, že bychom mohli zajít někam na večeři. Šlo by to v půl dvanácté?“ zeptal se David tichým hlasem.

Nechápavě se podívala na otce. Mračil se a uvažoval tak dlouho, jako by měl Davidovi vysvětlit důvod národního dluhu.

„Summer bývá obyčejně doma do jedenácti,“ prohlásil, „ale tentokrát bych snad mohl udělat výjimku. Myslím si, že budete mít dost času i na večeři, co říkáš?“

„Ano, pane, a děkuji,“ řekl David. Podíval se na Summer a usmál se. „Raději bychom měli jít, nebo přijdeme pozdě.“

„Nemáš žvýkačku?“ zeptal se Michael a chytil se Davida za kolena, takže nemohl vstát.

„Michaeli, to se nedělá, říkat si o něco,“ rozčilila se Summer. „A pusť ho. Vždyť jsi celý umatlaný.“ Střelila po matce prosebným pohledem.

„To víš, že mám, Miku,“ řekl David. Sundal ze sebe Michaela a vstal. Sáhl do kapsy, vytáhl balíček Juicy Fruit a nabídl mu.

Michael byl dojat. Juicy Fruit byly jeho oblíbené.

„Poděkuj Davidovi,“ řekla maminka a s úsměvem pokývla hlavou k Davidovi a Summer, kteří už mizeli ve dveřích.

Po cestě do kina nikdo nepromluvil ani slovíčko.

27

„Máš správnou rodinu,“ řekl David.

Myslíš bláznivou, že jo? chtěla říct Summer, ale nakonec to neudělala. „Díky,“ řekla místo toho. „A ty máš nějakou sestru nebo bráchu?“

„Ne,“ odpověděl David. „Jsem jedináček. Někdy bych si nějakého bráchu nebo ségru přál. Mít někoho, s kým si můžeš doma promluvit.“

„Hmm, to s Michaelem stejně nemůžu.“

„Vypadá jako správný kluk,“ řekl s úsměvem. „Abys věděla, trvalo mi to jen deset minut, než jsem ho přemluvil, aby si sundal ty boty.“

„No, víš…, chtěl by se nějak ztotožnit se Supermanem,“ snažila se vysvětlit. „Mamka říká, že z toho vyroste.“

„Nebyli vaši překvapeni, když přišel Michael na svět?“ Summer přemýšlela, jak mu má na tuhle otázku odpovědět, když David řekl: „Podívej, asi jsem se neměl ptát na tak osobní záležitosti. To jenom, že oni vypadají…“

„Staří?“ navrhla Summer.

„Jo, trochu starší než ostatní rodiče s malými dětmi. Vím, že mi do toho nic není, ale mě se to fakt líbí. Michael se zdá být správný.“

„To je dobré, vždyť na tom nic není. Naši jsou prostě trochu zvláštní. Když jsem se narodila, máma s tátou byli svoji už pět roků, a mamka pak už druhé dítě nechtěla. Dvanáct let jsem byla jedináčkem. A pak přišel Michael. Všichni se tak trochu divili.“

„Muselo to být zvláštní, mít tak najednou v domě malé dítě,“ řekl.

„Mamka s taťkou z toho byli celí pryč, ale já…“ Najednou

se styděla, když si uvědomila, jak byla protivná, když maminka čekala Michaela. Proč se David ptá na takové věci? Vždyť ho její rodina nemůže ve skutečnosti zajímat.

„Muselo to být pro tebe tvrdé, všechny ty změny,“ řekl. Když viděl, jak se nechápavě tváří, rozesmál se. „Změny.

Nechápeš to? Plenky?“ Ještě pořád se pochechtával zjevně potěšen svým nápadem.

28

„To není moc směšné, Davide,“ kroutila nevěřícně hlavou.

„Promiň,“ omlouval se, ale jeho smích prozrazoval, že vůbec nelituje.

„Víš, teď už si nedovedu představit, že bychom ho neměli mít. Nebo dědečka. Přistěhoval se k nám vloni, když zemřela babička.“

„Tvůj děda se mi zdá fajn,“ řekl David.

„Řekni mi něco o své rodině,“ navrhla.

„Není co,“ namítl. „Otec je účetní a matka pracuje v mnoha dobrovolných organizacích.“

„A ty? Už víš, co bys chtěl dělat, až vyjdeš školu?“

„Ani ne. Někdy si říkám, že bych mohl být lékař, ale na to musíš být dobrý v biologii, a já jsem jen průměrný.“

Zastavil auto na parkovišti asi blok od kina. Když vystupovala, chytil ji za ruku a držel ji, dokud nedošli ke kinu. Nikdo z nich nepromluvil, ale bylo to příjemné ticho. Summer se snažila zapamatovat si všechno, co řekl, aby to mohla vylíčit Regině, a zároveň se snažila být milá a vtipná. Bylo to vyčerpávající. Cítila, jak je napnutá, a snažila se uvolnit.

„Děláš nějaký sport?“ slyšela svůj vlastní hlas.

„Jasně,“ přitakal. „Často fotbal a občas i baseball. A ty?“

„Patřila jsem do softballového družstva,“ řekla. Vždyť to

byla skoro pravda. Jenom se zapomněla zmínit, že jí tehdy bylo osm a že tam chodila jen kvůli nádherně modré uniformě, kterou děvčata nosila.

„A co tenis?“ zeptal se David. „Zrovna jsem dostal novou raketu, ale moc to neumím.“

„Hrála jsem to jen několikrát,“ odpověděla. „Dokonce ani neznám všechna pravidla.“

„Co kdybychom si šli zítra kolem čtvrté zapinkat. To by už nemuselo být takové horko.“

„Já bych šla ráda, ale musím hlídat Michaela,“ řekla se zkříženými prsty. „Mamka se z obchodu nevrací dříve než v

pět.“ Jistě, byla ráda, že se s ní chce zase vidět, ale věděla, že kdyby zkoušela hrát tenis, dočista by se ztrapnila. Sice jednu raketu měla, ale to jen proto, že ji dostala před dvěma roky od

29

Reginy, která tehdy byla zamilovaná do tenisového trenéra. Ve skutečnosti nikdy nehrály, jen se tak procházely ve svých bílých šortkách po kurtech a doufaly, že si jich všimne.

„Tak ho vezmi s sebou,“ navrhl David. „Může si zatím hrát na prolézačkách. Co říkáš?“

Znělo to velmi rozumně a Summer se rozhodla, že by měla souhlasit. Kdyby to neudělala, David by si mohl myslet, že se s ním už nechce sejít.

„Dobře, ale předem tě varuji. S Michaelem si toho moc nezahrajeme.“

„Žádný strach,“ řekl David. „Vezmu s sebou pytlík s popcornem.“

Už byli usazeni uprostřed přeplněného kina a světla se pomalu začala zhasínat, když si Summer vzpomněla, že by se mohla zeptat, co vlastně dneska dávají.

„Je to komedie,“ vysvětloval David. „Můj kámoš Charlie říkal, že je to fakt dobré.“

„Je vysoký?“ vyhrklo to z ní dřív, než si mohla uvědomit, jak podivné se to může zdát.

„Prosím?“ Nechápavě se na ni podíval a sklonil svůj obličej tak blízko k ní, že Summer ucítila čistou a kořeněnou vůni jeho vody po holení. Summer doufala, že i on cítí její parfém.

„Ale nic,“ zamumlala. Na Reginině schůzce může zapracovat i později.

Film se jí líbil, ale David, ten si ho skutečně užíval! Jeho smích, zvučný a bez zábran, doslova otřásal celým kinem, až se po nich sousední diváci začali otáčet. Ale Summer to nevadilo. Vlastně ji to těšilo. Byl tak uvolněný a spokojený, takového ho snad ještě nezažila. Když dojedl extra velkou krabici s popcornem, položil si ruku kolem jejích ramen, jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě. Summer se tetelila blahem.

Film skončil na její vkus až příliš brzo. David navrhl, že by

si mohli dát hamburger, a ona rychle souhlasila. Byla ráda, že ho nenapadla Pizza Paddle, kde by se mohli setkat s některými z jejích přátel. Nechávala si ho jako překvapení na party Anna

30

Loganové…, jestli ovšem v sobě najde odvahu, aby se ho zeptala.

„Ještě nikdy jsem se nesetkal s někým, kdo by se jmenoval Summer,“ řekl David na cestě domů. „Je to vaše rodové jméno?“

„Ne, mamce se prostě líbilo. Taťka mi chtěl dát jméno po nějaké kytce, ale mamka vybrala tohle.“ Summer samozřejmě nedodala, že jí otec, když má svou škádlivou náladu, občas říká růžové poupě. Tahle informace se jí nezdála dostatečně důležitá.

„Líbí se mi tvoje jméno. Hodí se k tobě.“

Nevěděla jistě, co tím vlastně chtěl David říct, ale byla si jistá, že to měl být kompliment. A tak byla ráda, že se jmenuje Summer.

Už se loučili u domovních dveří a Summer ještě pořád nenašla dost odvahy, aby ho pozvala na večírek Anny Loganové. „Byl to pěkný večer, Davide. Díky za pozvání,“ zašeptala. Přes skleněnou výplň dveří se nesl zvuk televize a ona nechtěla, aby rodiče věděli, že už je doma.

„Stavím se pro tebe zítra kolem čtvrté. Vyhovuje?“ zeptal se zrovna tak tiše.

„Fajn,“ souhlasila. Teď, nebo nikdy. „Moje kamarádka – ona vlastně není moje kamarádka – ona pořádá příští středu party. Máme si s sebou vzít doprovod, a tak jsem se chtěla

zeptat, jestli bys se mnou nešel ty?“ Konec věty ze sebe už jen tak vysypala, ale to vůbec nevadilo. Šťastně hleděla na Davida, který se usmíval a přikyvoval. Vypadalo to, že je rád.

„Jistě,“ odpověděl. „Zítra se můžeme domluvit, dobře?“

„Fajn.“

Položil své ruce na její ramena a naklonil se k ní. „Summer,

to jsi ty?“ Hlas otce ji tak překvapil, že skoro nadskočila. David sundal své ruce z jejích ramen a rychle sestoupil o dva schody níže. Najednou se začali oba dva smát. Všechno bylo v pořádku.

„Jo, tati,“ zavolala. „Za chvilku jsem doma.“

Dívala se za odcházejícím Davidem, který se pod schody otočil a přes rameno na ni zavolal: „Tak zítra.“

„Měla jsi pěkný večer, zlatíčko?“ zeptal se jí otec.

31

„Jasně, tati,“ odpověděla Summer. „Moc pěkný.“

32

Kapitola 5

Když se Summer s promáčeným Michaelem, kterého vlekla za sebou, vrátila z plaveckého výcviku, Regina seděla na schodech před verandou. „Jak ti to jde, Miku?“ zeptala se.

„Už jsem si namočil obličej,“ řekl důležitě Michael a rychle skočil Regině na klín. Byl rád, že ji zase vidí, a upřímně se na ni usmíval.

Summer se posadila vedle spokojené dvojice a začala Regině popisovat své včerejší rande s Davidem.

„Zní to až příliš skvěle, než aby to mohla být pravda,“ vzdychla Regina. „A co jeho kámoši? Je některý z nich stejně vysoký jako on?“

„Zmínil se o nějakém Charliem. Zeptám se na něho dneska při tenisu.“

„Ale nezapomeň, že nesmíš být příliš dychtivá. A opovaž se o mně říct, že mám skvělé vlastnosti,“ varovala Regina svou kamarádku. „Bude si o mně myslet, že jsem pes. A bude nedůvěřivý. Kdyby se to nehodilo, raději počkej až na Annin večírek.“

„Jen se neboj,“ řekla Summer. „Vždyť mě přece znáš. Já umím být taktní.“

Summer byla Davidem tak nadšená, že měla příšernou chuť skákat a tančit stejně jako Michael, když dostal nějakou hračku nebo se stalo něco moc veselého. „Ach Regino, David je skoro perfektní. Má jenom jedinou maličkou chybičku…,“ začala

Summer.

„Co?“ zeptala se nechápavě Regina.

„Budeš si myslet, že jsem blbá…“

33

„Tak?“

„No, řekl jeden strašně hloupý vtip. Já, chci říct, že on si o sobě myslí, že je vtipný, ale není. A když mu něco připadá směšné, řehtá se tak, až se mu třesou ramena, a já si nejsem jistá, jestli si vůbec všiml, že já se nesměji. Prostě, Regino, cestou domů mi vyprávěl jeden blbější vtip za druhým. Mám dojem, že se chce stát klaunem,“ usoudila Summer.

„Ale to přece není tak hrozné,“ namítla Regina. „Čekala

jsem, že mi řekneš něco horšího. Třeba že funí, kulhá nebo snad slintá… Tohle jsou výrazné chyby.“

„Mohla bys být alespoň na chvíli vážná,“ dožadovala se Summer.

„Fajn,“ souhlasila Regina. „Jestli jeho jediná chyba je ta, že říká špatné vtipy, pak je perfektní. Když nic jiného, tak má aspoň smysl pro humor.“

„Asi máš pravdu. Je perfektní,“ souhlasila nadšeně Summer.

„No a teď máme práci, Regino. Jak se naučím do čtyř hodin hrát tenis?“

David byl dochvilný. Přesně ve čtyři hodiny zazvonil u dveří. Také byl pozorný. Michaelovi přinesl celý balíček žvýkaček Juicy Fruit. Ten se s nadšeným vřískotem na ně okamžitě vrhl.

„Chceš se projít v parku?“ zeptal se David.

„Jasně,“ souhlasila Summer.

„Hej Miku, máš nový ručník?“ Ačkoliv Davidovi chybělo málo, aby se rozesmál, Michael byl tak zaneprázdněn dobýváním do balíčku se žvýkačkami, že si toho ani nevšiml.

„To je má pláštěnka,“ vysvětloval pak s plnou pusou žvýkací hmoty.

„Tak pojď, Michaeli, už půjdeme,“ volala na něj Summer.

„Ještě si musím vzít brýle, co mi dal taťka,“ zapištěl Michael a o chvíli později se objevil s dětskými slunečními

brýlemi, které měl pevně nasazené na malém nosíku.

„Nechtěl bys do parku dojet na mých zádech, Supermane?“ zeptal se David.

34

Když Michael přikývl, David ho zvedl ze země a přes hlavu si ho posadil na ramena. Michael ho objal nohama přímo pod bradou.

„Teda, Davide, s dětmi to fakt umíš,“ řekla uznale Summer. Ve skrytu duše byla ráda, že David nebyl malým Michaelem otráven. „Hravě ho zvládneš.“

„Díky. Mám malé děti rád. Jsou tak přirozené a milé. S nimi vždycky víš, na čem zrovna jsi.“

„To máš teda pravdu,“ souhlasila Summer.

David se usmál. „Hned vedle tenisových kurtů je dětské hřiště s houpačkami a s prolézačkami. Můžeme klidně hrát a přitom dávat pozor, co zrovna dělá malý Superman.“

Summer cítila, že začíná být zase nervózní. „Nezapomeň, že

já neumím zrovna moc dobře hrát,“ řekla. „Možná…, třeba tam bude někdo, s kým by sis mohl zahrát, a já s Michaelem se můžeme dívat. Já…, víš, nerada bych tě nějak zdržovala ve hře.“

„Přece jsi říkala, že jsi už předtím hrála,“ poznamenal David, zatímco si usazoval Michaela na zádech.

Přece jsem musela něco říct, když chci s tebou chodit,

přiznala se v duchu Summer. Když slyšela Davidovo doznání, že má rád malé děti, protože jsou tak upřímné a milé, nemyslela si, že je zrovna dobrý nápad, teď mu říkat pravdu. „Jo, trochu jsem hrávala,“ pokračovala ve své lži, „ale to už bylo velmi dávno. Nejsem si jistá, jestli jsem všechno nezapomněla. Možná bys mi to mohl nejdříve ukázat.“

David se jí z blízka zadíval do očí, a tak se snažila zamrkat řasami přesně podle Regininy rady a doufala, že bude vypadat nevinně a zároveň rozkošně.

„Nenosíš náhodou brýle? Můžeme se pro ně vrátit,“ zeptal se David a dál ji pozoroval.

Summer okamžitě přestala s rozkošným mrkáním a zavrtěla

hlavou. „Ne, nenosím.“

„S tenisem si nedělej starosti,“ povzbuzoval ji David. „Rád

tě budu učit. Ale taky nejsem zrovna moc dobrý. Prostě budeme hrát pomalu a lehce.“

35

Moudrá poslední slova, usoudila Summer o hodinu později. Začátek byl skvělý. Michael se rychle skamarádil s ostatními dětmi na hřišti. Summer byla přesvědčena, že se na své straně hřiště prohání za míčkem ladně jako balerína. Dokonce se jí podařilo několik půvabných poskoků a jedna velkolepá otočka. Pochopitelně vždy minula míček, ale byla mu celkem blízko.

Její herecký výkon – jako že ví, co má dělat – byl sice vyčerpávající, ale nakonec se vyplatil. David byl prostě unesen!

„Fajn, Summer,“ zavolal z druhé strany hřiště. „Takže už jsem se zahřáli a teď můžeme začít hrát.“

Věděla, že má otevřenou pusu, a cítila, jak se jí klepou kolena. A co jsme to teda celou hodinu dělali? chtěla se zeptat, ale byla až příliš otřesena.

„Podávej první,“ navrhl David. Nadhazoval tenisový míček na své raketě, jako by to byla palačinka na pánvičce, a vypadal zcela v pohodě.

Summer zaťala zuby, usmála se a přikývla.

Podívala se na Michaela, jestli třeba zrovna nepláče a nepotřebuje její pomoc. To by byla skvělá výmluva. Ale její brácha tentokrát zklamal. Tiše seděl na pískovišti a čekal na svého nového kamaráda, který mu pravděpodobně dal košem.

Prostě osud jí nepřál! Summer byla v koncích a moc dobře

to věděla. Zhluboka se nadýchla, zvedla žlutý tenisový míček, pak napodobila to, o čem si myslela, že je skvělé podání. Míček skončil v tenisové síti a David pohotově zakřičel: „Chyba!“

„Nemusíš být tak kritický,“ zamumlala si Summer pod nosem. Usmála se na Davida a sehnula se pro druhý míček.

Elegantně si s ním pinkla o zem, naštěstí se jí ho podařilo chytit, a dala druhé podání. „Dvojchyba!“ křičel David.

Summer si připadala jako tři dny stará zkažená ryba. Energický ohon, který byl původně vyčesaný na temeni hlavy,

teď zplihle visel na zpoceném krku, na blankytně modrém tričku bylo několik špinavých šmouh a nádherně bílé ponožky zcela ztratily svou elastičnost. Jednoduše řečeno, vypadala strašně.

A všechno bylo ještě horší a horší. David byl ve svém povzbuzování velmi vytrvalý a trpělivý. Když Summer zakopla

36

o svou vlastní raketu a natáhla se na antuce, podařilo se mu nerozesmát se. Dokonce ladně přeskočil přes síť, aby jí pomohl znovu vstát. Ale nic netrvalo věčně. O pár minut později, když málem přepadla přes tenisovou síť, se David otočil zády, aby ho nemohla vidět, ale nedokázal se přemoct natolik, aby neslyšela jeho hurónský smích. Zůstala stát a naštvaně hleděla na jeho záda, která se otřásala smíchy.

Bolelo ji celé tělo od konečků prstů až po špičku hlavy.

Když se David konečně uklidnil a otočil se zpátky, zakřičela na něho: „Můžeš mi říct, co je tady tak směšného?“ Neodpověděl a Summer hluboko uvnitř v srdci cítila, že to bylo naposledy, co ji někam pozval. „Podívej, Davide, říkala jsem ti, že nejsem v tenise dobrá!“ Nazlobeně si založila ruce na prsa, přičemž se bolestně praštila tenisovou raketou přímo do lokte.

David přeskočil síť a běžel přímo k Summer. Na jeho bezchybné vizáži nebyla ani kapička potu. Každý vlásek na hlavě byl přesně tam, kde měl být. Teď se už smál na plné kolo a Summer cítila, jak v ní roste pocit beznaděje. „Hrála jsem, jak nejlépe dovedu,“ snažila se vysvětlit. „Co ti mám ještě říct?“ natáhla před sebou ruce v nešťastném gestu.

David rychle uskočil před napřaženou raketou a opatrně ji vzal Summer z rukou. „Nevěděl jsem, že tenisová raketa může sloužit jako smrtící zbraň,“ uculoval doteď.

„Velmi směšné,“ podotkla kousavě Summer. Zaujatě si prohlížela své nové ponožky, které teď zplihle ležely stočeny kdesi kolem kotníků.

David se nepřestával smát, a dokonce ji objal kolem ramen.

„Opravdu si nevzpomínám, kdy jsem se při hraní tenisu tak skvěle bavil. Byla jsi prostě skvělá.“

„Snažila jsem se,“ odpověděla nasupeně. „Alespoň jsem

nedávala celému světu na vědomí, když jsi něco zkazil,“ dodala.

„Co?“ David vypadal velmi překvapeně.

„Copak jsi mě někdy slyšel, že bych na tebe křičela ‚chyba‘? Určitě ne.“

„Snad jsem nebyl příliš kritický?“ rozesmál se znovu na celé kolo. Vztekle si ho prohlížela a jen potřásala hlavou.

37

Chvíli počkal, až nad sebou opět získá kontrolu, a pak řekl:

„V tenise ‚chyba‘ neznamená, že tě kritizuji. Je to prostě způsob, jakým se oznamuje skóre. Až budeme hrát déle, všechno se to naučíš, neboj.“

„Chceš tím říct, že ještě někdy budeme spolu hrát?“ zeptala se nevěřícně.

„Samozřejmě. Proč bychom znovu nehráli? Skvěle jsem se bavil,“ řekl. „A ty jsi nadějná. Opravdu,“ dodal rychle, když viděl, jak nesouhlasně kroutí hlavou.

Summer to nemohla pochopit, ale vypadalo to, že to opravdu myslí vážně. „Opravdu chceš ještě někdy hrát?“

„To víš, že jo,“ odpověděl. „Budeme hrát tak dlouho, dokud nebudeme vyrovnaní partneři, a pak si to spolu rozdáme v turnaji.“

„Nepodléhej iluzím. Divím se, že ti nestačilo, cos viděl.“

„To, co jsem viděl, se mi líbilo,“ řekl a lehce ji stiskl v objetí.

Dříve než stačila cokoliv odpovědět, přiběhl k nim Michael.

„Summer,“ pofňukával, „už chci jít domů. Hned teď!“

„Asi bych už taky měl jít,“ souhlasil David.

„Bylo to fajn,“ řekla Summer a pomohla Davidovi schovat tenisové rakety a míčky.

„Taky se mi to líbilo,“ řekl David tichým hlasem a chytil ji přitom za ruku. „Ale až do toho večírku už nebudu mít čas.“ Summer musela vypadat hodně zklamaně, protože rychle dodal. „Ale uvidíme se přece na Michaelově hodině plavání, ne?“

„Jasně,“ odpověděla s úsměvem Summer.

„Zavolám ti.“

„Fajn.“

Stiskl její ruce a Summer cítila, jak se jí stáhlo srdce. Byla tak šťastná, až měla dojem, že je v nebi!

38

Kapitola 6

Čas se líně vlekl. Jediná minuta se zdála být celou věčností. Summer ani nevěděla jak, ale přece jen se dočkala a konečně tu byl ten dlouho očekávaný večer. David ji vyzvedl přesně v šest, i když ona byla nachystaná už v pět. Nutně tu hodinu navíc potřebovala. Musela si totiž s celou rodinou nacvičit, co a kdy mají říct, lépe řečeno neříct. Když hledala maminku, cítila, jak se jí svírá žaludek. Nebyla si jistá, jestli je to nervozitou z večírku, nebo z její rodiny. Asi od obou trochu.

„Vypadáš skvěle, má drahá. Když už jsi připravená, můžeš mi pomoct a prostřít stůl.“

„Mami, večeře bude přesně v šest, že jo?“ Summer doufala, že všichni budou mít pusu plnou jídla, a nebudou tak mít čas dávat Davidovi hloupé rady a otázky.

„Asi raději počkám na Davida na verandě,“ rozhodla se, když na stůl položila talíře k večeři.

