Julie Garwood

Dar lásky

Tato kniha je pouze dílem fikce.

Jména, postavy, místa a situace v této knize jsou buď výtvorem autorčiných představ, nebo jsou použity beletristicky.

Jakákoliv podobnost se skutečnými událostmi, místy nebo osobami,

ať již živými nebo mrtvými, je čistě náhodná.

PROLOG

Klášter Barnslay, Anglie, l. P. 1200

„Biskupe Hallwicku, můžete nám objasnit, jaká hierarchie vládne na nebi a na zemi? Koho Bůh nejvíc miluje?“ zeptal se student.

„Netěší se snad největší přízni Boha apoštolově?“ přidal se druhý žák.

„Nikoliv,“ odpověděl moudrý biskup. „Nade všemi stojí archanděl Gabriel, ochránce žen a dětí, zastánce nevinných.“

„A kdo následuje za ním?“ tázal se dále student.

„Přece všichni ostatní andělé,“ odpověděl biskup. „A pak dvanáct apoštolů, mezi nimi na prvním místě Petr, dále následují

proroci a ti, kteří šíří na zemi slovo boží. Za nimi na nebesích stojí všichni ostatní svatí.“

„Ale kdo je nejváženější zde na zemi, biskupe Hallwicku? Kdo je zde nejvíce veleben v očích našeho Pána?“

„Člověk, muž,“ zazněla okamžitá odpověď. „Přičemž nejvyšší vážnosti mezi lidmi se těší náš Svatý otec.“

Oba studenti přikývli na důkaz souhlasu s biskupovým závěrem. Starší z obou mladíků, Thomas, se naklonil vpřed na

svém úzkém sedátku na kamenné zdi před presbytářem. Obočí měl svraštělé samým soustředěním. „Další v milosti boží jsou tedy kardinálové a pak ostatní duchovní,“ dodal.

„Tak jest,“ souhlasil biskup, potěšen studentovou úvahou.

„Ale kdo následuje za nimi?“ zeptal se druhý student.

„Nu přece panovníci pozemských království,“ vysvětloval biskup. Usadil se doprostřed dřevěné lavice, rozprostřel své

zdobené černé roucho a pak dodal: „Vladaře, kteří rozmnožují bohatství církve, ovšem Bůh miluje nejvíc, mnohem více než takové, kteří hromadí zlato pro své vlastní potěšení.“

Kolem hloučku procházeli další tři mladíci a zastavili se, aby vyslechli učení svého ctihodného učitele. Usadili se do půlkruhu u biskupových nohou.

„Stojí na dalším stupni ženatí a pak svobodní muži?“ zeptal se Thomas.

„Zajisté,“ odvětil biskup. „A jsou na stejné úrovni jako kupci a šerifové, ale stojí výše než nevolníci připoutaní k půdě.“

„A kdo následuje za nimi, biskupe?“ tázal se druhý student.

„Zvířata, počínaje nejvěrnějším přítelem člověka, psem,“ odpověděl biskup, „a konče hloupým volem. Nuže, věřím, že jsem vám dokonale objasnil celou hierarchii, kterou budete vykládat i svým studentům, jakmile složíte slib řádu a stanete se vysvěcenými služebníky božími.“

Thomas potřásl hlavou. „Zapomněl jste na ženy, biskupe Hallwicku. Kde stojí ony v milosti boží?“

Biskup si začal mnout obočí a přitom uvažoval nad otázkou.

„Nezapomněl jsem na ženy,“ řekl konečně. „Stojí na posledním místě v boží milosti.“

„Až za hloupým dobytkem?“ otázal se druhý student.

„Zajisté, až za ním.“

Tři chlapci, sedící na zemi, ihned začali horlivě přikyvovat na souhlas.

„Biskupe?“ ozval se Thomas. „Copak, můj synu?“

„Vyložil jste nám hierarchii boží, nebo církevní?“

Biskup se zděsil nad takovou otázkou. Zněla jako rouhání. „To je přece totéž.“

Mnoho mužů za tehdejších časů opravdu věřilo, že boží mínění vždy dokonale vykládá církev.

Některé ženy si o tom myslely své. A toto je příběh o jedné z nich.

KAPITOLA 1

Anglie, l. P. 1206

Ta zvěst ji určitě zničí.

Své paní měl tu ukrutnou novinu sdělit Kelmet, její věrný správce, jemuž byla svěřena starost o celé panství poté, co baron Raulf Williamson chvatně opustil Anglii s pověřením samého krále. Služebník nechtěl odkládat ten hrozný úkol, protože soudil,

že lady Johanna bude chtít vyzpovídat také oba posly ještě předtím, než opět odjedou do Londýna.

Není pochyb, že se bude muset vydat za svou urozenou paní co nejdříve. Kelmet si byl dobře vědom své povinnosti a nejraději by svůj úkol už měl za sebou, jeho tíže mu však svazovala nohy. Když se vydal na cestu do nově vystavěné kaple, kde lady Johanna dlela na odpoledních modlitbách, vlekl se, jako by se brodil po kolena v bahně.

Otec Peter MacKechnie, duchovní přijíždějící z panství Maclaurinů na Vysočině, právě vystupoval po strmém schodišti z vnější zdi opevnění, když ho Kelmet spatřil. Správce vydechl úlevou a zavolal na zarputile se tvářícího kněze.

„Potřebuji vaši pomoc, MacKechnie,“ křičel Kelmet do hučícího větru.

Kněz přikývl a pak se zachmuřil. Ještě nezapomněl na správcovo urážlivé chování před dvěma dny.

„Chceš, abych vyslechl tvou zpověď?“ zakřičel zpátky kněz a v jeho skotském přízvuku zazníval i náznak výsměchu.

„Ne, otče.“

MacKechnie zavrtěl hlavou. „Máš hříšnou duši, Kelmete.“ Správce neodpověděl na výtku, ale trpělivě čekal, až černovlasý Skot přijde k němu. Všiml si záblesku pobavení v knězových očích a usoudil, že s ním žertuje.

„Je tu důležitější věc než moje zpověď,“ začal Kelmet. „Právě jsem obdržel zprávu…“

Kněz mu nedovolil pokračovat. „Dnes je Velký pátek,“ přerušil ho. „Není nic důležitějšího než tento den. Nepřijmeš ode mne příštího dne svátost oltářní, dokud se nevyzpovídáš ze svých hříchů a nepožádáš Boha o odpuštění. Mohl by ses začít kát za ohavný hřích své hrubosti, Kelmete. Ano, to by byl vhodný začátek.“ Kelmet ovládl svou netrpělivost. „Požádal jsem o prominutí,

otče, ale vidím, že jsi mi ještě neodpustil.“

„To je pravda, že ne.“

Správce se zamračil. „Jak jsem ti už vysvětloval včera a předevčírem, nedovolím ti vstoupit do hradu, protože jsem obdržel od barona Raulfa zvláštní příkaz nepouštět dovnitř nikoho, pokud on nebude přítomen. Bylo mi dokonce nařízeno odepřít vstup i bratru lady Johanny Nicholasovi, kdyby přijel na návštěvu. Otče, pokuste se mne pochopit. Jsem už třetí správce ve zdejší službě za dobu kratší než jeden rok a rád bych zůstal na svém místě déle než moji předchůdci.“

MacKechnie zasupěl. Ještě neskončil s popichováním správce.

„Kdyby nezakročila lady Johanna, musel bych tedy zůstat za hradbami?“

Kelmet přikývl. „Ano, musel,“ připustil. „Pokud byste se nevzdal svého poslání a nevrátil se domů.“

„Nepůjdu nikam, dokud nebudu mít možnost promluvit s baronem Raulfem a neřeknu mu rovnou o pustošení panství Maclaurinů, které je dílem jeho vazala. Surové vraždění nevinných pokračuje, Kelmete, a já bych rád věřil tomu, že tvůj pán neví, jak ďábelským člověkem, bažícím jen po moci, je Marshall. Slyšel jsem, že baron Raulf je ctihodný muž. Doufám, že tato slova jsou pravdivá, protože je nejvyšší čas, aby tyto ukrutnosti napravil. Nu, teď se dokonce někteří Maclaurinovi vojáci obracejí o pomoc k tomu bastardu MacBainovi. Kdysi mu slíbili svou věrnost a považují ho za svého zemana. Nyní nastane učiněné peklo.

MacBain vytáhne do boje proti Marshallovi a každému dalšímu Angličanovi vysávajícímu půdu Maclaurinů. Válečník z Vysočiny se dovede neúprosně mstít, a dal bych v sázku svou duši, že bude ohrožena i kůže barona Raulfa, až MacBain sám uvidí, jak půdu Maclaurinů plení barbaři vyslaní baronem.“

Kelmeta, ačkoliv se ho trápení Skotů nijak netýkalo, tento příběh zaujal. Uvědomoval si také skutečnost, že mu kněz může pomoci zbavit se nepříjemného úkolu. Pár minut zdržení nic neznamená, pomyslil si správce.

„Tvrdíte tedy, že se ten bojovný MacBain vypraví až do Anglie?“

„Netvrdím,“ opáčil kněz. „Jen líčím situaci. Váš baron nebude mít o MacBainově přítomnosti nejmenší tušení, dokud neucítí na krku ostří jeho nože. Pak ovšem bude příliš pozdě.“

Správce zavrtěl hlavou. „Vojáci barona Raulfa ho zabijí dřív, než se dostane k padacímu mostu.“

„Nikdy jim nedá takovou možnost,“ oznámil MacKechnie hlasem plným přesvědčení.

„Říkáte to, jako by ten chlap byl nepřemožitelný.“

„A také si to myslím. Pravda je, že jsem nikdy nepotkal někoho takového, jako je on. Nebudu tě děsit příběhy, které jsem o MacBainovi slyšel. Postačí, když ti řeknu, Bůh chraň, aby se jeho hněv obrátil proti tomuto hradu.“

„Na ničem z toho teď nezáleží, otče,“ zašeptal Kelmet unaveným hlasem.

„Ale záleží,“ odsekl kněz. „Budu čekat na tvého barona tak dlouho, dokud se nevrátí. Ta věc je příliš závažná, než abych mohl projevit netrpělivost.“

Otec MacKechnie se odmlčel, aby se uklidnil. Věděl, že záležitosti Maclaurinů se Kelmeta netýkají, ale když už začal vysvětlovat, hněv, který až dosud úzkostlivě v sobě skrýval, vytryskl na povrch, a nebyl schopen ovládnout vztek ve svém hlase. Změnil tedy námět hovoru a přinutil se hovořit klidněji.

„Přesto jsi hříšník, Kelmete, s duší prašivého psa, ale zároveň i čestný muž, který plní svou povinnost. Bůh ti buď milostiv, až staneš jednou před stolici boží. Když nechceš, abych vyslechl tvou zpověď, čím ti tedy mohu posloužit?“

„Potřebuji, abyste mne doprovodil k lady Johanně, otče. Právě přišla zpráva od krále Jana.“

„Skutečně?“ otázal se MacKechnie, když správce zaváhal s dalším vysvětlením. „Baron Raulf je mrtev.“

„Všemohoucí Bože, to nemůže být pravda.“

„Je to pravda, otče.“

MacKechnie se prudce nadechl a pak udělal znamení kříže. Sklonil hlavu, sepjal ruce a zašeptal modlitbu za baronovu duši. Vítr přitiskl lem knězovy sutany k jeho nohám, ale

MacKechnie byl příliš pohroužen do své modlitby, než aby tomu věnoval pozornost. Kelmet obrátil oči k obloze. Nad jejich hlavami se vzdouvala temná mračna neustále hnána prudkým větrem. Zvuk vichřice naháněl hrůzu; její zlověstné kvílení příznačně odráželo tíživou náladu.

Kněz dokončil modlitbu, znovu se pokřižoval a pak se zas obrátil ke správci. „Proč jsi mi to neřekl hned? Měl jsi mne přerušit. Milosrdný Bože, co teď bude s Maclauriny?“ Kelmet potřásl hlavou. „Nemohu se vyslovit k otázkám týkajícím se baronových držav na Vysočině.“

„Měl jsi mi to říci hned,“ opakoval kněz, stále otřesen hrozivou zvěstí.

„Pár okamžiků nic neznamená,“ odvětil Kelmet. „A snad jsem se chtěl zbavit toho úkolu tím, že jsem vás zatáhl do hovoru. Je mojí povinností informovat o tom lady Johannu a velice bych přitom ocenil vaši pomoc. Je příliš mladá a nevinná, aby snesla takovou ránu. Nejspíš jí to zlomí srdce.“

MacKechnie přikývl. „Pobyl jsem v přítomnosti tvé paní jen asi dva dny, ale vím, že má ušlechtilou povahu a čisté srdce. Nejsem si jist, mohu-li být skutečně užitečný. Zdá se však, že se mě tvá paní velice obává.“

„Bojí se většiny kněží, otče. Má pro to důvod.“

„A co je tím důvodem?“

„Její zpovědník biskup Hallwick.“

Otec MacKechnie se zamračil. „Už nemusíš nic dodávat,“ zamumlal s odporem. „Hallwickova špatná pověst je známa i na Vysočině. Není divu, že ta dívka je plna strachu. Je to zázrak, že se vůbec za mne přimluvila, abys mne vpustil dovnitř, Kelmete. Teď si uvědomuji, jakou musela sebrat odvahu.

Ubohá dívka,“ dodal s povzdechem. „Nezasluhuje si bolest nad ztrátou milovaného manžela v tak raném věku. Jak dlouho byla provdána za barona?“

„Jeho ženou se stala před třemi lety. Byla ještě dítě, když ji za něj provdali. Otče, prosím, pojďte se mnou do kaple.“

„Zajisté.“

Oba muži kráčeli bok po boku. Když Kelmet znovu promluvil, jeho hlas zněl váhavě. „Vím, že nenajdu ta správná slova.

Nevím…jak říci…“

„Mluv otevřeně,“ radil kněz. „Ona to ocení. Nesnaž se ji trápit tím, že budeš jen něco naznačovat. Možná bychom měli přivést nějakou ženu, aby byla tvé paní nablízku. Lady Johanna bude jistě potřebovat účast nějaké družky zrovna tak jako naši.“

„Nevím, koho bych o to požádal,“ přiznal se Kelmet. „Baron Raulf vyměnil veškeré služebnictvo pouhý den předtím, než odjel. Má paní sotva zná jména služebných. Je jich tolik. Lady Johanna dlí v těchto dnech o samotě,“ dodal. „Je velmi laskavá, otče, ale nesblížila se se služebnictvem, a je zvyklá poradit si sama. Nemá žádnou družku, kterou bychom k ní mohli přivést.“

„Jak dlouho byl baron Raulf na cestách?“

„Skoro šest měsíců.“

„A za celou tu dobu lady Johanna nezačala nikomu důvěřovat?“

„Nikoliv, otče. Nevěří nikomu, dokonce ani svému správci ne,“ odvětil Kelmet s narážkou na sebe. „Baron nám řekl, že bude pryč jen týden nebo dva, a my jsme žili v očekávání, že se každým dnem vrátí domů.“

„Jak zemřel?“

„Uklouzl a zřítil se z útesu.“ Správce potřásl hlavou. „Jsem si jist, že by bylo zapotřebí vysvětlit víc věcí, než nám bylo řečeno, protože baron Raulf nebyl neohrabaný muž. Snad řekne král lady Johanně víc,“

„Neočekávaná náhoda tedy,“ usoudil kněz. „Vůle boží,“ napadlo ho ještě dodat.

„Mohlo to být i dílo ďáblovo,“ zamumlal Kelmet. MacKechnie na to neřekl nic. „Lady Johanna se jistě znovu provdá,“ oznámil s kývnutím hlavy. „Je dědičkou značného bohatství, není-liž pravda?“

„Získá třetinu panství svého manžela. Slyšel jsem, že jsou rozsáhlá,“ vysvětloval Kelmet.

„Je snad jedním z těch panství i půda Maclaurinů, kterou uloupil král Jan skotskému králi a daroval ji baronu Raulfovi?“

„Možná,“ připustil Kelmet.

MacKechnie si tuto informaci dobře zapamatoval. „Dovedu si představit, že tvá paní se svými zlatými vlasy a krásnýma modrýma očima bude lákadlem pro každého svobodného barona v Anglii. Je velmi krásná, a i když je ode mne hříchem to přiznat, řeknu ti, že jsem pohledem na ni vždy okouzlen. Svým vzhledem může snadno zmámit muže, i kdyby neměla majetek, který by mohla nabídnout.“

Když kněz dokončil svou poznámku, stáli už u úzkých schůdků vedoucích ke dveřím kaple.

„Je krásná,“ souhlasil správce. „Viděl jsem i zralé muže, jak na ni bezostyšně hledí. Baroni by po ní jistě zatoužili, ale ne jako po manželce.“

„Co to říkáš za nesmysl?“

„Je neplodná,“ řekl Kelmet.

Knězovy oči se rozšířily. „Všemohoucí Bože,“ zašeptal. Sklonil hlavu, pokřižoval se a zašeptal modlitbu nad těžkým osudem urozené paní.

Lady Johanna se také modlila. Stála za oltářem a modlitbou prosila o pomoc. V rukou držela listinu, a když dokončila svou prosbu k Bohu, svinula list a zabalila ho do kousku plátna, který předtím rozprostřela na mramorový povrch oltáře.

Ještě jednou zauvažovala nad zničením usvědčujícího důkazu proti králi. Pak zavrtěla hlavou. Jednoho dne snad někdo svitek objeví, a kdyby se jen jeden člověk měl dovědět pravdu o podlém králi, který kdysi vládl Anglii, pak snad i to bude ku prospěchu spravedlnosti.

Johanna uložila svitek mezi dvě mramorové desky pod vrcholem oltáře. Byla si jistá, že ho dobře skryla před zraky lidí a

zkázou. Pak zašeptala další krátkou modlitbu a sestoupila dolů do chodby. Otevřela dveře a vyšla ven.

Hovor mezi otcem MacKechniem a Kelmetem okamžitě zmlkl. Pohled na lady Johannu neustále kněze uchvacoval a on přijímal tu skutečnost bez pocitu viny. MacKechnieho ani nenapadlo, že by ho zachvátil hřích chtíče, protože si všiml záře

jejích vlasů nebo proto, že spočinul na její líbezné tváři pohledem delším, než bylo třeba. V jeho mysli byla lady Johanna prostě jednou z nebeských bytostí, nádherný příklad božského umění stvořit dokonalost.

Její vzhled nezapřel saskou ženu s výraznými lícními kostmi a světlou pletí. Postavu měla drobnější, než bylo běžné, protože dosahovala jen průměrné výšky, ale knězi připadala vyšší, neboť její držení těla bylo vskutku královské.

Ano, pohled na ni vždy kněze potěšil a byl si jist, že těší i Boha, protože skutečně proslula laskavostí a dobrým srdcem.

MacKechnie byl vnímavý muž. Pociťoval bolest nad krutou ránou, která postihla milovanou paní. Neplodná žena nebyla v tomto království k ničemu. Přišla o samotný smysl své existence. Břímě, které nesla, vědoma si vlastní méněcennosti, bylo jistě tím důvodem, proč ji nikdy neviděl smát se.

A teď jí mají sdělit další krutou ránu.

„Mohli bychom s vámi mluvit, paní?“ zeptal se Kelmet.

Tón správcova hlasu jí musel napovědět, že něco není v pořádku. Do jejích očí se vloudil ostražitý pohled a ruce se zaťaly v pěst. Přikývla, pomalu se otočila a vrátila se do kaple.

Oba muži ji následovali. Když došli doprostřed uličky mezi řadami dřevěných lavic, lady Johanna se k nim otočila. Oltář byl teď přímo za ní. Jediným osvětlením kaple byly čtyři svíčky. Jejich plamínky se mihotaly uvnitř okrouhlých skleněných stínidel umístěných v řadě za sebou na vrcholu mramorového oltáře.

Lady Johanna se napřímila, sepjala ruce a její zrak pevně spočinul na správci. Teď je snad připravena na jakékoliv sdělení. Ozvala se tichým, téměř lhostejným hlasem: „Vrátil se domů můj manžel?“

„Ne, má paní,“ odpověděl Kelmet. Pohlédl na kněze, zachytil jeho povzbuzující pokyn a pak vyhrkl: „Z Londýna právě přijeli dva poslové. Přinášejí zlé zprávy. Váš manžel je mrtev.“

Po tomto sdělení následovala dlouhá chvíle ticha. Kelmet zkřížil a zase roztáhl ruce, zatímco čekal, až ta zvěst konečně pronikne do vědomí jeho paní. Zpráva na ni zdánlivě vůbec nezapůsobila, až si začal myslet, že nepochopila, co jí řekl.

„Je to pravda, má paní. Baron Raulf je mrtev,“ opakoval tiše sevřeným hlasem.

A zase žádná odpověď. Kněz a správce si vyměnili znepokojené pohledy a pak opět pohlédli na lady Johannu. Najednou se v jejích očích objevily slzy. Otec MacKechnie téměř hlasitě vydechl úlevou. Pochopila.

Očekával, že bude chtít, aby tu zprávu popřeli, protože za ta léta, co sděloval obdobné zvěsti truchlícím, většinou lidé toužili ještě alespoň na chvíli uniknout pravdě.

Ona však chtěla přesvědčit sama sebe. „Ne!“ vykřikla prudce. Potřásala hlavou tak silně, až jí dlouhý cop přelétl přes rameno.