„Nebuď hloupá,“ ozval se otec nesouhlasně zpoza rozevřených novin.

„Bude to vypadat, že ses nemohla dočkat, nemyslíš?“ volala matka z obývacího pokoje.

Asi mají pravdu, usoudila Summer.

„Tak mi, tati, aspoň slib, že ho nemusím pozvat dál.“

Prosím, tati, modlila se v duchu Summer, snaž se pochopit, jak jsem nervózní.

„Dobře, růžové poupátko. Jen se neboj. Všechno bude v pořádku. Uvidíš. Všichni víme, jak se máme chovat.“ Otec měl tvář schovanou za novinami, ale Summer věděla, že se usmívá.

39

Znala ho už dost dlouho na to, aby v jeho hlase poznala uličnický tón.

„A tati, neříkej mi před Davidem růžové poupátko,“

požádala. „To se hodí jenom v kruhu rodiny,“ dodala, aby snad nezranila jeho city.

Když otevřela Davidovi dveře, všichni kromě dědečka seděli v jídelně a večeřeli. Chovali se klidně a docela normálně. Bylo to příliš krásné, než aby to byla pravda. Dokonce i dědeček spolupracoval – i když jemu ani žádné instrukce nedala – byl totiž celý den v dílně.

Právě když Summer procházela hlavním vchodem, tak se to stalo. Náhlá exploze doslova a do písmene otřásla celým domem. Člověk, který nebyl znalý věcí, si mohl myslet, že v jídelně právě přistál tryskáč, ale Summer moc dobře věděla, co se stalo. David prudce přiskočil k ní a jediným škubnutím za rameno ji strčil za sebe, aby ji tak mohl chránit. Summer nešťastně vydechla. Mlhavě si uvědomila, že na kraji stolu se nebezpečně kymácí velká skleněná konvice na čaj, že Michael křičí radostí a že David údivem otevřel pusu. Pak si už jenom všimla otce, který pomalu složil svůj ubrousek a s odevzdaným výrazem ve tváři ho položil vedle sebe na stůl. Rychle se snažila vystrčit Davida ven ze dveří, ale dříve než se jí to podařilo, prosvištěl kolem nich zdivočelý vysavač na dálkové ovládání, s velkým rachotem narazil do proskleného příborníku, tam se otočil a znovu profrčel těsně kolem nich. Bylo to, jako když diváci sledují tenisový turnaj. Nikdo z přítomných se ani nehnul, jenom jejich hlavy se otáčely tam a sem podle toho, kterým směrem se právě vydal vysavač. Popíralo to veškeré přírodní zákony, včetně toho o zemské přitažlivosti. Vysavač se náhle s obrovským řevem vznesl přesně uprostřed obývacího pokoje a jako divoké zvíře, které je v posledním tažení, se vzepjal a pak padl zpátky na zem. To byl konec. Vysavač ležel uprostřed pokoje a všichni jen tiše stáli a hleděli. To ticho se už zdálo být nesnesitelné.

40

„Potřebuje to ještě pár úprav,“ ozvalo se za nimi. Všichni se automaticky otočili směrem k přicházejícímu dědečkovi. Ten se rozpačitě usmíval a v ruce držel dálkové ovládání.

Může někdo zemřít hanbou? Summer si byla jistá, že jestli se to ještě nikomu nepodařilo, ona bude první. Nedokázala

zvednout zrak a podívat se na Davida. Ten tam jen stál ve stejné obranné poloze a údivem se nemohl ani pohnout. Až podivné bublání kdesi uvnitř jeho prsou jí dalo na vědomí, že ještě žije. Nemohl se pohnout, protože se zoufale snažil nerozesmát se.

„Vy dva raději už běžte. Užijte si to,“ zavolal za nimi otec. Byl už znovu skloněný nad svým talířem a nevzrušeně pokračoval v přerušené večeři, jako by se ani nic nestalo.

Dostrkala Davida k autu. „Už je to dobrý. Můžeš se začít smát.“ Summer položila vedle sebe plavky a ručník, ruce složila do klína a vzdorovitě vztyčila hlavu.

David byl velmi poslušný. Smál se tak, až se mu z očí řinuly slzy. Asi to bylo nakažlivé, protože za chvíli se smála s ním. Bylo to jako uklidňující elixír na pocuchané nervy. Možná mě už nikdy nikam nepozve, ale aspoň se mnou jde na tu party, pomyslela si Summer. Nebylo příliš kluků, kteří by byli natolik odvážní, aby chtěli chodit s někým z bláznivé rodiny.

„To teda bylo,“ řekl, když se konečně přestal smát. „Myslíš, že by mi tvůj dědeček dovolil, abych mu někdy pomohl v jeho dílně? Nepřekážel bych mu a udělal bych všechno, co by mi

řekl. Celkem dobře rozumím elektrice. Mohla by ses ho zeptat?“

Byla příliš šokovaná, než aby mohla odpovědět. Myslí to

snad vážně? Přece se nemůže dědečkovi smát, a přitom mu chtít pomáhat? „Jistě,“ zamumlala si pod nosem. „Myslím, že bude rád.“

Když dorazili k Anně Loganové, party už byla v plném proudu. Jakmile Anna uviděla Davida, začala divoce mrkat.

David tu neznal živou duši, ale stačilo mu jen patnáct minut a už s Regininým bratrem živě probíral nadcházející fotbalovou sezonu.

Ale kde je Regina? Summer ji hledala už dobrých pět minut

a uviděla ji, až když se vracela zpátky k bazénu. Stála tam a

41

mračila se jako kakabus. Něco se muselo stát. A bylo to dost zlé. Vztekle zaťaté prsty a zarputilý výraz na Reginině tváři Summer přímo vyděsil. Moc dobře znala ten pohled. Regina chce udělat scénu. Okamžitě jak si to Summer uvědomila, začala jednat. Chňapla Reginu za rameno a doslova ji provlekla davem co nejdál z místa, kde by je mohl někdo slyšet.

Nezastavila se dříve, dokud nebyli úplně na opačné straně domu.

„Tak co se děje?“ zašeptala Summer. Jediný pohled do tváře přítelkyně, která byla normálně usměvavá a vstřícná, kdežto teď se podobala spíše bouřkovým mrakům, jí stačil, aby okamžitě poznala vážnost situace. „Tváříš se, jako bys uviděla upíra.“

„Je tady.“ Ta slova byla vyřčena tak tiše, že skoro ani nebyla slyšet. Ale Summer své přítelkyni rozuměla.

„Kdo?“

„Carl, kdo jiný.“

„Carl? Tady?“ Summer slyšela, jak jí poskočil hlas o oktávu výš. „To není možné.“

„Říkám ti, je tady. Právě jsem ho viděla s Marilyn Nordstromovou,“ trvala Regina neústupně na svém. „A mně řekl, že bude mimo město!“

„Nesmysl,“ mumlala Summer. „Asi sis ho s někým spletla. Když ti to říkal, tak to musí být pravda.“

Zničující pohled, který na ni vrhla Regina, ji donutil, aby přehodnotila svou logiku. Otočila se a vydala se k rohu domu. Rychle pohledem přelétla celou zahradu, až uviděla příčinu kamarádčina

hysterického záchvatu.

Stál těsně vedle

skokanského můstku.

„Odporný had.“

Regina byla příliš šokována, než aby odpověděla. Třásla se po celém těle jako citrónový rosol, který Summer přímo nesnášela. Její vysoká, energická přítelkyně se tu teď před ní hroutila jako domeček z karet. Bylo načase, aby si znovu narovnala páteř.

„Dobře, takže jaký je náš plán? Co s tím uděláme?“

42

Summer chvíli čekala na odpověď, ale pak to vzdala. Regina se nepřestávala mračit. Stála se zaťatými pěstmi a tupě hleděla před sebe, jako by tam Summer ani nebyla. „No tak, můj drahý Watsone,“ nevzdávala to Summer. Snažila se přítelkyni rozveselit, a tak použila hlas jejich oblíbeného Sherlocka Holmese. „Budeme ho jednoduše ignorovat, správně?“

„Špatně!“ zašeptala Regina. Její bolest byla tak silná, že si na ni Summer skoro mohla sáhnout. Proudila přímo z jejího nitra a v mohutných vlnách ji obklopovala. „Jdu domů.“ Summer rychle přemýšlela. Regina teď potřebuje trochu její psychologické taktiky, kterou se naučila na Michaelovi. „Máš pravdu. Bude nejlepší, když sklopíš uši a tajně se vyplížíš zadním vchodem. Bylo by to pro tebe až příliš náročné, abys znovu zvedla hlavu a předstírala, že ho prostě nevidíš. I když vlastně – nikdo jiný neví, žes ho pozvala. No… já se ti teda vůbec nedivím…“

„To teda ne. Nikdy jsem se nechovala jako zbabělec. Zůstávám,“ řekla Regina.

Summer se usmála. Rozhodný tón v přítelčině hlase byl zcela výmluvný. „To už je lepší. A teď se přidáš ke mně a k Davidovi a budeme perlit. Na Carla se ani jednou nepodíváš. Prostě předstírej, že neexistuje. A koneckonců budeš mít i pravdu,“ dodala. „Vždyť šišlá.“

„Tak už pojď. Chci se seznámit s Davidem. Pak se budeme procházet kolem bazénu.“

Bok po boku se tam děvčata vydala. Náhle se Summer zarazila.

„To jsem mohla vědět,“ řekla.

„Co?“ nechápala Regina.

„Jenom chvilku jsem tu nebyla, a Anna Loganová už polapila můj doprovod.“

Regina našla pohledem Annu a uznale pokývala hlavou. Otočila se zpátky k Summer a řekla: „David je skvělý.“

„Anna si pravděpodobně myslí totéž. Asi to nebyl dobrý

nápad brát ho právě sem. Neměla jsem si do toho od tebe nechat mluvit,“ mumlala nasupeně Summer.

43

„Copak já jsem ti do toho mluvila? To byl přece tvůj nápad, pamatuješ? A teď se vzpamatuj. Vypadáš, jako bys chtěla vzdát boj ještě dříve, než začal.“

Má pravdu, pomyslela si Summer. „Pojďme, představím tě Davidovi.“

David vypadal, že je rád, že Summer vidí. Anna se už tak přívětivě netvářila, což Summer vůbec netrápilo. Ba naopak. Krátce představila Reginu Davidovi, a zatímco si povídali, vymýšlela jeden způsob za druhým, jak dostat Davida z pařátů Anny Loganové.

„Davide, nechceš si zaplavat?“ zeptala se najednou Summer.

„Proč, Summer?“ zeptala se jízlivě Anna. „Copak ty jsi tak výborná plavkyně?“

„Samozřejmě že je,“ vyštěkla Regina. „Summer je skvělá atletka. Dokonce měla loni vstoupit do plaveckého týmu, kdyby se to nekřížilo s… s jejím běžeckým tréninkem.“

S běžeckým tréninkem? Copak si Regina nemohla vymyslet něco lepšího?

„Ty běháš?“ zajímal se David.

Dříve než mohla Summer vůbec otevřít pusu, Regina odpověděla za ni: „To víš, že běhá! Každé ráno nejmíň deset mil. Měl bys ji vidět, Davide. Je jako… gazela.“

Summer musela do Reginy pořádně šťouchnout, aby konečně zastavila ten příval nesmyslů.

„Já taky běhám. Máš nějakou pravidelnou trasu?“ David konečně opustil Annu a stoupl si jen malý kousíček vedle Summer. Vypadalo to, že je nadšený. „Jsem rád, že nepatříš k těm holkám, které se jen vozí v autě a utrácejí čas

nakupováním,“ řekl s lehkým odfrknutím. Bylo zřejmé, že Summer vyhrála první kolo. Ale co bude dál, o tom neměla ani ponětí.

„Ne…, nemám žádnou pevnou trasu.“ A to je přece pravda, připustila Summer. Jenom zapomněla dodat, že snad ještě nikdy nedoběhla dále než k novinové schránce na rohu ulice. Kolik vlastně může být těch deset mil, o kterých se zmiňovala Regina,

44

to si ani nedovedla představit. Ale co. Trocha přikrášlení může být jen k dobru věci.

„Můžeme chodit běhat společně,“ navrhl nadšeně David.

„Hmm, to myslím není dobrý nápad, Davide,“ odpověděla Summer s milým úsměvem na tváři. „Obvykle chodím běhat brzo ráno. Ještě předtím, než rodiče odejdou do obchodu. A abych byla upřímná, po ránu nejsem příliš dobrý společník. Raději běhám sama.“

Summer si všimla podezřívavého výrazu na Annině tváři. David vypadal, že se nechce jen tak lehce vzdát, a tak raději rychle změnila téma hovoru. „Půjdeme si teda zaplavat?“ David jen přikývl a rychle si šel obléct plavky. Summer se dívala za odcházející Annou a pak se obrátila k Regině. Zvedla oči k nebi a skrze zaťaté zuby jen zasípěla: „Gazela? Já běhám jak gazela?“

„Měla jsem snad říct jako chrt,“ bránila se Regina. „Nevím, jestli bys byla ráda, kdybych tě přirovnávala ke psu.“

„Mělas říct jako slimák. To by byla pravda, Regino. Zdá se, že Anna nám neuvěřila ani slovo. Ty a ta tvoje velká huba.“

„No, ale vyšlo to, ne? Jestli nám Anna věří nebo ne, to je přece úplně jedno. Hlavně že to od ní osvobodilo Davida, nemám pravdu?“

Bylo to zbytečné se s ní dohadovat. „Pojď, převlečeme se do plavek.“

„Netvař se tak sklesle, Summer. Vždyť jsem lhala jen trošku. Prostě jsem musela.“

„No jo,“ řekla odevzdaně Summer. „Máš absolutní pravdu. Nedalo se nic jiného dělat. Uvidíme, co bude dál.“

„Bacha,“ ozval se ode dveří varovný Reginin hlas. Byla napnutá jako pružina, které stačí jen málo, aby praskla. Summer se tak lekla, že málem upustila mokré plavky.

„Co se stalo?“

„Nevypadá to moc dobře…,“ řekla sklesle Regina.

„Tak co se stalo, Regino, Řekneš mi to konečně?“ dožadovala se Summer.

45

„Jo, řeknu, Summer.“

Summer i Regina se otočily a stály přímo tváří v tvář Anně Loganové, za kterou kousek dál postával David. „Dostala jsem skvělý nápad a David je jím přímo nadšen.“

„Co je to za nápad?“ zeptala se Summer s falešnou nenuceností. Byla přímo dychtivá, aby si mohla vyslechnout nápady Anny Loganové.

„Regisův běh pro charitu! Můj otec je letos hlavním pořadatelem, víš?“

Ne, Summer nevěděla a ani ji to nezajímalo. Všechno se to nějak podivně zvrtlo a Summer se to ani trochu nezamlouvalo.

„Já jsem nás tam přihlásil, Summer. Souhlasíš?“ Davidův hlas přímo překypoval nadšením. Byl na sebe pyšný. Summer

byla tak rozzuřená, že se musela ze všech svých sil ovládat, aby Anně Loganové nevytrhala všechny ty její dlouhé řasy. Pěkně pomaličku jednu za druhou.

Otevřela pusu, aby něco řekla, ale nevyšel z ní ani hlásek. Regina ji loktem rýpla mezi žebra a začala drmolit. Reginina schopnost mluvit o ničem byla její velkou předností.

„Je to jenom šest mil, Summer, a je to až za dva měsíce.“ Reginin povzbuzující pohled říkal, že za tu dobu společně něco vymyslí.

Summer byla vzteky nepříčetná. Připadla si jak loutka, kterou ovládají Regina, David i Anna.

„Šest mil?“ Summeřin hlas zněl, jako by měla pokročilý

stupeň zánětu hrtanu. Anna Loganová si spokojeně založila ruce na prsa a usmívala se vševědoucím úsměvem. Jak ráda by jí ten samolibý úsměv smetla pěstí z obličeje. „Jenom šest mil?“

opakovala. „Dobrá!“ řekla nadšeným tónem. „Bude to skvělé.“ Ten zklamaný výraz v očích Anny Loganové stál za to.

„Už jsem i zaplatil poplatek,“ řekl šťastný David. „Pan Logan říkal, že jsme první.“

„No to je skvělé,“ hlesla Summer s pohledem upřeným na Reginu.

46

„Je to sice pro charitu, ale první běžecká dvojice dostane peněžitou cenu. Poběžíme společně, Summer.“ Poslední větu David náležitě zdůraznil.

„Kolik to dělá?“ zeptala se Regina.

„Pět set dolarů,“ odpověděl David.

„Júúú,“ hvízdla nadšeně Regina.

„Je čas jít jíst,“ oznámila Anna všem přítomným a pak se s pohrdáním v očích otočila k Summer. „Summer, proč jsi mi neřekla už dříve, že jsi tak… dobrá.“

47

Kapitola 7

Nejlepší, co mohla udělat, bylo říct Davidovi pravdu. Summer byla přesvědčena, že David by pochopil chvilkové selhání jejího zdravého rozumu a odpustil by jí. Bylo by to tak nejrozumnější. Ale kdesi v hloubi duše přece jen hlodal slabý pocit nedůvěry. Kdyby mu měla svůj nerozvážný čin vysvětlit, musela by se přiznat k tomu, že vlastně žárlí na Annu Loganovou. A copak si může být jistá, že kluci takové věci dokáží pochopit? Summer nevěděla jak dál.

Když je Anna konečně nechala na pokoji, začali se opravdu dobře bavit. Summer si byla dobře vědoma, že jí Davida závidí všechny holky, a vychutnávala si každou minutu svého triumfu. Jenom kdyby pořád nemluvil o tom pitomém závodě.

Když dojedli, David ji vzal za ruku a odvedl k pohodlné pohovce. Byli tady sami, bok po boku. David nepouštěl její

ruku, palcem lehce přejížděl po vnitřní straně její dlaně. Pozorovali lidi, kteří se procházeli v zahradě.

„Líbí se ti mí přátelé?“ zeptala se.

„Všichni, až na toho Terryho. Je to hlupák,“ řekl David.

„Proč si to myslíš?“

„Stál se skupinkou holek a vykládal jim o svých trofejích, které získal ve fotbalových utkáních,“ odpověděl. „Příšerně se vytahoval.“

„No,“ musela přiznat Summer, „možná trochu přeháněl. Ale třeba chtěl nějak upoutat jejich pozornost.“

„To ty bys mi nelhala, ať se děje co se děje.“ Řekl to s

takovou samozřejmostí, až se Summer celá otřásla. Cítila, jak se jí svírají útroby, a litovala, že vůbec něco snědla. Byl to opravdu

48

smutný konec její třetí – a pravděpodobně i poslední – schůzky s klukem jejích snů.

„Upřímnost je pro tebe velmi důležitá, že?“ zeptala se, i když odpověď znala sama.

„Jasně,“ řekl David. „Chtěla by sis jít zase zaplavat?“ Chtěla bych se zahrabat někam hodně hluboko, aby mě nikdo neviděl, napadla ji odpověď. „Ne, pro dnešek to už stačilo.“

„Nechtěla bys vypadnout tady z toho ruchu a jet se se mnou trochu projet. Jen na chvíli, než se budeš muset vrátit domů,“ zašeptal těsně u jejího ucha.

„Jasně,“ odpověděla Summer s lehkým úsměvem. A proč ne, zeptala se sama sebe. Může si přece ještě předtím, než ji

nadobro pustí k vodě, užít s Davidem alespoň jeden romantický večer. Až zjistí, že není nic jiného než obyčejná lhářka, už s ní víckrát nepromluví ani slovo.

Zamyšleně posbírala mokrý ručník a plavky. David šel poděkovat Anně za pozvání a Summer se zatím rozloučila s Reginou a s Greggem. Když dorazila za Davidem, našla ho ve společnosti Anny, která se zřejmě náramně bavila. David vypadal jako kanár ve spárách divoké kočky.

„Co je tu tak k smíchu, Anno?“ zeptala se Summer a snažila

se nedat najevo své podráždění.

„David!“ odpověděla se smíchem Anna. Mávala přitom tak silně svými dlouhými řasami, že je to málem odfouklo. Byla snad jediná dívka, kterou Summer znala a která ještě používala plátěné kapesníky. Všichni ostatní měli papírové kapesníčky na jedno použití, jen Anna ne. Když uviděla, jak s ním několikrát zamávala Davidovi kolem nosu, usoudila, že v něm má nějaký parfém nebo co. „Zrovna mi říkal jeden skvělý vtip.“

Tak proto vypadal David tak spokojeně, pomyslela si Summer. Anna se smála jeho vtipům. Bod pro Annu, uznala Summer. Asi věděla, jak se ke klukům chovat, aby se cítili dobře a důležitě. Začínala mít nepříjemný pocit, že Anna vyhrává. Ona se Davidovým vtipům ani jednou nezasmála, a dokonce mu lhala. A to hned několikrát. Copak musí být

49

takovým fanatikem v pravdomluvnosti? To jsem si to teda pěkně zavařila!

„Proč se tak mračíš?“ zeptal se David po cestě do auta. Teď mu to můžeš říct, našeptával jí vnitřní hlas. Vysvětli mu, že to bylo jen hloupé nedorozumění. Možná ti odpustí.

„To nic,“ zašeptala. „Je mi fajn.“ David ji chytil za ruku a jemně stiskl.

V příjemném mlčení projeli parkem a pak se zastavili v mléčném baru. Summer usrkávala čokoládový koktejl a pozorovala Davida, který se blížil s dvěma obrovskými zmrzlinovými poháry.

Po cestě domů mluvili o jeho rodině a ani se nenadáli a už stáli přede dveřmi jejich domu. Je načase, aby skončila s tou

šarádou, rozhodla se Summer. Řekne mu pravdu, půjde dovnitř, a pak se vybrečí ve své posteli.

„Davide, o tom závodě…“

Zůstal stát a otočil se přímo k Summer. Stáli tak blízko sebe, že v jediném okamžiku zapomněla, co chtěla říct. Všimla si, že má v očích malinké stříbrné skvrnky. A ty zuby, měl je tak neskutečně bílé – to musí být sen každého dentisty.

„Já už se skutečně těším,“ řekl David. „Opravdu se mnou

nechceš trénovat? Mohli jsme být každý den spolu.“

„Ne,“ skoro vykřikla a jen stěží dokázala ve svém hlase zakrýt paniku. Zbabělce, nadávala si v duchu. „Opravdu raději běhám sama,“ lhala. Jsi odporná, odporná lhářka… „Musím

domů. Je pozdě a já ráno brzo vstávám, abych… abych si trochu zacvičila.“

„Byl to pěkný večer. Jsem rád, žes mě pozvala.“ Doprovodil ji k domovním dveřím, kde jí podal mokrý ručník a plavky.

„Zítra po práci ti zavolám.“

„Fajn,“ zašeptala Summer. Věděla, že ji chce políbit, a tak zaklonila hlavu. Nezklamal ji. První lehký dotek jeho rtů rozechvěl v Summer každičký nerv. Cítila, jak se jí třesou kolena. Byl to perfektní polibek, ani ne neohrabaný, ani ne těžkopádný.

50

Když David odešel, Summer si to namířila do své ložnice. Nebyla si jistá, jestli po schodišti šla, nebo se vznášela. Byla zamilovaná! Poprvé ve svém životě věděla, co to znamená mít někoho rád. Byla to slast a bylo to utrpení. Ten závod! Lhala Davidovi. Zjistí to, až ona sebou po pár metrech plácne na chodník. A co si pak o ní bude myslet? Copak David může milovat lhářku, podvodnici? Bylo by tak snadné obvinit z toho Reginu, ale Summer byla natolik čestná, aby si dokázala přiznat, že za to může jen a jen ona. Kdyby nechtěla, nemusela s tou lží tak ochotně souhlasit.

Musí něco vymyslet. Vždyť dědeček vždycky říkal, že všechno se dá nějak vyřešit. Musí se na to dobře vyspat. Ráno, sotva vyjde slunce, ji určitě něco napadne. S tímto pozitivním myšlením se Summer odebrala do postele. Pevně objala polštář a předstírala, že to je David.

„Pozitivního myšlení už bylo dost,“ mumlala si příští ráno Summer. Už byla víc než hodinu vzhůru a ještě pořád nepřišla na nic, co by ji mohlo zachránit. Dokonce nevzala ani telefon od Reginy. Asi si myslela, že si Summer šla koupit něco na sebe na ten pitomý závod.

V čistém zoufalství se Summer rozhodla, že se svěří

dědečkovi. Věděla, že on ji nikdy nezradí. A kromě toho, stejně pravděpodobně hned druhý den zapomene, co mu vlastně řekla. Ale co je nejdůležitější, velmi by ji zajímalo, co si o tom myslí. Byl to velmi moudrý muž. Určitě jí poradí, jak neztratit tvář, a přitom se vyhnout závodu. Byla si tím jistá.

51

Kapitola 8

„Co tím myslíš, raději se dej do formy?“ nechápavě mumlala Summer. Naklonila se k ponku a ještě jednou se zeptala. „Dědo, ty mi nerozumíš. Chci, abys mi pomohl

vymyslet, jak se vyhnout tomu pitomému závodu. Nechci se na něj připravit!“

Dědeček konečně zvedl hlavu od práce a zahleděl se na svou vnučku. Položil kladivo na stůl a sedl si na okraj rozvrzané dubové židle, kterou chtěl někdy spravit. „Co mi to vlastně říkáš, děvče? Že patříš k těm, kdo házejí flintu do žita ještě dřív, než vůbec začali bojovat?“

„Ale na to nemám dost času,“ rozčilovala se Summer. „A nejsem žádný sportovec. Já jsem… mrňavá.“

„Nesmysl. Máš dlouhé nohy, jsi hubená… Vždyť ty jsi přesný obraz toho, jak má vypadat správný sportovec.“

„Ale… ale…“

„O tom není pochyb. Chtěla jsi slyšet mou radu, Summer. Tak mě teda poslechni. Ty to dokážeš. A nekruť hlavou že ne. Dokážeš to. Ale musíš to skutečně chtít. A taky musíš tvrdě pracovat.

A nejdůležitější je, abys to chtěla kvůli sobě, ne pro Davida, ne pro mě…, pro nikoho na světě, jen a jen pro sebe. Nikdy předtím ses nechovala jako zbabělec, Summer. Irové neutíkají, Irové bojují.“

„Ale já jsem nikdy nic takového nedělala,“ řekla skoro plačtivě Summer. „Je mi jedno, jestli vyhraji, nebo ne. Prostě jenom nechci vypadat jako naprostý hlupák.“ A je to. Pravda

byla venku. Summer se teď, když konečně vyjádřila své pocity,

52

cítila lépe. Vždycky se bála toho, co si o ní myslí ostatní. Copak na tom je něco špatného? „Dědečku, já bych chtěla…“

„Co bys chtěla?“ zeptal se trpělivě.

„Snad bych to mohla zkusit.“

„A já ti v tom pomůžu,“ přitakal děda. „Tohle je mé děvče. Věděl jsem, že máš v sobě bojovnou krev své babičky. Jenom ses na chvilku lekla těch nehorázných lží.“

„Takže bude asi nejlepší, když začnu hned. Jenom nevím z kterého konce. Asi budu potřebovat nové běžecké boty.“

„Potřebuješ tréninkový plán a taky trenéra. Máš ty to ale nevídané štěstí, děvče. Já jsem tím nejlepším trenérem, jakého jen můžeš mít!“

Skromnost nikdy nepatřila k dědečkovým vlastnostem. Summer se musela usmát. „Ty mi chceš skutečně pomoct?“

„Na to se snad ani nemusíš ptát. Samozřejmě že ti pomůžu. A začneme hned zítra ráno.“ Dědeček si založil ruce na prsa a pokračoval. „Teď půjdeme koupit ty nové boty. Já taky potřebuji pár věcí. Zastavíme se v obchodním domě ve sportovním oddělení. Běž a obleč Michaela. Já budu hned hotový.“

Summer musela připustit, že už dlouho neviděla svého dědečka pro něco tak nadšeného. Spokojeně se usmíval. Asi chtěl být jako malý trenérem, myslela si Summer.

Zrovna se vraceli ze své nakupovací výpravy, když se v hale rozezvučel telefon. Byl to David.

„Jenom jsem chtěl vědět, co právě děláš,“ řekl David svým měkkým hlasem, který vždycky v Summer vyvolal podivné chvění v žaludku.

„Pomáhám s večeří,“ odpověděla Summer. „A co ty?“

„Celkem nic,“ řekl David. „Zrovna jsem přišel domů a nikdo zde není. Nechali mi tady jenom vzkaz, že si mám dát studené kuře.“

„My máme karbanátky. Nedělala jsem je já, ale mamka,“ zasmála se Summer. „Moje minule skončily připálené ve

smetí.“

53

„To zní lépe než studené kuře. Nesnáším studená kuřata.“ Summer pochopila narážku a požádala Davida, aby na chvilku počkal. Utíkala do kuchyně za maminkou, aby se jí zeptala, jestli může pozvat Davida na večeři.

„Davide, nechtěl bys přijet na večeři raději k nám?“

vychrlila ze sebe Summer, když celá udýchaná doběhla zpátky k telefonu.

„A můžu?“

„Jasně. Budeme rádi.“

„To je skvělé,“ odpověděl David.

„Uvidíme se tak za hodinku.“

Ani nečekala na jeho odpověď. Čas nezná slitování. Má jen pouhých šedesát minut na to, aby se dala do gala.

Dědeček seděl hned vedle Summer. Večeře probíhala v tichosti a bez vážnějších společenských prohřešků. Všichni se prostě chovali vzorně. David pomohl utřít talíře a pak odešel s dědečkem na exkurzi do jeho dílny.

Summer nechápala, jak je možné, že není ani trochu nervózní, když nechává Davida o samotě s dědou. Ale nebyla.

Dokonce jí už ani nevadilo, že David byl svědkem nezdařeného pokusu s vysavačem na dálkové ovládání. Instinkt jí říkal, že David dědečkovi rozumí, a dokonce ho to s ním i baví. Bylo to příjemné nemuset se pořád něčeho bát.

Když sklidila poslední talíř, přidala se k Michaelovi, který seděl na posledním schodě do dílny a sledoval dědečka, jak Davidovi objasňuje několik nejnovějších zlepšováků. Zdálo se, že Davida nejvíce přitahuje právě ten osudový vysavač. Svorně tam stáli sklonění nad hromádkou náhradních dílů a snažili se vykoumat, proč se poslední pokus tak nezdařil. Po chvíli zjistila, že je David úplně pohlcen dědečkovým světem a že jaksi zapomněl, že je vůbec tady. Hluboko uvnitř ucítila palčivý osten žárlivosti, ale pak si uvědomila, že je zde vlastně jen kvůli ní a že si s dědečkem asi opravdu rozumí.

Bleskurychle umyla Michaela a uložila ho do postele. Byl

tak ospalý, že se ani moc nebránil, a když mu ještě slíbila, že mu

54

přečte kousek z běžeckého manuálu, který dneska koupili s dědečkem, byl poslušný jako beránek. Bude to jeho pohádka na dobrou noc.

Během několika minut usnul, jako když ho do vody hodí. První kapitola by asi uspala každého, pomyslela si Summer. S knihou v ruce se vrátila zpátky na schod do dílny a pokračovala ve čtení. Nejvíce její pozornost zaujala kapitola číslo pět. Byla zasvěcena běžcům maratónů a Summer zcela fascinovala. Psali tam o jakési zdi, kterou musí každý běžec překonat. Byla to

samozřejmě jen pomyslná zeď, ale možná právě proto byla ještě horší. Podrobný popis reakce na tuto zeď byl prostě otřesný.

Každý nadějný běžec musí v sobě nastřádat potřebnou dávku energie, kterou pak v daný okamžik ze sebe zase uvolní a doběhne tak do cíle. Bylo to pro Summer cosi naprosto nového a opravdu by se divila, kdyby s tím měl David nějaké zkušenosti.

David s dědečkem konečně dokončili práci a Summer Davidovi naznačila, že by si mohli na chvíli sednout v kryté verandě. Udělala ovocnou limonádu a teď tu seděli vedle sebe na zelené houpací lavičce a usrkávali z plných sklenic.

David se posunul kousek blíž a chytil ji za ruku.

„O čem přemýšlíš?“

„O zdi,“ odpověděla popravdě. „O běžecké zdi. Už jsi o ní někdy slyšel?“

„Jistě,“ odpověděl. „Stává se to po prvních deseti nebo patnácti mílích. Je to takový pocit, jako by ses rozplácla o betonovou zeď.“

„Ty taky? Chci říct, už se ti to někdy stalo? Běžel jsi tak dlouho?“

„Nikdy jsem za den neuběhl více než osm mil a ještě jsem se se zdí nestřetl. A kdybych ti měl říct pravdu, trochu se toho bojím.“

„Já jsem to taky ještě nezažila,“ řekla a skoro se nad svým doznáním nahlas rozesmála. Byla to ta největší pravda roku.

„Kde vůbec běháš? Ještě jsem tě v parku neviděl.“

55

„Ale tady v okolí,“ odpověděla. Bylo to stále těžší a těžší

lhát a přitom se mu dívat do očí. Cítila se, jako by jí rostl dlouhý nos, přesně tak, jako tomu bylo v pohádce.

„Měla by sis to zkusit v parku. Od brány na konec trati to jsou přesně dvě míle a běžecká stezka je pro to lépe přizpůsobená.“

„Kdy běháš?“ zeptala se.

„Až po plaveckých hodinách. Nejraději kolem oběda. Samozřejmě ještě před jídlem. Je to příjemné, když ti nad hlavou svítí letní slunce.“ Vypadal, že je ze svého romantického přiznání trochu nervózní.

„Nejsi tak trochu básník?“ škádlila ho Summer.

„Asi jo,“ odpověděl s úsměvem. „Jestli by ti to nevadilo, přijdu zítra po večeři, abych pomohl tvému dědečkovi se zlepšovákem. Asi jsme už přišli na to, co je špatného na tom vysavači.“

„Přijď na večeři,“ navrhla Summer. Věděla, že mamce to nebude vadit. Její rodiče sice nechápali, jak je pro ni důležité pracovat s Reginou v Pizza Paddle, ale byli víc než vstřícní, co se týkalo pozvání na večeři. Její přátelé byli vždy vítáni.

„Jestli to myslíš vážně, pak přijdu rád,“ souhlasil David. Summer jen mlčky přikývla.

„Ale teď už bych měl jít.“ Lehce Summer políbil a vstal. Odložil sklenice na zábradlí a objal ji. „Děkuji za dnešní večer,“ zašeptal jí přímo do ucha. „Jsem tady rád.“

Cítila se tak šťastně. Ať se snažila sebevíc, nemohla přijít na žádnou vhodnou odpověď.

„Co tak jít na bingo ve středu večer společně? Myslíš, že by tvůj dědeček vyměnil své jediné tělesné cvičení za projížďku mým autem?“

„Jsem si jistá, že by vyměnil,“ odpověděla. „Zítra ti zavolám.“ Sklonil hlavu a znovu ji políbil. Vstřícně ho objala kolem pasu.

Uličnicky na ni mrkl a obrátil se k odchodu. „Dobrou noc…,

růžové poupě.“ Celou cestu do auta se řehtal.

56

Bez hnutí tam stála a čekala, až jeho auto zmizí za zatáčkou.

A teď si může promluvit s rodinou. Vztekle přiběhla do obývacího pokoje, kde našla své rodiče pohromadě s dědečkem.

„Kdo řekl Davidovi, že mi doma říkáte růžové poupě?“

57

Kapitola 9

„Asi jsem zamilovaná, Regino. Skutečně, skutečně zamilovaná.“ Summer seděla na okraji své postele a obouvala si nové běžecké boty. Regina ležela natažená přes celou postel, pojídala čokoládové lupínky a doslova hltala každé kamarádčino slovo.

„Jak si můžeš být tak jistá? Jak se to vůbec pozná,“ zeptala se. „Například já si myslím, že jsem ještě skutečně zamilovaná ani nebyla.“

„Když jsem s Davidem, jsem úplně…“ Náhle nedokázala najít slovo, které by přesně vystihlo, co skutečně cítí.

„Co?“

„Já to nedovedu vysvětlit. Třeba včera byl u nás na večeři a já jsem snědla obrovskou porci karbanátků a ani jsem si nevzpomněla, že je vlastně nesnáším. Víš, Regino, je to tak

trochu bláznivé. Jediné, na co dokáži myslet, je David. Co právě teď dělá, o čem přemýšlí. A když jsem pak konečně s ním, cítím se tak… úplná. Prostě to nedává žádný smysl.“

„To teda ne,“ souhlasila Regina. „Ale myslím si, že nesmyslné je všechno, co se týče lásky. Myslíš si, že se taky někdy zamiluji?“

„Jasně že jo.“ Summer si stoupla a zastavila se před zrcadlem. Měla na sobě starou vytahanou teplákovku. „Teda, nevypadám zrovna jako atlet, co myslíš?“

„Ne, ale já vím, co ti schází,“ řekla Regina. „Potřebuješ

kšiltovku.“

Summer se rozesmála a otevřela vrchní zásuvku svého prádelníku. Jednou rukou si stáhla vlasy na temeni hlavy a

58

vsunula je pod čepici s kšiltem. „Děda myslel opravdu na všechno,“ řekla s úsměvem. „Přesně takových mám pět, každou v jiné barvě.“

„Teď vypadáš jako pravý běžec. Tak pojď, je načase, abys začala,“ řekla Regina. „Pojedu vedle tebe na kole a budu tě povzbuzovat.“

Vypadalo to velmi legračně a hlavně jednoduše. Avšak už v půli cesty k parku Summer nabyla zcela jiný názor. Je to směšné!

„Můj bok,“ ztěžka lapala po dechu. „Regino, neurval se mi levý bok?“

„Ne. Všechno je v pořádku. Musíš se naučit ignorovat bolest.“

„Tobě se to řekne, když jedeš na kole. Já umírám, a ty mi řekneš, ať ignoruji bolest. Sadisto.“

Summer právě uběhla jednu a půl míle, když se její nohy změnily v roztřesenou hmotu a ona se zřítila na zem. Regina, buď požehnána, se nerozesmála. Pomohla jí dobelhat se k domu, ale dál než k houpačce na verandě to už nesvedla.

„Teď jsi skutečný běžec, Summer. Jsi celá zpocená.“

„Jestli jsi to myslela jako kompliment, můžeš si to nechat od cesty.“

„Jak vám to šlo, děvčata?“ Ze dveří vykoukla dědečkova rozesmátá tvář. Summeřino zasténání v něm jen vyvolalo nával hlasitého smíchu. Posadil se vedle ní a něžně ji pleskl po ruce.

„Nikdy jsem neříkal, že to bude snadné, zlatíčko. Jak daleko jsi běžela? Na roh ulice?“

„Jednu a půl míle,“ odpověděla Regina. „Měřila jsem to na tachometru. Byla sice dost pomalá a ani neuběhla moc daleko, ale pro začátek to nebylo špatné, co myslíte?“

„Říkáš míli a půl?“ Dědeček se poškrábal na bradě. „No, na začátek to je skvělé. Teď už jenom přidáte každý druhý den

čtvrt míle.“ Zamyšleně bubnoval konečky prstů o zábradlí a pak dodal. „Jo, čtvrt míle každý druhý den a do závodu to bude přesně osm mil.“

59

Byla příliš vyčerpaná na to, aby začala plakat nebo křičet. Ti dva se o ní bavili, jako by běžela koňské derby.

„Tak už dost,“ okřikla je. „Nemusíte si tak namáhat hlavy s plánováním, já totiž za malou chvíli umřu. Opravdu bych vám chtěla udělat radost, ale mé tělo to zcela zásadně odmítá.“

„A bude to ještě horší,“ předpovídal dědeček s vážným pokývnutím hlavy. „Počkej si do rána. Budeš tuhá jako žehlicí prkno tvé mámy. Vezmi si nějaké mazání a snaž se to rozmasírovat. A čím dříve, tím lépe.“

„Jako kůň,“ vzdychla si Summer. „Jenom s tím rozdílem, že já si teď jako kůň vůbec nepřipadám. Spíš jako mrtvola.“

„Běž a vlez si do vany,“ navrhovala jí Regina. „My zatím s tvým dědečkem naplánujeme trénink.“

Horká voda sice utišila bolest v Summeřiných nohách, ale nic nedokázalo uklidnit její rozechvělou duši. Bylo to tak

beznadějné. Obklopil ji hořký pocit porážky. Z očí se vykutálely horké slzy a po tvářích stékaly přímo do voňavých bublinek.

Ztratí Davida. Summer si tím byla zcela jistá. Nejhorší na tom bylo, že o něj přijde ne pro to, že neumí dobře běhat, ale proto, že lhala. Může snad doufat v nějaký hezký vztah, když

ona sama ho založila na lži a přetvářce? Bylo příliš pozdě na to, aby mu všechno vysvětlila. Už mu napovídala příliš mnoho.

Dostala jsem lekci, pomyslela si Summer. Už nikdy, nikdy nebudu zkoušet být něčím, čím ve skutečnosti nejsem. Chtěj mě takovou, jaká jsem, Davide Marshalle, nebo mě nech být. Ne, to ne! Vždyť přesně to se stane, až zjistí pravdu. Summer si dovedla představit jeho výraz, až zjistí, že ho podvedla. Pak před sebou uviděla rozkošně mrkající Annu Loganovou, jak právě koketuje s Davidem. „Ne, to nedovolím,“ procedila skrze zuby. „Děda má pravdu. Dokáži to! Ne,“ opravila se. „Já to musím dokázat!“ Zašklebila se a s námahou vytáhla jednu nohu z bublinek. „Nohy, vy vyhrajete tuhle bitvu, abych já mohla

vyhrát celou válku.“ To byla přísaha, kterou si stále znovu a znovu opakovala.

60

Ráno ji přivítalo ukrutnou bolestí v celém těle. Hned s prvními slunečními paprsky se u dveří do její ložnice objevil dědeček a budil ji se slovy, že je čas na ranní běh.

„Vždyť je sotva šest,“ zaúpěla Summer, když byla schopna otevřít jedno oko a podívat se na hodinky.

„To je ta nejlepší část dne,“ trval děda na svém. „Obleč se a setkáme se dole u dveří. Mám pro tebe malé překvapení.“ Summer věděla, že nemá smysl se s dědečkem dohadovat. Jen si v duchu přála, aby tohle všechno byl jen špatný sen. Bohužel, dědeček byl skutečný. Sportovní tepláková souprava, kterou měl na sobě, to dokazovala.

Když se konečně oblékla a sestoupila do přízemí, měla mizernou náladu.

Uprostřed pokoje na ni čekalo to slibované překvapení. Nová cvičební rohož. „Tady si můžeš před běháním trochu zahřát svaly. Kdyby ses nerozcvičila, mohla by sis ublížit. Nemůžeš hned začít běhat.“

Teď se musím probudit, přála si toužebně Summer.

„Podívej se do téhle knížky. Vidíš? A teď se nauč tady těch pět cviků.“

Summer věděla, že jí nic jiného nezbývá. Dědeček byl daleko tvrdohlavější než ona a po ránu měl v sobě tolik temperamentu, že by zdolal deset takových sportovců. Bude lepší, když ho poslechne, jinak jí stejně nedá pokoj.

Raději ať už to má za sebou. Když otevřela sklenici s masážním krémem, který jí vlastnoručně namíchal dědeček, měla co dělat, aby si neucpala nos kolíčkem na prádlo. Ten zápach byl příšerný. Přesto si ještě před cvičením oddělila řádnou dávku a nohy si poctivě namasírovala. Dědeček seděl na židli se stopkami nachystanými v rukách a s píšťalkou pověšenou na krku.

S každým nadzvednutím nohy Summer zakřičela Nenávidím to. Mohlo to být dětinské, ale alespoň trochu to pomáhalo bránit

se příšerné bolestí, která jí prostupovala.

Po dvaceti minutách musela uznat, že svaly přestaly bolet a už se může aspoň trochu hýbat. Dědeček jí uděloval poslední

61

rady a otevřel venkovní dveře. „Nezapomeň, dnes musíš uběhnout jeden a půl míle. A jestli ti to půjde, tak i více.“ Neměla sice ještě zkušenost s tou zdí, o které psali v knize, ale když se zničená vracela domů, měla dojem, že ji přejel náklaďák.

Kdyby jenom mohla alespoň na chvíli někam odložit své nohy – cokoliv, jen aby přestala ta strašná bolest. Ani jedinou minutku nevěřila tomu, co tvrdil dědeček, že to bude někdy lepší. To byl jenom sen. Nikdo, kdo tvrdí, že skutečně miluje běhání, neříká pravdu. Samozřejmě kromě Davida. On byl

výjimkou. Mimochodem, vždyť každý má právo alespoň na dvě malé chybičky. A Davidovými chybami bylo běhání a vykládání hloupých vtipů. Proč ne? Vždyť má na to nárok.

62

Kapitola 10

Uběhly dva týdny. Každé ráno probouzel dědeček Summer přesně v šest hodin. A bylo mu jedno, jak pozdě šla večer do postele. Za tu dobu okusila veškeré pocity, které v ní ranní rituál mohl vyvolat. Od otevřené nenávisti až k laskavé shovívavosti. Jednou ráno se na chvíli zdálo, že dědeček také konečně ztratil chuť na brzké vstávání. Ale za chvíli už stál přede dveřmi. Ať byla sebeotrávenější, vždy pro ni měl příval povzbuzujících argumentů. „Už jsme v půli cesty, Summer. Nezapomeň, termín závodů se blíží.“

Myslela na to celou cestu, co běžela. Právě byla na třech a půl mílích. S povděkem zaznamenala, že silná bolest v boku konečně ustala, a dokonce se zdálo, že teď běží rychleji.

Pan Hobard, svižný šestapadesátiletý běžec, ji sice ještě stále

předbíhal, ale jejich vzdálenost se pomalu začala menšit. Šedovlasá paní zase tvrdila, že ona má sice s běháním více než desetileté zkušenosti, ale Summer má na své straně obrovskou výhodu mládí. A Summer musela uznat, že se běhání konečně zdálo být snadnější.

A za další týden se dokonce stalo něco moc legračního. Summer, i když by raději zemřela, než aby to před někým přiznala, začala mít běhání ráda. Závratnou rychlostí v ní narůstal pocit dobré pohody a i její sebevědomí poněkud stouplo. Bylo to, jako by našla podivný souzvuk své duše a svého těla.

Dokonce i její měřítko hodnot se začalo měnit. Ranní běhání se stalo její nejoblíbenější denní dobou. Přestala se zabývat vlastním nepohodlím, ale zaměřila se na dosažení svého cíle. I

63

její pohled na svět byl teď poněkud odlišný. Začala vidět svou rodinu ne jako podivínské zřízence ZOO, ale jako milující jedince. Zjistila, že je vlastně velice příjemné patřit právě do takové rodiny. Ještě stále se stávalo, že se za ně občas styděla, ale nebylo to tak strašné jako doposud.

Jednoho rána se k ní přidal běžec, který se představil jako Luke, a prohodil s ní několik vět. Už si ho všimla několikrát předtím, ale myslela si, že je starší…, až příliš starý pro Reginu. Když se zmínil o tom, že se sem nedávno přistěhovali a že příští rok začne chodit do jejich školy, Summer okamžitě nastražila své radary. Nejenom že byl Luke velmi hezký, ale měl i ostatní důležité parametry. Byl vysoký. Kdyby tak seznámila Luka s Reginou, udělala by dobrý skutek, a ještě navíc by to byla skvělá odplata za hanebný čin Carla Bensona. To by bylo skvělé, pomyslela si Summer na cestě domů.

„Co tím chceš říct, že musím začít běhat?“ Reginin řev v telefonu byl celkem jasný a zřetelný. Summer si odtáhla sluchátko dál od ucha a dobrých pět minut nechala Reginu, ať se vykřičí. Teprve potom jí dodala následující informace.

„Mluvíme o blond vlasech, o neskutečně hnědých očích s malými zlatými skvrnkami, o hlubokém sexy hlase, o skvělých

vlastnostech, a co je nejdůležitější, o odpovídající výšce. Ale když nechceš, už o tom nebudu dál mluvit.“

„Půjdeš se mnou nakupovat?“

„Proč?“

„Potřebuji nové běžecké boty.“

„Jistě,“ usmála se Summer. „A Regino, jen proto, že jsem

tvá nejlepší kamarádka, dovolím ti půjčit si můj skvělý masážní krém.“

Domluvily se, že Regina přespí u Summer, protože sama by

se asi neprobudila. Nařídily si budík na půl šesté, poněvadž bylo jasné, že Regina bude potřebovat alespoň půl hodiny na to, aby se vzpamatovala a přichystala se.