„Nejsem ochotna poslouchat takové lži. To ne.“

„Kelmet mluví pravdu,“ promlouval k ní otec MacKechnie tichým a konejšivým hlasem.

Znovu zavrtěla hlavou. „To musí být klam. Nemůže být mrtev. Kelmete, musíš zjistit pravdu. Kdo ti řekl takovou lež?“

Kněz udělal rychlý krok vpřed a vzal zoufalou ženu za ramena. Úzkost v jejím hlase ho nutila až k pláči.

Nechtěla připustit, aby ji utěšoval. Narovnala se, sevřela ruce před sebou a naléhala: „Není to krutý žert?“

„Ne, má paní,“ odpověděl Kelmet. „Zprávu posílá sám král Jan. Byl u toho svědek. Baron nežije.“

„Bůh dej věčné odpočinutí jeho duši,“ zpěvavě se ozval kněz. Lady Johanna se rozplakala. Oba muži spěchali z kaple ven. Zaváhali však, když zjistili, že je nenásleduje. Zastavili se v rozpacích, co dělat. Klesla na kolena, zkřížila paže na hrudi a schoulila se, jako kdyby právě dostala tvrdý úder do břicha. Její vzlyky drásaly duši. Muži ji nechali, aby ulevila své bolesti. Když konečně nabyla sebevlády a její vzlyky se utišily, kněz jí položil ruku na rameno a zašeptal slova útěchy.

Už jeho ruku nesetřásla. MacKechnie sledoval, jak se jí pomalu vrací důstojnost. Začala zhluboka klidně dýchat, utřela si tvář plátěným šátkem, který jí podal, a pak mu dovolila, aby jí pomohl na nohy.

Měla stále hlavu skloněnou, když se obrátila k oběma mužům.

„Chtěla bych teď zůstat sama. Musím se… modlit.“

Nečekala na jejich souhlas, ale otočila se a kráčela k přední

lavici. Poklekla na kůží potažené klekátko a pokřižovala se, dávajíc tak najevo počátek své modlitby.

Kněz vyšel ven první. Kelmet ho následoval. Právě za sebou zavíral dveře, když ho jeho paní zavolala zpět.

„Přísahej, Kelmete. Přísahej při hrobě svého otce, že můj manžel je skutečně mrtev.“

„Přísahám, má paní.“

Správce chvíli vyčkal, aby viděl, jestli od něho jeho paní nebude ještě něco chtít, a pak za sebou zavřel dveře.

Johanna dlouho, velmi dlouho hleděla na oltář. V její tváři se zračila změť myšlenek a citů.

Byla příliš omráčena, než aby byla schopna rozumně uvažovat.

„Musím se modlit,“ zašeptala. „Můj manžel je mrtev. Musím se modlit.“

Zavřela oči, sepjala ruce a konečně začala s modlitbou. Byla to prostá slova, která jí vycházela přímo ze srdce.

„Díky tobě, Bože. Díky, Bože. Díky.“ KAPITOLA

2

Vysočina, Skotsko, l. P. 1207

Baron měl zřejmě v úmyslu nechat se zabít. A zeman mu k tomu chtěl pomoci.

MacBainovi se před čtyřmi dny donesly řeči, že baron Nicholas Sanders se vypravil na cestu do strmých kopců, na panství Maclaurinů, které dosud pokrýval sníh. Ten Angličan mu nebyl cizí; bojoval vlastně před časem na MacBainově straně v lítém boji proti anglickým vetřelcům, kteří zapustili kořeny na půdě Maclaurinů. Když vyčerpávající válka skončila, MacBain se stal zemanem dvou klanů; svého vlastního a klanu Maclaurinů. Jako jejich nový vůdce se rozhodl dovolit Nicholasovi zůstat tak dlouho, než se zotaví ze svých dost těžkých zranění. MacBain byl přesvědčen, že tím vyjadřuje až přílišnou vstřícnost a vděčnost, ale měl pro to své důvody. Musel připustit, že baron Nicholas mu během bojů zachránil život. Zeman byl pyšný muž. Bylo pro něj obtížné, vlastně nemožné, vyjádřit dík, a tak, aby ocenil svou záchranu před anglickým mečem mířícím mu do zad, také on nenechal Nicholase vykrvácet až k smrti. Protože neměli s sebou zkušeného ranhojiče, MacBain sám vyčistil a ovázal baronovy rány. Avšak jeho šlechetnost se ani tady nezastavila, přestože měl pocit, že už dostatečně dluh oplatil. Když Nicholas sebral dost síly, aby se mohl vydat na cestu, MacBain mu věnoval nádherného černého koně a jeden ze svých kostkovaných plédů, které si měl obléci, aby mu zajistil bezpečnou cestu při návratu do Anglie.

Žádný jiný klan by se neodvážil vztáhnout ruku na někoho z MacBainů, a tak jeho pokrývka byla ve skutečnosti lepší ochranou než drátěná košile.

Ano, projevil tehdy až přílišnou laskavost, a teď chce baron opět využívat jeho pohostinnosti.

K čertu, opravdu bude muset toho muže zabít.

To byla jediná jasná myšlenka, která ho udržovala v dobrém rozpoložení. Tentokrát by si vzal Nicholasova koně on.

„Nakrm vlka jednou, MacBaine, a zamíří sem znovu; bude čenichat kolem a slídit po dalším žrádle.“

Tuto poznámku pronesl s jízlivostí v hlase zemanův první pobočník, mohutný plavovlasý voják jménem Calum. Jiskry v jeho očích naznačovaly, že ho baronův příjezd skutečně pobavil.

„Chystáš se ho zabít?“

MacBain dlouho přemýšlel o otázce, než odpověděl. „Snad.“ Jeho hlas zněl znuděně.

Calum se zasmál. „Baron Nicholas je odvážný muž, když si troufá sem přijet.“

„Ne tak odvážný,“ opravil ho MacBain. „Spíš pošetilý.“

„Vyjíždí už sem nahoru a má na sobě tvůj pléd, jako bys mu to dovolil, MacBaine.“

Keith, nejstarší z družiny Maclaurinů, vykřikl rázně svou zprávu, sotva dorazil ke dveřím.

„Chceš, abych ho zavedl dovnitř?“ zeptal se Calum.

„Dovnitř?“ zasupěl Keith. „Tady jsme víc venku než vevnitř, Calume. Střecha padla za oběť ohni a ze čtyř pořádných zdí zůstaly jen tři. Řekl bych, že jsme opravdu pod širým nebem.“

„To udělali Angličané,“ připomněl Calum zemanovi.

„Nicholas…“

„Přišel sem, aby zbavil půdu Maclaurinů těch vetřelců,“ připomněl MacBain svému pobočníkovi. „Nicholas nemá nic společného s tím drancováním.“

„Ale je to Angličan.“

„Na to jsem nezapomněl.“ Odstoupil od krbu, nad který se před okamžikem nakláněl, mumlaje kletby, když poleno vypadlo na podlahu a pak se kutálelo ven. Calum i Keith srovnali krok se svým velitelem. Zaujali svá místa po jeho boku u paty schodiště. MacBain své muže převyšoval. Byl to urostlý muž drsného zevnějšku i temperamentu, s tmavými, černohnědými vlasy a šedýma očima. I jeho postoj byl útočný. Stál pevně rozkročen, s pažemi zkříženými na mohutné hrudi a jeho výraz byl zachmuřený. Baron Nicholas spatřil zemana, sotva jeho kůň vyjel na vrchol.

MacBain vypadal vskutku rozezleně. Nicholas si připomněl, že to býval jeho obvyklý stav. Ale jeho výraz byl teď tak ponurý, že to baronovi vnuklo i jinou myšlenku. „Asi jsem se zbláznil,“ mumlal si sám pro sebe. Zhluboka se nadechl a pronikavě zahvízdal na pozdrav. Přidal k tomu mírný úsměv a zvedl na pozdrav sevřenou pěst.

Na MacBaina nijak baronovy způsoby nezapůsobily. Počkal,

až Nicholas vjede doprostřed pustého nádvoří, pak zvedl ruku a dal tak němý povel k zastavení.

„Myslel jsem, že jsem hovořil dost jasně, barone. Řekl jsem ti přece, aby ses už sem nevracel.“

„Ano, to jsi mi skutečně řekl,“ přisvědčil Nicholas. „Pamatuji si na to.“

„A pamatuješ si také na to, jak jsem ti říkal, že tě budu muset zabít, vstoupíš-li ještě jednou na moji půdu?“

Nicholas přikývl. „Mám dobrou paměť na sebemenší drobnost, MacBaine. Vzpomínám si na tvoji výhrůžku.“

„Má to tedy znamenat úmyslné neuposlechnutí?“

„Můžeš si to myslet,“ odpověděl Nicholas s nedbalým pokrčením ramen.

Úsměv na baronově tváři poněkud MacBaina zmátl. Cožpak si Nicholas myslí, že si s ním jen tak zahrává? Že by byl tak prostoduchý?

MacBain vydal dlouhý povzdech. „Svlékni si můj pléd, Nicholasi.“

„Proč?“

„Nechci, aby jej poskvrnila tvá krev.“

Jeho hlas se třásl hněvem. Nicholas doufal, že to jsou jen plané hrozby. Byl přesvědčen, že je stejně silný a mohutný jako zeman a na coul stejně vysoký. Přesto nechtěl s tím mužem bojovat. Kdyby zemana zabil, z jeho plánu by nezůstalo nic; a kdyby zeman zabil jeho, nikdy by se nedověděl, jaký úžasný to byl plán, protože by bylo příliš pozdě. Kromě toho byl MacBain v boji mnohem rychlejší. Ani nebojoval čestně, a tento rys na Nicholase dost zapůsobil.

„Ano, je to tvůj pléd,“ vykřikl na toho barbara. „Ale tato země, MacBaine, pořád patří mé sestře.“

MacBain se ještě více zachmuřil. Nerad slyšel tuto pravdu. Postoupil o krok vpřed a vytáhl z pochvy u boku meč.

„K čertu,“ zamumlal Nicholas, přehodil nohu přes hřbet hřebce a sestoupil. „S tebou to není vůbec snadné, MacBaine.“

Neočekával, že mu na to odpoví a také žádnou odpověď

nedostal. Sňal pléd, který měl přehozen jako praporec přes rameno, a rozprostřel ho na sedlo svého koně, pak sáhl pro meč. Jeden z družiny Maclaurinů přistoupil ke koni, aby ho odvedl. Nicholas mu věnoval jen málo pozornosti a pokoušel se také nevšímat si davu, který se začal shromažďovat v oblouku kolem nádvoří. Jeho mysl byla plně soustředěna na soupeře.

„Byl to tvůj švagr, kdo zničil tuto zemi a s ní i polovinu klanu Maclaurinů,“ zařval MacBain. „A já jsem snášel tvoji přítomnost už dost dlouho.“

Oba velikáni na sebe upírali hněvivé pohledy. Nicholas zavrtěl hlavou. „Drž se skutečnosti, MacBaine. Byl to manžel mé sestry, baron Raulf, kdo sem poslal toho psa Marshalla a jeho bídné pacholky, aby spravovali tuto půdu; ale když Raulf zemřel a moje sestra se vymanila z jeho moci, poslala mne, abych zbavil zemi těch proradných vazalů. Jí patří tato země, MacBaine. Tvůj král Vilém Lev se jí s lehkým srdcem vzdal, když Richard, ten dobrý muž, vládl Anglii a tak zoufale potřeboval peníze pro své křížové výpravy, ale Jan nikdy nepustí, co jednou bylo jeho. Věnoval tuto zemi svému věrnému služebníku Raulfovi a nyní, když Raulf zemřel, je Johanniným dědictvím. Je to její země, ať se ti to líbí, nebo ne.“

Vzpomínky na tyto ožehavé záležitosti oba muže ještě víc rozohnily. Vrhli se na sebe jako rozzuření býci; od jejich mohutných mečů začaly létat namodralé jiskry a řinčivé zvuky oceli narážející na ocel drásaly uši. Hluk se nesl po celém návrší a ozývalo se souhlasné mručení davu.

Ani jeden z obou bojovníků už nepromluvil jediné slovo. Boji věnovali každý kousek své síly i svého soustředění.

MacBain útočil, Nicholas se bránil a odrážel každou smrtící ránu.

Družina MacBainů i Maclaurinové byli s podívanou navýsost spokojeni. Někteří vyjadřovali mručením obdiv nad rychlými

pohyby Angličana; soudili, že Nicholas dokázal svou zručnost už tím, že zůstal naživu tak dlouho.

MacBain se najednou otočil vzad a nastavil baronovi nohu. Nicholas upadl, obrátil se a vyskočil rychle na nohy jako kočka ještě dříve, než mohl zeman využít příležitosti.

„Jsi proklatě nevlídný,“ prudce oddechoval Nicholas. MacBain se usmál. Mohl ukončit boj, když se Nicholas ocitl na zemi, ale nakonec si uvědomil, že už po boji netouží.

„Jsem tak výstřední, že tě nechám naživu, Nicholasi,“ oznámil MacBain, ztěžka dýchaje. Obočí se mu orosilo potem, když mávl mečem v širokém oblouku.

Nicholas zvedl svůj meč vzhůru, odrážeje prudkou ránu.

„Budou z nás příbuzní, MacBaine, ať se děje co se děje.“ Trvalo několik vteřin, než jeho prohlášení zeman strávil. Nepolevil však ve svém úsilí, když se zeptal: „Co tím myslíš, barone?“

„Chci se stát tvým švagrem.“

MacBain se nepokoušel skrýt údiv nad baronovým urážlivým a opravdu šíleným oznámením. Ustoupil o krok zpátky a pomalu sklonil meč.

„Cožpak jsi úplně přišel o rozum, Nicholasi?“

Baron se zasmál. Odhodil meč stranou. „Vypadáš, jako bys spolkl svůj meč, MacBaine.“

Poté co prohodil tuto poznámku, vrhl se hlavou proti zemanově hrudi. Padal, jako by se řítila kamenná zeď. Ta rána byla pořádně bolestivá, ale účinná. MacBain tiše zachroptěl. Oba bojovníci upadli. MacBain upustil meč. Nicholas zůstal ležet na baronovi. Byl příliš vyčerpán, aby se pohnul, a pociťoval příliš mnoho bolesti, než aby se mu chtělo. MacBain ho nakonec setřásl, zvedl se na kolena a chtěl znova sáhnout pro svůj meč, když najednou změnil rozhodnutí. Pomalu se obrátil a pohlédl na Nicholase.

„Oženit se s Angličankou?“

Zdálo se, že je zděšen. Také sotva lapal po dechu. Poslední pohled Nicholase značně uspokojil; on sám byl už schopný znovu

se pořádně nadechnout, takže se bude moci pochlubit tím, že se mu podařilo zemana pořádně vyčerpat.

MacBain se zvedl, pak pomohl na nohy Nicholasovi. Odstrčil

ho od sebe, aby si nemyslel, že tento čin byl projevem laskavosti, pak zkřížil paže na hrudi a očekával vysvětlení.

„A koho bych si podle tebe měl vzít?“

„Moji sestru.“

„Zešílel jsi.“

Nicholas zavrtěl hlavou. „Jestli se s ní neoženíš ty, král Jan ji provdá za barona Williamse. Je to ničemný lotr,“ dodal trochu radostnějším hlasem. „Pak ti pomáhej Bůh, MacBaine. Pokud se s ní Williams ožení, muži, které sem pošle, budou takoví, že Marshall se ti bude proti nim zdát laskavý jako málokdo.“ Zeman tuto zprávu přijal navenek lhostejně. Nicholas si mnul spánky ve snaze ulevit prudké bolesti hlavy a pokračoval. „Asi zabiješ každého, koho sem pošle,“ poznamenal.

„To máš naprostou pravdu, že to udělám,“ zavrčel MacBain.

„Ale Williams se bude mstít a pošle další… stále víc… a víc. Můžeš si dovolit riskovat trvalou válku s Anglií? Kolik Maclaurinů bude ještě muset zemřít, než to skončí? Pohlédni kolem sebe, MacBaine. Marshall a jeho lidé zničili téměř každou chýši.

Maclaurinové se obrátili k tobě o pomoc a uznali tě svým zemanem. Jsou na tobě závislí. Když se oženíš s Johannou, země bude podle práva patřit tobě. A král Jan nechá tu věc být.“

„Tvůj král schvaluje tento svazek?“

„Ano.“ Nicholasův hlas zněl důrazně.

„Proč?“

Nicholas pokrčil rameny. „Nejsem si jist. Chce dostat lady Johannu z Anglie, to vím. Několikrát se o tom zmínil. Zdá se, že ji chce znovu rychle provdat, a souhlasí s tím, že ti dá zpátky půdu Maclaurinů hned v den svatby. Já získám nárok na její anglická manství.“

„Ale proč?“ naléhal dále MacBain.

Nicholas si povzdechl. „Jsem přesvědčen, že moje sestra dobře ví, proč ji chce Jan usadit tak daleko – nazývá tento kraj koncem světa – ale nezmínila se, jaké důvody ho k tomu vedou.“

„Takže budeš mít z tohoto manželství také prospěch.“

„Nechci ta manství v Anglii,“ řekl. „Znamená to jen více každoročních daní a já mám co dělat, abych dal do pořádku své vlastní statky.“

„Tak proč jsi žádal pro svou sestru…“

Nicholas ho nenechal dokončit. „Jan dovede být nenasytný,“ přerušil ho. „Myslel si, že jen chráním svou sestru před baronem Williamsem, proto byl snad nakloněn mému návrhu ji za tebe provdat. Trval ovšem na velkém odstupném, ale to jsem již zaplatil.“

„Odporuješ sám sobě, barone. Jestli chce Jan dostat Johannu z Anglie, proč uvažuje o jejím sňatku s Williamsem?“

„Protože Williams je Janovi mimořádně oddán. Williams je

jako jeho věrný pes. Držel by mou sestru pod dohledem.“ Nicholas znovu potřásl hlavou. Tichým šeptem dodal: „Moje sestra se snad dověděla o jakýchsi ohavných Janových pletichách a Jan nechce, aby se musel obávat svých minulých hříchů. Ale ona nikdy nebude proti komukoliv vypovídat před soudem, ani proti králi ne, protože je žena a žádný soud ji nevyslechne. Jsou tu ovšem baroni, kteří uvažují o vzpouře proti králi. Lady Johanna by snad mohla podnítit jejich zlobu, kdyby prozradila něco z toho, co ví. Je to záhada, MacBaine, ale čím víc se nad tím zamýšlím, tím víc jsem přesvědčen, že se můj král skutečně obává toho, co lady Johanna ví.“

„Jestli to, co říkáš, je pravda, překvapuje mne, že ji dosud nedal zabít. Tvůj král je schopen takových ničemných skutků.“ Nicholas věděl, že nikdy nezíská MacBaina na svou stranu,

pokud k němu nebude zcela upřímný. Znovu přikývl. „Je schopen vraždy. Byl jsem s lady Johannou, když obdržela výzvu, aby přijela do Londýna. Viděl jsem její odezvu. Jsem přesvědčen, že si myslela, že se vydává na vlastní popravu.“

„Ale přesto je stále naživu.“

„Král ji dal přísně střežit. Má zvláštní pokoj a nesmí přijímat návštěvy. Žije celé dny ve strachu. Chci, aby se dostala z Anglie. Tak, že se provdá za tebe.“

Zemana příjemně překvapila baronova pravdomluvnost. Pokynul mu, aby ho následoval, a vydal se k ruinám, které teď byly jeho domovem. Nicholas vykročil zároveň s ním.

MacBain se ozval tichým hlasem: „Takže jsi to byl ty, kdo přišel na chytrý plán.“

„Ano,“ odpověděl. „A v posledním okamžiku. Jan byl

rozhodnut ji provdat za Williamse už před šesti měsíci, ale dovedla se ubránit.“

„Jak?“

Nicholas se zasmál. „Vyžadovala, aby bylo její manželství nejprve prohlášeno za neplatné.“

MacBain byl očividně překvapen. „Proč žádala o něco takového? Její manžel přece zemřel.“

„Byla to promyšlená taktika, která věc zdržela,“ vysvětloval Nicholas. „Vyskytl se sice svědek smrti jejího manžela, ale tělo se nikdy nenašlo. Má sestra řekla králi, že se nikdy neprovdá, dokud zbude jen stéblo naděje, že baron Raulf dosud žije. Nezemřel v Anglii, jak víš. Prodléval ve městě vystavěném na vodě, působil tam jako králův zplnomocněnec, když došlo k neštěstí. Král jí to neměl v úmyslu odepřít, ale protože má v této době tolik potíží s církví, musel věc vyřídit legální cestou. Johanna právě obdržela příslušné dokumenty. Neplatnost manželství byla potvrzena.“

„Kdo byl svědkem smrti jejího manžela?“

„Proč se ptáš?“

„Jen ze zvědavosti,“ odpověděl MacBain. „Víš to?“

„Ano,“ odpověděl Nicholas. „Byl to Williams.“

Gabriel si uložil tuto krátkou informaci někam hluboko. „Proč mi dáváš přednost před anglickým baronem?“

„Williams je netvor a nemohu snést pomyšlení na to, že by se moje sestra ocitla v jeho moci. Ty znamenáš menší zlo. Vím, že s ní budeš zacházet slušně… pokud si tě vezme.“

„Co je to za nesmysl? Ona o tom přece nebude rozhodovat.“

„Bojím se, že ano,“ prohlásil Nicholas. „Johanna se s tebou musí nejprve setkat a pak se rozhodne. To je to nejlepší, co mohu pro ni udělat. Abych pravdu řekl, nevezme si kohokoliv, bude-li moci platit králi za to, aby mohla zůstat neprovdána.