Když se Regina ráno objevila v kuchyni, Summer už dokončovala své zahřívací cvičení.

64

„Varuji tě, Summer, jestli ten kluk nebude stát za to, zabiji

tě. Mluvím o někom takovém, jako je Leonardo DiCaprio nebo Chris O’Donnell.“

„A on je přesně takový,“ odvětila Summer. „Vypadáš dobře, Regino, i když máš jen napolo otevřené oči.“

„Tak se pojďme najíst a naplánovat naši strategii.“

„To ne,“ řekla Summer. „Nemůžeme běhat s plným

žaludkem. Raději se hned dáme do toho. Nechceš přece zmeškat Luka?“

„Dobrá. Počkám na tebe před garáží,“ řekla Regina.

„Proč před garáží?“

„Abych si mohla vzít kolo, trdlo.“

„Regino! Do parku to máme jenom dva bloky. Bude lepší, když tam doběhneme. Jasné?“

„Co? Abych byla celá zpocená, až se s ním potkám?“

„Když nebudeš zpocená, nebude věřit, že to s běháním

myslíš vážně. A všichni běžci to berou vážně. To mi teda můžeš věřit. Pot je prostě zcela potřebný.“

„Děláš si ze mě legraci?“ vykřikla Regina nešťastně.

„Jasně že ne,“ bránila se Summer. „Tak už pojď.“ Cestou do parku se Regina vyptávala na Davida. „Ještě

pořád k vám chodí každý večer?“ V její otázce byla slyšet závist.

„Každé odpoledne.“

„Myslíš, že by tě rodiče pustili zítra večer se mnou a s Greggem do Pizza Paddle?“

„To asi nepůjde. Děda hraje poker a mamka s taťkou jdou k Scanlonsům.“

„Dobře.“

Summer se zdálo, že v Reginině hlase slyšela nesouhlas, a začala se cítit poněkud hloupě. „Ale zítra odpoledne bych šla.“

„Fajn,“ řekla Regina. „Tak já to domluvím na zítřek. Jestli bude Luke tak skvělý, jak říkáš, a jestli se do mě okamžitě zblázní, můžeme jít ve čtyřech, co ty na to?“

Summer se usmála a přikývla. Jde vidět, že Regina už přemýšlí dopředu.

65

Právě došly ke vchodu do parku a Regina zašeptala: „Dávej bacha, a až uvidíš Luka, tak do mě strč.“

„Regino, určitě ho nemůžeš přehlédnout. Je to jediný obr v parku.“

O chvíli později se Luke skutečně objevil. Regina se

Summer zrovna začaly běžet, a tak byla ještě Regina plná síly. Vypadala skoro jako profík. Skoro.

Summer ty dva představila a zdálo se, že Luke se k Regině chová víc než zdvořile. Alespoň se na tom obě shodly, když se s Lukem rozloučily a zavolaly na něho: „Takže zítra.“

„Mám dojem, že pro dnešek jsem toho pro něj udělala až příliš,“ zasténala Regina.

„A copak za to nestojí?“

„Ach Summer, je prostě skvělý. Samozřejmě že stojí.“

„Mohu ti připomenout, že jsem to říkala?“ zeptala se Summer s úsměvem.

„Jen jestli toužíš po nateklém rtu,“ houkla Regina.

„No a teď, když je Luke pryč, proč se jen tak v lehkém tempu neprojdeš parkem a já si zatím udělám své čtyři míle?“

„Skvělý nápad. Jen běž.“

Běželo se jí tak lehce. Když dorazila do cíle, byla šťastná a pyšná sama na sebe. Dnes udělala místo naplánovaných čtyř pět mil a cítila se prostě skvěle.

V poledne přišel David.

Věděl, že Michael je pozvaný na oslavu narozenin a že Summer bude na chvíli svým vlastním pánem. Překvapil ji s piknikovým košíkem. Summer byla dojatá.

Bohužel neměla dost času, aby se na tak skvělou událost náležitě připravila. Otevřela šatník, který byl plný školních uniforem, džínsů a bavlněných triček, ale David jí nedal šanci, aby se převlékla.

„Jenom chviličku. Slibuji, že to nebude dlouho trvat,“ prosila Summer.

„Vypadáš skvěle,“ namítl David. „Hoď na sebe nějaké boty a můžeme vyrazit. Kdy musíš být zpátky?“

66

„Michael bude doma ve dvě,“ řekla Summer.

„Takže máme něco málo přes dvě hodiny,“ oznámil David, když se podíval na hodinky. „Nechtěl by jít tvůj dědeček s námi?“

Summer se musela usmát. David byl tak pozorný. „Šel k panu Clancymu,“ vysvětlovala. „Měli bychom se vrátit dříve než on, ale raději mu tady nechám vzkaz.“

O pět minut později už seděli v autě. Rozhodli se, že nejlepším místem pro piknik bude městský park. Chvíli se procházeli, až našli skutečně pěkné místečko v dostatečné

vzdálenosti od bazénu a od dětských prolézaček. David si dal na svačině opravdu záležet a všechno připravil sám. Summer nevěděla, jak je to možné, ale chlebíčky s arašídovým máslem a s hroznovým želé chutnaly prostě fantasticky. Možná proto, že je připravoval sám.

„Arašídové máslo není zrovna oblíbeným jídlem labužníků, ale má dostatek proteinů,“ vysvětloval mezi jednotlivými sousty.

„Miluji arašídové máslo,“ řekla. Právě dojedla svůj druhý chlebíček a natáhla se na deku. Podepřela se o lokty,

rozkošnicky překřížila kotníky a usmála se. „Je to skvělé. Tak spontánní!“

„Máš ráda spontánní věci?“ zeptal se a v očích mu přitom záhadně zablýsklo. Když přikývla, sklonil se a políbil ji. Chutnal po arašídovém másle a voněl po koření.

„Myslím si, že miluji spontánnost,“ zašeptala s přivřenýma očima.

Usmál se na ni velmi milým, vřelým úsměvem. Znovu se narovnal a zkřížil své dlouhé nohy na indiánský způsob. „Něco bych ti chtěl ukázat.“ Začal se přehrabovat mezi zbylými chlebíčky a Summer si všimla, že celý zrudl. Její zvědavost právě dosáhla vrcholu.

Konečně vytáhl malý notýsek a podíval se na Summer.

„Nejdříve mi ale musíš slíbit, že se nebudeš smát,“ řekl váhavým tónem. Ještě dříve, než mu stačila odpovědět, zakroutil hlavou. „To byla hloupá prosba. Vím, že se budeš smát.“

67

Otevřel notýsek, znovu ho zavřel, naklonil se k ní blíž a podal jí ho. Posadila se, vzala notýsek, ale stále se dívala na

Davida. Najednou se zdálo, že má spoustu práce. Rychle skládal ubrousky a urovnával zbytky jídla. Byl tak nervózní, že Summer měla chuť ho obejmout. Velmi pomalu otevřela notýsek, a když uviděla půvabnou kresbu jednorožce, musela se usmát. Byla dělána tuží a vypadala opravdu velmi dobře. „To je skvělé,“ řekla ohromeně. Na chvíli odložila sešit a než otočila další stránku, pečlivě si otřela ruce do plátěného ubrousku. Pak otočila stránku a uviděla lvici, kterou obklopovala tři mláďata. Je to stejně dobré jako jednorožec, pomyslela si Summer, jestli ne lepší. Bez jediného slova pokračovala v prohlížení kreseb, které byly všechny vskutku nádherné.

„Víš ty vůbec, jak jsi talentovaný?“ zeptala se, když odložila sešit.

„Opravdu si to myslíš?“ Vypadal zároveň zranitelně i dojatě.

„No jasně. Vždyť to je skvělé!“ prohlásila s velkým důrazem. „Ale to přece musíš vědět nejlépe sám. Copak jsi je ještě nikomu neukazoval?“

„Jenom tobě,“ řekl. „A jsem rád, že se ti líbí.“

Usmál se a Summer si náhle vzpomněla na duhu, která přichází po letní bouřce.

„Ano, líbí se mi! Jsou opravdu skvělé,“ řekla a znovu otevřela sešit. „Myslím, že nejvíce se mi líbí jednorožec. Všechny jsou dobré,“ rychle dodala, „ale jednorožec je tak… romanticky a tajemný.“

„Taky si to myslím,“ souhlasil.

„Kde ses to naučil?“ zeptala se.

Jen pokrčil rameny a řekl: „Nevím, všude něco.“

„Copak jsi nechodil do žádné umělecké školy?“ divila se Summer.

„Ne, ale příští semestr chci začít,“ přiznal se. „Takže se ti opravdu líbí, že jo?“ usmíval se šťastně na Summer.

„To víš že jo,“ ujišťovala ho. „Proč jsi mi to neukázal už dávno?“

68

„Připadalo mi to směšné a hloupé. Chci říct, že jsem se bál, že se ti to nebude líbit nebo…“

Podrážděně kroutila hlavou. „Opravdu se mi velmi líbí, Davide. Máš talent.“

„Díky. Jsem rád, že to takhle cítíš,“ řekl.

„A proč nemáš nějaké obrázky lidí. Chci říct, že zvířata jsou perfektní, ale já si myslím, že bys měl svou činnost trochu rozšířit.“

„Nikdy jsem netoužil malovat lidi, až doteď,“ řekl David.

„Co bys řekla, kdybych zkusil namalovat tebe?“

„Takhle?“ Dlaní si uhladila vlasy a posadila se v poněkud prkenné poloze.

„Ne,“ řekl se smíchem. „Teď ne. Nevzal jsem si tužku,“ vysvětloval. „Jsem opravdu rád, že se ti líbí. Otec sice neříká nic, ale já vím, že by byl radši, kdybych celý den hrál fotbal. Víš, on je ten typ, který si myslí, že jen sport dělá z chlapců správné chlapy.“

„Rodiče mívají často odlišné názory,“ řekla tichým hlasem.

„Vsadím se, že jednoho dne budeš bohatý a slavný.“

„Chtěl bych mít svůj vlastní komický kreslený seriál,“ vyhrkl. „Kde bych měl své vlastní kresby a všechno.“ Summer se usmála. „Tak proto vyprávíš ty vtipy?“ zeptala se. „Aby sis je vyzkoušel v praxi?“

„Jo, asi jo,“ připustil David.

„Měla bych ti teda říct pravdu. Tvé vtipy nejsou ani zdaleka tak skvělé jako tvé kresby.“

„Ale ještě jsi neslyšela moje skutečně dobré vtipy,“ bránil se David. A pak jí přednesl pět nádherně pitomých vtipů, při kterých se mohl smíchy roztrhat, kdežto Summer se ani neusmála.

„Jak jsem říkala, Davide, tvé kresby jsou perfektní, ale vtipy…“

„Právě proto tě mám tolik rád, Summer. Jsi ke mně vždycky upřímná. Prostě s tebou můžu počítat. Už jsem se bál, že má poslední známost mě totálně zbavila chuti po jakékoliv další známosti,“ řekl s vážným výrazem.

69

„Proč?“ zeptala se zamračeně Summer.

„Víš, ona mi řekla, že chce chodit jenom se mnou a že by nesnesla, kdybych šel na schůzku s nějakou jinou dívkou. Byl jsem šťastný… Já, totiž opravdu jsem ji měl rád a úplně jsem s tím souhlasil. A pak jsem zjistil, že totéž řekla ještě dvěma dalším klukům. Prostě měla svůj vlastní malý klub.“

„O tomhle bych ti nikdy nelhala,“ řekla. „Někdy sice trochu zveličuji, ale to snad dělá každý.“ Zvedla se a otočila hlavu na druhou stranu. Nemůže se Davidovi ani podívat do očí. Vždyť mu taky lhala. S tím běháním. Ale teď to snad už ani lež není, pomyslela si.

David se podíval na hodinky a zamračil se. „Jak já ten čas nenávidím. Raději tě už hodím domů. Superman už bude brzo končit.“

Pomohla mu složit deku a pak se ruku v ruce vydali k autu. Šťastně se usmívali a několikrát se museli zastavit, aby se políbili.

70

Kapitola 11

Odpoledne se Summer setkala s Reginou a s Greggem v

Pizza Paddle. Z celého srdce si přála, aby začalo pršet. David by nemusel do práce a mohl by jít společně s nimi.

V Pizza Paddle bylo plno a vůně feferonek a kořeněného italského jídla připomněla Summer, jak je hladová. Sedla si mezi Reginu a Gregga a v rekordním čase společně spořádali jednu extra velkou pizzu. Právě si podávala poslední kousek, když uslyšela Reginu.

„Neotáčej se.“

Ale pokušení bylo až příliš velké. Výraz na Reginině tváři říkal, že se stalo něco strašného. Takže se rozhodla ignorovat její varování a podívala se ke dveřím. V jediném okamžiku jí z tváře zmizela veškerá barva. Ve vchodu stál David. A nebyl sám. Vedle něho byla Anna Loganová. Její jasně rudé pařáty byly majetnicky obtočeny kolem Davidovy paže.

„Co budeš dělat?“ Reginina otázka vzpamatovala Summer, takže se otočila zpět. Snažila se usmívat.

„Nevím. Asi se pokusím chovat přirozeně. Máš snad nějaký lepší nápad?“

„Co se stalo?“ ptal se Gregg s plnou pusou.

„Právě přišel David s Annou Loganovou. Neotáčej se,“ napomínala ho Regina. Pak dodala směrem k Summer: „Ještě tě neuviděl. Co kdybys zmizela zadním vchodem?“

„To teda v žádném případě. Jestliže David dává přednost společnosti Anny Loganové, tak prosím. Ačkoliv to nedává žádný smysl. Říkal, že musí do práce! A já jsem si myslela, že spolu chodíme. Asi jsem se spletla. Chci říct, že on se mě

71

vlastně nikdy nezeptal, jestli s ním chci chodit, ale já jsem si myslela…, když mi ukázal ty obrázky…“

„Summer, co to motáš?“ přerušila ji Regina.

„To je jedno,“ zašeptala a nedbale pokrčila rameny. Uvnitř však cítila, že cosi krásného umírá. Modlila se, aby nezačala brečet, a zhluboka dýchala, aby znovu nad sebou nabyla kontrolu.

„Já teda žádný jiný nápad nemám,“ řekla Regina. „Greggu, dej svoji ruku kolem Summeřiny židle.“

„Proč?“ zeptal se Gregg.

„Jenom to udělej,“ přikázala mu Regina. „Když je Anna Davidova holka, tak Summer je zase tvoje, ne?“

„Co?“ Teď to zas byla Summer, kdo chtěl vědět, co se vlastně děje.

„Když tu je David s Annou, tak ty jsi tu s Greggem. Greggu, tvař se, jako že jsi do Summer celý poblázněný. A nehádej se se mnou. Ještě pořád mi dlužíš dvacet dolarů, pamatuješ?“

„Fajn, a tohle smaže dluh?“

„Jo. A teď udělej, co jsem ti řekla. Summer, přisuň se kousek blíž.“

„Podívej, napřed bychom měly zjistit, jestli David s Annou vůbec chodí.“

„Otevři oči, Summer. To je víc než jasné,“ řekla Regina.

„Všichni kluci jsou hadi.“

„Už jdou,“ řekl Gregg. „Summer, dej mi ruku.“

„Co?“ Cítila se tak mizerně, že jediné, co teď chtěla, bylo zahrabat se někde v nejbližší noře.

„Ahoj, Summer!“ Davidův hlas zněl tak radostně, že jí najednou bylo ještě hůř.

„Ahoj, všichni!“ Nepříjemně vysoký hlas drásal Summeřiny uši, jako by Anniny rudé nehty škrábaly po plechové krabici.

„Ahoj, Davide. Ahoj, Anno.“ Summeřin hlas byl plytký a bez jakýchkoliv emocí, ale bylo to to jediné, čeho teď byla schopna.

72

David se nedíval přímo na ni. Jeho oči byly upřeny na Greggovu ruku, kterou objímal Summer. A najednou se zdálo, že jaksi zrozpačitěl. Na tváři se mu objevily rudé skvrny.

Proč, proč to jen musí být zrovna Anna Loganová? ptala se

Summer sebe sama. Byl to důkaz, že David je úplně stejný jako ostatní hloupí kluci ve městě. I on se nechal lapit do Anniných sítí. Summer se chtělo křičet a plakat nad tou nespravedlností, ale nakonec se rozhodla, že už je dost velká, aby se mohla chovat klidně a důstojně.

Gregg pokývl hlavou a naznačil, aby si David s Annou sedli k jejich stolu. David se zdál být trochu vyveden z míry, ale nakonec vzal od vedlejšího stolu dvě židle a posadil se přímo naproti Greggovi a Summer. Regina přejala úlohu hostitelky.

„David mi právě říkal jeden ze svých nejlepších vtipů,“ chichotala se Anna.

„Nedáme si další pizzu?“ navrhl Gregg. „Ještě mám hlad.“

„Dáme si jednu obří a můžeme si ji rozdělit,“ řekl David.

„Máte všichni rádi ančovičky?“

„Já je nenávidím. Dělá se mi z nich špatně,“ odpověděla Summer bez rozmyslu.

„Ó, já je přímo zbožňuji,“ pronesla nadšeně Anna.

David se naklonil blíže k Summer. „Volal jsem k vám domů a tvoje maminkami řekla, že jsi tady, tak jsem… Netušil jsem, že máš rande,“ dodal tichým hlasem.

Gregg právě chytil Summer za ruku. Snažila se vyprostit z jeho objetí, ale on tomu nevěnoval žádnou pozornost. Jen s ní škubl a přisunul si ji blíž ke své židli. Summer byla ztracena. Zoufale se podívala na Reginu, ale ta se právě vybavovala s Annou a jí si vůbec nevšímala.

Otočila se k Davidovi a vyhrkla: „Ty máš přece taky rande. Je v tom snad nějaký rozdíl?“

David se zatvářil tak ublíženě, že se Summer chtělo křičet. Připadala si jako blázen. Proč se jenom cítí tak hloupě, když to je přece David, kdo ji zradil? „Nevěděla jsem, že chodíš s Annou,“ prohodila Summer, když Regina odvlekla Annu k musicboxu.

73

„Jak se to vezme,“ vytáčel se David a přitom nespouštěl oči

z pevného Greggova objetí. „Annin otec potřeboval pomoc s tím závodem. Požádal mě, abych vedl publicistickou kampaň. Je to

velmi zajímavá a důležitá práce a já jsem vždycky chtěl něco takového dělat. Anna a já jsme si mysleli, že bychom mohli udělat asi tak třicet plakátů a roznést je po celém městě. Pan Logan mi ukázal trička, která budou prodávat, a musím uznat, že vypadají moc dobře. A protože všechny peníze jdou na charitu, možná nám některé banky vyjdou vstříc a pomůžou nám s reklamou.

Anna navrhla, že bychom je mohli prodávat v obchodě s potravinami. Víš, jak to bývá. Postavit tam nějaký stolek s velkým nápisem a…“ David se náhle odmlčel a jen pokrčil rameny.

„Chceš, abych ti pomohla?“ Summer nemohla zabránit tomu, aby v jejím hlase nezněly čitelné stopy dychtivosti.

„Jestli nemáš moc práce,“ odpověděl. „Myslel jsem, že bychom mohli využít váš jídelní stůl… Je dost velký, tak bychom na něm mohli dělat ty plakáty.“ David pokračoval v líčení svého plánu a Summer se začala cítit trochu lépe. Když Gregg v nestřežené chvíli konečně povolil své objetí, mohla se naklonit blíže k Davidovi, podepřít si ruce pod bradu a zaujatě naslouchat.

Avšak ten bláhový pocit, že je všechno zase v pořádku, netrval příliš dlouho. Anna se vrátila ke stolu, přisunula si židli těsně vedle Davida a začala si s ním šeptem povídat.

Summer se cítila značně ohrožená, a tak dloubla do Gregga.

„Mluv s Davidem,“ dožadovala se šeptem.

Gregg, který měl stále jednu ruku opřenou o Summeřinu židli, řekl: „Jestli mě tu s tebou někdo uvidí, můžu se odstěhovat,“ zašeptal jí do ucha.

„Díky, Greggu. Jsem z toho celá dojatá,“ vrátila mu

kousavou poznámku. Nemohla se na něho ani podívat. Oči měla přilepené na Davida, který se na Annu usmíval takovým způsobem, jaký ona vůbec neznala. Anna chytila Davida za

74

ruku a Summer si nemohla nevšimnout, že jemu to vůbec nebylo proti mysli.

Donesli pizzu, ale nemohla sníst ani kousíček. Bylo jí zle.

Nedokázala se přinutit ke společnému rozhovoru, a tak byla vděčná, když Gregg konečně pronesl: „Měli bychom se zvednout. Za chvilku ke mně přijde jeden kámoš.“

„Ty teda víš, jak dívce zalichotit,“ procedila skrze zuby. Otočila se k Davidovi a pronesla dost hlasitě, aby to vůbec slyšel: „Davide, můžeš ty plakáty donést zítra odpoledne a můžeme hned začít.“

Regina zůstala v Pizza Paddle, aby pomohla svému otci, a Gregg šel doprovodit Summer. Gregg byl natolik ohleduplný, že dokázal celou cestu držet jazyk za zuby, a Summer byla natolik silná, že dokázala zadržet slzy až do svého pokoje.

Příští ráno jí David nezavolal, ale místo toho se objevil ve dveřích s náručí plnou tvrdého papíru a barevných popisovačů. Michael si zrovna hrál někde venku a dědeček byl v obchodním domě. David se Summer byli v celém domě sami a byla to skvělá příležitost, jak nejlépe pročistit ovzduší. Problém byl v tom, že on se choval absolutně chladně a vyrovnaně.

„Davide, až skončíme s těmi plakáty, ráda bych si s tebou o něčem promluvila,“ řekla nakonec Summer.

David se zamračil a pokrčil rameny. „Gregg?“

„A Anna,“ dodala Summer.

„Jak chceš,“ přikývl David. Za celou dobu se poprvé trochu usmál a Summer jeho úsměv opětovala.

Dveře se otevřely a do pokoje vešel dědeček s mnoha balíčky, které si okamžitě odnášel do svého pokoje. Summer byla zklamaná. Nemůže přece rozebírat jejich problémy před dědečkem, a tak se rozhodla, že nebude čekat, až dokončí

plakáty, a promluví si s Davidem hned. „Co jsi myslel tím, že to s Annou byl určitý druh rande?“ zeptala se a předstírala, že je velmi zaměstnaná malováním písmen na plakátě, který ležel před ní.

Dříve než mohl David odpovědět, rozezněl se telefon. Byl

pro dědečka. Co se dá dělat? Na odpověď si bude muset počkat

75

až po svačině. Odešla tedy do kuchyně, aby tam připravila několik chlebíčků. Po jídle si půjde dědeček celkem jistě na

chvíli lehnout, takže čím dříve bude mít jídlo přichystané, tím lépe. David odešel do obývacího pokoje, kde se posadil do křesla a probíral se posledním číslem televizního magazínu. O chvíli později Summer otevřela spojovací dveře mezi jídelnou a kuchyní a požádala Davida, aby uklidil jídelní stůl.

Pak zavolala dědečka, aby šel jíst. Musela se usmát. Nejspíš

si ani neuvědomoval, jak je hlučný. V telefonu se někomu šíleně vychloubal svou vnučkou a vykřikoval, jaká je skvělá běžkyně. Dědeček miloval hluk. David se podíval na Summer a jedním okem na ni mrkl. Věděla, že také poslouchá dědečkův rozhovor. Summer nebyla pryč ani pět minut, ale když se vrátila do obývacího pokoje, David tam na ni čekal s vážným výrazem ve tváři. Vypadá rozpačitě, pomyslela si Summer. Rozpačitě a podrážděně.

Vrátila se do kuchyně pro sklenici s limonádou, když vtom uslyšela dědečka, jak říká, že právě začala běhat. Zkameněla a cítila, jak jí z tváře mizí veškerá barva.

Michael po jedné noze přihopsal do kuchyně a plačtivě drmolil: „Summer, mám tam kámen…“

„Teď ne, Michaeli,“ odvětila. Její mysl byla zcela

zaměstnána vymýšlením omluv pro Davida, aby pochopil, proč mu lhala, ale bylo to zbytečné. Dveře se otevřely dokořán a v nich stál on. Mlčel a jen se na ni díval.

„Nazdar, Davide,“ řekl Michael. „Mám tam kámen.“

„Nazdar, Miku. Summer, právě jsem slyšel tvého dědečka, jak říká, že běháš teprve měsíc,“ vypadal velmi překvapen.

„No jo, vždyť znáš dědečka, jak rád přehání,“ snažila se, aby to znělo lhostejně. „Vezmeš limonádu do jídelny? Donesu tam brambůrky.“

„Říkal, že jsi začala běhat až po party u Anny Loganové a že tě k tomu přinutila Regina.“

„Michaeli, běž si umýt ruce,“ zamumlala Summer. „Davide, co na tom záleží, kdy jsem začala běhat?“

76

„Co na tom záleží? Jestli to je pravda, pak jsi mi lhala,“ prohlásil David ledovým hlasem.

Vzpurně zvedla hlavu a podívala se přímo na něho. Pak položila limonádu na stůl a otočila se. Cítila, že je stále za ní. Rychle se snažila vymyslet nějaké logické vysvětlení, které by ho uklidnilo a nedělalo z jejího dědečka blázna.

„Summer, ty víš, jak je pro mě důležité, že jsme si nikdy nelhali. Jak můžeme vybudovat dobrý vztah, když si nemůžeme věřit?“

Vypadal zraněně. „To vážně chceš všechno zkazit kvůli takové hlouposti,“ zeptala se tichým hlasem.

„Jenom mi odpověz na jedinou otázku,“ trval na svém.

„Lhala jsi mi, nebo ne?“

„Ne tak docela,“ kličkovala Summer.

„Co znamená ne tak docela?“ zeptal se ironickým tónem.

Co má teď dělat? ptala se sebe samé. Asi bude nejlepší, když mu řekne pravdu. „Dobrá, lhala jsem ti! Ano, lhala. Ale bylo to jenom takové malé, nedůležité zveličování. Nebyla to taková ta nehorázná lež v pravém slova smyslu,“ vysvětlovala Summer.

„Takže to je pravda? Opravdu jsi začala běhat až po večírku u Anny Loganové?“

Vypadal, jako by tomu ani nemohl uvěřit. Co po ní vlastně chce? Její krev? Copak on byl vždycky a za všech okolností upřímný? Ještě nikdy neřekl sebemenší lež?

„Podívej, Summer, jenom by mě zajímalo proč. Chtěl bych to pochopit,“ řekl. Jeho hlas zněl najednou tak tiše.

Jak mu to má vysvětlit? Raději by zemřela, než by přiznala,

že skutečným důvodem byla Anna Loganová. Stejně s ní byl na rande. Jak by to jen mohl pochopit? Zatřásla hlavou. Ne, nemůže mu to říct. On by ji nikdy, nikdy nepochopil. Kluci nejsou tak žárliví jako holky – nebo snad ano?

„Takže co všechno jsi mi ještě nalhala?“

Ten klidný tón v jeho hlase ji rozčilil. Vztekle se k němu otočila. „Nic! A teď záleží jen a jen na tobě, jestli mi uvěříš, nebo ne.“

„Aha!“ odfrkl.

77

A bylo to právě to odfrknutí, které Summer přivedlo do

varu. „Co tím myslíš?“ vykřikla. „Podívej, klidně jsem ti mohla lhát a říct ti, že se mi líbí tvé vtipy. A neudělala jsem to. A ančovičky…,“ vzpomněla si náhle. „Mohla jsem říct, že je mám ráda!“ vyběhla z kuchyně do obývacího pokoje.

David byl těsně za ní. „Ano? A představ si, že některým lidem se mé vtipy líbí. Anna Loganová je přímo zbožňuje,“ zdůraznil.

Summer cítila, jako by ji někdo bodl do srdce. „A ty jí věříš?“

„Jistě,“ řekl David. „Ona je velmi upřímná.“

„Nikdo, kdo se směje tvým hloupým vtipům, není upřímný,“ odvětila Summer.

„Tak proč jsi mi třeba neřekla, že máš rande s Greggem?“ změnil pojednou David téma.

Summer obrátila otázku přímo proti němu. „A proč ty jsi mi neřekl, že máš rande s Annou?“

„Nepodepsali jsme žádnou smlouvu nebo tak,“ zamumlal David. „Chci říct, že když chceš chodit na rande s jinými kluky, prosím. Já ti v tom bránit nebudu.“

„Neměla jsem s Greggem žádné rande,“ řekla Summer. A bylo to venku.

Ale David jí nevěřil. „Aha! Anna mi říkala, že se scházíš s Greggem. A já hlupák jsem jí až do včerejška nevěřil. Nemůžu pochopit, že jsi mi mohla lhát o něčem tak…“

„Jestli ještě jednou řekneš aha, přísahám, že začnu křičet,“ přerušila ho.

„Tak se mi zdá, že vy dva máte na něco zcela odlišný názor,“ ozval se dědečkův hlas a oba, David i Summer, najednou zrudli.

„A když jsem se tě zeptal, jestli nechceš běhat společně se mnou,“ pokračoval David, „řekla jsi mi, že raději chodíš běhat brzy ráno a sama, nebylo to tak?“

„A ty jsi co, expert na paměť?“ odsekla. Založila si ruce na prsa a probodávala ho ohnivým pohledem.

78

Už byl skoro venku ze dveří, když za ním zavolala: „Vsadím

se, že jdeš zrovna k Anně.“

„Možná,“ křikl na ni přes rameno.

„Budete perfektní dvojice,“ mumlala si Summer pod nosem. Byla tak rozzlobená, že dědeček vlastně řekl Davidovi o její lži, že se na něho nemohla ani podívat. Zvedla Michaela a usadila ho do jeho židle. Přisunula před něj obložený chlebíček a řekla: „Jez!“

O dvě hodiny později, když jí volala Regina, se stále ještě necítila o moc lépe. Když řekla své přítelkyni o hádce s Davidem, Regina odvětila: „To ses z toho nemohla nějak vylhat?“ Summer se cítila tak mizerně, že se nedokázala dohadovat ještě i s Reginou.

Bylo jí ze všech těch lží špatně. A taky jí bylo špatně z toho, jak v sobě musela držet všechny ty slzy, které se neustále draly na povrch. Hned po večeři odešla do svého pokoje a tam brečela a brečela, až už jí nezbyla ani jediná slzička. Ale stejně jí to nepomohlo. Tak aspoň pěstí udeřila do polštáře, aby si vybila trochu vzteku a pocitu nespravedlnosti. Zlost pomalu ustupovala, ale místo ní se její duše naplnila bolestí a prázdnotou.

Stočila se do klubíčka, přikryla se dekou a usínala s myšlenkou, že nebude muset vstávat v šest hodin ráno. Kdo by chtěl běžet tak pitomý závod?

79

Kapitola 12

Dědeček však měl na věc zcela jiný názor. „Co myslíš tím, že dneska nepůjdeš běhat?“ Jeho mohutný hlas otřásal celým domem.

„Rozhodla jsem se, že už nechci běhat,“ mumlala Summer do polštářů. Raději se dívala na maličké růžové kytičky na

povlečení, než by se podívala na dědečka. Bála se, že by viděla jeho zklamání, a takhle brzy ráno by to prostě nesnesla.

Nechtěla nic jiného, než být zase sama a v klidu se oddávat své

špatné náladě.

„Už jsi tomu tolik dala, a teď to chceš vzdát? Já ti to prostě nedovolím! Slyšíš mě? Dej si tu peřinu z uší a dobře mě poslouchej. Já netuším, co ti takhle pocuchalo peří, ale všechno mi to řekneš, zatímco budeš cvičit své zahřívací cviky. Dávám ti deset minut na to, aby ses oblékla a přišla dolů.“

Ne, nic mu neřekne. Stejně by ji nepochopil. Nikdo ji nemůže pochopit. Dokonce ani Regina ne. Vždyť ona sama

přiznala, že ještě nikdy nebyla skutečně zamilovaná. Měla štěstí, pomyslela si Summer, odevzdaně odhodila přikrývku a začala se oblékat. Být do někoho zamilovaný, to je pěkná blbost.

O několik minut později už scházela ze schodů.

„Tak co se s tebou děje?“ zeptal se dědeček. „Nohy zase nechtějí poslouchat?“

Vypadal, že ho to skutečně zajímá, a když sáhl po každodenní láhvi s mazáním, Summer skoro začala křičet.

„Jsem v pořádku,“ odsekla. „Jenom se dneska nějak necítím.“

„Nemůžeme si dovolit vynechat jediný den. Máš svůj plán, nezapomněla jsi?“

80

„Dědo, chci toho nechat. Můžeš to pochopit?“

„Takové řeči nebudu poslouchat. Prostě jsi dneska trochu mimo, to je vše. Ale teď mi řekni proč.“ To nebyla otázka, ale rozhodnutí a dědova velká mohutná postávají bránila v jediném úniku, který přicházel v úvahu, ke schodišti. Vypadalo to, že ji nikam nepustí dřív, než mu všechno poví.

„Včera jsem viděla Davida s Annou. Určitě spolu chodí, vím to! A všechno je to jenom tvoje chyba, dědo!“ Právě byla u své třicáté sklapovačky a ztěžka oddechovala. „Kdyby to byl někdo jiný, myslím, že by mi to tak nevadilo. Ale Anna Loganová…“

„Proč je to moje chyba?“

„David tě slyšel, jak s někým mluvíš v telefonu o mém běhání, a tak se dozvěděl, že jsem mu lhala. Kdybys mlčel…“

„Kdybys ty nelhala,“ přerušil ji dědeček. „To je jádro věci, nemám pravdu?“

„Ano, ano, tak jsem lhala. Prostě Annu Loganovou nemůžu

vystát. Ona vždycky lhala, a nikdy to nikomu nevadilo. A vždycky mi přebrala všechny kluky.“ Zase přeháněla.

„Žárlivost,“ řekl dědeček hlasem plným odporu. „Jsi ještě příliš mladá, abys takové věci brala vážně, mladá dámo. Na to máš ještě spoustu času.“

Věděla, že ji nemůže pochopit, a obrátila oči ke stropu.

„Teď vím, že nikdy nebyl můj. Ale myslela jsem si, že je se mnou rád. Asi jsem se mýlila. Nejsem nic jiného než ulhaná, nudná osoba,“ dodala. Byla tak nešťastná a ukřivděná – a nikdo jí nerozuměl.

„Nesmysl! Jasně že David byl s tebou rád. Ale ty jsi ho zklamala. Zase se objeví,“ tvrdil dědeček. Vypadalo, že celou věc považuje za uzavřenou.

„Ne, neobjeví. Nedokáže se přenést ani přes takovou malou hloupou lež. On není zrovna tolerantní. Vlastně, když teď o tom přemýšlím…“

Najednou Summer dostala strašnou chuť jít si zaběhat. Potřebovala se zničit natolik, aby přestala uvažovat. Možná že když se naprosto vyčerpá, bolest v duši alespoň na chvíli otupí.

81

Musí to zkusit. A když nic jiného, aspoň se dostane pryč od dědečka a od jeho lekcí. „Už jsem připravená. Půjdu běhat.“

„Nikdy jsem o tom nepochyboval,“ odpověděl dědeček s úsměvem. „Musíš se zbavit sebelítosti. Žárlivost je ničivá vlastnost, Summer. Nenech se jí ovlivnit.“

Ta slova jí proudila hlavou ještě v parku, když se vydala na svou obvyklou trasu. Po chvíli minula Luka a nechala ho daleko za sebou. Byla posedlá touhou běžet stále rychleji a rychleji.

Palčivá bolest v boku ji upozorňovala, že by potřebovala krátkou přestávku, ale Summer ji odmítla brát na vědomí. Běžci i okolní krajina se kolem ní rychle střídali.

„Bereš nějaké nové vitamíny, Summer?“ zeptal se Luke, když ji konečně chytil. Běželi bok po boku, Summer lehce, kdežto Luke s namáhavým odfukováním.

„Ne,“ odvětila. „Jenom se snažím ze sebe vypudit trochu lítosti a nepřátelství.“

„Jsi rychlá. Už sis někdy zkoušela měřit čas?“ zeptal se, když si dali krátkou přestávku.

„Ani ne,“ odpověděla Summer. „Děda mi to ze začátku měřil, ale za moc to nestálo. Byla jsem pomalá.“

„Můžeš si být jistá, že teď už pomalá nejsi. Jak dlouho

vlastně běháš?“ V jeho hlase bylo cítit uznání a obdiv a Summer se zdálo, jako by se její páteř začala znovu narovnávat.

„Teprve od začátku prázdnin.“

„Děláš si ze mě blázny?“ S úsměvem nevěřícně kroutil hlavou. „Na začátku školního roku by ses měla přihlásit do běžeckého družstva. Myslím, že bys trhla rekord.“

Ta představa Summer ani trochu nenadchla. „Luku, přihlásil ses do Regisova závodu?“

„Jo, a proč?“

„Taky jsem tam chtěla jít, ale teď vlastně nevím.“

„To snad nemyslíš vážně, Summer? Ještě nikdy jsem

neviděl dívku, která by byla tak rychlá,“ chválil ji Luke. „Měla bys tam jít. Máš velkou šanci na vítězství. Čestně.“

„Tolik optimismu,“ uculovala se Summer. „Mluvíš stejně

jako můj dědeček. Ještě nikdy předtím jsem na žádném závodě

82

nebyla a nevím, jak rychlí budou ostatní. Možná mě všichni předběhnou rovnou při startu. A já…“

Cítila se hloupě. Sklopila oči, aby tak skryla protichůdné pocity, které v ní bojovaly.

„Ty co?“ zeptal se.

„Nechci vypadat jako úplný blázen a doběhnout do cíle poslední.“

„Poslední? To se nemusíš bát. Asi ani nevíš, jak jsi dobrá, ale mi můžeš věřit. Páni, myslím, že překvapíš nejednoho soutěžícího.“

Summer si uvědomila, že mluví vážně. Teď teprve se o závod začala skutečně zajímat. „Co tím myslíš?“

„No, je tady skupinka fakt dobrých běžců, kteří se zúčastňují všech závodů, ale dělají to pro peníze. A většinou je taky dostanou. Jsou to profíci. Ale ty jsi jako černý kůň. A protože o

tobě ještě nikdo neslyšel, určitě je překvapíš.“

„Myslíš to vážně, Luku? Neříkáš to jenom tak, abys mi

udělal radost?“ Odpověď už neslyšela, poněvadž její mysl byla zcela zaujata obrazem Davida s Annou, kteří s úžasem přihlížejí, jak přebírá hlavní cenu. Náhleji zachvátilo vzrušení. Bylo to jen její zbožné přání, nebo to mohla být skutečně pravda?

„To je jisté, Summer. Zítra vezmu stopky a změříme to. Pak mi snad konečně uvěříš.“

„To není špatný nápad,“ souhlasila s úsměvem Summer.

„Teda, já mám ale hlad. Pojď, dáme si koblihy a probereme tvou strategii.“

Lukova slova působila na Summeřinu poraněnou pýchu jako hojivý balzám. Nebylo mezi nimi nic, co by je k sobě nějak přitahovalo, ale možná právě proto se jim spolu tak dobře povídalo. Jasně že ho nemohla přirovnávat k Davidovi, to ne, ale stejně to bylo fajn, že se o ni někdo zajímá. Utišit bolest nad ztrátou Davida to sice příliš nepomáhalo, ale aspoň na chvíli mohla myslet na něco jiného. Cestou domů se pokoušela rozebrat svou situaci. Už asi nikdy nebude taková jako dřív, pomyslela si se špetkou sebelítosti v duši, ale nakonec to

83

přežije. Ale co když ne? Co když se jí stane něco strašného ještě předtím, než se s Davidem udobří? Náhle před sebou viděla obraz Davida klečícího před její rakví, kterak lomí rukama a prosí za odpuštění, zatímco ona už bude mrtvá. Pak by teprve litoval, nebo snad ne?

„A já jsem si myslela, že jsi má nejlepší přítelkyně!“ To obvinění bylo vysloveno vysokým hlasem. Regina stála s rukama v bok na prahu Summeřina domova a z očí jí sršely blesky.

Summer neměla zrovna náladu na hádanky a neměla ani nejmenší tušení, co tím Regina myslí. Hlava jí třeštila věčným Michaelovým štěbetáním, a taky tím, jak stále přemýšlela nad Davidem a Annou, kteří teď byli zcela jistě spolu.

„Víš co, pojď aspoň do kuchyně,“ navrhla. „Já zatím umyji

nádobí.“

„Pomůžu ti, zrádce,“ mumlala si pod nosem Regina.

„O čem vůbec mluvíš?“

„O Lukovi,“ oznámila Regina. „Právě a jenom o něm.“

„A co je s ním?“ zeptala se Summer. „Proč jsem zrádce?“

„Tak jaké bylo dnešní rande?“ zeptala se jízlivě.

„Nech mě chvilku vydechnout. Dneska je příšerný den. Ještě jednou mi prosím tě vysvětli, co jsi vlastně říkala.“

„Tak měla jsi, nebo neměla dneska ráno rande s Lukem?“ Regina to řekla tak nešťastně, že jí Summer konečně začala věnovat pozornost.

„Kdo ti řekl, že jsem měla rande s Lukem?“ Chtěla se rozesmát, ale výraz její kamarádky dával jasně najevo, že by to raději neměla dělat.

„Gregg vás viděl,“ řekla Regina. „A když mi popsal toho kluka, s kterým jsi byla, bylo mi jasné, že to je Luke. David nemá blonďaté vlasy.“

„Dobrotivé nebe! Jenom jsme se zastavili v obchodě s koblihami, když jsme náhodou běželi okolo. A…“ Summer se na chvíli odmlčela, „a mluvili jsme o tobě. Jen tak

84

mimochodem, kdes vlastně byla? Měla jsi dneska běžet se mnou, pamatuješ?“

„Já vím, ale zapomněla jsem si natáhnout budík,“ řekla Regina. „Skutečně jste mluvili o mně?“

Najednou vypadala nějak zaraženě a Summer se konečně rozesmála.

„Co říkal? Řekni mi úplně všechno. Nevynechej ani jediné slovíčko.“

„Myslí si, že jsi roztomilá,“ řekla jí Summer, „a já si

myslím, že tě chce pozvat na rande. Chtěl vědět, jestli někoho nemáš.“

Regina se musela zuby nehty ovládat, aby skryla své nadšení. „Takže jsi s ním skutečně neměla rande. Věděla jsem to,“ pokračovala. „Vlastně jsem ani Greggovi nevěřila.“

„Nenávidím všechny kluky,“ tvrdila Summer. „Nenechávají

za sebou nic jiného než bolest a zlost.“

„Já si myslím, že kluci za to nemůžou,“ řekla Regina. „Oni jsou jenom prostě bezmocní před takovými holkami, jako je Anna Loganová. Kdybych někdy začala chodit s Lukem, držela bych ho od ní co možná nejdále. A co ty? Děláš něco proto, abys dostala Davida zpátky?“

„Já ho zpátky nechci,“ lhala Summer. „A ani o něm nechci mluvit. Už i tak je to pro mě dost těžké. Nejraději bych někam utekla a stala se poustevníkem.“

„Nebuď jako malá,“ peskovala ji Regina. „Šedá barva ti vůbec nesluší. Jestli se Luke brzy nerozhoupe, pověsím své běžecké boty na hřebík. Zítra má poslední šanci.“

„Takže dnes v noci raději zůstaneš tady, abych tě ráno mohla probudit? Jo, a jen tak mimochodem, protože jsi moje

nejlepší kamarádka, myslím si, že bys to měla vědět jako první. Rozhodla jsem se, že ten závod vyhraji!“

Vytáhnout Reginu z postele byl skoro nadlidský úkol. Summer musela být zcela bezcitná a v jednu chvíli si připadala jako vojenský seržant. „Tak pojď, musíš vstávat,“ říkala už nejméně posté. „Čeká na tebe Luke,“ dodala zpěvavým tónem.

85

To byl samozřejmě jen trik, jak ji probudit. Regina zaraženě vylezla z postele a postavila se přímo doprostřed své ložnice, kde nechápavě mrkala a rozhlížela se kolem sebe. Vypadala vskutku dojemně, ale Summer usoudila, že na ni musí být tvrdá. Koneckonců to všechno dělala jen pro její dobro. Pevně chytila svou přítelkyni za ramena, odvlekla ji do koupelny a tam ji nechala přehozenou přes umyvadlo.

„Za pět minut se sejdeme u dveří, déle nečekám.“ Když se líně vlekly šnečím tempem směrem k parku,

Summer nevěděla, co si má vlastně myslet. Na jednu stranu si přála, aby Reginu nikdy nepřemlouvala, ať také chodí běhat, a na druhou stranu se za své zrádné myšlenky styděla. Regina je nejlepší přítelkyně, připomínala si neustále Summer, a cítit k ní zlost, to je vlastně určitý způsob zrady, nebo snad ne?

A kromě toho, Regina zase musela půl noci poslouchat

Summeřino lamentování nad Davidovou zradou.

Summer nechala Reginu u dětského bazénu a konečně se rozběhla s větrem o závod. Snažila se tak zbavit veškerých pocitů a myšlenek. Pravda byla, že Regina ji prostě nedokázala pochopit. A jak by také mohla? Vždyť ani Summer sama sebe pořádně nechápala. S jistotou věděla jen to, že běhání pro ni není žádný chvilkový rozmar. Ne, stalo se pro ni potřebou.

Každodenní běhání pro ni bylo tak důležité jako pro jejího otce druhý šálek kávy. Bylo to stejně návykové. Summer to nedokázala vysvětlit, ale věděla, že se při běhání cítí lépe a lépe. A při vší té mizérii, která ji v životě potkala, to vskutku potřebuje.

Právě minula Reginu a potěšilo ji, že u ní vidí stát Luka. Hlasitě na ni zavolal a ukázal na stopky, které držel v rukách, čímž jí dal najevo, že právě začal měřit čas. Když doběhla, Luke z číselníku přečetl nějaká čísla. Summer sice přesně nevěděla, co znamenají, ale podle Lukova výrazu usoudila, že je fakt dobrá. Luke je pak obě pozval na koblihy, ale Summer se omluvila, protože věděla, že Regina půjde s Lukem na snídani raději sama.

86

Kapitola 13

Následující dva týdny uběhly bez jediné zmínky o Davidovi. Snažila se být neustále v pohybu, aby neměla čas na sebelítost, a tak se stávalo, že často chodila běhávat i dvakrát denně.

Neustále balancovala mezi pocitem hněvu a neštěstí. Pokaždé, když si vzpomněla, že David chodí s Annou, se cítila nešťastná a opuštěná, a pokaždé, když si vzpomněla, jak dokáže být tvrdohlavý a neoblomný, pocítila prudký záchvat vzteku.

Jednoho dne brzy odpoledne, právě když se vrátila od Reginy, na ni na zápraží čekala její maminka. Stačil jediný pohled a věděla, že se něco stalo. „Je něco s Michaelem?“

„Ztratila jsem tvého dědečka.“

Někdo jiný by se asi nad takovou novinou pozastavil, ale ne Summer. Stalo se to už několikrát předtím a zcela jistě se to stane zase.

„Kdy jsi ho viděla naposledy?“ zeptala se Summer a vydala se přímo ke garáži, kde měla své kolo.

„To je ten nový lék, který začal užívat minulý týden,“ usoudila její matka. „Po něm je trochu roztržitý.“

„Mami, už dlouho se nestalo, že by byl dědeček roztržitý. Nejspíš měl nějaké pochůzky a někde se zdržel. Neboj se.“ Summer se rozjela po okolí, zastavovala a ptala se dětí i dospělých, jestli náhodou neviděli dědečka. Každý ho tady znal, ale nikdo ho dnes neviděl. Po hodině, když už mluvila snad s každým člověkem z okolí, jí jeden zaměstnanec benzinové pumpy řekl, že před několika minutami jejího dědečka viděl.