Tomu alespoň věří. Já to však vím lépe. Král ji provdá tak jako tak.“

„Cožpak je tvůj král tak chtivý člověk,“ řekl MacBain, „nebo je to zvláštní trest za to, aby tvá sestra byla ochotna podřídit se?“

„Daň?“ zeptal se Nicholas.

MacBain přikývl. „Ne,“ odpověděl Nicholas. „Jan může přinutit vdovy svých vazalů, aby se znovu provdaly. Jestli se

rozhodou zůstat neprovdány nebo si chtějí vybrat manžela samy, nu, pak mu budou muset platit každoroční tučnou daň.“

„Zmínil ses, že jsi už odstupné zaplatil. Předpokládáš tedy, že budu pro Johannu přijatelný?“

Nicholas přikývl. „Má sestra neví, že jsem poplatek již zaplatil, a rád bych, aby ses o tom nezmiňoval, až se s ní setkáš.“ MacBain založil ruce za zády a vstoupil dovnitř. Nicholas ho následoval

„Musím tvůj návrh nejprve uvážit,“ prohlásil zeman.

„Myšlenka na to, že bych se měl oženit s Angličankou, je silné sousto, a přidáme-li skutečnost, že je to zároveň tvá sestra, je to téměř nemyslitelné.“

Nicholas věděl, že ho zeman urazil. Nevadilo mu to. MacBainovu povahu poznal už dost dobře během válek proti Marshallovi a jeho stoupencům.

Zemanovo chování bylo navenek poněkud hrubé, ale zároveň to byl statečný a ušlechtilý muž.

„Je tu ještě něco jiného, co bys měl uvážit předtím, než se rozhodneš,“ řekl Nicholas.

„Co je to?“

„Johanna je neplodná.“

MacBain přikývl, aby dal Nicholasovi najevo, že slyšel, ale dlouho k tomuto sdělení neřekl nic. Pak pokrčil rameny. „Už mám syna.“

„Míníš tím Alexe?“

„Ano.“

„Bylo mi řečeno, že jeho otcem mohou být alespoň tři další muži.“

„To je pravda,“ dosvědčil MacBain. „Jeho matka byla markytánka. Nemohla označit muže, který zplodil Alexe. Věřila, že jsem to byl já. Zemřela při porodu chlapce. Prohlásil jsem ho za svého.“

„Prohlásil to i někdo z těch dalších mužů?“

„Ne.“

„Johanna ti nemůže dát děti. Bude v budoucnu záležet na skutečnosti, že je Alex nelegitimní?“

„Nebude to vadit,“ oznámil MacBain pevným a rozhodným

hlasem. „Já jsem také z nemanželského lože.“

Nicholas se rozesmál. „Míníš tím, že když jsem tě v ohni boje proti Marshallovi nazýval bastardem, neurážel jsem tě, ale měl jsem pravdu?“

MacBain přisvědčil. „Zabil jsem jiné za to, že mne takto nazvali, Nicholasi. Uvědom si, že jsi měl velké štěstí.“

„Budeš také šťastný, rozhodne-li se lady Johanna pro svatbu s tebou.“

MacBain zavrtěl hlavou. „Chci, co mi po právu patří. Pokud je pro získání této země nutné oženit se s dračicí, udělám to.“

„Proč si myslíš, že je dračice?“ zeptal se Nicholas, zmaten MacBainovým závěrem.

„Už jsi dostatečně vykreslil její povahu,“ odpověděl MacBain.

„Zřejmě je to umíněná žena, protože odmítla svěřit se svému bratrovi, když se ptal, co se dověděla o jejich králi. Potřebuje muže, který jí bude vládnout – takový byl smysl tvých slov, Nicholasi, tak se nedívej tak překvapeně – a nakonec, je navíc neplodná. To vypadá přitažlivě, ne?“

„Ano, ona je přitažlivá.“

MacBain se ušklíbl. „Netěší mě vyhlídky na budoucnost v roli jejího manžela, ale máš pravdu, budu s ní zacházet slušně. Jsem přesvědčen, že najdeme cestu, jak si vzájemně nepřekážet.“ Zeman nalil víno do dvou stříbrných pohárů a podal jeden Nicholasovi. Oba zvedli číše na přípitek a vyprázdnili jejich obsah. Nicholas dobře znal zvyky na Vysočině. Okamžitě říhl. MacBain souhlasně přikývl.

„Zřejmě chceš také říci, že se sem vrátíš, kdykoliv se ti zachce?“

Nicholas se zasmál. Zdálo se, že MacBaina tato možnost pořádně znepokojuje.

„Budu muset vzít s sebou několik tvých plédů,“ řekl posléze.

„Jistě bys nechtěl, aby se něco stalo tvé nevěstě, že?“

„Dám ti jich víc než dost, Nicholasi,“ přisvědčil MacBain.

„Chci, aby tě doprovázelo alespoň třicet ozbrojenců. Každý bude mít na sobě mé barvy, abyste byli v bezpečí. Propustíš je, jakmile se dostanete k Bystrému potoku. Na naši půdu můžeš vstoupit jen ty a tvá sestra. Rozumíš?“

„S těmi plédy jsem jen žertoval, zemane. Dovedu ochránit svou sestru.“

„Učiníš, jak jsem řekl,“ přikázal zeman.

Nicholas přisvědčil. Zeman pak změnil téma. „Jak dlouho byla Johanna provdána?“

„Něco přes tři roky. Johanna netouží po novém sňatku,“ řekl Nicholas. „Ale krále Jana nezajímá přání mé sestry. Drží ji pod zámkem v Londýně. Dovolil mi u ní pouze krátkou návštěvu a po celou dobu neopustil pokoj. Jak už jsem ti řekl, má sestra je teď volná a on se chce o ni postarat, MacBaine.“

MacBain se zamračil. Nicholas se náhle usmál. „Jak se ti líbí možnost, že právě ty vyjdeš vstříc přání krále Jana?“

Zemana jeho poznámka nepobavila. „Dostanu půdu,“ podotkl.

„To je vše, na čem záleží.“

Nicholasovu pozornost upoutal obrovský MacBainův ovčák, který se blížil mohutnými skoky. Zvíře působilo hrozivě i svým šedohnědým zbarvením a temnýma očima. Nicholas si pomyslel, že váží jistě téměř tolik, co on sám. Pes spatřil barona, když se vynořil zpoza rohu, a skákal dolů po schodech. Ozvalo se tiché, děsivé zavrčení, při kterém Nicholasovi vstávaly vlasy na hlavě. MacBain vykřikl příkaz v gaelštině. Jeho příšerný miláček se ihned stáhl do kouta.

„Dám ti radu, MacBaine. Ukryj tu hroznou obludu, až sem přijedu s Johannou. Když se na vás dva podívá, otočí se zpátky a zastaví se až v Anglii.“

MacBain se rozesmál. „Pamatuj si má slova, Nicholasi. Ona mne nezavrhne. Vezme si mne.“

KAPITOLA 3

„Nevezmu si ho, Nicholasi. Musel jsi přijít o rozum, když si myslíš, že bych jen mohla pomyslet na to, že se stanu jeho manželkou.“

„Vnější dojem klame, Johanno,“ podotkl její bratr. „Počkej, až ho uvidíš zblízka. Jistě si všimneš laskavosti v jeho očích.

MacBain se k tobě bude chovat vlídně.“

Zavrtěla hlavou. Ruce se jí třásly tak zoufale, že téměř upustila otěže svého koně. Sevřela pevněji kožené řemínky a pokoušela se

nehledět s otevřenými ústy na drsného bojovníka… a na příšerně vyhlížející zvíře u jeho boku.

Blížili se k nádvoří zpustošeného sídla. Zeman stál na schodech vedoucích do rozpadající se tvrze. Nezdálo se, že by ho pohled na ni nějak zvlášť těšil.

Ona byla pohledem na něho přímo zděšena. Zhluboka se nadechla ve snaze uklidnit se, pak zašeptala: „Jaké má oči?“ Bratr nevěděl.

„Všiml sis laskavosti v jeho očích, a nevíš, jakou mají barvu?“ Přistihla ho a oba to věděli. „Muži si nevšímají tak bezvýznamných znaků,“ hájil se.

„Říkal jsi mi, že je to ušlechtilý muž s příjemným hlasem a úsměvem. Teď se ale nesměje, že, Nicholasi?“

„Teď, Johanno…“

„Lhal jsi mi.“

„Nelhal jsem ti,“ odporoval. „MacBain mi zachránil život, nejednou, ale dvakrát během té války proti Marshallovi a jeho lidem a odmítá se o tom jen zmínit. Je to pyšný muž, ale počestný. Musíš mi věřit. Nenavrhoval bych, aby ses za něj provdala, kdybych nebyl přesvědčen, že to bude vhodný svazek.“

Johanna mu neodpověděla. Zmocnila se jí panika. Její zrak zamířil opět k obrovitému válečníkovi a ošklivému zvířeti. Nicholas se obával, že jeho sestra snad omdlí. V duchu vymýšlel nějakou vhodnou poznámku, kterou by ji uklidnil.

„MacBain je ten vlevo, Johanno.“

Jeho žert ji nerozveselil. „Je to urostlý muž, že?“ Bratr se natáhl a pohladil její ruku. „Není větší než já,“ odpověděl.

Odsunula jeho ruku. Nechtěla, aby ji utěšoval. Nechtěla ani, aby cítil, jak se třese opovrženíhodným strachem.

„Většina žen by si přála mít urostlého manžela, který by je chránil. MacBainova výška by ti měla vyhovovat a svědčit v jeho prospěch.“

Zavrtěla hlavou. „Svědčí proti němu,“ prohlásila.

Neustále zírala na zemana. Měla pocit, že jí roste před očima. Čím blíže přijížděli, tím byl větší.

„Je hezký.“

Vyhrkla své zjištění hlasem znějícím spíš jako obvinění. „Když myslíš.“ Nicholas se rozhodl s ní souhlasit. „To také svědčí proti němu. Nechci se provdat za hezkého muže.“

„Říkáš nesmysly.“

„Nemusím mluvit rozumně. Už jsem se rozhodla. Nechci si ho vzít. Odvez mě domů, Nicholasi. Teď hned.“

Nicholas trhl uzdou, aby zastavil jejího koně, pak ji přiměl, aby

se na něho podívala. Strach, který spatřil v jejích očích, mu působil bolest u srdce. Jenom on věděl, jaký očistec zažila v manželství s Raulfem, a ačkoliv o tom nemluvila, dovedl si představit, jak hrozné pocity teď prožívá. Jeho hlas byl tichý a vroucí, když řekl:

„Věř mi, Johanno, MacBain ti nikdy neublíží.“ Nebyla si jista, má-li mu věřit, nebo ne. „Nikdy bych nedovolila, aby mi ublížil.“

Její prudká odpověď ho rozesmála. Raulf nebyl schopen zničit její duši. Nicholas to považoval za boží požehnání.

„Mysli na všechny důvody, pro které by sis ho měla vzít,“ řekl.

„Zbavíš se krále Jana a jeho nohsledů a tady ti dají pokoj. Budeš tu v bezpečí.“

„To stojí za úvahu.“

„MacBain nenávidí Anglii a našeho krále.“

Kousla se do spodního rtu. „To je další dobrý důvod svědčící v jeho prospěch,“ připustila.

„Toto místo, ačkoliv teď vypadá tak zpustle, se stane jednoho dne rájem a ty ho pomůžeš znovu vybudovat. Budou tě tu potřebovat.“

„Ano, pomohla bych při jeho obnově,“ řekla. „A opravdu toužím po teplém počasí. Je pravda, že jsem souhlasila přijet sem

jen proto, že jsi mě přesvědčil, že tato země je mnohem blíž slunci. Nevím, proč jsem si to neuvědomila dříve. Musím přiznat, že nemuset nosit těžký plášť déle než jeden měsíc v roce mi udělá ohromnou radost. Říkal jsi přece, jak je podivné, že je zde v tomto ročním období dosud tak mrazivé počasí.“

Dobrotivý Bože, úplně zapomněl na tu malou lež. Johanna nesnášela chlad a nevěděla o Vysočině vůbec nic. Úmyslně klamal ve své snaze dostat ji v bezpečí z Anglie a nyní začal pociťovat pořádné výčitky svědomí. Navíc do svých pletich zatáhl i dalšího

člověka; požádal otce MacKechnieho, aby neprozradil jeho výmysly.

Kněz měl své vlastní důvody, proč chtěl, aby se lady Johanna provdala za zemana MacBaina, a mlčel pokaždé, když se Johanna zmínila o teplém, slunečném podnebí. Vždycky ale vrhl na Nicholase zlobný pohled, když na to přišla řeč.

Nicholas si povzdechl. Myslel si, že až Johanna uvidí sníh po kolena, uvědomí si, že jí lhal. Doufal ale, že se do té doby její názor na MacBaina změní.

„Nechá mě samotnou, Nicholasi?“

„Ano.“

„Neřekl jsi mu o ničem z mého manželství s Raulfem?“

„Ne, jistěže ne. Neporušil bych slovo, které jsem ti dal.“ Přikývla. „A ví, že nemohu mít děti?“

Tuto záležitost probírali cestou na Vysočinu alespoň tucetkrát. Nicholas už nevěděl, co by jí měl říci, aby ji uklidnil. „On to ví, Johanno.“

„A proč mu to nevadí?“

„Chce tu půdu. Je teď zemanem a musí dát přednost zájmům svého klanu nad svými vlastními. Manželství s tebou je pro něho jen prostředkem, kterým může dosáhnout svého cíle.“

Byla to otevřená, čestná odpověď. Johanna přikývla. „Setkám se s ním,“ souhlasila konečně. „Ale nemohu ti slíbit, že si ho vezmu, takže se ještě nezačínej usmívat, Nicholasi.“ MacBaina už začínalo unavovat čekání na to, až k němu přijde jeho nevěsta. Začal scházet dolů po schodech, zrovna když ona

pobídla svého koně vpřed. Stále jí ještě neviděl do tváře, protože ji zcela zahalovala černá pelerína a kápě. Její drobná postava ho však překvapila. Očekával mnohem vyšší ženu, podobnou Nicholasovi. Její vzhled však nebyl pro něho důležitý. Manželství byla praktická záležitost, nic víc. Předpokládal ale, že Nicholasova sestra bude mít stejně tmavou pleť jako on a kaštanové vlasy.

Mýlil se. Nicholas seskočil z koně první. Podal uzdu jednomu z vojáků a přistoupil k Johanně, aby jí pomohl sesednout.

Byla dost malého vzrůstu. Temenem hlavy sotva dosahovala k bratrovým ramenům. Nicholas ji objal kolem ramen a usmál se na ni. Bylo zřejmé, že má o svoji sestru velkou starost. MacBain si

pomyslel, že svou bratrskou oddanost trochu přehání.

Zatímco Johanna rozvazovala šňůru spojující její plášť, vojáci

se seřadili za svým velitelem. Maclaurinové se shlukli do houfu za svým zemanem k levé straně širokých schodů, zatímco MacBainové se seřadili za svým vůdcem napravo. Za několik vteřin se všech šest schodů zaplnilo zvědavými muži. Všichni chtěli vidět zemanovu nevěstu.

MacBain uslyšel tiché souhlasné mručení, sotva Johanna sňala plášť a podala jej bratrovi. MacBain měl v úmyslu nevydat ani zvuk, ale najednou si nebyl jist, jestli se mu to podařilo. Pohled na ni mu vyrazil dech.

Nicholas nikdy nehovořil o Johannině zevnějšku a MacBaina nezajímala natolik, aby se na její vzhled zeptal. Nyní se díval na barona a spatřil v jeho očích smích. Poznal, že mě to vyvedlo z míry, pomyslel si. MacBain se snažil nedat najevo svůj údiv a obrátil plnou pozornost ke krásné ženě kráčející mu vstříc.

Panebože, jaká to byla líbezná dívka! Plavé vlnité vlasy sahající až po pás se jí vlnily při každém kroku. Ta žena snad

neměla žádnou vadu. Kořen jejího nosu byl poset několika pihami. Líbilo se mu to. Oči měly živou modrou barvu, její pleť byla hladká a čistá, a ústa, ach Bože, její ústa by přivedla na hříšné myšlenky i svatého. I to se mu líbilo.

Někteří vojáci Maclaurinů neovládli své chování tak jako jejich pán. Dva muži stojící hned za svým zemanem dlouze zahvízdli uznáním. Ale MacBaina jejich neotesané chování urazilo. Napůl se otočil, uchopil oba muže za krk a mrštil s nimi jako s břevny na okraj schodů. Ostatní vojáci museli ustoupit z cesty.

Johanna se náhle zastavila, pohlédla na vojáky ležící na zemi, pak opět zvedla zrak k jejich zemanovi. Nevypadal ani trochu rozrušeně.

„Ušlechtilý člověk?“ zašeptala Nicholasovi. „To byla také lež, že?“

„Dej mu naději, Johanno. Dlužíš jemu i mně tak mnoho.“ Věnovala bratrovi rozladěný pohled a pak se otočila zpátky k zemanovi.

MacBain postoupil o krok kupředu. Jeho ovčák se mu držel po boku a znovu se otřel o jeho nohu.

Johanna se začala modlit, aby měla dost odvahy pokračovat v cestě. Když byla válečníkovi vzdálena jen na krok, zastavila se a obřadně se uklonila.

Kolena se jí třásla tak, že byla ráda, že se vůbec drží na nohou. Když skláněla hlavu, uslyšela hlasité zasupění a několik zamručení. Nevěděla, jestli jsou to zvuky obdivu nebo zavržení. Zeman byl zahalen do svého plédu. Měl úžasně svalnaté nohy. Pokoušela se na ně neupírat oči.

„Dobrý den, zemane MacBaine.“

Hlas se jí třásl. Bála se ho. MacBain nebyl překvapen. Pohled na něho odradil nejednu mladou ženu a vrátil ji do bezpečného příbytku jejího otce. Nikdy se nepokoušel změnit jejich mínění prostě proto, že na tom neměl žádný zvláštní zájem.

Ale teď zájem měl. Nikdy nepřiměje tu ženu, aby si ho vzala, pokud se mu nepodaří udělat něco, aby ji zbavil strachu. Neustále upírala vystrašený pohled na jeho psa. MacBain pochopil, že i ten pes ji děsí.

Nicholas se mu nijak nesnažil pomoci. Jen tam stál a usmíval se jako prosťáček.

MacBain ho upřeným pohledem vyzýval o pomoc. Když lady Johanna rychle ustoupila o krok zpátky, uvědomil si, že to neměl dělat.

„Hovoří gaelsky?“

MacBain se obrátil s touto otázkou k Nicholasovi. Odpověděla Johanna. „Učila jsem se vašemu jazyku.“

Ale nepromluvila gaelsky, když odpovídala. Ruce měla zkříženy před sebou. Svírala je tak pevně, až jí zbělely klouby. Běžná rozmluva by ji snad měla uklidnit, řekl si MacBain. „A jak dlouho ses učila našemu jazyku?“

Její mysl byla prázdná. Byla to jeho chyba, samozřejmě. Jeho pohled byl tak zanícený, tak znepokojující, až se zdálo, že není schopna dát dohromady jedinou myšlenku. Ach Bože, ani si nedokázala vzpomenout, o čem to mluvili.

Trpělivě se jí otázal znovu. „Téměř čtyři týdny,“ vyhrkla. Nezasmál se. Jeden z jeho vojáků zasupěl překvapením, ale MacBain ho pohledem zarazil.

Nicholas se na svou sestru mračil, rád by věděl, proč neříká

zemanovi pravdu. Uplynuly spíš čtyři měsíce od doby, kdy ji začal vyučovat otec MacKechnie. Zahlédl v očích své sestry záchvěv paniky, když na něj pohlédla, a pak porozuměl. Johanna byla prostě příliš nervózní, aby mohla jasně uvažovat.

MacBain rozhodl, že nepotřebuje u tak důležitého setkání žádné obecenstvo.

„Nicholasi, počkej zde. Tvá sestra a já si půjdeme promluvit dovnitř.“

Poté co vyslovil tento příkaz, postoupil MacBain kupředu, aby uchopil Johannu za paži. Pes ho následoval. Instinktivně couvla, pak si uvědomila, co udělala a jak zbabělé to muselo zemanovi připadat, a rychle udělala opět krok vpřed.

Mohutná bestie na ni zavrčela. MacBain psa utišil krátkým gaelským povelem. Zvíře okamžitě vydalo tichý hrozivý zvuk. Zdálo se, že Johanna má blízko ke mdlobám. Nicholas věděl, že potřebuje jen čas, aby se zase vzchopila. Udělal krok vpřed.

„Proč jste nedovolil mým mužům a otci MacKechniemu překročit Bystrý potok?“ otázal se.

„Tvá sestra a já se musíme napřed dohodnout, než sem bude moci přijít kněz. A tvoji muži nikdy nevstoupí na tuto půdu,

Nicholasi. Už jsi zapomněl na mé podmínky? Mluvili jsme přece o podrobnostech při tvé poslední návštěvě.“

Nicholas kývnutím hlavy přisvědčil. Nevěděl už, na co by se ještě zeptal.