Rychle se vydala směrem, který jí ukázal. Zastavila až před cukrárnou, kde ho přes skleněné vitríny konečně uviděla. Když

87

zjistila, kdo sedí vedle něho, málem spadla z kola. David! David

– a Anna Loganová.

„To je jak naschvál,“ mumlala si pro sebe, a když si všimla, že se jí třesou ruce, už byla vzteky nepříčetná.

S hraným úsměvem na tváři vešla do cukrárny a vydala se přímo k dědečkovi. „Máma tě hledá,“ oznámila poněkud tvrdým tónem.

Dívala se jen na dědečka, zaměřila se jen na jeho obličej a Davida s Annou se rozhodla zcela ignorovat. Bylo to asi neslušné, ale ona neměla na vybranou.

V duchu si oddechla, protože si stačila všimnout, že dědeček přesně ví, kde je a co dělá. Vůbec nevypadal zmateně.

„Proč mě tvoje matka hledala?“ zeptal se, i když nevypadal, že by čekal na odpověď. „Davide, rád jsem tě zase viděl. Přijď někdy k nám domů a já ti ukážu svůj nový zlepšovák. Chybíš mi.“

Mně taky, chtěla říct Summer, ale samozřejmě to neudělala. Ani nemohla, když na něm visela Anna Loganová. Anna měla ve tváři spokojený výraz vítěze. Moc dobře ví, jak jsem

nešťastná, a taky si to řádně vychutnává, myslela si Summer.

„Ráda jsem vás zase viděla, Davide, Anno,“ řekla konečně Summer a byla vděčná svému hlasu, že ji nezradil a zněl tak klidně a vyrovnaně. Ještě stále se nemohla podívat Davidovi do očí, ale stála tak blízko, že se shora dívala na bílý límec jeho košile.

Dědeček byl konečně připraven odejít, a tak se Summer spěšně vydala ke dveřím.

„Mamka nevěděla, kde jsi. Bála se o tebe,“ řekla. Šla společně s dědečkem, kolo tlačila vedle sebe.

„Musel jsem si jenom něco zařídit. Napsal jsem jí vzkaz,“ odvětil dědeček. „Nemusela si se mnou dělat starosti.“

„Vždyť ji znáš,“ odpověděla. „Vždycky všechno zbytečně zveličuje.“

Dědeček se nad tím výstižným popisem zasmál.

88

„To ty sis přisedl k Davidovi a Anně, nebo oni si sedli k tobě?“ Z jakéhosi nepochopitelného důvodu byla dědečkova odpověď velmi důležitá.

„Proč? Oni si sedli ke mně,“ odpověděl. „Je v tom nějaký rozdíl?“

„Jen tak. Přišlo mi to od Davida trochu divné…, když teď už spolu nechodíme.“

„Ta Anna má nějaké potíže s očima?“

Summer se nechápavě podívala na dědečka. Ten začal divoce mrkat očima a Summer se dala do smíchu. Napodobil Annu perfektně.

„Všem klukům se to její flirtování líbí,“ řekla Summer. „Ale já si myslím, že vypadá, jako by ji bolely oči.“

„Nikdy příliš nevystrkuj drápky, koťátko,“ napomenul ji dědeček. „Jsi velmi pěkná, tak pěkná jako Anna, a ještě k tomu jsi Irka. David se k tobě vrátí. Můžeš mi věřit.“

Zbožné přání, pomyslela si Summer.

„Potřebuješ trochu víc sebedůvěry. Jakmile vyhraješ ten závod, tak na tom budeme pracovat.“

„Takže já vyhraji závod?“ zeptala se se smíchem.

„Jasně,“ odpověděl dědeček bez jediného zaváhání. „Vsadil jsem se s Clancym. O celých pět liber. To budou lehce vydělané peníze. Nejdřív jsem ho ale musel přesvědčit, aby on vsadil proti tobě. Nakonec souhlasil.“

„Myslím si, že mám celkem šanci,“ řekla, „ale ještě jsem nikdy na žádném závodě nebyla. Prý tam bývají samí profíci.“

„Nesmysl. Ti profíci, jak ty jim říkáš, nemají proti tobě žádnou šanci. Mám několik nápadů, jak to udělat, abys byla ještě maličko rychlejší…“

„Summer! Mohla bys na minutku!“ To volání přicházelo od Davida.

Otočili se a uviděli ho, že běží jejich směrem. Koutkem oka zahlédla, jak se její dědeček samolibě usmívá.

„Ahoj, Davide,“ řekla trochu zaraženě.

Zdálo se, že David má stejné problémy jako Summer. Nedokázal se jí podívat do očí. Vlastně se zdálo, že je zcela

89

fascinován vlasy, které jí padaly přes rameno. Nonšalantním pohybem si je přehodila zpátky na záda.

„Poslouchej, tys říkala, že bys nám pomohla s tou kampaní,

a mně zbylo ještě takových třicet plakátů. Anna roznese deset, já taky deset a…“

„Ráda těch zbývajících deset roznesu,“ přerušila ho Summer. „Ještě něco?“

„No, ta trička jsou ještě v krabicích. Anna chtěla, že by je zítra prodala, ale jaksi nemá čas. Ona má moc práce, víš?“ dodal.

Jistě, ona má vždycky moc práce, když se má něco udělat,

pomyslela si Summer.

„Podívej, Davide, snad bychom mohly s Reginou tuto sobotu.“ Náhleji něco skvělého napadlo. „No, Regina bude mít

party, a kdybych tam s sebou nějaká ta trička přinesla, možná si je někdo koupí. Regina by dokonce mohla ten svůj večírek nazvat tričkovou party nebo tak nějak.“

David byl tím nápadem nadšen. „Kdy to bude?“

„Příští pátek – ne, asi příští sobotu, myslím. Ale nejdřív to

budu muset projednat s Reginou.“

„Asi bych měl taky přijít na tu party,“ řekl David. „Když

jsem vlastně vedoucím kampaně, asi by se to hodilo.“ David teď už ztratil zájem o její vlasy a bavil se se špičkami jejích bot.

„Ano, myslím, že bys tam měl být,“ souhlasila poněkud radostnějším tónem, než původně zamýšlela.

„Zítra ti donesu ty plakáty a řekneš mi, kdy přesně ta oslava bude.“

„Dobře.“

„Můžeme ty plakáty roznést společně.“

Summer jen přikývla a David odešel. Dědeček se začal usmívat. Neřekl ani jediné slovo, jen na ni významně mrkl. Zbytek cesty domů jí dědeček vysvětloval svou bojovou strategii, co se týče závodu. Summer ho však skoro nevnímala. Měla plnou hlavu svých vlastních plánů ohledně Davida Marshalla.

90

Když dorazili domů, maminka byla tak nadšená, že se dědeček těší jak tělesnému, tak i duševnímu zdraví, že ho nadšeně objala a políbila na tvář.

„Příště než začneš jančit, tak si přečti můj vzkaz,“ peskoval ji dědeček. I když měl na tváři přísný výraz, tón jeho hlasu prozrazoval, že je vlastně rád, že se o něho tak bojí.

Summer cítila, jak jsou jí blízcí. Byli to milující lidé, a i

když byli trochu zvláštní, byli jenom a jenom její. A nikdo jí je nemohl vzít. Nikdo. Dokonce ani Anna Loganová.

„Summer, prosím tě, prostři stůl,“ zavolala na ni maminka.

„Ona napřed musí zavolat Regině,“ vysvětloval dědeček s širokým úsměvem na tváři.

„Proč?“ zeptaly se současně Summer i její matka.

„Copak bys jí neměla říct, že příští sobotu pořádá party?“

91

Kapitola 14

S náručí plnou plakátů se David opřel loktem o domovní zvonek.

„Máš chvilku čas? Mohli bychom rozvézt ty plakáty?“ zeptal se.

„Jasně,“ odpověděla Summer a snažila se chovat nejlhostejněji, jak se jen dalo.

Ani jeden z nich nepromluvil. Nejdříve se zastavili v bance

a potom v čistírně. Teprve až tam se David zeptal: „Co to máš za knížku?“

„To je knížka plná vtipů,“ vysvětlila. „Některé z nich jsou opravdu dobré,“ lhala Summer. Vlastně to ani lež nebyla, jenom prostě ještě neměla čas, aby tu knížku vůbec otevřela. Ale určitě se tam pár dobrých vtipů najde. „Mám ti nějaké přečíst?“ zeptala se.

David souhlasil, a tak začala číst. Summer se zdálo, že po třetím vtipu se David konečně uvolnil a začal se chovat přirozeně. Když se pak David smál jednomu svému poněkud dlouhému vtipu, rozhodla se trochu pozměnit taktiku a pokusit se omluvit se mu za to, jak na něho křičela – a hlavně že lhala – aniž by se před ním musela plazit po kolenou.

Rozhodla se, že ani tak moc nezáleží na tom, co se líbí jí, a když se David na chvíli odmlčel, začala se smát zase ona. Pak k tomu ještě přidala zběsilé mrkání, jak to dělala Anna.

„Asi tě musí stát hodně přemáhání smát se mému vtipu, že ano?“ Díval se na ni, jako by jí najednou narostlo víc hlav, a Summer by v tu chvíli nejraději utekla.

92

Pak už roznášeli plakáty v naprosté tichosti, až se ocitli před domem, kde Summer bydlela.

„Ta party je v sobotu večer,“ zamumlala, když otevírala dveře auta. „Nezapomeň přinést trička.“

„Jasně,“ řekl David.

Usmíval se a Summer se rozhodla udělat první krok.

„Davide, jestli chceš, můžeme jít na tu party společně. Pomohla bych ti s těmi krabicemi triček a… se vším ostatním.“

Vypadal překvapeně a Summer by se nejraději kopla. „Anna se nabídla, že půjde se mnou. Já jsem jí o tom večírku řekl,“ vysvětloval tichým hlasem.

„Dobře.“ Nic jiného ze sebe nedostala. Kývla hlavou a rozběhla se k domu.

„Summer? Mohli bychom se pro tebe stavit a jít společně,“ křičel za ní David.

„To je v pořádku,“ zavolala Summer. „On… Gregg se mě ptal, jestli půjdu s ním, ale já jsem myslela, že bych ti mohla pomoct s těmi tričky a vůbec se vším. Zavolám mu, že jsem si to rozmyslela. Nic se neděje, Davide. Ahoj.“

Ani nemohla vydržet, až doběhne do své ložnice, a rozbrečela se dříve, než dorazila k domovním dveřím.

„Summer, musíš hned přijít k nám. Vypadám prostě skvěle.“ Taková slova chvály zněla z telefonu druhý den po poledni.

„Jasně… Ty vždycky vypadáš skvěle.“

„Ne, to musíš vidět,“ trvala na svém Regina. „Nechala jsem si ostříhat vlasy a je to neuvěřitelné.“

„Báječně,“ řekla. „Podívej, Regino, mám opravdu dost mizernou náladu. Celá rodina mi raděj jde z cesty. Když teď přijdu k tobě, zcela jistě zničím naše dlouholeté přátelství.“

„To nevadí. Přijď a rychle mi pověz, co se stalo.“

Udělala přesně to, co jí navrhla Regina, a poté, co si vylila své srdce, se cítila o něco lépe.

„Tak chceš, nebo vlastně nechceš Davida zpátky?“ vyptávala se Regina.

„Chci,“ přiznala. „Ale nevím proč. Je tak tvrdohlavý a…“

93

„Tak to už stačilo. Musíme teď naplánovat naši strategii. Takže on přijde na tu party, že jo?“

„S Annou,“ připomněla své přítelkyni.

„Fajn,“ odvětila Regina. „Mám dojem, že jsi říkala něco o

tom, že budeš třeba i flirtovat, jenom když sesadíš Annu z trůnu. A party je k takovým věcem jako stvořená. Já pozvu Luka,“ dodala.

„Fakt ti ty ostříhané vlasy sluší,“ přiznala Summer. Regina

vypadala dobře. Dlouhé a zplihlé prameny vystřídaly pravidelně zastřihnuté vrstvy, které končily těsně nad ušima.

Reginino nadšení bylo nakažlivé. „Ta hra se jmenuje sebedůvěra,“ řekla rozhodně Summer. „To je přesně to, čeho má Anna moc, a já to hodlám získat.“

„Jak?“

„No, právě to je ta složitější část, Regino. Nejsem si jistá…“

„Já se vždycky cítím lépe, když mám na sobě něco nového. Pojďme si na tu party koupit nové šaty.“

„Fajn,“ souhlasila Summer. „Zítra půjdeme nakupovat.“

„Nezapomeň, v sobotu zaútočíme,“ oznámila Regina. Vypadala přitom jako generál.

94

Kapitola 15

„Mami, nemohla bych dostat nějakou půjčku?“ žadonila Summer a čekala, dokud si její matka neutře ruce do podaného ručníku. Pak teprve se pustila do dalšího vysvětlování, protože moc dobře věděla, že pokud nezíská matčinu plnou pozornost, má to skoro předem prohrané.

„Regina pořádá večírek a já nemám nic na sebe,“ začala.

„Brzy ti to vrátím.“

„Nemusíš mi to vracet, Summer. Vždyť mi tolik pomáháš. Uděláš mi radost, když si něco koupíš.“

„Skutečně?“ Summer jen stěží věřila vlastním uším.

„Myslela jsem, že na tom teď nejsme zrovna moc dobře,“ řekla.

„Nejsme žádní chudáci, zlato,“ ujistila ji matka. „Můžeme si dovolit dávat ti kapesné jako každý ostatní. Hned zítra ti dám nějaké peníze.“

Reginina matka trvala na tom, že odveze obě děvčata do supermarketu.

„Vyzvednu vás tady přesně za dvě hodiny. Jestli za tu dobu nenajdete nic pěkného na sebe, tak to asi nebude stát za to se tu déle zdržovat,“ řekla jim.

„Mami, mluvíš se mnou jak s malým děckem. Je mi patnáct,“ upozornila ji Regina.

„No, užijte si to.“

„Děkujeme,“ odpověděla Summer. Použila stejný tón hlasu, jakým obvykle mluvila se svou matkou, protože už dávno zjistila, že vlastně všechny matky jsou stejné. Všechny se rády starají o své děti, dávají jim rady a obvykle říkají stejné věci.

95

„Tvá matka je přesná kopie mé,“ řekla Regině po cestě do obchodu. „Asi musely číst nějaký společný manuál nebo tak něco ještě předtím, než se rozhodly mít děti, a proto teď mluví úplně stejně.“

Regina se zasmála a přikývla. „Máš pravdu. Všechny matky mají úplně stejné starosti, hlavně co se týče hygieny. Všimla sis toho?“

„Myslíš tím učeš si vlasy, vyčisti si zuby?“

„Přesně tak,“ přitakala Regina. „A když náhodou někde najdou maličkou díru, mohly by se z toho zbláznit. Hlavně ve spodním prádle.“

„Regino, to je hrozné. Pravdivé, ale hrozné.“

„Nebesa nedopusť, abych náhodou měla nějakou nehodu a doktor, který by mě prohlížel, by našel někde na mém oblečení díru. Co by si asi tak o mně myslel?“

„I ta sebemenší díra je jasným důkazem špatné matky a hospodyně,“ řekla se smíchem Summer.

Elegantní butik byl prvním místem, kde hodlaly zahájit svůj útok. Jakmile se přiblížily k vysněnému cíli, obě dívky zmlkly. Regina tady objevila moderní šortky, které přímo lichotily jejím perfektně tvarovaným nohám, a k nim i vhodné tričko.

„Vypadáš skvěle,“ řekla uznale Summer a myslela to opravdu vážně. Regina vypadala velkolepě.

Pak jim trvalo další hodinu vybírání a přehrabování, než konečně i Summer našla svůj sen. Byly to elegantní letní šaty, které se perfektně hodily k její opálené pokožce. Když tak stála v kabince před zrcadlem a jednou rukou si na temeni hlavy přidržovala hustý cop vlasů, připadala si jako pravá dáma.

„Co si myslíš?“ zeptala se své přítelkyně. „Jde to?“

„Srazíme je na kolena.“

Jakmile dorazila domů, převlékla se do svých nových šatů a před udiveným dědečkem a rodiči předváděla nový prototyp Summer. „Právě jsem dokončila svou přeměnu,“ informovala u večeře svou rodinu. „Stará Summer je nadobro pryč.“

„Co všechno jsi do své přeměny zahrnula?“ zajímal se dědeček.

96

„Rozhodla jsem se, že máš dočista pravdu. Opravdu mám málo sebedůvěry, a tudíž jsem se rozhodla to napravit.“

„Ještě stále jsi nepochopila to hlavní,“ řekl dědeček a nesouhlasně potřásal hlavou.

„Můžeme si o tom promluvit po cestě na bingo. Ale teď už raději pojď.“

Cestou do kostela dával dědeček jasně najevo své zklamání.

„Jsi úplně vedle, děvče. Asi jsi nepochopila, co jsem ti říkal. Chtěl jsem, abys byla sama se sebou spokojená, ne aby ses snažila změnit. Ty jsi jedinečná právě taková, jaká jsi, a jestli tomu neuvěříš, tak se můžeš pokoušet změnit sama sebe třeba celý život, a stejně nikdy nebudeš šťastná. Buď ráda, že jsi tím, čím jsi. Uvědom si, že existuje jenom jedna Summer Matthewsová. Jenom když sama pochopíš, že jsi jedinečná, mohou to pochopit i ti druzí.“

Summer šla se sklopenou hlavou a přemýšlela o dědečkových slovech. „Když to je tak těžké,“ zašeptala.

„Chceš říct, že daleko jednodušší je závidět ostatním, než to dokázat sama?“

„Asi ano.“

„Tráva není vždycky stejně zelená na obou stranách plotu.“

„Co tím myslíš?“

„No, třeba ta Anna. Jsi si jistá, že chceš být úplně stejná jako ona?“

„Jak se to vezme,“ vytáčela se Summer.

„Uvědomila sis vůbec někdy, že ona třeba vůbec není tak šťastná, jak si myslíš? Nikdy se nesnaž vyměnit si své místo s

někým jiným. I ona má pravděpodobně dost svých problémů – možná jiných, než máš ty, ale taky je má. Kolikrát jsem ti už říkal, že můžeš být vděčná za to, co máš?“

„Mockrát,“ odpověděla Summer.

Zatímco poslouchala dědečkovo domlouvání, doufala, že třeba přijde David a zase bude pomáhat panu Clancymu. Když vcházeli s dědečkem do kostela, v naději sepjala ruce. Nebyl tam. Ale třeba se jenom opozdil a ještě se objeví. Když však

97

začala první přestávka, nezbylo jí nic jiného než přijmout fakt, že David prostě nepřišel.

Jaké však bylo její překvapení, když se otočila, aby doplnila do kávovaru čerstvou vodu, a uviděla ho u dveří. Stál tam a pozoroval ji.

Radostně kývla hlavou na pozdrav, ale když viděla, jak je rozpačitý, úsměv na přivítanou se zase rozplynul.

„Ahoj, Summer. Promiň, že jdu pozdě.“

„Nic se nestalo. Většina lidí stejně chodí až v druhé polovině. Až na velké bingo. A tvůj dědeček…?“

„Dnes nepřijde,“ přiznal David rozpačitě. „Říkal jsem si, že se tu zastavím a podívám se, jestli nepotřebuješ pomoct.“

„Opravdu mi chceš pomoct?“ zpívalo uvnitř ní všechno. Věděla, že to je hloupá otázka, ale nemohla jí nijak zabránit.

„Jasně,“ přisvědčil. „Udělám to místo tebe,“ vzal jí z rukou kávovar. „Kde je pan Clancy?“

„Odskočil ještě pro nějaké papírové pohárky. Dnes tu je narváno. Jestli někomu padne bingo do sedmdesátého čísla, vyhraje pět tisíc dolarů. Jasně že je tady jen mizivá šance, ale je to velké lákadlo a přivábilo mnoho nových hráčů.“

„Anna navrhla, jestli nechcete jít s Greggem v sobotu společně s námi. Co říkáš?“

Summer nevěděla, co má odpovědět, a zrovna v tu chvíli se jako zázrakem objevil pan Clancy. „Davide, rád tě vidím,“ řekl vřelým hlasem. „Přišel jsi právě včas. Musíme nachystat kávu dřív, než začne velké bingo.“

Následujících dvacet minut bylo velmi rušno. Zrovna když

Summer plnila papírové kornouty praženou kukuřicí, poklepal jí David na rameno. „Tak co ty na to?“

„Já nemůžu,“ odpověděla. „Slíbila jsem, že pomůžu Regině, takže Gregg mě vyzvedne dřív,“ lhala. Copak je skutečně tak nechápavý? ptala se sama sebe. Copak si neuvědomuje, jak jí je mizerně, když je vidí pohromadě? Raději by zůstala doma, než aby se na ně musela dívat! Veškeré naděje, že by o ni David mohl mít ještě alespoň trochu zájem, náhle zmizely. Bylo

98

zjevné, že je zcela lapen v Anniných kouzelných sítích. Bylo to beznadějné.

„Budeš mít aspoň chvíli čas, aby sis se mnou zatančila?“ zeptal se.

„Jasně,“ souhlasila. „Jsem si jistá, že to Greggovi nebude vadit.“ Proč to jenom řekla? Náhle ji překvapilo zklamání, které uviděla v Davidových očích.

„Fajn,“ to bylo všechno, co na to řekl, ale tón jeho hlasu mluvil za vše.

Začal velký jackpot a kromě vyvolávaných čísel v sále

nebylo slyšet ani slovíčko. Byla to poslední hra, a jakmile zazní sedmdesáté číslo, vyzvedne dědečka a půjdou domů.

Summer stála se založenýma rukama opřená o okenní

parapet a čekala, až paní Wilkinsová ukončí svůj rituál: „Dámy a pánové, těším se na vás příští týden.“ Místo toho však uslyšela svého dědečka, jak volá: „Bingo!“

Trvalo několik minut, než si Summer uvědomila, že její dědeček skutečně vyhrál úžasnou hromadu peněz. Potom vyskočila a s výskáním začal tleskat. Bylo to nesmírně vzrušující. David ji objal a stejně tak i pan Clancy.

„Ten irský rošťák si to zaslouží,“ pronesl pan Clancy. Když se Summer konečně dostala ke svému slavnému dědečkovi, objala ho a na tvář mu vlepila velkou pusu.

„Co jenom budeš dělat s tolika penězi, dědečku?“ zeptala se, když mu paní Wilkinsová předala šek.

Dědeček mlčel a jen se usmíval. Až cestou domů řekl:

„Mám skvělý plán, holčičko, skvělý plán. Trochu těch peněz

dám tvému otci, jen tak pro radost. A za zbytek si udělám výlet do Irska.“

„Do Irska?“

„To je neskutečné. Víš, tví rodiče se o mě skvěle starají a já jsem opravdu rád, že jsem u vás, ale po čem opravdu toužím, to jsou zelené trávníky v Dublinu, Summer. Taková tráva jako v Irsku neroste nikde jinde na světě. To sami kouzelní skřítkové dali tu zemi do rukou farmářů.“

99

„Snad bude mamka s taťkou ještě vzhůru. Musíme jim to rychle říct. Uvidíš, jakou budou mít radost. A vsadila bych se, že si od tebe žádné peníze nevezmou.“

Když Summer s dědečkem došli k domu, ve všech oknech bylo rozsvíceno. Z verandy se ozývalo Michaelovo vzlykání.

„Co se mu mohlo stát,“ staral se dědeček.

Vešli dovnitř a uviděli tatínka, jak právě zachraňuje Michaela, který stál na vysoké rozvrzané židli.

„Jak jste si to užili?“ zeptal se.

„Dá se říct, že dobře, chlapče,“ odpověděl dědeček se šibalským úsměvem. „Teď mi dej mého vnuka a já vám povím, co se dnes večer stalo.“

Michael okamžitě vyklouzl z otcovy náruče a s roztaženýma rukama utíkal k dědečkovi. Měl rád, když ho dědeček choval na klíně a vyprávěl mu zvláštní, často neuvěřitelné příběhy.

Michael byl v obličeji celý červený. „Vypadáš strašně,“

řekla mu Summer a až pak si uvědomila, že to od ní nebylo asi zrovna moc moudré. Michael totiž začal okamžitě natahovat.