„Otec MacKechnie byl velmi rozhořčen vaším rozkazem, aby čekal dole,“ řekla Johanna.

MacBain se nezdál příliš znepokojen ztrátou přízně duchovního. Pokrčil rameny. Její oči se překvapením rozšířily.

Během svého manželství s Raulfem se naučila mít strach z kněží; ti, které znala, byli mocní a nemilosrdní. Ale MacKechnie nebyl jako oni. Byl to laskavý muž, který riskoval svůj život tím, že se odvážil do Anglie, aby se mohl přimluvit za klan Maclaurinů.

Nepřipustí, aby mu teď někdo ubližoval. „Otec MacKechnie je vyčerpán dlouhou cestou, můj pane a jistě by uvítal trochu jídla a pití. Ukažte mu, prosím, svou pohostinnost.“

MacBain přikývl. Obrátil se ke Calumovi. „Postarej se o to,“ přikázal.

Myslel, že souhlas s její žádostí ji snad zbaví strachu z něho. Konec konců, právě přece ukázal, že dovede být přívětivý. Ale ona pořád vypadala, jako by chtěla utéci. K čertu, ta byla ale ustrašená! Jeho pes tomu určitě napomáhal.

Její oči se k němu neustále stáčely a pokaždé, když na něm utkvěly, pes na ni zavrčel.

MacBain ji měl v úmyslu uchopit za ramena a odvést dovnitř, ale pak změnil svůj názor. Ta myšlenka ho pobavila, ale neusmál se. Ovládl se, nabídl jí ruku a prostě čekal, co udělá.

Z pohledu do jeho očí poznala, že ví, jak se ho bojí, a že je zároveň pobaven její bázní. Přinutila se zhluboka se nadechnout a pak vložila svou ruku do jeho.

Každý kousek jeho těla byl obrovitý. Jeho ruce byly alespoň dvakrát tak velké jako její a zcela jistě cítil, jak se třese. Byl to nicméně zeman a ona věděla, že by nikdy nezískal tak mocné postavení, kdyby neměl alespoň trochu ušlechtilé mravy, a proto se domnívala, že mu nebude vadit její ostýchavé chování.

„Proč se třeseš?“

Pokusila se ruku odtáhnout. Nedovolil jí to. Držel ji a neměl v úmyslu ji pustit.

Než mohla Johanna uspokojivě odpovědět na jeho otázku, otočil se a vedl ji nahoru do schodů a ke dveřím.

„To dělá to vaše neobvyklé počasí,“ vyhrkla.

„Naše co?“ vyhlížel zmateně.

„To nic, zemane.“

„Vysvětli mi, co tím míníš,“ přikázal.

Povzdechla si. „Nicholas mi říkal, že počasí je tu slunečné a teplé po celý rok… myslela jsem, že ti o tom říkal…“ Chtěla lhát, ale pak si to rozmyslela. Zeman by možná nerozuměl tomu, jak ji ohavné výmysly jejího bratra o Vysočině pobavily.

„Cože?“ zeptal se MacBain, udiven tím, že se náhle začervenala.

„Říkal, že je neobvyklé, abyste tady měli tak chladné větry,“ řekla.

MacBain téměř vybuchl smíchy. Včas se však zarazil. Počasí bylo na toto roční období neobvykle teplé.

Ani se neusmál. Už se ukázalo, že ta dívka má citlivou duši, a

usoudil, že výsměch její naivitě by nepomohl zlepšit mínění o něm.

„A ty věříš všemu, co ti řekne tvůj bratr?“ zeptal se.

„Ano, ovšem,“ odpověděla tak, že bylo zřejmé, jak je svému bratrovi oddána.

„Chápu.“

„Chlad je příčinou toho, že se třesu,“ řekla, protože si nedovedla vymyslet lepší lež.

„Ne, to není pravda.“

„Není?“

„Bojíš se mne.“

Čekal, že mu bude znovu lhát. Překvapila ho její pravdivá odpověď. „Ano,“ přiznala. „Bojím se tě. A bojím se také tvého psa.“

„Tvá odpověď mne těší.“

Konečně ji pustil. Byla tak překvapena jeho poznámkou, že zapomněla vyprostit svou ruku z jeho.

„Máš radost z toho, jak se tě bojím?“

Usmál se. „Věděl jsem hned, že se mě bojíš, Johanno. Jsem rád, že jsi to přiznala. Mohla jsi lhát.“

„Poznal bys, že lžu.“

„Ano.“

Jeho slova zněla velmi domýšlivě, ale nebyla urážlivá – očekávala nadutost u muže tak velikého a divoce vyhlížejícího, jako byl tento válečník. Uvědomila si, že se ho ještě drží, a ihned ho pustila. Pak se rozhlédla kolem vchodu. Vpravo bylo široké schodiště se zdobeným dřevěným zábradlím. Kolem schodiště

vedla chodba do zadní části tvrze a po levé straně vchodu byl vstup do velkého sálu. Zbyly z něho ruiny. Johanna stála na prahu a zírala na obraz zkázy. Stěny byly ožehnuté ohněm, střecha nad sálem, nebo alespoň trámy, které z ní zbyly, visely dolů v dlouhých pásech opírajících se o zčernalé zdi. Ve vzduchu stále čpěl pach starého kouře.

Johanna sestoupila po schodech a vydala se napříč sálem. Pohled na tu zkázu ji tak skličoval, až jí bylo do pláče.

MacBain zpozoroval na její tváři změnu, když se rozhlížela po místnosti.

„Tohle mají na svědomí lidé mého manžela, že?“

„Ano.“

Obrátila se k němu. Smutek v jejích očích ho skutečně potěšil. Ta žena měla svědomí.

„Byla zde spáchána strašná nespravedlnost.“

„To je pravda,“ souhlasil. „Ale za to ty nemůžeš.“

„Mohla jsem se pokusit prosit svého manžela…“

„Pochybuji, že by tě vůbec vyslechl,“ prohlásil MacBain.

„Řekni mi něco, Johanno. Věděl o tom, jakou spoušť tady způsobili jeho vazalové, nebo to netušil?“

„Věděl, čeho je Marshall schopen,“ odpověděla.

MacBain přikývl. Složil ruce za zády a neustále na ni hleděl.

„Pokusila ses napravit tu nepravost,“ poznamenal. „Poslala jsi sem za Marshallem svého bratra.“

„Vazal mého manžela si myslel, že se stal polobohem. Nechtěl ani slyšet zprávu, že Raulf nežije, a že už zde nemá co dělat.“

„Vždycky tu byl zbytečný.“ MacBainův hlas ztvrdl. Souhlasně přikývla. „Ano, nikdy ho zde nebylo zapotřebí.“ Povzdechl si.

„Marshall získal moc. Jen velmi málo mužů se jí dokáže vzdát.“

„Ty ano?“

Její otázka ho překvapila. Už už chtěl odpovědět kladně,

ovšemže by dovedl, ale pak si uvědomil své nové postavení a to, že vlastně neví, zda by se dokázal vzdát své moci.

„Ještě jsem neměl možnost se přesvědčit,“ přiznal. „Chtěl bych doufat, že kdyby to bylo pro dobro klanu, udělal bych vše, o co by mne požádali, ale nemohu to říci jistě, dokud se v takové situaci neocitnu.“

Jeho upřímnost na ni zapůsobila. Usmála se. „Nicholas se na tebe zlobil, protože Marshall zmizel, a ty jsi nechtěl, aby ho pronásledoval. Říkal, že vy dva jste se pohádali a on pak tvrdě usnul. Když se probudil, Marshall se mu válel u nohou.“ MacBain se usmál. Nicholas určitě trochu upravil tu krvavou historii.

„Provdáš se za mne, Johanno.“

Znělo to důrazně. Už se neusmíval. Johanna se obrnila proti jeho hněvu a pak pomalu zavrtěla hlavou.

„Vysvětli mi, jaký důvod ti v tom brání,“ přikázal jí.

Znovu zavrtěla hlavou. MacBain nebyl zvyklý, aby mu někdo

odporoval, ale nechtěl dávat najevo svoji netrpělivost. Věděl, že není příliš zběhlý v hovoru s ženami. Neuměl se dost dobře dvořit jemnému pohlaví a bylo mu jasné, že celou rozmluvu vede špatným směrem.

Proč proboha měla mít Johanna možnost výběru? Nicholas jí prostě mohl oznámit, že se má provdat, a byl by konec. K tomuto rozhovoru vůbec nemuselo dojít. K čertu, teď už mohl probíhat svatební obřad a oni by si slibovali věrnost.

„Nemám rád ustrašené ženy.“

Johanna se napřímila. „Nejsem ustrašená,“ odpověděla.

„Naučila jsem se být opatrná, můj pane, ale nikdy jsem nebyla ustrašená.“

„Vím.“ Nevěřil jí.

„Nelíbí se mi urostlí a hezcí muži.“

„Ty myslíš, že jsem hezký?“

Jak se mu podařilo obrátit její slova v poklonu? Vypadal překvapeně, jako kdyby si nebyl vědom své přitažlivosti.

„Nerozuměl jsi mi, pane,“ řekla mu. „Přitažlivost svědčí proti tobě.“ Nedbala na jeho nedůvěřivý výraz a pokračovala: „A především se mi nelíbí vysocí muži.“

Věděla, že to zní podivně. Bylo jí to jedno. Už neměla v

úmyslu couvnout. Dívala se mu přímo do očí, přitom zkřížila ruce a mračila se na něho. Za krkem ji málem chytala křeč, když hleděla k němu nahoru.

„Co si myslíš o mém mínění, pane?“

V jejím postoji a hlase byla výzva. Teď se mu statečně postavila. Pocítil náhlé nutkání rozesmát se.

Místo toho si povzdechl. „Je to hloupé mínění,“ řekl jí tak odměřeně, jak jen dokázal.

„Možná,“ souhlasila. „Ale nic nemění na tom, co cítím.“ MacBain soudil, že už promrhal rozmluvou dost času. Byl nejvyšší čas, aby pochopila, co bude následovat.

„Uvědom si, že odtud neodejdeš. Zůstaneš se mnou, Johanno. Zítra budeme mít svatbu. To není jen nějaké mínění. To je skutečnost.“

„Ty by ses se mnou oženil proti mé vůli?“

„Ano.“

Zatraceně, zase se začala tvářit vyděšeně. Takový projev se mu nelíbil. Znovu se pokusil rozumně s ní promluvit, aby získal její souhlas. Není přece žádný lidožrout. Mohl by být pro ni přijatelný.

„Změnila jsi svůj názor v poslední chvíli a teď se chceš vrátit do Anglie? Nicholas mi řekl, že toužíš Anglii opustit.“

„Ne, nezměnila jsem názor, ale…“

„Můžete si dovolit platit daň svému králi, abys mohla zůstat svobodná?“

„Ne.“

„Je v tom baron Williams? Nicholas se mi zmínil, že ten Angličan se chce s tebou oženit.“ Nedal jí čas na odpověď. „Na tom nezáleží. Nenechám tě odejít. Žádný jiný muž tě nedostane.“

„Nechci barona Williamse.“

„Když slyším to znechucení ve tvém hlase, mám si myslet, že baron je také urostlý krasavec?“

„Je hezký, pokud považujete za hezká prasata, můj pane, je malý vzrůstem, a ještě menší duchem. Pro mne je naprosto nepřijatelný.“

„Chápu,“ protahoval slova MacBain. „Takže tobě se nelíbí jak velcí, tak malí muži. Mám pravdu?“

„Tropíš si ze mne žerty.“

„Ne, dělám si žerty z tvých hloupých prohlášení. Nicholas je zrovna tak velký jako já,“ připomněl jí.

„Ano, ale můj bratr by mi nikdy neublížil.“

Pravda byla venku. Vyhrkla ta slova bez uvážení. MacBain zvedl překvapením obočí.

Johanna sklopila oči k zemi, ale předtím si všiml, že zčervenala.

„Pokus se to prosím pochopit, zemane. Když mne kousne

štěně, budu mít dost velkou naději na přežití, ale když mne kousne vlk, nevěřím, že bych měla vůbec nějakou.“

S obrovským úsilím se pokoušela zůstat statečná, ale síly jí vypovídaly. Její děs byl opravdový a MacBain usoudil, že pramení z jejích minulých zkušeností.

Uplynula chvíle mlčení. MacBain hleděl na ni. Ona se neustále dívala na zem.

„A tvůj manžel…“

„Nechci o něm hovořit.“

Dostal svou odpověď. Postoupil o krok k ní. Necouvla. Položil jí ruce na ramena a požádal ji, aby se na něho podívala. Tentokrát poslechla.

Když promluvil, jeho hlas byl tichý a strohý. „Johanno?“

„Ano, pane?“

„Já nekoušu.“ KAPITOLA 4

Byli oddáni následujícího dne odpoledne. MacBain souhlasil s tím, že počká tak dlouho, aby otec MacKechnie mohl připravit řádný obřad.

Byl to však jediný ústupek, který připustil. Johanna se chtěla vrátit do tábora a strávit noc ve vlastním stanu v blízkosti svého bratra, kněze a své věrné družiny. Zeman MacBain o tom nechtěl

ani slyšet. Nařídil jí, aby spala v jedné z nově vystavěných chýší na úbočí, v útulném malém stavení o jedné místnosti s jedním oknem a kamenným krbem.

Johanna zemana až do obřadu nespatřila, a neviděla ani svého bratra, dokud pro ni nepřišel. MacBain postavil před její dveře dva ozbrojené muže. Obávala se zeptat, jestli ty vojáky tam vyslal proto, aby zabránili cizím ve vstupu dovnitř, nebo jí v odchodu ven.

Nespala mnoho. Její mysl těkala od jednoho trápení ke

druhému. Co když se ukáže, že MacBain je stejný jako Raulf? Můj Bože, dokázala by ještě jednou přežít takový očistec? Možnost, že se provdá za další podobnou zrůdu, jí vháněla do očí slzy sebelítosti. Okamžitě se začala stydět sama za sebe. Že by opravdu byla tak zbabělá? Měl snad Raulf pravdu, když ji zesměšňoval?

Ne, ne, je přece silná žena. Dovede si poradit se vším, co jí zkříží cestu. Nezačne mít strach ani si nepřipustí takové skličující myšlenky. Měla by si vážit sama sebe, k čertu… nebo snad ne?

Johanna byla přesvědčena, že se jí po Raulfově smrti opět navrátila sebedůvěra. Poprvé po třech letech začala zase žít beze strachu. Její dny se naplnily blaženým mírem. I poté, co ji král Jan přinutil pobývat u dvora, nechával ji samotnou ve vlastním pokoji. Nikdo ji netrápil. Přímo za jejími dveřmi byla zahrada. Většinu

času trávila právě tam.

Toto mírumilovné období nicméně uplynulo a teď byla nucena k dalšímu sňatku. Byla rozhodnuta zemana odmítnout. Co by udělal pak? Pokusil by se nedbat na její pocity a nevěnovat jim pozornost? Bože, nechtěla by, aby se to stalo. Raulf své útoky promyšleně skrýval a ona byla tak mladá a dětsky naivní, že si

zpočátku neuvědomovala, co dělá, dokud nebylo téměř pozdě. Byl to pomalý, záludný útok na její charakter, nikdy neustávající, a pokračoval znovu a znovu, dokud neměla pocit, že z ní vysál poslední jiskru života.

Pak se pokoušela bránit. A tehdy ji začal bít.

Johanna se přinutila potlačit vzpomínky. Usnula, modlíc se za zázrak.

Nicholas pro ni přišel v poledních hodinách. Pohlédl na její bledou tvář a zavrtěl hlavou.

„Máš snad tak málo důvěry v úsudek svého bratra? Řekl jsem ti, že MacBain je počestný muž,“ připomněl jí. „Nemáš žádný důvod se ho obávat.“

Položila ruku bratrovi na rameno a kráčela po jeho boku.

„Věřím tvému úsudku,“ zašeptala.

Jejímu hlasu chybělo přesvědčení, ale on se nezlobil. Rozuměl jejímu strachu. Vzpomínka na to, jak spatřil její ztlučenou tvář, když se jednou u ní zastavil na návštěvu a Raulf ji nemohl ukrýt, protože nebyl doma, ho najednou znovu naplnila vztekem.

„Prosím tě, nemrač se, Nicholasi. Přemáhám svůj strach. Bude to v pořádku.“

Nicholas se usmál. Nemohl uvěřit, že se ho sestra pokouší uklidňovat.

„Ano, tvé manželství bude šťastné,“ řekl. „Víš, že kdyby ses

teď dokázala jen trochu rozhlédnout kolem, poznala bys alespoň v náznacích povahu tvého budoucího manžela. Kde jsi spala tuto noc?“

„Ty přece dobře víš, kde jsem spala.“

„Je to úplně nové stavení, že?“

Nedal jí čas na to, aby mohla odpovědět. „Viděl jsem v okolí ještě další tři, všechna čerstvě vystavěná. Dřevo ještě nezvětralo.“

„A proč mi to říkáš?“

„Sobecký muž by se nejdříve staral o své vlastní pohodlí, ne?“

„Ano.“

„Viděla jsi novou tvrz?“

„Ne.“

„Calum je nejvyšší velitel MacBainových vojáků, Johanno, a řekl mi, že chýše jsou postaveny pro starší příslušníky klanu. Ti přijdou na řadu první, protože nejvíc potřebují teplo a v noci

střechu nad hlavou. MacBain na sebe myslí až naposled. Přemýšlej o tom, Johanno. Zjistil jsem, že nahoře na východní straně tvrze jsou dvě ložnice. Žádnou nezničil oheň. Ale MacBain tam nestrávil ani jednu noc. Spí venku s ostatními vojáky. Ani to ti nic neříká o charakteru toho člověka?“

Její úsměv byl odpovědí, na kterou čekal.

Do jejích tváří se vrátila barva. Nicholas spokojeně přikývl. Dostali se už téměř na okraj nádvoří, kde se zastavili a pozorovali skupinu mužů a žen pracujících na přípravách obřadu. Protože kaple byla zničena ohněm, svatba se měla konat venku. Provizorní oltář sestával z široké dřevěné desky ležící na vrcholu dvou pivních sudů. Nějaká žena prostírala přes desku bílé plátno. Otec MacKechnie čekal, dokud pokrývka nebyla na svém místě, pak postavil doprostřed krásný zlatý kalich a podnos. Dvě další ženy klečely na zemi před sudy a zdobily kyticemi květů jejich čelní stranu.

Johanna znovu vykročila. Nicholas ji vzal za ruku, aby ji zadržel.

„Ještě něco bys měla vědět,“ začal. „Ano?“

„Vidíš to dítě nahoře na schodech?“

Obrátila se a pohlédla tam. Malý hoch, sotva čtyř nebo pětiletý, seděl sám na horním schodu. Lokty opíral o kolena a hlavu měl, podepřenu o ruce. Sledoval svatební přípravy. Zdál se být zoufale nešťastný.

„Vidím,“ řekla Johanna. „Vypadá ztrápeně, nemyslíš, Nicholasi?“

Její bratr se usmál. „Ano, máš pravdu,“ přisvědčil.

„Kdo je to?“

„MacBainův syn.“

Málem se zapotácela. „Kdo?“

„Ztiš svůj hlas, Johanno. Nechci, aby náš hovor slyšel ještě někdo další. Ten chlapec patří MacBainovi. Povídá se také, že to nemusí být skutečně jeho syn, ale MacBain ho jednoznačně prohlásil za vlastního.“

Byla příliš strnulá úžasem, než aby dokázala promluvit.

„Jmenuje se Alex,“ dodal Nicholas, protože nevěděl, co by ještě řekl. „Asi jsem ti připravil pořádnou ránu, Johanno.“

„Proč jsi mi to neřekl dříve?“ Nedovolila mu, aby pokračoval.

„Jak dlouho byl MacBain ženatý?“

„On se neoženil.“

„Tomu nerozumím…“

„Ale rozumíš. Alex je nemanželské dítě.“

„Ach.“

Nevěděla, co si o tom má myslet. „Chlapcova matka zemřela

při porodu,“ pokračoval Nicholas. „Měla bys o tom vědět všechno, sestro. Ta žena byla markytánka. Mluví se alespoň o třech dalších mužích, kteří by mohli být otcem toho dítěte.“

Srdce se jí málem zastavilo. Znovu pohlédla na chlapce. Bylo

to milé dítě s tmavými kučeravými vlasy. Ze vzdálenosti, která je oddělovala, neviděla barvu jeho očí. Sázela by se, že jsou šedé stejně jako oči jeho otce.

„Johanno, je důležité, abys věděla, že MacBain považuje toho chlapce za syna.“

Obrátila se k bratrovi. „Rozuměla jsem ti už poprvé, když ses o tom zmínil, a teď ti rozumím taky.“

„A co říkáš?“

Usmála se. „Co mám říkat, Nicholasi?“

„Přijmeš ho za svého?“

„Ach, Nicholasi, jak se mě můžeš na něco takového ptát? Samozřejmě že přijmu. Jak bych ho mohla nepřijmout?“ Nicholas si povzdechl. Jeho sestra nechápala spletitosti jejich krutého světa. „Je to jablko sváru mezi Maclauriny,“ vysvětloval.