„Má trochu zvýšenou teplotu, to je všechno,“ ozvala se maminka ode dveří. „Asi chřipka,“ dodala.

Dědeček vzal Michaela do náručí a začal s ním pohupovat.

„Děti, vyhrál jsem jackpot.“

Reakce byla okamžitá – všichni začali mluvit naráz. Když po dlouhé chvíli konečně utichly všechny gratulace, dědeček přednesl svůj plán dát jim část svých peněz. Jak Summer předpokládala, otec to odmítl.

„Ale když budu zrovna na mizině, nebudu váhat tě požádat

o půjčku,“ řekl.

„Dobrá, nebudu tě přemlouvat,“ odpověděl dědeček. „Ale je tady ještě jedna věc, kterou bych vám chtěl sdělit,“ mrkl spiklenecky na Summer. „Za ty peníze si udělám malý výlet.“

„Co?“

Rodiče byli tou informací překvapeni a Summer si všimla, jak se na sebe podívali. Nechápala, proč by se neměli radovat. Vždyť to byl dědeček, kdo vyhrál, a koneckonců přece je už dospělý. Jejich povolení k výletu snad nepotřebuje.

100

„Do Irska,“ řekl dědeček.

„Ale tati!“

„Ano, synu?“ dědečkův hlas zněl velmi chladně.

„Irsko je tak daleko,“ odpověděl. „A vůbec se mi nelíbí ta představa, že bys sám cestoval přes půl zeměkoule. Kdyby se ti něco stalo, byl bys tam úplně sám.“

Teď už to Summer bylo jasné. Mamka s taťkou se bojí, aby dědeček na cestě nedostal jeden ze svých záchvatů zapomnětlivosti. To si vůbec neuvědomila!

„Pan Clancy!“ Summer to jméno do tísnivého ticha v pokoji přímo vykřikla a pak, když uviděla radostný výraz ve tváři svého dědečka, se rozesmála.

„Jak to, že jsem na to nepřišel sám?“ ptal se s úsměvem.

„Vždyť John pochází z Irska a já vím, že by se tam také rád ještě někdy podíval. Ale já jsem myslel, že bych vzal tebe, Summer. Koneckonců jsme rodina.“

Summer věděla, že by dědeček raději jel s panem Clancym, a proto řekla: „Vždyť já se do Irska podívám později. A pan

Clancy je tvůj nejlepší přítel. Chci říct, že bych jela ráda, ale on už nemá tolik času jako já.“

Oh, pomyslela si Summer, to jsem asi řekla špatně. Zoufale se podívala na mamku a pak rychle dodala: „A se mnou bys stejně nemohl do všech těch hospod, o kterých jsi mi tolikrát vyprávěl. Jenom by ses bál, že se budu nudit, a já bych zase měla dojem, že neuvidíš to, co by sis skutečně přál.“

„Jsi velmi zvláštní dítě,“ řekl dědeček. Jeho hlas byl naplněn

pýchou a láskou a Summer měla radost, jak dokáže být nesobecká. Pak si však musela přiznat, že ve skutečnosti se jí do Irska ani moc nechce, a její představa svatozáře nad vlastní hlavou se zase rozplynula. Vždyť se tu děje tolik důležitých věcí a ona by nerada něco zmeškala.

„Tak teď už se o mě přestaneš bát?“ zeptal se dědeček svého syna.

„No, tati, nedá se říct, že bych se skutečně bál, jen jsem si dělal starosti. Ale je pravda, že když s tebou pojede John Clancy, budu se cítit lépe, to připouštím.“

101

„Dědečku,“ zašeptala Summer, „odjedeš do Irska ještě před mým závodem?“

„Před naším, Summer,“ opravil ji dědeček. „Musím říct, že něco takového by mě ani nenapadlo.“

„To je dobře,“ oddechla si s úlevou. Bylo velmi důležité,

aby dědeček byl při závodech – vlastně to bylo to nejdůležitější.

„Už jenom devět dní, zlato, a vítězství je naše.“

„To jsi si tak jistý, že vyhraju?“ škádlila ho.

„Co se týče běhání, jsi jasný vítěz. To slavit budeme. Ale jestli vyhraješ… nu, to pak bude jen cukrová poleva na dortu.“

„Nerozumím ti,“ řekla Summer.

„Vím, že teď mi nerozumíš, ale jednou to určitě pochopíš.“

Více než hodinu přemýšlela o dědečkových slovech, ale

stejně se jí nepodařilo pochopit, proč není vítězství v závodě tak důležité. Michael si vymohl, že bude spát společně s rodiči, ale stejně jim nedovolil usnout. Jeho ukňouraná nálada se nakonec změnila v prudký záchvat vzteku.

Summer se vyštrachala z postele a přišla do ložnice svých rodičů. „Miku, pojď spát se mnou,“ řekla, protože jí bylo líto zbědovaných rodičů. „Budu tě škrábat na zádech.“

O pět minut později už ležel Michael přitulený k ní a Summer měla dojem, že se k ní tiskne elektricky vyhřívaná poduška. Lehce ho škrábala na zádech tak dlouho, dokud si nebyla jistá, že skutečně usnul.

Když druhý den ráno otevřela oči, Michael byl přilepený

těsně k ní a ze vzdálenosti několika centimetrů se jí díval do obličeje.

„Už je mi lépe,“ oznámil s úšklebkem, ale Summer okamžitě zjistila, že to není pravda.

„Michaeli, vždyť jsi celý puntíkovaný. Jen se jdi podívat do zrcadla!“ Když si Summer všimla, jak Michaela vystrašila, rychle se usmála a dodala: „Máš ty ale štěstí! Počkej, až tě uvidí mamka, kolik dostaneš dárků a sladkostí.“

Ať už byl Michael jakýkoliv, jedno bylo zcela jisté, byl dokonale prodejný. Na tváři se mu usadil šťastný úsměv a

102

rychle vyskočil z postele, aby našel maminku. Čím dříve uvidí ty jeho puntíky, tím lépe.

„Plané neštovice,“ oznámila jim maminka u snídaně.

„Vypadá směšně,“ řekla Summer, když Michael odešel.

„Summer, zlatíčko,“ začala její matka, „nevím, jak ti to říct, ale tys neštovice taky ještě neměla.“

„Co?“ Znělo to jako výkřik hrůzy. Maminka se však jen usmála a něžně ji vzala za ruku.

„Ale ten závod!“

„No, do závodu zbývá ještě osm dní a pokud vím, tak inkubační doba je sedm až deset dní, takže… za předpokladu, že…“

„Mami, to je strašné!“

„Nemá cenu, aby sis s tím dělala těžkou hlavu. Jak ti je?“

„Dobře,“ odpověděla.

„Možná že je ani nedostaneš.“

„Mami, jestli je inkubační doma sedm dní, můžu to dostat zrovna před závodem.“ Teprve když to vyslovila, dopadla na ni celá tíha té strašné tragédie.

„Opravdu je zbytečné, aby ses trápila. Jestli je máš dostat, stejně s tím nic nenaděláme. Jediné, co můžeš udělat, je modlit se.“

„Teď ne, teď se to přece nemůže stát,“ mumlala si pro sebe.

„Jestli ráno před závodem onemocním… Přece nemůžu běžet s horečkou a s tečkovaným obličejem,“ naříkala.

„U každého se to nemusí tak projevit jako u Michaela. Třeba nebudeš mít vůbec žádnou horečku a jen nějakou malou vyrážku. Ale je pravda, že běžet stejně nemůžeš.“

Je to ironie osudu, pomyslela si Summer. Když poprvé

slyšela o tom závodě, byla by štěstím bez sebe, kdyby věděla, že dostane spalničky nebo třeba i mor – cokoliv, jen aby se mohla nějak vymluvit. Teď udělá všechno, aby mohla běžet.

Když řekla tu novinu Regině, nenašla u ní pražádné pochopení. „Buď ráda, že to nemáš už teď. Zmeškala bys večírek,“ vysvětlovala jí. Summer neřekla Regině, že by raději

103

zmeškala večírek než ten závod, protože věděla, že by to nikdy nepochopila.

104

Kapitola 16

Teprve ráno před Regininou oslavou si Summer vzpomněla na to, co vlastně řekla Davidovi. To dědečkovo nenadálé vítězství jí úplně zatemnilo rozum. Až teď si uvědomila, že mu řekla, že půjde na večírek s Greggem.

Náhle ji přepadl záchvat paniky. Vždyť o tom Greggovi ještě neřekla! Co když už je domluvený s někým jiným? Okamžitě chňapla po telefonu a vytočila Reginino číslo. „Já jsem řekla Davidovi, že na ten tvůj večírek jdu s Greggem. Neměla bych o tom říct i jemu?“

„To nebylo špatné,“ odvětila Regina. „Jen ať si David myslí, že ty a Gregg patříte dohromady. Ale mám takový dojem, že jde do kina s Amy McGuireovou, ale nevím to jistě.“

„Co mám teda dělat?“

„Jen se neboj. S Greggem si už nějak poradíme.“

„A jak?“ zeptala se Summer.

„Udělá všechno, co budeme chtít. Věř mi.“

„A proč by to dělal?“ nechápala Summer.

„Pro peníze, pochopitelně. Gregg je pořád na mizině.“

„Ale jestli už má domluvené rande…“

„Summer,“ povzdychla si otráveně Regina, „mluvíme o Greggovi. Za odpovídající cenu by klidně vzdal rande třeba i s Miss Amerika.“

Za necelou půlhodinu volal Gregg.

„Třicet dolarů! Greggu, to je příliš,“ vykřikla Summer.

„Ber, nebo nech být,“ odpověděl stejným tónem Gregg. „Mé auto potřebuje nové tlumiče a taky se musím nějak omluvit Amy. Opravdu sis nemohla vybrat lepší chvíli.“

105

„Nemůžu ti dát více než deset dolarů, ale zbytek ti zaplatím co nejdříve. Slibuji.“

Její hlava pracovala na plné obrátky. Zrovna se snažila vyřešit, kde vezme zbývajících dvacet dolarů, když z přízemí uslyšela hlas svého dědečka.

Dědeček byl ve skvělé náladě. Když mu náležitě vysvětlila důležitost půjčky, místo deseti dolarů, o které si řekla, jí dal celou sumu. Jeho nesouhlas s takovým řešením se přesto nedal přehlédnout.

„Opravdu chceš zaplatit chlapci, aby s tebou šel na večírek?“

„To není chlapec, to je Gregg,“ vysvětlovala Summer. „A není to tak, jak to vypadá.“

„Od těch dob, co jsem byl mladý, se časy dávno změnily. Nedovedu si ani představit, že by tvoje babička, bůh žehnej její duši, musela někdy platit za doprovod.“

„Ale to je výjimečná situace. Prostě jsem do toho nějak spadla a teď se pokouším zachovat si svou hrdost.“

„A kdo za to může, dítě? Odpovíš mi?“

„Ale dědečku, mluvíš se mnou, jako bych provedla něco nepatřičného. Vždyť jsem nic tak strašného neudělala. Tomu nemůžeš rozumět. A jestli ti mám odpovědět, tak si za to můžu sama.“

„Přesně. Nejspíš jsi neudělala nic špatného, ale taky je pravda, že nejsi zrovna nadvakrát pravdomluvná, že jo?“

„Ne. Nejsem.“ Vzdala to. Dědeček ji nikdy nepochopí.

Než se převlékla na Reginin večírek, napustila si plnou vanu voňavých bublinek. Hlavou se jí honily podivné myšlenky. Vždyť dědeček má pravdu. Co potkala Davida, nedělá nic jiného, než lže. A vlastně ta první maličká polopravda, která se nesla na zem jako lehoučká sněhová vločka, nabrala cestou neuvěřitelné rozměry a změnila se ve sněhovou bouři, která ničí vše, co jí přijde do cesty. Summer se dostávala z jedné lži do druhé a každá nepatrná lež se měnila stejně jako ta nevinná sněhová vločka. A lhaní se zdálo být stále snadnější a snadnější. Představa, že jednou nebude schopna sama rozeznat svou

106

vlastní lež od pravdy, jí naháněla hrůzu. A kromě toho zapamatovat si, co komu řekla, to bylo opravdu vyčerpávající. I když byla čím dál tím schopnější volně přecházet z jednoho vymyšleného příběhu do druhého, nebyla na to vůbec hrdá – ani na sebe.

Kdyby už nebylo s Greggem všechno dohodnuté, šla by na Reginin večírek sama. Že by Anna měla škodolibou radost? No a co? Anna byla Anna, a čím dříve si to Summer uvědomí, tím lépe. Ale Gregg už kvůli ní zrušil rande s Amy, takže se nakonec přece jen bude muset uchýlit ke své poslední lži. Ale dnešní noc to bude naposledy, kdy bude lhát. Už nikdy žádné lži!

Když skončila svou koupel, cítila se stejně čistá uvnitř jako na povrchu. Konečně se rozhodla být sama sebou. Všemi těmi hloupými podvody si jen kolem sebe budovala vysokou zeď, takže nikdo nemohl vidět, jaká je ve skutečnosti. Nadobro skoncovala s tím, aby se chovala jako někdo jiný nebo snad vyprávěla nepravdivé příběhy.

„Asi jsem už konečně zmoudřela,“ řekla Michaelovi. Seděl na své posteli a škrábal si svědící puntíky, zatímco Summer si sušila umyté vlasy.

„Jsi hezká,“ pochválil ji Michael.

„Díky, Miku.“ Mrkla na sebe do zrcadla a usmála se.

107

Kapitola 17

Zrovna si česala vlasy, když uslyšela hlas svého dědečka.

„Summer? Je tady tvůj doprovod.“

Gregg vypadal trochu rozpačitě. Dokonce nebyl ani vhodně oblečen. Měl na sobě džíny a tričko se znakem university v Ohio, ale aspoň byl učesaný. Za třicet dolarů asi nemůžu chtít víc, usoudila Summer.

„Je mi to hloupé se tě ptát,“ řekl Gregg, „ale máš pro mě těch deset dolarů?“

„Ještě lépe,“ odpověděla Summer. „Mám celou částku.“

„To je skvělé. Zato si zasluhuješ pečlivý doprovod.“

„Asi ti nerozumím.“

„Prostě od tebe celý večer neodejdu. Slibuji. Podívej, Summer, já… No, je mi to hloupé brát si od tebe ty peníze.“

„V tom případě…“ Summer stáhla ruku s penězi zpátky, ale Gregg po ní ihned chňapl.

„Až tak hloupé mi to zas není,“ upřesnil. „Ale nemusíš se bát. Za své peníze dostaneš kompletní servis.“

Jediný zářivý bod v jinak příšerném večeru byla Regina. Bez přehánění nastala její nejšťastnější hodina. Byla prostě úžasná. Kluci se rozdělili do dvou táborů. Polovina slepě následovala Annu, a druhá půlka obklopovala Reginu. A co bylo na tom všem nejlepší, že někteří přívrženci Annina klubu přeběhli k stále se usmívající Regině.

Summer byla na sebe pyšná. Ani trochu nežárlila. Jejich přátelství bylo silnější. Regina si přece zasloužila být princeznou na bále, jak by řekl její dědeček. A opravdu tak i vypadala. A nejúchvatnější bylo to, že Regina snad poprvé ve

108

svém životě stála vzpřímeně. Její shrbená záda již patřila minulosti.

Summer se držela co možná nejdále od Davida a Anny. Jen

těžko by ve svých očích dokázala ukrýt bolest nad Davidovou zradou. V jednu chvíli uviděla Annu, jak si to namířila přímo k ní, když vtom, samozřejmě nešťastnou náhodou, Regina shodila Carla Bensona do bazénu. Načasování bylo jedinečné. Anna na Summer zapomněla.

Takže Regina měla konečně svou malou pomstu. Summer ani na chvíli nezapochybovala o tom, že Carlův pád nebyl náhodný.

„Styď se, Regino,“ zašeptala Summer a v očích jí uličnicky zablýsklo. „To od tebe nebylo vůbec hezké.“

„Ale to byla jen nešťastná náhoda,“ vytáčela se Regina.

„Skvělá nešťastná náhoda.“ A obě dívky se hlasitě rozesmály.

„Uvědom si s kým mluvíš, Regino. Je ze mě totiž úplně jiný člověk. Snad by ses ode mě mohla něčemu přiučit. Už žádná další lež. Ať třeba sebemenší, už nikdy ne.“

„Děláš si ze mě legraci?“ Regina vypadala dost udiveně.

„Ne, myslím to zcela vážně. Ode dneška už budu vždycky mluvit jenom pravdu.“

„A nebude to trochu nudné?“

„Nudné? Pravda mi dává sílu. To lhaní je vlastně jedna velká otrava.“

„Vsaď se, že to nedokážeš,“ navrhla jí Regina.

„Máš pravdu, ty bys to asi nedokázala,“ řekla Summer škádlivým tónem.

„Já? To, co ty, já dokážu taky.“

„A kdy začneš?“

„Třeba hned. A jen tak mimochodem, před pěti minutami tě hledal David. Nevypadá to, že by se s Annou nějak bavil.“

„Jak můžeš něco takového vůbec říct? Vždyť jsou pořád pohromadě.“

„To je jen můj názor. Všimla sis někdy, že by snad David Annu objímal? Ne, vždycky to je naopak.“

109

„Copak to není jedno, Regino? Musí se mu to líbit, jinak by nedržel jak beránek.“

„No a co když ho vždycky pozve ona? Copak ji v téhle

situaci může odmítnout? Zkus se na to podívat i z opačného úhlu.“

„Ale jdi. Jen se mě snažíš utěšit,“ řekla pesimisticky Summer.

„Podívej, tam jde Luke. Nemyslíš, že vypadá fantasticky?“ povzdechla si Regina.

„Určitě,“ přisvědčila Summer. „Raději se ztratím někde v davu, ať spolu můžete být sami.“

„Ale David se mě opravdu na tebe ptal,“ zavolala potichu Regina. „Běž se po něm podívat.“

Kdyby řekla Davidovi, že ji posílá Regina, protože se po ní ptal, mohlo by to být dost dobré vysvětlení, pomyslela si Summer. Zdálo se jí, že vidí Annu, jak odchází do domu, a rychle se po Davidovi začala rozhlížet. Vždyť si můžou povídat o závodě, o novém dědečkově vynálezu a o tom, co zamýšlí udělat se svými penězi, které vyhrál v bingu. Nejistota se rozplynula.

Když ho konečně uviděla, její sebevědomí splasklo jako píchnutý balon. Nebyl tam sám. Na krku mu volně visela Anna a líbali se!

Summer se obrátila a rychle se vydala zpátky k ostatním. Nedokázala se však ovládnout a ještě jednou se podívala na Davida. Zrovna v tu chvíli se i David podíval jejím směrem a jejich pohledy se střetly. Hleděli na sebe jen několik vteřin, ale zdálo se to jako věčnost. Uviděl snad David v jejích očích bolest, kterou cítila? Summer doufala, že ne.

Rozběhla se zpátky a cestou si sama pro sebe mumlala:

„Ztracený případ.“

Málem se srazila s Carlem Bensonem. „Ztratila jsi něco?“ zeptal se.

„Ne.“ Malou chvíli uvažovala o tom, že by Carla hodila zpátky do bazénu, ale rychle tu myšlenku zamítla. „Nechceš si zatančit?“ zeptala se. Vždyť Carl za její problémy nemůže.

110

„Proč ne? Jestli ti teda nevadí, že budeš trochu mokrá,“ souhlasil Carl.

Zrovna hráli jednu z oblíbených Summeřiných písniček, kterou však neustále rušilo čvachtání v Carlových botách.

„Mohu tě vystřídat?“ ozvalo se za Summeřinými zády. David ani nečekal na svolení. Prostě ji chytl za ruku a vtiskl si ji do náruče.

Melodie náhle dostala úplně jiný odstín. Snažila se být v Davidově náruči odměřená a velmi formální, ale nejraději by se k němu přitiskla a opřela si hlavu o jeho rameno. Náhle se jí však vrátil obrázek Davida líbajícího se s Annou.

„Kde je Anna? Šla si nalíčit rty?“ zeptala se.

„Byl to jen malý polibek…“

„Nedělej ze mě hlupáka. Chvíli jsem si myslela, že omdlela a ty jí dáváš umělé dýchání z úst do úst.“

„Ale tak to vůbec nebylo,“ bránil se. „To ona políbila mě, já jsem byl… pasivní.“

„Jestli tohle byla pasivita, jak pak vypadá, když někoho skutečně políbíš? To se teda musíš chovat jako maniak.“

„Tebe jsem přece líbal. Choval jsem se jako maniak?“

„Ne,“ zamumlala. „Ale to tady nemusíš připomínat. To už je stará věc.“

„Ne, to není. Ovšem jestli skutečně nemáš zájem o Gregga.“ Hudba dohrála dříve, než mohla Summer cokoliv odpovědět.

Okamžitě se k nim přidal Carl. „Jak se připravujete na příští sobotu?“

„Příští sobotu?“ nechápala Summer.

„Na ten závod,“ připomněl jí David.

„Ten závod…? Ani nevím, jestli jsem dobře připravená.“

„Ale jsi,“ řekl Luke, který se náhle objevil vedle ní.

„Davide, už jsi s ní někdy běžel?“

„Ne.“

„No, musím říct, že je fakt dobrá. Podle mě má velkou šanci na vítězství.“

111

„Když já jsem ještě nikdy v žádném závodě neběžela, a tak nevím, co můžu čekat. Jsem z toho tak trochu nervózní.“

Summer otevřeně přiznala přesně to, co cítila, a bylo jí z toho dobře. Upřímnost je opravdu osvěžující.

„Proč bys měla být nervózní z nějakého závodu?“ zašeptal jí David do ucha, když se Luke na něco zeptal Carla.

„Nevím, jak rychlí budou ti ostatní. Nechci zůstat poslední hned na startovní čáře. To by byla pěkná ostuda.“

„Tak běhej se mnou! Myslím, že jsem celkem dobrý, a v několika závodech jsem už běžel.“

„To by bylo skvělé,“ souhlasila.

„Zítra?“ zeptal se David. „Můžu tě vyzvednout, nebo se sejdeme v parku.“ David vypadal zaraženě. Že by si nebyl jistý její odpovědí? Nesmysl, pomyslela si.

„Tak se pro mě stav kolem osmé.“

„To je skvělé,“ řekl David.

Summer chtěla doufat, že to je skvělé kvůli ní, ale vzápětí se s tou myšlenkou rozloučila.

„Co kdyby šel tvůj dědeček s námi? Vezmu s sebou stopky a on nám může měřit čas a pomáhat nám s rychlostí.“

„Pomáhat s rychlostí?“

„No, víš, sedne si na lavičku u startovní čáry, změří nám čas a bude ukazovat.“

„Pořád ti nerozumím,“ řekla. „Jak nám může dědeček pomoct s rychlostí?“

„Bude nám ukazovat, kdy můžeme zvolnit, kdy přidat a kdy se musíme dát do sprintu,“ vysvětloval trpělivě David.

„Nevím, jestli umím sprintovat. Vždycky jenom běhám.“

„Copak ty běžíš celou dobu stejnou rychlostí?“ David byl šokován. „Každý přece ví, jak si má rozdělit síly.“

„Ale já ne,“ řekla s úsměvem „Davide, udělala jsem sama se sebou takovou dohodu. Už nikdy víc neřeknu žádnou lež.“

„Proč jsi mi lhala s tím běháním?“ zeptal se David.

Na chvíli se odmlčela a pak se zhluboka nadýchla. „Protože jsem žárlila na Annu. Pořád na tobě visela a já jsem tě chtěla nějak zaujmout.“

112

David se tvářil překvapeně, ale zároveň to vypadalo, že ho

to těší. Otevřel ústa, aby něco řekl, hned je však zase zavřel. Ta záležitost s pravdou není vůbec špatná věc.

„A nejlepší na tom je, že nejdřív jsem běhání přímo nenáviděla, a teď si ani nedovedu představit, že bych některé ráno nevyběhla do parku a neuběhla svých šest až osm mil,“ přiznala se Summer.

„Dostalo se ti to pod kůži.“ Chápal ji, protože také běhal.

„Tady jsi, Davide,“ objevila se vedle Anna. Summer si povzdychla.

„Potřebuješ něco?“ zeptal se David.

„Slíbil jsi mi tenhle tanec,“ řekla Anna a našpulila přitom rty.