„MacBainův otec byl zeman Maclaurin. Zemřel dříve, než mohl prohlásit syna za svého.“

„Takže muž, za kterého se provdám, je také z nemanželského lože?“

„Ano.“

„A přece ho Maclaurinové přijali za svého zemana?“

Nicholas přikývl. „Je to složité,“ připustil. „Potřebovali jeho

sílu. Má v sobě krev svého otce a oni rádi zapomněli, že se narodil jako bastard. Ale ten chlapec…“

Neřekl už nic víc. Chtěl nechat závěr na ní. Johanna potřásla hlavou. „Myslíš, že se ten malý trápí kvůli svatbě?“

„Zdá se, že ho opravdu něco trápí.“

Otec MacKechnie začal na ně mávat, aby přivábil jejich pozornost. Nicholas vzal Johannu za loket a vydali se za ním. Nemohla odtrhnout od dítěte svůj zrak. Bože, jak vypadá uboze a opuštěně.

„Jsou připraveni,“ oznámil Nicholas. „MacBain už přichází.“ Zeman procházel napříč nádvořím a zaujal své místo před oltářem. Kněz přistoupil k němu. Znovu pokynul rukou Johanně.

„Nemohu to udělat, dokud…“

„Neboj se, všechno bude v pořádku.“

„Ty mi nerozumíš,“ zašeptala s úsměvem. „Počkej tady, Nicholasi. Hned se vrátím.“

Kněz ještě jednou zamával na Johannu. Opětovala jeho gesto a usmála se. Pak se otočila a odcházela pryč.

„Johanno, pro lásku boží…“

Nicholas už mluvil do větru. Viděl jen, jak jeho sestra prochází kolem shromážděného davu. Když zamířila ke schodům, konečně pochopil, jaký je cíl její cesty.

Nicholas obrátil svůj pohled k MacBainovi. Z jeho výrazu nebylo možné poznat, na co myslí.

Kněz natáhl krk, aby viděl na Johannu, pak se otočil k MacBainovi a dotkl se ho loktem.

Johanna zpomalila krok, když se ocitla u schodů, protože nechtěla, aby chlapec utekl ještě předtím, než se k němu dostane. Zpráva, že MacBain má syna, ji naplnila radostí a úlevou.

Konečně dostala odpověď na otázku, která ji soužila. MacBainovi zřejmě nebude vadit, že je neplodná, protože už má dědice, i když nemanželského.

Břímě, které pociťovala, najednou z ní spadlo, jako by jí z ramen sklouzl těžký plášť.

MacBain se nemohl udržet, aby se nezamračil. Zatraceně,

nechtěl, aby se dověděla o chlapci, dokud nebudou oddáni, aby si to kvůli němu nerozmyslela. Věděl, že ženy jsou nevyzpytatelné, a byl si jist, že nikdy nepochopí, jak pracuje jejich mysl. Možná, že bude mít námitky proti tak podivné situaci. Slyšel, že ženy většinou odsuzují milenky svých mužů. Některé z manželek jiných válečníků, které znal, nepřijímaly ani jejich bastardy. MacBain měl v každém případě v úmyslu přimět Johannu, aby uznala jeho syna, ale chtěl to učinit až po svatbě.

Alex uviděl, že Johanna kráčí k němu a okamžitě zabořil hlavu do dlaní. Měl hubená kolena. Byla celá špinavá. Když neodolal a

koutkem oka na ni pohlédl, uviděla jeho oči. Nebyly šedé, jako měl jeho otec, ale modré.

Johanna se zastavila dole pod schodištěm a promluvila na chlapce. MacBain vykročil za ní, ale pak si to rozmyslel. Zkřížil ruce na prsou a jen čekal, co bude následovat. Nebyl jediný, kdo ji sledoval. Na nádvoří zavládlo ticho a všichni MacBainové i Maclaurinové se obrátili k ní.

„Rozumí ten chlapec anglicky?“ zeptal se otec MacKechnie.

„Trochu,“ odvětil MacBain. „Říkala mi, že jste ji učil gaelsky. Umí toho tolik, aby mohla s Alexem trochu pohovořit?“ Kněz pokrčil rameny. „Snad ano,“ připustil.

Johanna mluvila s hochem hodnou chvíli. Pak k němu natáhla ruku. Alex vyskočil, seběhl ze schodů a vložil svou ruku do její. Naklonila se k němu, shrnula mu vlasy z očí, upravila mu pléd na ramenou a pak si ho vedla po boku.

„Porozuměl jí tedy,“ zašeptal MacKechnie.

„Čemu porozuměl?“ zeptal se Calum. Kněz se usmál. „Přijala ho.“

MacBain přikývl. Johanna došla k Nicholasovi a on ji znovu vzal za paži. „Už jsem připravena,“ oznámila. „Alexi, jdi a postav se vedle svého otce,“ přikázala mu. „Je mou povinností přijít za vámi oběma.“

Malý chlapec přikývl. Celou cestu k otci běžel a zaujal pak místo po jeho boku. MacBain pohlédl na syna. Jeho tvář zůstala bez výrazu a Johanna nevěděla, jestli má radost, nebo se zlobí. Jeho pohled spočinul na ní, ale když vykročila směrem k němu, vztáhl ruku a dotkl se hlavy svého syna.

Nicholas ji dovedl k oltáři. Neodporovala, když vložil její ruku do MacBainovy. Byl nadmíru pyšný na svou sestru. Věděl, že je neklidná, ale nepokoušela se couvnout. Stála teď mezi dvěma muži, po své pravici měla nastávajícího manžela, po levé ruce

svého bratra. Vzpřímená, se vztyčenou hlavou se dívala přímo před sebe.

Měla na sobě bílé vyšívané šaty po kotníky a přes ně tuniku sahající ke kolenům. Na lemu čtvercového výstřihu jejího svatebního roucha byla vyšita bledě růžovým a zeleným hedvábím líbezná růžová poupata.

I ona voněla jako růže. Vůně byla jemná, ale přesto zavanula až k MacBainovi. Otec MacKechnie vytáhl z rohu oltáře malou

kytici květů a podal ji nevěstě. Pak spěchal na druhou stranu oltáře, aby mohl začít se mší.

MacBain spočinul pohledem na své nevěstě. Byla tak ryze ženská, křehká a, svatá pravda, netušil, co si s ní počne. Nejvíc se obával toho, že nebude dost silná na to, aby snášela zdejší drsný život. Přinutil se na to nemyslet. Bude jeho povinností přičinit se, aby zde mohla žít. Musí ji chránit před nebezpečím, a bude-li

potřebovat víc pohodlí, pak se k čertu postará, aby ho měla. Netušil sice ani trochu, jak by to měl udělat, ale je přece moudrý muž.

Nějak už na to přijde. Nenechá ji, aby si špinila ruce s nějakou vyčerpávající prací, a bude chtít, aby si každý den dostatečně odpočinula. Starat se o ni je to poslední, čím se jí může odvděčit za to, že mu dala půdu, a jediným jeho úkolem teď bude pečovat o její pohodlí.

Vítr jí uvolnil pramen vlasů. Vyprostila svou ruku z jeho, aby si vlasy shrnula dozadu. Bylo to rozkošné, čistě ženské gesto.

Zdálo se, že jí po zádech splývají kadeřavé proudy zlata. Ruka se jí třásla tak prudce, že z kytičky, kterou držela u pasu, padaly květní plátky jeden za druhým.

Když ho pak neuchopila za ruku, začal se tím trápit, pak sáhl po její ruce a přitáhl si ji k boku. Nicholas zpozoroval to majetnické gesto a usmál se.

Obřad pokračoval poklidně, dokud ji otec MacKechnie nevyzval, aby slíbila, že bude milovat, ctít a poslouchat svého manžela. Uvažovala nad výzvou celou dlouhou minutu. Pak

zavrtěla hlavou a obrátila se k ženichovi.

Přiměla ho, aby se sklonil k ní a stoupla si na špičky, aby mu mohla šeptat do ucha.

„Pokusím se tě milovat, pane, a zajisté tě budu ctít, protože budeš mým manželem, ale nevím, jestli mohu říci, že tě budu poslouchat. Zjistila jsem, že naprostá poslušnost se příčí mé povaze.“

Trhala květní lístky od stonků, když vysvětlovala svůj postoj. Nemohla se mu podívat do očí, zírala jen na jeho bradu a čekala na odpověď.

MacBain byl příliš překvapen tím, co právě řekla, než aby si všiml, jak se trápí. Musel se přinutit, aby se nerozesmál.

„Chceš snad v tuto chvíli žertovat?“

Nezašeptal svou otázku. Protože ho příliš nezajímalo, jestli obecenstvo slyší jejich rozhovor, přestalo ji to zajímat také. Její hlas byl právě tak ostrý a silný jako jeho, když mu odpovídala.

„Žertovat s tebou uprostřed našeho svatebního slibu? To bych neudělala, pane. Myslím to vážně. Takové jsou mé podmínky. Přijímáš je?“

Teď už neudržel smích. Nemohl si prostě pomoci. Její odvaha neměla dlouhého trvání. Cítila rozpaky a ponížení, ale ta věc byla pro ni příliš důležitá, než aby ji nechala být.

Mohla udělat jen jediné. Napřímila ramena, vytrhla svou ruku z jeho a strčila mu do ruky kytici. Pak se uklonila knězi, otočila se a odcházela pryč.

Gesto bylo jednoznačné. Přesto se vyskytlo několik Maclaurinů, kteří to jen velmi pomalu začínali chápat.

„Ta dívka odchází?“ Keith, velitel družiny Maclaurinů, zašeptal svou otázku hlasem, který musel slyšet každý.

„Jde pryč, MacBaine,“ vykřikl další.

„Zdá se, že odchází,“ vmísil se do řeči otec MacKechnie. „Řekl jsem něco, co se jí znelíbilo?“

Nicholas se vydal za sestrou. MacBain ho uchopil za paži a pokynul hlavou. Vrazil květiny baronovi, něco si pro sebe zamumlal, a pak vykročil za ní. Vzal ji za rameno a obrátil k sobě. Nepohlédla na něho. Uchopil ji za bradu a zvedl její tvář.

Připravila se na jeho hněv. Jistě vybuchne vztekem. Ale ona je

přece silná žena a vydrží to. Postaví se jeho hněvu.

„Pokusíš se být poslušná, prosím?“

Jeho hlas zněl popuzeně. Jeho postoj ji tak překvapil, že se neubránila úsměvu. Nebyla přece takový slaboch, pomyslela si. Postavila se zemanovi a přinutila ho, aby s ní vyjednával. Nebyla si jistá, jestli dosáhla svého, ale každopádně nic neztratila.

„Ano, pokusím se,“ slíbila. „Bude-li to možné,“ dodala váhavě. Obrátil oči k nebi. Věnoval už dost času tomuto tématu,

pomyslel si. Stiskl její ruku a táhl ji zpět k oltáři. Musela běžet, aby mu stačila.

Nicholas se přestal mračit, když uviděl, že se jeho sestra

usmívá. Toužil samozřejmě vědět, co bylo předmětem jejich sporu, ale usoudil, že bude muset počkat do konce obřadu, než se doví, co se stalo.

Nemusel čekat dlouho. Johanna si od něj vzala kytici a obrátila se zpátky ke knězi.

„Odpusťte mi prosím to přerušení, otče,“ zašeptala. Kněz přikývl. Znovu ji vyzval k lásce, úctě a poslušnosti manžela. Tentokrát přidal slovo prosím.

„Budu milovat, ctít a pokusím se poslouchat svého manžela, bude-li to možné,“ odpověděla.

Nicholas se rozesmál. Nyní už pochopil, o co jí šlo. Maclaurinové i MacBainové vydechli překvapením. Byli zděšeni. Jejich zeman pohledem přejel obecenstvo a umlčel je. Pak obrátil zachmuřenou tvář k nevěstě. „Poslušnost a podřízenost nemusí být jedno a totéž,“ řekl úsečně.

„Učili mě, že ano,“ bránila se.

„To tě učili nepravdu.“

Jeho zachmuřený výraz byl tak děsivý, že si začala znovu dělat starosti. Ach Bože, něco takového nemůže překonat. Na to nebude mít sílu.

Vrazila opět kytici do rukou MacBainovi a otočila se k odchodu. Zeman hodil květiny do natažené ruky Nicholasovi a chytl Johanninu ruku dříve, než se dala do kroku.

„Ach ne, to neuděláš,“ mumlal. „Znovu už to probírat nebudeme.“

Aby dokázal, že míní vážně, co právě řekl, objal Johannu

kolem ramen a přitáhl si ji k boku. „Musíme to zvládnout před soumrakem, Johanno.“

Začala si připadat hloupě. Kněz na ni hleděl s výrazem, který svědčil o tom, že pochybuje o jejím zdravém rozumu. Nadechla se, přijala opět květiny z rukou svého bratra a pak řekla: „Snažně prosím, otče, odpusťte mi to další přerušení. Pokračujte, prosím.“ Kněz si otřel čelo plátěným šátkem, pak se obrátil k ženichovi.

Johanna věnovala jen málo pozornosti knězovu výkladu o vlastnostech dobrého manžela. Měla příliš mnoho starostí, aby zvládla své rozpaky. Usoudila, že už se nebude trápit. Dospěla ke svému rozhodnutí a to bylo takové, jaké bylo. Zašeptala krátkou modlitbu a rozhodla se svěřit se do rukou božích. Svěřila mu své trápení.

Bylo to správné rozhodnutí, pomyslela si. Avšak přála si, aby jí dal Bůh znamení, že se skutečně všechno v dobré obrátí. Ta představa ji rozesmála. Žila ve světě svých představ. Byla přece žena, a tedy na posledním místě v milosti boží, jak jí znovu a znovu připomínal biskup Hallwick. Bůh jistě nemá čas naslouchat jejím malicherným prosbám a ona projevila hříšnou samolibost už tím, že jen doufala v nějaké znamení.

Slabě si povzdechla. MacBain to uslyšel a otočil se k ní. Nepatrně se na něj pousmála.

Teď byla řada na MacBainovi, aby odpověděl na otázky duchovního. Začal se svým jménem a titulem.

Jmenoval se Gabriel.

Bůh jí dal znamení. Johanniny oči se rozšířily a ústa zůstala otevřená.

Rychle zas ovládla své emoce. Ale svou mysl nedokázala ovládnout. V hlavě jí vířily otázky. Dala mu jeho matka záměrně jméno nejvyššího z andělů, toho, kterého Bůh nejvíc miluje?

Johanna si dobře pamatovala, co se o archandělovi pověděla při lekcích náboženství. Byl známý jako ochránce žen a dětí.

Vzpomínala si na nádherné příběhy předávané po generacích z matky na dítě o nejmocnějším ze všech andělů. Její matka jí vyprávěla, že Gabriel na ni bude vždy dohlížet. Byl to jen její archanděl a měla ho volat na pomoc na sklonku noci, kdy se do jejích snů plížila noční můra. Archanděl byl zastáncem nevinných

a mstitelem zla.

Zavrtěla hlavou. Je příliš romantická, to je všechno. Na jménu jejího manžela nemůže být nic symbolického. Jeho matka se prostě nechala unést obdobnými představami právě v době, kdy se narodil. Také byla možnost, že své jméno dostal po někom z příbuzných.

Nebyla schopna přesvědčit sama sebe. Usoudila, že příčinou jejích bláhových myšlenek je nedostatek spánku. Ale je pravda, že se poslední noc modlila za zázrak a před několika minutami si přála dostat nějaké znamení, které by jí řeklo, že všechno se v dobré obrátí.

Johanna viděla kresbu Gabriela, kterou namaloval uhlem jeden duchovní. Dosud si pamatovala každou podrobnost toho obrazu. Archanděl byl zobrazen jako urostlý válečník s lesknoucím se mečem v ruce. Měl křídla.

Muž, který stál vedle ní, neměl křídla, ale zcela jistě to byl urostlý válečník s mečem u boku.

A jmenoval se Gabriel. Odpověděl snad Bůh na její modlitbu? KAPITOLA

5

Jeho matka ho měla pojmenovat spíš Lucifer. K takovému závěru dospěla Johanna v podvečer. Další vhodné jméno by bylo Barbar nebo Divoch, pomyslela si. Její manžel měl v sobě ďábla. Svědčilo o tom jeho vyzývavé, panovačné chování. Ten člověk také postrádal veškeré civilizované způsoby.

Cožpak neví, že není zdvořilé bojovat ve svůj svatební den? Ach, ale Gabriel udělal i něco hezkého. Sotva otec

MacKechnie udělil závěrečné požehnání a mše skončila, její nový manžel ji otočil k sobě. Podával jí krásný barevný pléd. Podobal se tomu, který měl na sobě on. Přehodil jí ten dlouhý úzký pás přes pravé rameno. Druhý pléd, v jiných tónech, jí položil přes levé rameno. Ten první, vysvětloval manžel, je pléd MacBainů, druhý Maclaurinů. Počkal, dokud nepřikývla, že rozumí, pak ji objal a políbil ji na ústa.

Očekávala jen rychlý letmý polibek. Políbil ji však vášnivě. MacBainova ústa byla tvrdá a horká. Žár, kterým sálal jeho náruživý polibek, jí vehnal červeň do tváří. Chtěla se mu

vytrhnout, ale pak se té myšlenky vzdala. Polibek ji tak zdrtil, že už neměla sílu.

Smích v pozadí konečně přivábil Gabrielovu pozornost. Prudce se odtrhl, s uspokojením kývl, když spatřil na Johannině tváři zmatený výraz, a pak obrátil pozornost ke knězi.

Johanna se nevzpamatovala tak rychle. Poklesla v jeho náruči. Otec MacKechnie spěšně obešel oltář, aby jim mohl blahopřát.

„Nu, byl to pěkný svatební obřad,“ prohlásil.

Alex se pletl pod nohama svému otci i Johanně. Cítila, jak ji tahá za sukni, a usmála se na něho.

Pak znovu upoutal její pozornost kněz, když s úsměvem promluvil. „Chvíli jsem myslel, že se to ani nepodaří.“ Její manžel i kněz se na ni dívali. Usmála se na ně. „Nikdy jsem o tom nepochybovala,“ podotkla. „Když se k něčemu rozhodnu, vždycky se to podaří.“

Nezdálo se, že by některý z mužů věřil tomu vychloubání. Kněz odtáhl Alexe od Johanniny sukně a postrčil ho k jeho otci.

„Začneme s blahopřáním?“ navrhl. „Klan bude chtít přijít za vámi a popřát vám všechno nejlepší.“

Gabriel neustále hleděl na svoji nevěstu. Vypadal, jako by jí chtěl něco říci, ale nemohl najít slova.

„Chtěl bys mi něco říci, Gabrieli?“

„Neříkej mi tak. Nemám rád to jméno.“

„Ale to je krásné jméno.“

Zamručel. Pokoušela se nevšímat si toho barbarského zvuku.

„Měl bys být pyšný na tak slavné jméno.“

Znovu zamručel. Vzdala to. „Jak bych ti měla říkat?“ zeptala se ho ve snaze vyjít mu vstříc.

„Zemane,“ navrhl.

Nevypadalo to, že by snad žertoval. Chtěla proti jeho návrhu protestovat. Bylo by přece podivné, kdyby muž a žena užívali tak formálních oslovení. Rozhodla se však použít trochu diplomacie, aby získala jeho souhlas, protože si myslela, že otevřený odpor by byl marný.

„A když budeme sami?“ zeptala se. „Pak tě mohu oslovovat jménem Gabriel?“

„Ne.“

„Tak jak…“

„Pokud mě musíš oslovovat, říkej mi… říkej mi MacBaine. Ano, tak to bude nejlepší.“

„Pokud tě musím oslovovat? Uvědomuješ si, jak domýšlivě to zní?“

Pokrčil rameny. „Ne, ale je od tebe hezké, když říkáš, že jsem domýšlivý.“

„Ne, to není hezké.“

Považoval téma za skončené. „Udělalas dobře, že jsi přivedla Alexe.“

Protože jeho slova zněla pořád nevrle a protože i teď měla na mysli jeho směšný návrh, aby ho oslovovala MacBaine, trvalo jí celou minutu, než si uvědomila, že jí vlastně děkuje.

Nebyla si jistá, jak má odpovědět. Přikývla a pak řekla. „Měl se před svatbou pořádně umýt.“

MacBain zdržoval smích. Neměl v úmyslu projevit souhlas s takovými výtkami, ale na mou duši, byl zároveň rád, že se zajímá o takové věci, a nepokáral ji za to.

„Příště dohlédnu, aby to udělal.“

Vmžiku pochopila jeho narážku. Představa, že by se chtěl znovu oženit, na ni zapůsobila.

„Ty máš rád poslední slovo, nemám pravdu, zemane?“

„Ano, to mám,“ odpověděl s úšklebkem.

Alex, jak si všiml jeho otec, hleděl na Johannu s výrazem nadšení. Kněz ho sice před tím, než měli začít přijímat blahopřání, postrčil k otci, ale chlapec se znovu přitočil k Johanně.

Jeho nevěsta si chlapce získala za pár minut. MacBaina

napadlo, jak dlouho bude trvat jemu, než si získá její přízeň. Byla to bláhová myšlenka. Proč by se měl starat o to, co k němu cítí? Manželství mu zajistilo půdu a to bylo vše, na čem záleželo.