Tohle musela nacvičovat před zrcadlem, pomyslela si

Summer. Anna po ní šlehla zlostným pohledem a Summer měla dojem, že přečetla její myšlenku. Vzduch kolem se chvěl jako před bouří a vypadalo to, že Anna co nevidět spadne ze svého vítězného trůnu. Regina to všechno zpovzdáli pozorovala a jen se spokojeně usmívala. Nevsadila by na Annu ani zlámanou grešli.

„Slib je slib,“ řekla Summer Davidovi. „Děkuji ti za tanec,“ dodala ještě před tím, než pomalu odešla z parketu.

Najednou se vedle ní objevil Gregg a nutil ji do tance. „To je příkaz od šéfa.“

„Regina?“ zeptala se Summer.

„Kdo jiný? Řekla mi, že mám jít s tebou tancovat a až se na nás podívá David, tak tě musím políbit. Ale to bude stát dalších deset dolarů.“

„Mnohokrát děkuji,“ řekla Summer. „Už se o mě nemusíš starat. Jeden tanec a jsi volný.“

„A jak se dostaneš domů?“ Gregg vypadal jako muž, který se právě dozvěděl svůj rozsudek smrti.

„Snad mě odveze Luke nebo Carl.“

„Ne, raději tě odvezu domů sám. Jinak bys mohla chtít zpátky svoje peníze.“

113

„Jako vždy gentleman,“ prohodila. „Už ani nechci tancovat. Pojďme,“ řekla a sestersky ho objala kolem ramen. „Půjdeme dovnitř a něco sníme.“

Summer byla svědkem toho, že Gregg zvládl sníst tři obrovské kusy pizzy. Potom pomohla Regině s úklidem a přitom poslouchala její žvatlání o Lukově dokonalosti. Když se Regina konečně odmlčela, Summer jí řekla o Davidovi.

„Takže vy máte zítra rande?“ zeptala se Regina.

„To není rande, Regino,“ opravila ji Summer. „A půjde s

námi i dědeček. A kromě toho Anna řekla Carlovi, že je to mezi ní a Davidem v naprostém pořádku.“

„Tomu nevěřím,“ odfrkla Regina. „Leda tak ve snu. Cítí se ohrožená…, stejně jako jsme se předtím cítily my.“

„Nejsem si jistá, jestli to je tak docela pravda. Předtím jsem ji viděla s Davidem, jak se líbají. Regino, asi se budu muset

smířit s faktem, že se David o mě zajímá jen jako o kamarádku. Proto se mnou zítra poběží. Má prostě ryzí charakter.“

„Mýlíš se. Je sice pravda, že je David ryzí, ale já si myslím, že se o tebe zajímá jinak, než si namlouváš.“

„Říkáš to jenom proto, že musíš. Jsi přece moje kamarádka.“

„Jestli si myslíš, že je to ztracený případ, proč potom běžíš v tom závodě?“

„Ze dvou důvodů,“ vysvětlovala Summer. „Zaprvé proto, že chci vyhrát. Prostě běhání miluji. Vím, že to nemůžeš pochopit, ale líbí se mi ta výzva.“

„A dál?“

„Kvůli Anně. Ještě pořád si totiž myslí, že těsně před závodem vycouvám. Prostěji chci ukázat, že to není pravda.“

„Pověděl ti Luke, co říkala?“

„Poslouchám.“

„Anna řekla Carlovi a ještě mnoha dalším, že ty vůbec neumíš běhat a že si před závodem stejně najdeš nějakou výmluvu, aby ses tam nemusela ani ukázat.“

„A řekl jí Luke, že mě viděl běhat skoro každý den?“

114

„Ne, byl tím vším až příliš překvapený. A kromě toho si prý myslí, že bude lepší, když si to necháme pro sebe. Aspoň jim pak budeš moct vytřít zrak. Přesně tak to řekl.“

„Nic mě před tím závodem nemůže zastavit.“

„Tak, to je správné.“

„Kromě…“

„Neříkej to. Raději ani nemysli, že bys…“

„Co?“ zeptal se ode dveří Gregg.

„Plané neštovice.“

115

Kapitola 18

Summer se probudila ještě dřív, než na jejím stolku zazvonil budík. Už brzy uvidí Davida, a i kdyby to bylo z jeho strany jen z přátelství, je to stejně vzrušující.

Když se Michael dozvěděl, že nemůže jít do parku, dostal další záchvat vzteku, ale nedalo se nic dělat.

Summer si oblékla bílé šortky a blankytně modré tričko. Protože neměla čepici, která by ladila s modrou barvou, zvolila křiklavě červenou. „Připadám si jako vlajka,“ řekla své matce. David vypadal skvěle. Měl šedé šortky a tmavou mikinu, která se skvěle hodila k jeho opálené pleti. Kdyby Summer

našla alespoň trochu odvahy, musela by složit kompliment jeho skvěle tvarovaným nohám.

David vnutil dědečkovi stopky a on se s nimi lopotil, dokud si nebyl zcela jistý jejich ovládáním.

Summer si v autě sedla na zadní sedadlo, takže dědeček se posadil dopředu k Davidovi a poslouchal jeho pokyny.

Když se dědeček usadil na lavičku blízko vchodu do parku a ona i David byli připraveni vyrazit, otočila se k Davidovi a řekla: „Už nikdy nechci mít nic společného se lhaním, takže se ke mně taky tak chovej. Ze všech svých sil se tě budu snažit porazit a chci, abys to tak udělal i ty. Nechci, abys na mě bral

žádné ohledy. Jestli máš nějaký problém s tím, že já jsem holka, tak mi to raději řekni.“ Stála s rukama založenýma v bok a netrpělivě čekala na odpověď.

David se začal smát. „Je celkem zřejmé, že jsem začal s běháním daleko dřív než ty, a tak se vůbec nebudu cítit provinile, když nad tebou vyhraji. Už se cítíš lépe?“

116

„Ano,“ odpověděla Summer.

„Jo?“

„Jo! Vítěz hodí poraženého do bazénu?“

„Jasně,“ souhlasil David s úsměvem. „Ale musím tě upozornit, že tam skončíš ty. Hlavně si předtím sundej své běžecké boty.“

„Uvidíme,“ Summer jen pokrčila rameny a otočila se k dědečkovi. „My můžeme. A co ty?“

Děda vykřikl: „Teď,“ a David se Summer odstartovali. První čtyři míle zůstávala Summer v těsném závěsu za Davidem. Pak jeho tempo začalo povolovat a Summer ho s úsměvem na tváři předběhla. Až do poslední míle ho slyšela za sebou, ale pak náhle zahlédla koutkem oka, jak ji dohání. Rychle přidala a znovu se jí podařilo získat náskok, avšak jen do chvíle, než na ně dědeček zamával. Pak David začal skutečně sprintovat a ona konečně pochopila, proč je tak důležité střídat rychlost. Musela sáhnout až na dno svých skrytých sil, aby se jí podařilo zvítězit.

„Držel ses zpátky, nebo jsem skutečně vyhrála?“ zeptala se Davida a těžce popadala dech.

„Ne, skutečně jsi mě dostala,“ přiznal David. „Snažil jsem

se nechat si nějakou zásobu na poslední kolo, ale jak je vidět, ty sis jí nechala víc. Kdo bude první u bazénu?“

„Tak jdeme,“ kývla hlavou před sebe.

Když společně doběhli k okraji bazénu, David hlasitě funěl a ztěžka lapal po dechu. Celé tělo měl pokryté souvislou vrstvou potu, což dokazovalo, že běžel, co mu síly stačily.

S úsměvem pozorovala, jak si sundává boty. Přešel na tu stranu bazénu, kde byla největší hloubka, a otočil se tváří k Summer. Teatrálně zkřížil ruce na prsou a na tváři se mu usadil

přihlouplý výraz.

Summer si rovněž sundala boty a provokativně si na mělké straně bazénu namočila palce u nohou. Pak nonšalantně došla k Davidovi a stoupla si přímo před něho. „Ach ubohý Davide,“ řekla škádlivě. „Tvé utrpení z porážky musí být příšerné.“ Po těch slovech zamířila ukazováčkem přímo na jeho prsa. Slastný pocit vítězství byl opojný a Summer se rozhodla, že si ho

117

náležitě vychutná. Nevšimla si však uličnického záblesku v Davidových očích, a dříve než mohla dokončit svůj záměr, David ji chytil za ramena a přitiskl k sobě.

Když ztratili rovnováhu, Summer vykřikla, a než společně dopadli do vody, stěží stačila zavřít ústa a zhluboka se nadýchnout. Začala divoce prskat. Kdo tady vlastně byl poražený? Už už mu chtěla něco říct, když vtom se David rozesmál.

„Šílence,“ vykřikla a rychle se snažila dostat na mělkou

stranu bazénu. David ji však znovu chytil za ramena a potopil ji. A to byl začátek války. Skočila po něm ve snaze ponořit ho pod hladinu, ale na to byl David příliš rychlý. Hbitě uskočil a Summer sebou jen znovu plácla do vody.

Po několika minutách marného boje byla Summer úplně vyčerpaná.

„Davide, nech mě odejít. Vždyť se utopím.“

„Jen se neboj. Zachráním tě. Vím jak na to. Jsem totiž učitel plavání, pamatuješ?“

Moc dobře si to pamatovala. Taky si pamatovala, jak líbal Annu. „Stejně jako jsi včera večer zachraňoval Annu?“ zamumlala si potichu pod nosem.

„Proč se mračíš?“ zeptal se, když ji vytáhl z bazénu.

„Ale zrovna mě napadlo, že tím mokrým oblečením si zničíš auto. Asi bychom se měli nejdříve osušit.“

„Na to nemáme čas,“ odvětil. „Mám schůzku s…“

„Nevadí,“ přerušila ho. Moc dobře věděla, s kým má

schůzku, a nepotřebovala to ještě slyšet. „Tak už raději pojďme, ať nezmeškáš rande.“

Ani nezapíral. A proč taky? Snažila se chovat klidně a důstojně, vždyť David jí nic nesliboval.

Beze slova šli k autu. Dědeček byl těsně za nimi, a tak Summer překvapilo, když ji David chytil za ruku. Neodtáhla se.

Bylo to příjemné, ale přitom zmatené. Proč se k ní David chová, jako by mu na ní záleželo, a přitom si klidně jde na rande s Annou? Vůbec to nedává žádný smysl.

118

Kapitola 19

Celý večer před závodem se dědeček choval velmi tajemně. Ale až těsně před tím, než Summer odešla do ložnice, jí se slavnostním výrazem podal balíček.

Posadila se na pohovku a dovolila Michaelovi, aby jí

pomohl rozbalit papír. Když si Michael přivázal na čelo mašli, všichni se rozesmáli. Summer odklopila víko a s úžasem vykřikla: „Ach!“ Což vyvolalo na dědečkově tváři spokojený úsměv.

„Tak nám to ukaž,“ pobídla ji maminka. Summer jí velmi ráda vyhověla. Z krabice vytáhla smaragdově zelené tričko a šortky a podržela je tak, aby na ně každý viděl. Potom si tričko přiložila na sebe. „Je nádherné,“ řekla. „A šortky taky.“

„Je tam nějaký vzkaz,“ upozornil ji otec.

Summer se podívala zpátky do krabice. Nic tam nebylo.

„Je to natištěné na tom tričku, zlato,“ řekla maminka. Summer si odtáhla tričko dál od sebe a pak vzkaz uviděla. Byl tam malinký skřítek, který na ni uličnicky mrkal jedním okem. „Je skvělý,“ řekla směrem k dědečkovi.

„A teď se podívej na druhou stranu,“ instruoval ji otec. Otočila tričko a radostně se usmála. Bylo tam napsáno:

„Summeřina výzva“. Byla tak dojatá, že se rozbrečela. Šťastně se usmívala, a přitom se jí z očí řinuly slzy.

„Co říkáš na tu barvu?“ zeptala se maminka.

„Je nádherná a tak optimistická,“ vzdychla Summer.

„Takovou barvu má trávník v Dublinu,“ vysvětlil jí dědeček.

„Ale teď si zapamatuj tohle, děvče. Není důležité, jestli

119

vyhraješ, nebo ne. Jediné, co se počítaje výzva. A tys to nevzdala. Jsi bojovnice.“

„Bojovnice?“ opakovala nechápavě maminka.

„Summer,“ řekl dědeček, „vysvětli svým rodičům, o čem teď mluvím.“

„No,“ začala Summer váhavě. „Jsem bojovnice… za dokonalost. Za to, abych byla lepším člověkem. To je skutečná výzva – ne závod.“

Zdálo se, že jí rodiče rozumí, a Summer si všimla, jak se na sebe pyšně podívali. Usmála se a otočila se k dědečkovi.

„Děkuji.“ Objala ho kolem krku a zašeptala přímo do ucha: „Za všechno, ale hlavně za to, žes mi pomohl najít samu sebe.“ Dědečkovi se oči zalily slzami a rychle se sháněl po kapesníku.

„Rádo se stalo, děvče. Rádo se stalo.“

„Dnes je ten velký den, Summer. Musíš vstávat.“ Summer uslyšela dědečkův zvučný hlas. Trochu se jí zvedal žaludek, ale asi to bylo tím, jak rychle vyskočila z postele a běžela k oknu. Bylo to přesně tak, jak předpovídal její dědeček. Obloha byla bez jediného mráčku. Perfektní, pomyslela si. Perfektní den pro běhání! Možná dokonce i pro vítězství. „Asi nebudu nic jíst,“ řekla u snídaně.

„To jsou nervy, zlato. Ale závod začíná až za tři hodiny. Měla bys něco sníst. Vezmi si alespoň kousek chleba.“

Než by se dohadovala, raději sáhla po tenkém krajíčku chleba. Přece jen to trochu pomohlo a žaludek se jí uklidnil, zato věčné Michaelovo žvatlání bylo příčinou prudké bolesti hlavy. Raději o tom mamince nic neřekla, protože kdyby si

příliš stěžovala, matka by jí mohla zakázat závody. Polehávala v lenošce a čekala, až bude čas k odchodu. Mezitím zavolala Regina a nutně potřebovala poradit, co si má vzít na sebe.

„Vezmi si ty žluté šortky,“ navrhla jí Summer, když se konečně dostala ke slovu. „Ve žluté vypadáš skvěle.“

120

Položila sluchátko a vrátila se do svého pokoje. Tam si vyčesala vlasy a převlékla se na závod. Vzala si dva aspiriny a bolest hlavy konečně povolila.

„Raději se jdi zahřát,“ řekl jí dědeček potom, co ji ujistil, že vypadá fantasticky.

Všichni – mamka a taťka, Michael i dědeček – na ni čekali pod schodištěm. Summer se musela usmát. Tvářili se tak slavnostně a pyšně. Bylo příjemné vědět, že jí věří.

Pak se všichni svorně naskládali do otcova vozu a konečně vyrazili.

Když dorazili k parku, Summer měla dojem, že má v žaludku tisíce třepotavých motýlů. Rychle zamířila k registračnímu stolku, kde si vyzvedla i své číslo. Už tam na ni čekala Regina s Lukem.

„Věřila bys, že tu bude tolik lidí? Pan Logan říkal, že se přihlásila více než stovka běžců. Raději se postav někam dopředu, jinak by tě mohli ušlapat k smrti.“

Summer se rozhlédla kolem sebe a musela s Reginou souhlasit. Ten dav byl příšerný. Všichni vypadali tak zkušeně.

„Jen tak mimochodem, vypadáš ohromně,“ řekla Regina.

„To mi koupil dědeček,“ vysvětlila. Uviděla rodiče, kteří na ni mávali, a tak jim zamávala také. Její sebedůvěra se začala rychle vytrácet a ona nevěděla, jak má zastavit ten plíživý strach, který jí začal třást koleny. „Kdyby to už raději odstartovali. Ach Regino, co když ze sebe udělám úplného blázna?“ zašeptala tak potichu, aby ji nemohl uslyšet Luke.

Zrovna se protahoval a Summer doufala, že jejich rozhovoru nevěnuje žádnou pozornost. Luke se napřímil, podíval se na ni a zatřásl hlavou.

„Nemáš se čeho bát, Summer. Jsi fakt dobrá. Jediné, co musíš udělat, je hlídat si tamtu holku, tu blonďatou. To je tvůj skutečný soupeř. Už jsem ji viděl závodit.“

Summer se podívala tím směrem, kam ukazoval Luke, a se zájmem si prohlížela vysokou dívku. Nevypadala, že by z ní mohl jít strach, ale Summer moc dobře věděla, že zdání často

klame. „A jak dopadla?“ zeptala se Summer.

121

„Loni byla první.“

„Ale letos vyhraješ ty,“ řekla rozhodně Regina.

Náhle se vedle nich objevil Gregg a podával Summer ruku.

„Hodně štěstí.“ A dřív než mohla cokoliv udělat, stáhl jí štítek čepice do očí.

„Au,“ vykřikla Summer a narychlo si upravovala čepici. Věděla, že to je Greggův způsob, jak být milý.

„Viděli jste někdo Davida?“ Dlaní si zastínila oči před přímým sluncem a už poněkolikáté se rozhlížela kolem sebe.

„Tam je, za těmi stromy,“ kývla Regina hlavou. „Neotáčej se, dívá se na tebe.“

Summer se samozřejmě okamžitě otočila a uviděla, že je David sám. Teď, nebo nikdy. Bez jediného zaváhání se rozhodně vydala jeho směrem.

„Hodně štěstí, Davide,“ řekla a podávala mu ruku.

„Tobě taky, Summer,“ řekl na oplátku David. Potřásl jí

rukou, ale stále ji držel ve své dlani. „Viděl jsem Gregga, jak tě přišel povzbudit,“ pokračoval. „Anna říkala, že vy dva spolu chodíte. Je to pravda?“

„Dobrotivé nebe, to ne,“ koktala Summer. „Proč by něco takového říkala?“ Ale odpověď znala. Anna se snažila odklidit si z cesty každého protivníka. Asi se opravdu cítí ohrožená.

Možná považuje Summer za skutečného soupeře! Nebyla to špatná představa.

„Gregg není nic jiného než přítel. Nikdy jsme neměli skutečné rande. Regina ho vždycky přiměla, aby mě vzal s sebou.“

„Opravdu?“

„Ano. A kde je Anna? Nikde ji tu nevidím. Ty jsi přece do ní tak trochu blázen, nemám pravdu?“

„Ne.“ Zdálo se, že je v rozpacích a Summer se hned dozvěděla proč. „Já jsem Annu nikdy nikam nezval. To ona mi vždycky zavolala a já jsem nikdy nevěděl, jak jí říct ne, když

chtěla, abych ji někam doprovodil.“ David celý zrudl a Summer

ho náhle bylo líto.

„Dokážu to pochopit. Anna nikdy nerozumí slůvku ne.“

122

„Je to pěkné děvče, ale nikdy se mi nelíbila jako…“

„Jako kdo, Davide?“ Summer zadržela dech a čekala na odpověď.

„Řeknu ti to po závodě. Nemáš domluvené nějaké rande, že ne?“

„Ne, jsem tady společně s celou rodinou.“ Vypadalo to, že si oddechl.

„Fajn. Počkám tady na tebe hned po závodě.“

Když přikývla, chytil ji kolem ramen a před celým světem ji letmo políbil.

„To je pro štěstí?“ koktala.

„Ne,“ zakroutil hlavou. „To je pro tebe.“

Ke startovní čáře se vracela jako v mrákotách. Nedokázala myslet na nic jiného než na jeho vysvětlení a na jeho polibek. Když však zazněl startovní výstřel, všechno muselo jít stranou. Na začátku závodu se celá skupina běžců držela pohromadě, ale pak jeden po druhém zůstávali daleko za Summer. Až na dívku, kterou jí ukazoval Luke. Obě běžely několik mil bok po boku, téměř se jedna druhé dotýkaly. Pak, když Summer uslyšela vedle sebe hlasité funění, věděla, že

přišla její chvíle. S vypětím všech sil ještě zvýšila své tempo a s jistotou si běžela pro vítězství. Jakmile před sebou uviděla cílovou rovinu, připadala si skoro jako nadčlověk. Lákavá stužka natažená mezi dvěma lavicemi se pro tuto chvíli stala nejdůležitější věcí v jejím životě. Pak přišel už jenom finální sprint a Summer s odhodlaným výrazem ve tváři proběhla cílem.

Vítězství bylo její! Vyhrála o několik yardů. Okamžitě se u

ní objevili rodiče i s dědečkem, nadšeně ji objímali a gratulovali jí, ale ona se nezmohla na nic jiného než na radostný pláč.

Jakmile obdržela hlavní výhru, ještě počkala, až ji vyfotografují, a pak předala šek do úschovy k svému otci.

„Mohl bys mi to pohlídat?“ zeptala se. „Chtěla bych mluvit s

Davidem.“

123

Ještě než mohl otec cokoliv odpovědět, otočila se a utíkala k místu, kde si s Davidem domluvili schůzku. Už tam na ni čekal. Byl opřený o strom a vypadal absolutně spokojeně.

„Je mi líto, žes nevyhrál,“ řekla, „ale dědeček ti vzkazuje, že páté místo vůbec není k zahození. Tak přesně to říkal.“ David se usmál a objal ji. „Jsem moc rád, žes vyhrála, Summer. Já se zkusím trochu zlepšit a snad to bude příští rok lepší.“

„Díky,“ odpověděla Summer a snažila se, aby to neznělo příliš nafoukaně.

„Hřeje mě vědomí, že jsem to byl vlastně já, kdo tě donutil běžet v tomhle závodě,“ řekl. „Všechna ta dřina byla přece proto, abys mě zaujala, nebo snad ne?“

Zrozpačitěla tak, že ani nemohla odpovědět. Místo toho jen pokrčila rameny.

„Choval jsem se jako hlupák,“ přiznal David. „Vždyť jsem

tě k tomu lhaní dohnal hlavně já, a pak jsem ještě předstíral, že se mi líbí Anna. Je to úplně stejné, jako bych lhal, že ano?“

„Takže to znamená, že se omlouváš?“ zeptala se.

„Opravdu se ti líbily moje kresby, nebo to jsi mi taky lhala?“ zeptal se místo odpovědi.

„Líbily se mi.“

„Tady.“ David vytáhl notýsek a podával ho Summer. Okamžitě ho otevřela a uvnitř našla překrásný obrázek běžce.

„To je skvělé,“ řekla uznale a pozorně studovala Davidův výtvor. „Hádám, že bych to mohla být možná i já.“

„To nebylo zrovna moc taktní, Summer,“ řekl s úsměvem.

„Asi na tom budu muset ještě trochu víc zapracovat. Jsi totiž první, kterou jsem kdy namaloval.“

„Schovám si ho,“ zašeptala dojatým hlasem. „Děkuji ti, Davide.“

„Ještě jsi celá zadýchaná. Všem jsi to ukázala. Říkali, že už po několika prvních mílích jsi byla jistým vítězem.“

„Ne tak docela.“ Impulzivně ho popadla za ruce a stiskla je.

„Chtěla bych ti poděkovat, žes mi pomohl.“ Nebylo to přesně

124

to, co mu chtěla říct. Miluji tě, Davide Marshalle, takhle to mělo znít.

„Chtěl bych se tě na něco zeptat,“ řekl David s vážným výrazem ve tváři.

„Ano?“

„Já bych se sice divil… no, jestli bys se mnou nechtěla chodit? Víš, jako být má dívka?“ dodal zajíkavě. Díval se Summer přímo do očí a vypadalo to, že každou chvíli omdlí.

„To bych ráda.“

Davida její odpověď potěšila tak, že ji objal v pase a zvedl ji do výšky. Rychle se ho chytla kolem krku a pak se oba začali

smát. Tohle byl zcela jistě nejkrásnější den v jejím životě. Pevně zavřela oči a vychutnávala si ten opojný pocit, který ji celou prostoupil. Pomalu, pomalinku oči zase otevřela a vyjeveně zůstala hledět na svou paži. Tečky – slabé, růžové tečky!

„Jsem tak šťastný, že jsem zase s tebou,“ zašeptal David přiškrceným hlasem.

Summer se začala smát a David ji váhavě položil na zem.

„Co je na tom tak směšného?“

„Davide,“ povzdechla si, „už jsi někdy měl plané neštovice?“