Vojáci z obou klanů postupovali vpřed, jeden za druhým se představovali Johanně a vyslovovali blahopřání svému zemanovi. Za nimi přišly na řadu ženy. Jedna mladá, rusovlasá dívka, která se představila jako Leila z klanu Maclaurinů, podala Johanně kytici fialových a bílých květů. Johanna poděkovala za dárek a myslela si, že přidá kytičku k té, kterou držela v druhé ruce. Ale když uviděla, co zbylo z kytice, již dostala předtím od otce

MacKechnieho, rozesmála se. Květiny byly ty tam. Držela tedy během svatebního obřadu jen svazek stonků?

Než skončily gratulace, Alex začal být neposedný. Ženy pak spěchaly zpátky přes nádvoří, nosily podnosy plné jídla a pokládaly je na stoly, které připravovali muži. Gabriel byl zabrán v hovoru se dvěma vojáky z družiny Maclaurinů.

Johanna se otočila ke Calumovi a Keithovi. „Dole na louce je šest koní,“ začala.

„Jeden má být jenom můj,“ vyhrkl Alex.

MacBain uslyšel poznámku svého syna a otočil se k Johanně. Ďábelsky se zasmál. „Tak sis ho tedy získala,“ poznamenal. Nevšímala si svého muže a věnovala pozornost vojákům. „Je to můj svatební dar manželovi… a Alexovi,“ dodala váhavě. „Pošlete prosím někoho, aby je přivedl.“

Vojáci se uklonili a odešli splnit úkol. Alex tahal za lem Johannina roucha, aby upoutal její pozornost.

„Tatínek ti dal taky dárek?“

Na otázku odpověděl jeho otec. „Ne, Alexi, nedal.“

Johana však odporovala. „Ale ano, dostala jsem dar, Alexi.“

„A co ti dal?“ zeptal se chlapec.

MacBain byl zvědav, co teď uslyší. Usmála se na Alexe. „Dal mi syna.“

MacBaina její prohlášení zaskočilo. Chlapec nevěděl, co tím míní.

„Ale já jsem jeho syn,“ prohlásil. Ukázal sám na sebe, aby to zcela jistě pochopila.

„Ano,“ přisvědčila Johanna.

Chlapec se usmál. „Je syn lepší než šest koní?“

„Samozřejmě.“

„A lepší než sto koní?“

„Ano.“

Alex byl konečně přesvědčen o své důležitosti. Prsa se mu nadmula pýchou.

„Kolik je ti let?“ zeptala se Johanna.

Otevřel ústa, aby odpověděl, a pak je zase zavřel. Ze zmateného výrazu na jeho tváři usoudila, že neví. Otočila se k svému muži, aby jí odpověděl. Pokrčil rameny. Zřejmě také

nevěděl.

Byla zděšena. „Ty nevíš, jak starý je tvůj syn?“

„Je malý,“ odpověděl MacBain.

Alex okamžitě přikývl na souhlas s otcovým prohlášením.

„Jsem malý,“ opakoval. „Tati, mohl bych se jít podívat na koně?“ Gabriel přikývl. Jeho syn se odlepil od Johanniných šatů a rozběhl se za Calumem a Keithem.

Otec MacKechnie byl svědkem scény mezi dítětem a

Johannou. „Získala si toho chlapce, že?“ poznamenal k zemanovi, když se díval na Alexe běžícího přes dvůr.

„Podplatila ho,“ odsekl MacBain.

„Má pravdu,“ souhlasila Johanna.

„Nad muži se nedá tak snadno zvítězit,“ poznamenal její manžel.

„Nemám zájem vítězit nad žádným mužem, zemane. A teď mě omluv, prosím. Chtěla bych mluvit se svým bratrem.“

Bylo to skvělé prohlášení na závěr, ale minulo se účinkem, protože Gabriel ji chytil za ruku a přitáhl zpět.

Nicholas musel přijít za ní. Byl samozřejmě obklopen ženami, protože byl pohledný a přitažlivý mladík, takže Johanna musela pár minut počkat, než si její bratr všiml, že na něho mává, a vyprostil se z houfu obdivovatelek.

Nicholas se nejprve obrátil k MacBainovi. „Za měsíc nebo dva sem pošlu své muže, aby pomohli s přestavbou.“

MacBain zavrtěl hlavou. „Nebudeš sem posílat žádné vojáky. Zabili bychom je, sotva by se jejich noha dotkla naší půdy.“

„Jsi tvrdohlavý člověk, MacBaine.“

„Kolik činilo odstupné, které jsi zaplatil vašemu králi?“

„Jaké odstupné?“ zeptala se Johanna.

Nicholas i Gabriel nedbali na její otázku. Její bratr oznámil MacBainovi částku. Gabriel odpověděl, že by chtěl celý obnos baronovi splatit.

Johanna konečně pochopila. Obrátila se k bratrovi. „Chceš tím říci, že tě král přinutil zaplatit odstupné? A proč, Nicholasi?“

„Protože jsme ti vybrali manžela sami, Johanno. Souhlasil… ale ne zadarmo.“

„A kdybych souhlasila s jeho volbou?“ otázala se.

„S Williamsem?“ zeptal se Nicholas. Přikývla.

„Pak by samozřejmě nebylo zapotřebí žádné odstupné.“

„Lhal jsi mi. Říkal jsi mi, že nemáš dost peněz, abys zaplatil Janovi daň za to, abych mohla zůstat svobodná alespoň rok.“ Nicholas si povzdechl. „Ano, lhal jsem,“ přiznal se. „Ty ses snažila odkládat nevyhnutelné, a já jsem měl na mysli tvoji bezpečnost. Zatraceně, v Londýně tě držel jako ve vězení. Nevěděl jsem, jak dlouho tam budeš v bezpečí, a hrozilo také, že Jan dá půdu Maclaurinů někomu jinému.“

Věděla, že má pravdu. Také věděla, že ji miluje a že myslí jen na její dobro. „Odpouštím ti tvůj klam, Nicholasi.“

„Jeď domů, barone. A už se nevracej. Splnil jsi svou povinnost. O Johannu se už postarám sám.“

Johanna byla omráčena hrubostí svého muže. „Teď?“ vyhrkla.

„Ty chceš, aby jel teď domů?“

„Ano,“ odpověděl její manžel.

„Můj bratr…“

„Není to tvůj bratr.“

Byla pobouřena jeho chováním a měla pocit, že snad i vykřikla. Její manžel jí nevěnoval pozornost. Oči upíral na Nicholase.

„Měl jsem to vědět,“ řekl. „Vůbec nevypadáte jako bratr a sestra, a když Johanna řekla knězi své celé jméno, uvědomil jsem si, že nejste příbuzní. Tvé city k ní –“

Nicholas nedovolil MacBainovi pokračovat. „Jsi velmi bystrý,“ přerušil ho. „Johanna o tom nemá ani zdání, zemane. Nemluv o tom.“

„Zemane…“

„Nechej nás být, Johanno. Ten spor se tě netýká.“

Tón jeho hlasu nepřipouštěl odpor. Začala otrhávat květy z čerstvé kytice a sledovala hrozivé výrazy na tvářích obou mužů. Nemusela si rozmýšlet, má-li odejít, nebo zůstat. Otec MacKechnie slyšel dost, aby věděl, že se chystá boj. Vzal Johannu za paži a s předstíraným nadšením řekl: „Zranila bys cítění těch žen, kdybys neochutnala jejich vybrané pokrmy. Pojď se mnou.

Budou se trápit, dokud neuslyší alespoň slůvko pochvaly od své nové paní. Vzpomínáš si, jak se řekne gaelsky děkuji?“

Kněz ji napůl táhl, napůl postrkoval pryč od obou mužů.

Johanna se neustále ohlížela přes rameno, aby viděla, co bude následovat. Nicholas vyhlížel zuřivě. MacBain zrovna tak.

Uvědomila si, že rozmluvu vede především její manžel. Nicholas vrhl pohled směrem k ní, všiml si, že je sleduje, a pak řekl něco MacBainovi. Její manžel přikývl. Oba muži se otočili a zmizeli dole na svahu.

Neviděla ani jednoho z nich, dokud slunce nezačalo zapadat za obzor. S ulehčením si pak vydechla, když spatřila svého manžela i bratra stoupat nahoru do kopce. Oranžová záře zapadajícího slunce ozařovala oblohu za nimi. Jejich temné siluety v dálce vypadaly při nazlátlém slunečním světle až mysticky. Zdálo se, že vyrůstají ze země jako ohromní, nepřemožitelní, bájní rytíři. Pohybovali se lehce a nenuceně.

Byli to ti nejskvostnější bojovníci, které kdy viděla. Archanděl Gabriel na tu dvojici určitě hleděl s úsměvem. Konec konců, docela se mu podobali.

Johanna se usmála nad svými bláhovými představami. Pak se jim pořádně podívala do tváří. Zděšeně zaúpěla. Nicholas měl nos samou krev. Jeho pravé oko bylo oteklé a zavřené. MacBain nevypadal lépe. Z rány na čele mu stékal krvavý pramínek. Další rudý se mu táhl z koutku úst.

Napřed nevěděla, na koho má zavolat. Instinktivně se chtěla rozběhnout k Nicholasovi, vyhubovat mu a zjistit rozsah jeho zranění, ale v okamžiku, kdy si vykasala sukni a rozběhla se, uvědomila si, že by měla nejdříve běžet ke Gabrielovi. Byl teď přece jejím manželem a měla by se postarat nejprve o něho.

Napadlo ji také, že kdyby byla schopna zmírnit jeho hněv, možná by byl ochoten řídit se zdravým rozumem a dovolil by jejímu bratru, aby se pár dní zdržel.

„Bili jste se.“

Vykřikla to obvinění, sotva k svému muži doběhla. Nemusel

ani nic říkat. Bylo naprosto jasné, že spolu bojovali, a ani ho nijak nezajímal hněv, který zazníval z jejího hlasu.

Johanna vytáhla plátěný šátek, který ukrývala v rukávu svého roucha, a stoupla si na špičky, aby setřela krev z Gabrielovy rány a zjistila, jak je zranění hluboké. Jemně mu shrnula vlasy z čela.

Trhl hlavou dozadu. Nebyl zvyklý, aby si o něho někdo dělal

starosti, a najednou nevěděl, jak se má chovat.

„Stůj klidně, můj pane,“ přikázala mu. „Neublížím ti.“ MacBain zůstal stát a dovolil jí, aby ho zahrnula pozorností. Zatraceně, docela ho to těšilo, ačkoliv ne zrovna to, co s ním prováděla. Ne, největší radost měl z toho, že k němu přistoupila první.

„Vyřešili jste si, co vás trápilo?“ zeptala se.

„Já ano,“ odpověděl MacBain. Znělo to přesvědčivě. Pohlédla na bratra. „A ty, Nicholasi?“

„Ano.“ Jeho tón byl zrovna tak kousavý a podrážděný jako Gabrielův.

Obrátila se k svému muži. „Proč jsi záměrně dráždil

Nicholase? Je to můj bratr,“ dodala s kývnutím. „Moji rodiče si ho vzali za svého, když mu bylo teprve osm. Byl v naší rodině, když jsem se narodila, a od okamžiku, kdy jsem začala mluvit, jsem mu říkala bratře. Dlužíš mu omluvu, manželi.“

MacBain nedbal na její návrh a uchopil ji za zápěstí, aby se přestala dotýkat jeho rány. Pak se otočil k Nicholasovi.

„A teď se rozlučte,“ zavelel. „Už ji neuvidíš.“

„Ne!“ vykřikla Johanna. Vytrhla se svému muži a běžela k bratrovi. Vrhla se mu do náruče.

„Neřekl jsi mi o něm pravdu,“ zašeptala. „Není to ušlechtilý člověk. Je tvrdý a krutý. Nemohu snést pomyšlení, že tě už neuvidím. Mám tě ráda, Nicholasi. Chránil jsi mě v době, kdy by to nikdo jiný neudělal. Věřil jsi mi. Nicholasi, prosím, vezmi mě domů. Nechci tady zůstat.“

„Uklidni se, Johanno. To bude v pořádku. MacBain má dobré důvody, proč chce, abychom já i moji muži nezůstali na jeho půdě. Nauč se mu důvěřovat.“

Nicholas zachytil MacBainův pohled, když sestru chlácholil.

„Proč nechce, aby ses vrátil?“

Nicholas zavrtěl hlavou. Jeho mlčení jí naznačilo, že nemá v úmyslu nic vysvětlovat. „Co bys chtěla, abych vyřídil matce? Příští měsíc ji pojedu navštívit.“

„Vrátím se s tebou domů.“

Bratrův úsměv byl plný něhy. „Jsi teď vdaná. Tvůj domov je tady. Musíš zůstat se svým manželem, Johanno.“

Nechtěla se od něj odpoutat. Nicholas se sklonil, políbil ji na čelo a odsunul její ruce. Jemně ji postrčil k manželovi.

„Zacházej s ní laskavě, MacBaine, jinak, jako že je Bůh nade mnou, vrátím se a zabiju tě.“

„Neboj se,“ odpověděl MacBain. Prošel kolem Johanny a plácl rukou Nicholase. „Dohodli jsme se přece. Mé slovo je ti zárukou, barone.“

„A já ručím svým slovem, zemane.“

Oba muži pokynuli hlavami. Johanna stála u nich a slzy jí stékaly po tváři, když se dívala, jak její bratr odchází. Jeho kůň už

byl připraven. Nicholas obrátil koně, pobídl ho k cestě dolů a brzy zmizel z dohledu. Ani se neohlédl.

Johana se obrátila a zjistila, že její manžel také odešel. Najednou osaměla. Stála na kraji nádvoří a cítila se zrovna tak prázdná a sklíčená jako její okolí. Nepohnula se, dokud slunce nezmizelo z oblohy. Vítr, pronikající do morku kostí, ji vzpamatoval. Třásla se chladem, začala si třít ruce a vracela se zpátky ke tvrzi. Neviděla nikoho v dohledu, nebo si to alespoň myslela, dokud nedošla doprostřed nádvoří. Pak spatřila svého muže. Opíral se o dveře tvrze a sledoval ji.

Johanna si setřela slzy z tváří, napřímila se a rychle přidala do kroku. Jedním dechem vyběhla po schodech. Snad je to od ní dětinské, ale právě se rozhodla říci mu, jak ho nenávidí.

Neměla však možnost. MacBain počkal, dokud nebyla dost blízko, pak ji objal kolem ramen. Přivinul si ji pevně k hrudi, položil svou bradu na její temeno a sevřel ji do náruče.

Ten muž se ji zjevně snažil utěšit. Jeho jednání ji zmátlo. Konec konců byl to přece on, kdo roznítil její hněv. A teď se pokouší ji konejšit.

Zatraceně, účinkovalo to. Věděla, že je úplně vyčerpaná po dlouhém namáhavém dni, a to byl jistě důvod, proč se nepokoušela od něho odtrhnout. Nádherně ji hřál; říkala si, že potřebuje jeho teplo, aby zahnalo chlad. Pořád měla v úmyslu začít mu spílat, ale raději počká, až jí bude teplo.

Gabriel ji tak držel několik minut a trpělivě čekal, až se zas uklidní.

Nakonec se od něho odtáhla. „Trápí mne tvá hrubost vůči

mému bratru, můj pane.“

Doufala, že se jí omluví. Po minutě čekání si uvědomila, že se omluvy nedočká.

„Ráda bych teď šla spát,“ oznámila mu. „Jsem hrozně ospalá. Mohl bys mi prosím ukázat cestu k mé chýši? V té tmě bych ji asi nenašla.“

„Chalupa, ve které jsi minulou noc spala, patří jednomu z MacBainů. Tam už spát nebudeš.“

„A kde tedy budu spát?“

„Tady,“ odpověděl. „Nahoře u schodů jsou dvě ložnice. Maclaurinům se podařilo uhasit oheň, než se rozšířil na schodiště.“ Otevřel dveře dokořán a pobídl ji, aby vešla dovnitř.

Nepohnula se.

„Smím se tě na něco zeptat, pane?“

Počkala na jeho souhlas a pak pokračovala: „Vysvětlíš mi

někdy, proč jsi poslal pryč mého bratra a přikázal mu, aby se nikdy nevracel?“

„Časem to pochopíš,“ odpověděl. „A když ne, rád ti to vysvětlím.“

„Díky.“

„Dovedu být vstřícný, Johanno.“

Měla chuť pohrdavě zasupět, ale neudělala to, protože se chtěla chovat jako dáma. Pohled do jejích očí mu však řekl, že mu nevěří.

„Zbavil jsem tvého bratra břemene, ženo…“

„Tím břemenem myslíš mne?“

Gabriel zavrtěl hlavou. „Ne, ty jsi nebyla tím břemenem,“ odpověděl. „A teď jdi dovnitř.“

Rozhodla se, že ho poslechne. Dívka, která jí podala po svatebním obřadu kytici květů, stála na úpatí schodiště.

„Johanno, to je…“

Nenechala ho dokončit větu. „Leilo,“ řekla. „Ještě jednou děkuji za ty krásné květiny. Bylo to od tebe tak hezké.“

„Rádo se stalo, má paní,“ odpověděla dívka. Měla jemný, melodický hlas. Její vlasy byly rudé jako oheň a zářily v nich jiskry. Johanna usoudila, že je asi stejně stará jako ona.

„Bylo pro vás těžké opustit rodinu a přátele, když jste sem přišla?“ zeptala se Leila.

„Neměla jsem žádné blízké přátele,“ odpověděla Johanna.

„A co vaše služebnictvo? Náš pán by vám jistě dovolil přivést si s sebou svoji služebnou.“

Johanna nevěděla, jak by na tuto otázku měla odpovědět. Své služebnictvo sotva znala. Raulf měnil všechnu čeleď každý měsíc. Napřed si myslela, že má prostě tak vysoké nároky. Později pochopila. Chtěl ji udržet v odloučení, chtěl zabránit tomu, aby se někomu začala svěřovat. Chtěl, aby byla na něm naprosto závislá. Po jeho smrti byla nucena přijet do Londýna a na dvoře krále Jana, kde byla držena jako ve vězení, ani nemohla najít někoho blízkého.

„Nedovolil bych, aby sem přišla nějaká další Angličanka,“ řekl MacBain, když Johanna váhala s odpovědí.

„Byly spokojeny s tím, že zůstanou v Anglii,“ vmísila se Johanna.

Leila přikývla, pak se otočila a začala vystupovat po schodech. Johanna ji následovala.

„Myslíte, že tu budete šťastná?“ zeptala se přes rameno.

„Ach, ano,“ odpověděla Johanna, modlíc se za to, aby to byla pravda. „Budu zde v bezpečí.“

MacBain se zamračil. Johanna ani netušila, kolik ta poznámka napověděla o její minulosti. Zůstal stát dole na schodišti a pozoroval svou nevěstu.

Leila nebyla tak bystrá jako její pán. „Ale já jsem se ptala, jestli tu budete šťastná,“ řekla s nádechem smíchu v hlase.

„Samozřejmě, že tady budete v bezpečí. Náš pán vás bude chránit.“

Mohla by se starat o sebe, pomyslela si Johanna. Neřekla to však, protože nechtěla, aby si dívka myslela, že není vděčná za zemanovu ochranu. Ohlédla se a podívala se na manžela.

„Dobrou noc, můj pane.“

„Dobrou noc, Johanno.“

Johanna vystoupila za Leilou na nejvyšší stupeň schodiště. Odpočívadlo bylo zčásti zataraseno hromadou dřevěných beden, takže nikdo nemohl nahlížet do velkého sálu ani do chodby dole pod schodištěm. Na protější straně vedla úzká chodba. Do bronzových držáků zavěšených na zdi byly zasazeny svíce, které osvětlovaly cestu. Leila začala vyprávět Johanně o tvrzi a vybízela ji, aby se tázala na všechno, co ji bude zajímat. Další žena jménem

Megan čekala uvnitř první ložnice s lázní připravenou pro Johannu. Měla tmavěhnědé vlasy a hnědé oči a také nosila pléd Maclaurinů. Její úsměv byl právě tak přívětivý jako Leilin.

Jejich milé přijetí přispělo k tomu, že se Johanna uklidnila.

V lázni se cítila nádherně. Řekla jim, jaký to byl skvělý nápad potěšit ji takovým přepychem.

„Náš pán přikázal, abychom vám připravily koupel,“ vysvětlovala Megan. „Protože jeden z MacBainů vám včera poskytl na noc svůj příbytek, byla teď řada na Maclaurinech, aby pro vás něco udělali.“

„To byla jen naše povinnost,“ dodala Leila.

Než se Johanna mohla zeptat, co mínila svou poznámkou, Megan změnila téma. Chtěla hovořit o svatbě. „Jste tak krásná,

paní. Vyšívala jste sama ty ozdoby na šatech? Vypadají tak hezky.“

„Samozřejmě že to nedělala sama,“ řekla Leila. „Její služebná…“

„Opravdu jsem je vyšívala já,“ přerušila ji Johanna.

Hovor pokračoval po celou dobu její koupele. Johanna nakonec popřála oběma ženám dobrou noc a odešla do chodby vedoucí ke druhé ložnici. Místnost byla teplá a velmi útulná. U venkovní stěny stál krb, k protější stěně byla přistavena mohutná postel pokrytá plédem MacBainů. Oknem bylo vidět na louky pod tvrzí. Tlustá kožešinová pokrývka na okně zabraňovala průvanu a tato ochrana činila pokoj spolu s plameny ohně v krbu ještě příjemnějším.

Postel ji doslova pohltila. Dovedla si představit, že by v ní mohli spát vedle sebe snad čtyři lidé, aniž by se dotýkali jeden druhého. Cítila, že má chladné nohy, ale to byla jediná

nepříjemnost. Uvažovala, že vstane a vyhledá vlněné punčochy, ale pak usoudila, že takový úkol vyžaduje příliš mnoho námahy. Asi by si ještě měla splést vlasy do copu, napadlo ji a hlasitě zívla.

Zítra ráno bude tolik zmatku. Rozhodla se, že je příliš unavená, než aby se o to starala. Zavřela oči, pomodlila se a chystala se usnout.

Dveře se otevřely právě v okamžiku, když se začala propadat

do snů. Její mysl nezaznamenala, co se děje, dokud neucítila, že se postel vedle ní prohnula. Pomalu otevřela oči. Všechno je v pořádku, řekla si. Po straně postele seděl Gabriel, a ne nějaký vetřelec.

Vyzouval si právě boty. Málem se vyděsila. „Co tu děláš, můj pane?“

Její hlas se ozval nejistým šepotem. Ohlédl se, když jí odpovídal. „Chystám se do postele.“

Znovu zavřela oči. Myslel, že zase usnula. MacBain seděl vedle ní a několik minut se na ni díval. Ležela na boku, čelem k

němu. Její vlasy, zlaté jako západ slunce, jí splývaly přes ramena. Zdála se mu nádherná. A stejně tak křehká a nevinná. Byla mnohem mladší, než očekával. Poté, co vyřešil své spory s Nicholasem a baron se moudře rozhodl uposlechnout jeho výzvy, zeptal se ho, jak je vlastně stará. Nicholas si nemohl vzpomenout na datum jejího narození, ale řekl, že byla ještě skoro dítě, když její rodiče dostali rozkaz krále Jana, aby se provdala za jeho oblíbeného barona.

Johanna se najednou na posteli prudce vztyčila. „Tady? Ty chceš spát tady, můj pane?“

Zajíkala se, když kladla tu otázku. MacBain přikývl, zvědav, proč vypadá, jako by ji zachvátila panika.

Její ústa zůstala otevřená. Byla příliš omráčená, než aby mohla mluvit. Gabriel vstal, rozepjal si kožený pás držící pohromadě jeho pléd, pak pohodil pás na blízkou židli. Jeho pléd spadl na podlahu. Byl úplně nahý. Okamžitě zavřela oči. „Gabrieli…“ vyslovila tichým šepotem jeho jméno.

Zavřela sice oči, ale předtím spatřila jeho postavu. Stačilo to k tomu, aby se zase začala bát. Tělo toho muže bylo bronzové od hlavy k patě – jak proboha je něco takového možné? Cožpak neměl za slunných dní na sobě ani kousek oděvu?

Nechtěla se ho na to ptát. Ucítila, že stahuje pokrývky, pak znovu poznala, že se postel prohnula, když se natáhl vedle ní. Vztáhl k ní ruku.

Skrčila se a otočila se k němu obličejem. Ležel na zádech a nedělal si starosti s tím, že by se měl přikrýt. Uchopila přikrývku a jemně ji přehodila přes jeho tělo. Cítila, že jí tvář hoří rozpaky.

„Byl jsi oklamán, můj pane. Ano, oklamán!“ téměř vykřikla. Gabriel nechápal, co to proboha do ní vjelo. Vypadala ustrašeně. Oči se jí naplnily slzami a nepřekvapilo by ho, kdyby se hlasitě rozplakala.

„Jak jsem byl oklamán?“ Úmyslně hovořil klidným a tichým hlasem. Složil ruce za hlavou a choval se, jako by neměl na starosti nic jiného než čekat na její odpověď. Jeho nenucený přístup jí pomohl uklidnit se. Zhluboka se nadechla a pak řekla: „Můj bratr ti o tom asi neřekl. A přitom mi povídal, že ti to vysvětlil… Ach, Bože, tak mě to mrzí. Měla jsem se přesvědčit, že ti to řekl. Když jsem zjistila, že už máš syna, myslela jsem, že o tom víš a že ti to nevadí. Máš už přece dědice. Ty…“

Gabriel se natáhl a položil jí ruku na ústa. Po tváři jí stékaly

slzy. Snažil se hovořit konejšivým hlasem, když říkal: „Tvůj bratr je čestný muž.“

Přikývla. Odsunul ruku z jejích úst, pak si ji jemně přitáhl k sobě. „Ano, Nicholas je čestný muž,“ zašeptala.

Její tvář mu spočívala na rameni. Cítil, jak mu na kůži padají její slzy.

„Nicholas mě nechtěl oklamat.“

„Nemyslela jsem, že by chtěl.“ Její hlas zněl zmateně. Uplynula dlouhá minuta, kdy čekal, až mu řekne, co ji trápí.

„Možná na to zapomněl… nebo si myslel, že už ti to řekl dříve.“

„Co mi zapomněl říci?“

„Že nemohu mít děti.“

Čekal, že bude pokračovat. „A co dál?“ zeptal se, když neřekla ani slovo.

Ani nedýchala, čekajíc na jeho reakci. Myslela, že bude zuřit. Avšak on se zdál být úplně klidný. Nenuceně ji pohladil po rameni. Rozzlobený muž by se tak nechoval. Udeřil by ji.

Johanna usoudila, že nerozuměl. „Jsem neplodná,“ zašeptala.

„Myslela jsem, že ti to Nicholas řekl. Pokud bys chtěl zrušit naše manželství, jsem si jistá, že otec MacKechnie tvé žádosti vyhoví.“

„Nicholas mi o tom řekl, Johanno.“

Znovu se vzpřímila na posteli. „On ti to říkal?“ Vypadala zcela zmateně. „Tak co tu děláš?“

„Jsem tady, protože jsem tvůj manžel a toto je naše svatební noc. Je přece běžným zvykem manželů sdílet spolu lože.“

„Tím míníš, že tady dnes chceš spát?“

„K čertu, to je přece samozřejmé,“ odpověděl.

Zdálo se, že mu nemůže uvěřit. „A pak každou noc,“ prohlásil.

„Proč?“

„Protože jsem tvůj manžel,“ vysvětloval.

Přitáhl si ji znovu blíž k sobě, obrátil se na bok a naklonil se nad ni. Jemně jí odhrnul vlasy z tváře.

Jeho dotek byl něžný a laskavý. „Přišel jsi sem jenom spát, pane?“

„Ne.“

„Pak si tedy přeješ…“

„Ano,“ řekl, podrážděn tím, jak vyděšeně vypadá.

„Proč?“

Opravdu mu nerozuměla. Jeho zjištění zmírnilo jeho touhu, ale nebyl schopen ovládnout své podráždění. „Johanno, cožpak jsi nebyla tři roky vdaná?“

Pokoušela se nedívat se mu do očí. Bylo to těžké. Opravdu měl moc hezké oči. Měly barvu nejčistší šedi. Měl také pěkné výrazné lícní kosti a rovný nos. Opravdu vypadal jako krásný ďábel, a i když se snažila nevnímat to, tlukot jejího srdce reagoval na jeho blízkost. Tlouklo teď jako o závod. Také příjemně voněl. Z jeho těla vycházela vůně čistoty a mužství. Vlasy měl vlhké. Gabriel se také vykoupal, než přišel do postele.

Neměla by si připouštět, že je to pěkné. Ale napadlo ji to. Opravdu by měla potlačit takové hloupé myšlenky. Nezáleží přece na tom, jak vypadá nebo jak voní.

„Odpovíš mi ještě před úsvitem?“

Připomněla si jeho otázku. „Byla jsem vdaná tři roky.“

„Tak jak se mě můžeš ptát, jestli s tebou chci spát?“ Nerozuměla jeho nechápavosti. „Ale proč? Nemohu mít děti.“

„O tom už ses zmínila,“ odsekl. „Je však ještě jeden důvod, proč chci s tebou strávit noc.“

„Jaký je ten důvod?“ otázala se nedůvěřivě.

„Potěšení z milování. To jsi nikdy nezažila?“

„Nevím nic o takovém potěšení, pane, ale velmi dobře jsem poznala zklamání.“

„Myslíš si, že budu zklamán já, nebo mluvíš o sobě?“

„Oba pocítíme zklamání,“ řekla. „Pak se rozzlobíš. Opravdu by bylo lepší, kdybys mě nechal samotnou.“

Neměl v úmyslu souhlasit s jejím návrhem. Chovala se, jako by

jí bylo předem všechno jasné. Nemusel se ptát, kde přišla ke svému názoru. Bylo zřejmé, že s ní její první manžel zacházel velmi krutě. A přitom byla tak nevinná a zranitelná. MacBain si pomyslel, jaká škoda, že Raulf je mrtev. Tak rád by ho zabil.

Ale už nemohl změnit její minulost. Všechno, co mohl udělat, bylo zaměřit se na přítomnost a jejich společnou budoucnost. Sklonil se k ní a políbil ji na obočí. Potěšilo ho, že sebou netrhla ani se neodvrátila.

„Dnes poprvé…“

Měl v úmyslu jí vysvětlit, že to bude jejich první společná noc

a nový začátek pro oba, ale Johanna ho přerušila. „Nejsem panna, můj pane. V prvním roce manželství Raulf často přicházel k mému loži.“

To prohlášení podnítilo jeho zvědavost. Naklonil se a pohlédl na ni. „A v dalších letech?“

„Chodil k jiným ženám. Ohromně se ve mně zklamal. Nejsou tu jiné ženy, za kterými bys mohl jít?“

Znělo to, jako by ji tato možnost nadchla. Nevěděl, jestli se má urazit, nebo se smát. Většina manželek se nechce dělit o své muže s jinými. Ale teď se zdálo, že Johanna přímo dychtí vyběhnout ven a opatřit mu milenku. Hrome, snad by jí přenechala i své místo v posteli.

„Ale já nechci žádné jiné ženy.“

„Proč ne?“

Byla tak nestydatá, že se tvářila rozladěně. Sotva mohl uvěřit této nesmyslné rozmluvě. Ušklíbl se a zavrtěl hlavou. „Já chci tebe,“ trval na svém.

Povzdechla si. „Na to máš jistě právo.“

„Ano, to mám.“

Odtáhl pokrývku. Strhla ji zpátky. „Ještě okamžik, prosím,“ řekla. „Chtěla bych se tě zeptat na něco důležitého, než začneš.“ Zamračil se nad její žádostí. Obrátila se a hleděla mu na bradu, aby neviděl, jak je vystrašená, a čekala na jeho souhlas nebo odmítnutí.

„Ptej se tedy.“

„Ráda bych věděla, co se stane, zklameš-li se.“ Odvážila se na

okamžik pohlédnout mu do očí, pak váhavě dodala: „Chtěla bych se na to připravit.“

„Já nebudu zklamán.“ Nezdálo se, že by mu věřila.

„Ale co když ano?“ naléhala.

Ovládl svou netrpělivost. „Pak to bude jen moje vina.“

Dlouho na něho hleděla, než povolila křečovitý stisk přikrývky. Sledoval ji, jak složila ruce na břichu a zavřela oči. Výraz odevzdanosti, který se objevil na její tváři, v něm vzbudil pocit marnosti.

Nedá se nic dělat, pomyslel si. Gabriel měl v úmyslu jednat podle svého a ona je jistě dost rozumná, aby to pochopila. Nezachvátila ji úplná panika. Připomněla si bolest, kterou jí způsobovala soulož; a ačkoliv se zcela jistě netěšila na ty hrozné, nepříjemné pocity, věděla, že to vydrží. Nezabije ji to. Byla schopna překonat to utrpení předtím, pomyslela si, vydrží to zase. Přežije to.

„Tak dobrá, můj pane, jsem připravena.“

Panebože, jak byla podrážděná. „Ne, Johanno,“ zašeptal tiše. Sáhl po tkanici stahující její roucho a uvolnil ji. „Ještě nejsi připravená, ale budeš. Je mojí povinností postarat se o to, abys mě chtěla, a nevezmu si tě, dokud toho nedosáhnu.“

Nezdálo se, že by na ni jeho slib nějak zapůsobil. Svatá pravda, vypadala, jako by ji právě uložili do rakve. Jedinou věcí, která chyběla, byly květiny zasunuté do ztuhlých prstů, usoudil MacBain. Pak by určitě věděl, že je po smrti a připravena k tomu, aby ji uložil do země.

Rozhodl se, že bude muset změnit svůj přístup. Jeho nevěsta byla děsivě bledá a napjatá jako tětiva luku. Obrnila se proti jakémukoliv sblížení. Ta skutečnost ho tolik netrápila, protože

chápal její důvody. Měl v úmyslu počkat, dokud se alespoň trochu neuklidní. Pak na ni jemně zaútočí. Nevěděl ještě, jak bude postupovat. Doufal, že si neuvědomí, co se s ní děje, dokud nebude čas. Její ochranný krunýř padne; a jakmile v ní roznítí vášeň, nezůstane v její mysli místo pro strach.

Zjistil už, že jeho nevěsta je šlechetná žena. Výraz její tváře, když rozmlouvala ještě před svatbou s jeho synem, mu řekl, že je

citlivá a starostlivá. Nevěděl sice, jestli je i vášnivá, ale byl rozhodnut to zjistit dříve, než jeden nebo druhý opustí lože. MacBain se k ní naklonil, políbil ji na obočí, převalil se na záda a zavřel oči.

Uplynuly dlouhé minuty, než si uvědomila, že se opravdu chystá usnout. Obrátila se k němu. Proč to odkládá?

„Zklamala jsem tě, pane?“

„Ne.“

Pořád se na něho dívala, očekávajíc další vysvětlení. Neřekl ani slovo, které by uspokojilo její zvědavost.

Jeho nepochopitelné chování jí způsobilo další trápení. „Co chceš, abych udělala?“ zeptala se.

„Svlékni se.“

„A pak?“

„Můžeš spát. Dnes se tě nedotknu.“

Měl zavřené oči, a proto neviděl změnu na její tváři. Uslyšel však povzdech a usoudil, že pramení z úlevy. Nemohl si pomoci, ale trochu ho ta žena popudila. Zatraceně, bude to ještě dlouhá, dlouhá noc, než dosáhne cíle.

Nechápala vůbec smysl jeho příkazu. Když má v úmyslu ji nechat být, proč se stará o to, má-li na sobě noční úbor, nebo ne? Nechtěla se s ním hádat, rozhodně ne teď, poté, co jí věnoval ten nádherný klid.

Protože měl zavřené oči, nemusela se starat o cudnost. Vylezla z postele, svlékla si roucho, pak přešla na druhou stranu, aby je

odložila na židli. Jeho pléd ležel na podlaze. Zvedla ho, poskládala a položila na košili.

Vzduch v ložnici se ochladil, a když se dotkla bosou nohou

prken na podlaze, čišel z nich chlad. Spěchala co nejrychleji zpátky pod pokrývku, než se jí chodidla změní v kus ledu.

Jeho teplo ji přimělo, aby se uložila blíž k němu, ale byla dost opatrná, aby se ho nedotýkala. Obrátila se na bok, zády k němu a postupně se k němu posouvala blíž a blíž.

Trvalo jí dlouho, než se uklidnila. Nevěděla, může-li mu důvěřovat, i když byl teď jejím manželem a vyžadoval její důvěru. Chtěla, aby se napřed ukázalo, že si ji zaslouží. Nicholas mu věřil. Její bratr byl tím nejšlechetnějším člověkem, kterého kdy poznala,

kromě jejího otce. Nicholas byl také skvělý znalec povah. Nenavrhoval by jí, aby se provdala za zemana, kdyby nevěřil, že Gabriel je dobrý, ušlechtilý muž. O něčem také svědčila skutečnost, že její manžel na ni nenaléhal. Nu, opravdu se ukázalo, že je ohleduplný.

Teplo jeho těla jí sálalo na záda. Byl to nádherný pocit. Ještě trochu se posunula blíž, až se stehnem dotkla jeho. O minutu později ji přemohl spánek.

Gabriel usoudil, že se určitě dostane do nebe bez ohledu na to, jak těžké jsou jeho předchozí hříchy, už jen proto, jaké ohledy projevil dnes večer ke své nevěstě. Ale vzrůstalo v něm napětí, které pokrylo jeho čelo krůpějemi chladného potu. Škvařit se v

pekelném kotli nemůže být tak bolestné jako toto čekání, pomyslel si. Věřil, že je schopen snášet nesmírné množství fyzické bolesti, ale ležet vedle ní s hlavou plnou žádostivých myšlenek znamenalo, že se ta noc pro něj stane utrpením. Ona sama věci nepomohla.

Stále se tiskla zády na jeho slabiny. Byla to nejsladší trýzeň, jakou kdy zažil, a musel při takovém dráždění pevně zatínat čelisti.

Oheň v krbu dohořel až na žhavé uhlíky a bylo už dost po půlnoci, když se rozhodl, že už dál nemůže čekat. Položil Johanně ruku kolem pasu a naklonil se, aby přitiskl obličej k jejímu krku. Okamžitě se probudila. Úplně ztuhla, ale jen na malou chvilku, a pak položila svou ruku na jeho, která spočívala pod jejími ňadry. Pokusila se ji odsunout. Nechtěl se pohnout. Byla omámená spánkem a vlhké polibky, kterými pokrýval její krk, v ní ve skutečnosti rozněcovaly žár, který ji rozechvíval. Bylo to příliš krásné, než aby se zase začala bát. Chtěla však, aby si nemyslel, že mu bude dovoleno víc, a propletla svými prsty jeho ve snaze zabránit jeho ruce v dalším pohybu.

Pochopil, jaké jsou její záměry. Nezastavilo ho to. Stiskl zuby její ušní lalůček, pak ho přejel jazykem. Přitom jemně vyprostil ruku z jejího stisku, svezl ji zespodu k ňadrům a začal je laskat. Pocit, který projel jejím tělem, byl nesmírně příjemný a zároveň překvapivý. Zvláštní bylo, že jeho dotek ji jen nepatrně zneklidnil. Na kůži cítila jeho sladký a teplý dech. Bezděčně se pokoušela odsunout se od něho a zároveň měla chuť se k němu přitisknout. Její tělo a duše si protiřečily. Pak pocítila neklamný

důkaz jeho vzrušení. Zachvátila ji panika. Otočila se k němu. Chtěla ho požádat, aby držel slovo. Slíbil přece, že se jí dnes nedotkne. Jistě na to nezapomněl.

„Slíbil jsi, že se mne dnes nedotkneš.“

Políbil jí vrásku nad obočím. „Pamatuji si na to.“

„Takže…“

Další polibek vtiskl na kořen nosu. Johana najednou ucítila, jak ji obklopuje jeho teplo. Přitiskl ji k posteli svým tělem a celou ji

přikryl jako pokrývkou. Jeho pevná stehna ležela mezi jejími. Tiskl se vzrušeným údem ke kadeřavým chloupkům pokrývajícím její klín. Pocit, který vyvolalo jeho pevné tělo tisknoucí se na její, z ní vyloudil prosebný povzdech.

„Gabrieli…“

Prohrábl prsty její vlasy a přiložil jí dlaň na tvář. Naklonil se

nad ni, až byl jeho obličej jen kousek od jejího. Pohledem spočinul na jejích ústech.

„Je po půlnoci, Johanno. Dodržel jsem slovo.“

Nedopřál jí ani chvilku času, aby protestovala nebo aby se jí zmocnila panika. Umlčel ji polibkem. Jeho ústa byla tvrdá a horká, když se přitiskla k jejím. Jazykem jí pronikl do úst, aby zabránil jakékoliv výhradě, kterou by snad mohla mít na mysli.

Gabriel chtěl, aby zapomněla na slzy, ještě dřív, než by se jí snad mohly objevit v očích. Bez ohledu na to, jak strašně po ní toužil, věděl, že nikdy na ni nebude naléhat násilím. Pokud Johanna nebude schopna zbavit se svých obav dnes, pak bude

čekat a pokoušet se znovu zítra… a pozítří… a popozítří. Za čas se určitě naučí mu důvěřovat a snad se pak zbaví svých zábran.

Jeho polibek nebyl jemný, ale palčivý a živočišný.

Neodporovala mu a ve skutečnosti ho líbala zrovna tak vášnivě. Z hrdla se mu vydral tichý povzdech radosti, když její jazyk nesměle přejel po jeho.

Smyslný zvuk uspokojení ji povzbudil. Byla tak ohromena

svou vlastní odezvou na stupňující se milostnou hru, že už nebyla schopna myslet. Třela své nohy v neustálém pohybu o jeho a zapomínala dýchat.

Chutnala tak úžasně, jak si ve svých představách vysnil. Jeho ústa se znovu a znovu tiskla na její a dlouho neustával ve svém

útoku proti její ostražitosti. Laskal její ústa jazykem, pomalu pronikal dovnitř a zpátky, snažil se přimět ji, aby opětovala jeho záměrné dráždění.

Chtěl ji úplně ohromit a povedlo se mu to. Během několika minut se třásla touhou. Když přejížděl rukama po jejích ňadrech a

prsty dráždil citlivé bradavky, vydala tichý vzdech slasti. Nemohla odolat a prohnula se vstříc jeho rukám, aby mohla získat ještě víc této sladké rozkoše.

Přiměl ji, aby ho objala pažemi. Ruce měla zaťaté v pěst a spočívaly jí po boku, dokud neodtáhl svá ústa z jejích a neřekl jí, co po ní chce.

Ale pořád ještě nespolupracovala. Zvedl hlavu, aby se na ni podíval. Pak se usmál s čistě mužským uspokojením. Johanna se zdála být zmatena tím, co se s ní děje. V očích jí probleskla vášeň. Znovu sklonil hlavu. Opět jí otevřel ústa jazykem a líbal ji, jen aby jí dal znát, jak je mu s ní dobře, pak ji vzal za ruce a ovinul si je kolem krku.

„Objímej mě,“ přikázal drsným šepotem. „Přitáhni mě blíž.“ Pevně ho přitiskla k sobě. Gabriel pomalu pokrýval polibky důlek mezi jejími ňadry. Dlaněmi přikryl obě ňadra, pak se naklonil a vzal do úst jednu bradavku. Její nehty se mu zaryly do ramen. Zamručel živočišnou rozkoší.

Gabriel cílevědomě řídil celou tu milostnou hru; ale když mu ruce sklouzly po jejím plochém, jemně hedvábném břichu a přesunuly se níže, kde se dotkly jejího klína a začaly laskat její rozžhavené nitro, ztratil svou vyrovnanost. Záhyby skryté za

jemnými chloupky byly hladké, vlhké a neuvěřitelně horké. Palcem přejížděl přes citlivý výběžek jejího těla a jeho prsty pomalu pronikaly dovnitř.

Vykřikla teď strachem, protože síla její rozkoše byla úplně nová, příliš ji děsila, než aby ji ovládla nebo jí porozuměla. Pokoušela se odsunout jeho ruku, i když se její tělo vzpíralo a pohybovalo soustavně v souladu s jeho tělem.

Můj Bože, ztratila úplně rozum. „Gabrieli, co se to se mnou děje?“

Její nehty se mu zabořily do ramen a hlavu stočila na stranu, když pokračoval ve svých milostných hrátkách. Posunul se k ní,

aby ji umlčel dalším polibkem.

„To je v pořádku,“ zašeptal hlasem, který zněl jako bez dechu.

„Líbí se ti to, že?“

Nedopřál jí čas na to, aby mu odpověděla. Jeho ústa se znovu zmocnila jejích. Jazyk pronikl dovnitř stejně, jako jeho prsty vnikaly hluboko do její pevné pochvy.

Cítila se nesmírně rozrušená. Vášeň, jakou nikdy předtím nepoznala, pronikala jejím nitrem a šířila se jako požár do celého těla. Držela se teď svého muže, vzdychala a naléhala svými pomalými smyslnými pohyby, aby dovršil to ohromující blaho. A přece se ještě držel. Vzrůstající tlak v jeho těle byl téměř nesnesitelný. Všechno, na co byl schopen myslet, bylo proniknutí do jejího lákavého tepla. Bránil se té zničující touze a pokračoval v laskání ústy a prsty. Když ho najednou pevně sevřela, poznal, že bude u cíle. Okamžitě změnil polohu tak, aby se jeho úd mohl přitlačit na otvor její pochvy. Zvedl se na loktech, uchopil do ruky její bradu a přiměl ji, aby se na něho podívala.

„Vyslov moje jméno, Johanno.“

Jeho hlas zněl ostře a hněvivě. Náruživost v jeho hlasu svědčila o napětí, které pociťoval. „Gabrieli,“ zašeptala.

Políbil ji prudce a tvrdě. Odtáhl ústa, pohlédl jí do očí a naléhal: „Teď a navěky. Řekni ta slova, ženo. Řekni je teď.“ Každý nerv jejího těla volal po vyvrcholení. Svíral jí ramena a přitom čekal na její prosbu.

„Teď a navěky, Gabrieli.“

Hlava mu klesla k jejím ramenům. Jedním mocným pohybem pronikl naplno do jejího nitra. Obklopilo ho vlhké teplo. Můj Bože, byla tak nádherná a tak úžasně horká, že byl sotva schopen vydržet tu sladkou agónii.

Nemohl zůstat uvnitř v klidu, aby dal jejímu tělu čas zvyknout si na ten útok. Jeho myslí probleskla obava, že by jí snad mohl

ublížit, protože už nedokázal ovládnout sžírající touhu svého těla. Jeho tlak nebyl uvážený, ale tvrdý a naléhavý. Zvedla kolena, aby se mohl dostat hlouběji. Obklopovala ho, tiskla ho k sobě. Mručel ryzí smyslnou rozkoší. Byla to nádherná muka. Zmocnila se jí vášeň v jeho objetí. Stiskla manžela a vyšla vstříc jeho touze tak, že se prohnula proti němu. Její stisk ho pevně obepínal a její

vzdechy, jemné a neskutečně smyslné, ho rozněcovaly. Nikdy předtím nepoznal takovou vášeň. Už se neovládala. Její úplné odevzdání zvyšovalo jeho vzrušení. Nechtěl, aby to skončilo. Pomalu se odtáhl, až se jejich těla téměř oddělila a potom vnikl hluboko zpátky.

Gabriel teď nevnímal nic kolem sebe, ale přivedl ji k vyvrcholení a dosáhl svého. Jeho dech byl ostrý a trhavý, a když

ucítil záchvěvy její rozkoše a uslyšel, jak volá jeho jméno hlasem, ve kterém se mísil údiv a strach, už se neudržel. Jeho semeno prýštilo do jejího nitra a Gabriel se nebránil hlasitému vášnivému sténání.

Johannino tělo se snad tříštilo na kousky, když dosáhla orgasmu. Myslela si, že zemře. Ani v nejdivočejších představách

by si nepomyslela, že je možné dosáhnout takového blaha. Byl to její nejúchvatnější a nejnádhernější zážitek.

Skutečně se Gabrielovi úplně oddala a, pane na nebi, její

odměna byla tím největším překvapením. Její manžel ji pevně držel a bezpečně provedl zničující bouří, až jí opravdová krása jejich milování vehnala slzy do očí.

Byla příliš vyčerpaná na to, aby je setřela. Úplně z ní vysál všechnu sílu. Zhroutil se na ni. Pomyslela si, že i ona jej zbavila síly. Ale jeho váha ji netížila. Pak si uvědomila, že se pořád opírá pažemi vedle ní. Přestože se zdál tak fyzicky vyčerpán, pořád myslel na to, aby jí neublížil.

Vzduch kolem nich se naplnil vůní milování. Srdce jim tloukla v šíleném rytmu.

Gabriel se vzpamatoval první. Jeho prvním zájmem byla ona. Bože, snad jí neublížil?

„Johanno?“ Přenesl svou váhu na paže a zvedl se tak, aby na ni mohl pohlédnout. Zájem v jeho pohledu byl nelíčený. „Neudělal jsem…“

Její smích zastavil jeho otázku. V tom zvuku se ozývala taková radost, že si nemohl pomoci a také se začal smát.

„Ano, udělal,“ zašeptala.

Ta žena byla pro něho hádankou. „Jak se můžeš zároveň smát i plakat?“

„Já nepláču.“

Přejel špičkami prstů po jejích tvářích, aby jí setřel slzy. „Ale pláčeš. Ublížil jsem ti?“

Pomalu zavrtěla hlavou. „Nevěděla jsem, že k něčemu takovému může dojít mezi mužem a ženou. Je to moc krásné.“ Na ta slova přikývl s domýšlivým uspokojením. „Jsi vášnivá žena, Johanno.“

„Nikdy jsem to netušila… až do dneška. Gabrieli, bylo to nádherné. Ty jsi mě…“

Nemohla přijít na to pravé slovo, které by vystihlo, co cítila. Byl šťasten, když ho pro ni našel. „Roznítil?“

Přikývla. „Nevěděla jsem, že někteří muži se rádi líbají a laskají před milováním,“ řekla.

Sklonil se k ní, políbil ji na ústa a pak se převalil vedle na záda.

„Na milování je třeba se připravit, ženo.“

„Je to pěkné,“ zašeptala s povzdechem. Raulfova představa přípravy na milování byla stáhnout z ní přikrývku. Johanna okamžitě tu vzpomínku potlačila. Nechtěla narušit krásu toho, co teď zažila, ošklivým obrazem z minulosti.

Nechtěla, aby Gabriel odešel spát. Svatá pravda, zatoužila, aby ji znovu miloval. Nemohla uvěřit své vlastní nestoudnosti a kroutila hlavou nad takovým necudným chováním.

Johanna si přitáhla pokrývku a zavřela oči. V mozku jí začala hlodat znepokojující myšlenka. Teď, když se pomilovali, neměl by jeden z nich odejít? Raulf vždycky přišel k jejímu loži, a když s ní byl u konce, ihned odcházel. Protože Gabriel se choval, jako kdyby se chystal usnout, usoudila, že je na ní, aby odešla.

Chtěla zůstat, ale myšlenka na to, že by jí přikázal, aby odešla, by zranila její pýchu. Bude lepší nedat mu možnost, aby jí to poručil, rozhodla se. Několik minut bojovala se svým trápením.

Gabrielovi vířily v hlavě nesouvislé myšlenky. Jeho vychytralý plán ohromit svou nevěstu v okamžiku, kdy ochabla její ostražitost, se obrátil proti němu. K čertu, ona ho úplně ohromila. S žádnou jinou ženou neztratil nad sebou kontrolu, nikdy, považoval to za slabost a napadlo ho, co by udělala, kdyby věděla, že měla nad ním takovou moc. Zachmuřil se, sotva na to pomyslil.

Johanna se přesunula na druhou stranu postele. Sáhla po svém oděvu, než vstala. Když se oblékala, otočila se k manželovi zády.

Vzpomněla si, že její boty zůstaly u dveří.

A přece váhala odejít. Nerozuměla své vlastní mysli. Cítila se teď tak bídně a osaměle a nedovedla pochopit, proč se jí chce plakat. Jejich milování bylo nádherné, ale teď ji naplnila nová nejistota. Ne, nerozuměla změně, která se s ní stala, a

představovala si, že stráví zbytek noci v myšlenkách na to všechno. Pochybovala, že se jí podaří usnout, a představovala si, že ji ranní světlo zastihne ve stavu vyčerpání.

Gabriel vyhlížel, jako kdyby už spal. Pokoušela se kráčet tak tiše, jak jen dovedla, když zamířila ke dveřím. Sahala právě na závoru, když ji zastavil.

„Kam chceš odejít?“

Otočila se k němu. „Do druhé ložnice, můj pane. Myslela jsem, že budeš chtít, abych spala tam.“

„Vrať se zpátky, Johanno.“

Pomalu kráčela k jeho straně postele. „Nechtěla jsem tě probudit.“

„Já jsem nespal.“

Sáhl na pás jejího oděvu. Jeho hlas zněl jen trochu udiveně, když se zeptal: „Proč chceš spát sama?“

„Já nechci,“ vyhrkla.

Vzal za rukávy jejího roucha a stáhl je z ní. Třásla se chladem. To zjištění ho pobavilo. Měl pocit, že v pokoji je příšerné horko. Odhodil přikrývku a čekal, až se uloží zase do postele.

Neváhala. Přelezla svého muže. Gabriel ji objal pažemi a přitáhl blíž. Její tvář mu spočinula na rameni. Přetáhl přes oba

pokrývku, dlouze zívl a pak řekl: „Budeš tady v posteli spávat teď se mnou každou noc. Rozumíš, Johanno?“

Narazila do jeho brady, když přikývla. „Na Vysočině je zvykem, aby manželé spali společně s manželkami?“ Dal jí nepřímou odpověď. „Bude to zvykem u nás dvou.“

„Ano, můj pane.“

Její souhlas, který tak rychle zašeptala, ho potěšil. Sevřel svou nevěstu ještě pevněji a zavřel oči.

„Gabrieli?“

Odpověděl zamručením.

„Jsi rád, že ses se mnou oženil?“

Litovala, že se na to zeptala už okamžik poté, co jí ta slova vylétla z úst. Teď bude vědět, jak je zranitelná, a pozná její nejistotu.

„Patří mi teď tato země. Z toho mám největší radost.“

Byl to krutě upřímný muž. Napadlo ji, že by tu vlastnost asi měla obdivovat. Ale necítila obdiv, dnes ne. Pomyslela si, že by bylo lepší, kdyby jí lhal a říkal, jak je šťastný, že se stala jeho ženou. Bože, jak je pošetilá. Nechtěla se přece provdat za muže, který by jí tak nestoudně lhal. Ne, to samozřejmě nechtěla.

Věděla, že to nemá žádný smysl. Určitě to způsobilo její vyčerpání, že měla tak bláznivé, nesmyslné myšlenky. Proč by se vůbec starala, jestli ji chce, nebo ne? Získala přesně to, co měla získat, když si ho brala. Unikla z tenat králi Janovi. Ano, byla volná… a bezpečná.

Dostala přesně to, co bylo dohodnuto, a on také. Země nyní patřila jemu.

„Jsi moc jemná. Měl jsem dát přednost silnější, odolnější ženě.“

Téměř už spala, když uslyšela jeho slova. Protože nevěděla, co na ně říci, mlčela.

Uplynula další minuta, než znovu promluvil. „Jsi moc jemná

na zdejší poměry. Pochybuji, že tu vydržíš celý rok. Asi jsem měl dát přednost silnější, tvrdší ženě. Je to tak, nevydržíš tady ani rok.“ Zdálo se, že ho ta možnost nijak zvlášť nevzrušuje. Snažila se neurazit se. Ani se nechtěla pokoušet přesvědčit ho, že se mýlí.

Tvrdit, že ona je vlastně velmi silná žena, každým coulem odolná, zrovna tak jako kterákoliv žena z Vysočiny, by nemělo smysl.

Gabriel si už vytvořil úsudek a jen čas strávený s ní mu ukáže, že není jen letní květina. Ona má skutečně životní sílu. Už dokázala sama sobě, že je schopna vydržet hodně. Za čas to dokáže i jemu.

„Jsi ustrašené děvče. Měl jsem si snad vybrat ženu, která je silnější.“

Musela vynaložit obrovskou vůli, aby se neozvala. Položila mu jedinou krátkou otázku. Pouhé ano nebo ne by bylo dostatečnou odpovědí. Ale zdálo se, že nalézá potěšení ve výčtu jejích chyb. Slyšela v jeho hlase smích. Její manžel, jak už věděla, je poněkud neomalený.

„Máš pošetilé nápady. Měl jsem dát přednost ženě, která by se mnou vždycky souhlasila.“

Začala podrážděně bušit prsty do jeho hrudi. Položil svou ruku na její, aby zastavil ten výmluvný projev.

Johanna hlasitě zívla. Úmyslně tím chtěla naznačit, aby ji nechal spát. Pozorný manžel by okamžitě přerušil litanie svých urážek.

Gabriel ale nebyl zvlášť pozorný. „Každá sebemenší maličkost

tě děsí,“ poznamenal, vzpomínaje na výraz její tváře, když poprvé uviděla jeho ovčáka. „Měl jsem dát přednost ženě, která by se nebála mého psa,“ dodal.

Teplo, sálající z jeho těla, ji začalo uspávat. Přehodila jednu nohu přes jeho stehno a přitáhla se blíž.

„Jsi až moc hubená,“ řekl ještě Gabriel. „Odfoukne tě první severák. Měl jsem si vzít mohutnou, urostlou ženu.“

Byla příliš ospalá na to, aby s ním začala rozmlouvat. Urážky jí vzaly příliš mnoho síly. Johanna upadla do spánku, naslouchajíc, jak její manžel dál vypočítává její nekonečné nedostatky.

„Jsi naivní, ženo,“ řekl, když si vzpomněl, jak mu říkala, že se

jí líbí teplé roční období. Uvěřila nestydaté lži svého bratra. „Ano, jsi hrozně naivní,“ opakoval.

Uplynuly dlouhé minuty, než se Gabriel konečně rozhodl odpovědět na její otázku. „Johanno?“

Neodpověděla mu. Naklonil se nad ni, políbil ji na čelo a pak zašeptal: „Abych řekl pravdu, jsem rád, že jsem si tě vzal.“ KAPITOLA

6

Johannu probudil jakýsi dusot. Za ním následovala rána.

Myslela, že se jí střecha řítí na hlavu. Prudce se vztyčila na posteli, když se otevřely dveře. Do pokoje vstoupil Gabriel. Uchopil pokrývku a přetáhl ji Johanně přes hruď.

Věděla, že vypadá hrozně. Vlasy jí splývaly přes obličej a zacláněly ve výhledu. Jednou rukou sevřela pokrývku, druhou si shrnula vlasy dozadu přes ramena.

„Dobré ráno, zemane MacBaine.“

Její snaha o cudnost ho pobavila, když uvážil skutečnost, že se v noci dotýkal každého kousku jejího těla. Zrudla.

„Po minulé noci už nevěřím, že bych tě mohl uvádět do rozpaků, Johanno.“

Přikývla. „Pokusím se necítit rozpaky,“ slíbila.

Gabriel přistoupil k nohám postele. Složil ruce za zády a zamračil se na ni.

Na oplátku se usmála.

„Už není ráno,“ prohlásil, „ale odpoledne.“

Její oči se rozšířily překvapením. „Byla jsem vyčerpaná,“ vyhrkla na omluvu toho, že prospala půl dne. „Obvykle jsem vzhůru už za úsvitu, pane, ale ta cesta byla velmi únavná. Co to bylo za hluk, který jsem slyšela?“ dodala tázavě ve snaze odvrátit pozornost od své lenosti.

„Muži pracují na nové střeše nad velkým sálem.“

Všiml si temných kruhů pod jejíma očima. Její pleť byla bledá. Mrzelo ho, že ji probudil. Pak se ozvalo znovu bušení kladiv a on si uvědomil, že takový rachot by ji v každém případě probudil.

Gabriel rozhodl, že nedovolí, aby se dnes začalo s prací na nové střeše. Jeho nevěsta si potřebuje odpočinout, ne poslouchat takový rachot.

„Chtěl jsi mi něco, můj pane?“

„Chtěl jsem ti dát několik pokynů.“

Znovu se usmála. Doufal, že je to znamení její dobré vůle podvolit se všem povinnostem, které po ní bude chtít.

„Dnes si oblékneš pléd MacBainů. Zítra ho vyměníš za barvy Maclaurinů.“

„To mám udělat?“

„Ano.“

„A proč?“

„Jsi teď paní obou klanů a musíš se pokusit přikládat stejný význam oběma rodům. Byla by to urážka, kdybys nosila můj pléd dva dny po sobě. Rozumíš?“

Doufal, že mluví dost srozumitelně. „Ne,“ odpověděla.

„Nerozumím. Jsi zemanem obou klanů?“

„To jsem.“

„Takže tě všichni považují za svého vůdce?“

„Tak je to.“

Jeho hlas zněl hrozně domýšlivě. A také vypadal nadutě. I jeho

postoj byl panovačný. Jeho obrovitá postava se tyčila nad její postelí. A přece byl minulou noc tak neuvěřitelně jemný.

Vzpomínka na jejich milování ji přiměla k povzdechu.

„Tak už mi rozumíš?“ zeptal se, vyveden poněkud z míry rozšířenýma očima, kterýma na něho hleděla.

Zavrtěla hlavou, pokoušejíc se urovnat si myšlenky. „Ne, pořád nerozumím,“ přiznala se. „Když jsi…“

„Nemusíš tomu rozumět,“ prohlásil.

Skrývala podráždění. Zdálo se, že čeká na její souhlas. Neměl ho mít. Prostě jen na něho zírala a čekala na další hrubou poznámku.

„Ještě bych ti chtěl přikázat jednu věc,“ řekl Gabriel. „Nechci, aby ses zabývala jakoukoliv prací. Chci, abys odpočívala.“ Byla si jistá, že ho dobře nepochopila. „Odpočívala?“

„Ano.“

„Proboha proč?“

Zamračil se nad jejím nevěřícím výrazem. Bylo přece jasné,

proč by měla odpočívat. Ale když potřebuje slyšet důvod, řekne jí ho.

„Je na čase, aby ses zotavila.“

„Zotavila z čeho?“

„Ze své cesty sem.“

„Ale já už jsem úplně v pořádku. Spala jsem celé dopoledne. Odpočinula jsem si dost.“

Otočil se k odchodu. „Gabrieli?“ zavolala na něj, aby ho zastavila.

„Žádal jsem tě, abys mi tak neříkala.“

„Minulou noc jsi chtěl, abych tě volala jménem,“ připomněla mu.

„Kdy?“

Okamžitě se začervenala. „Když jsme se… líbali.“ Vzpomněl si. „To bylo něco jiného,“ řekl.

„Co? Když jsi mne líbal, nebo když jsi chtěl, abych ti říkala jménem?“

Neodpověděl.

„Gabriel je pěkné jméno.“

„Už o tom nechci mluvit,“ oznámil.

Nevěděla, co si má z jeho řeči vybrat. Rozhodla se, že protentokrát odloží rozhovor o jménu stranou. Sahal už na závoru a ona se ho chtěla ještě na něco zeptat, než odejde. „Mohu jít dnes odpoledne na lov?“

„Už jsem ti vysvětlil, že chci, aby sis odpočinula. Nechtěj, abych to musel opakovat.“

„Ale to vůbec nemá smysl, můj pane.“

Obrátil se a kráčel zase zpátky k posteli. Vypadal popuzeně, ale jen trochu.

Nepolekal ji. To poznání ji najednou překvapilo. Usmála se. Nechápala, proč má takový pocit, ale bylo to tak. Uvědomovala si ho celou svou myslí a po tak dlouhé době to bylo velice příjemné. Cítila se…svobodně.

„Už jsem ti vysvětlila, že jsem si dost odpočinula po cestě sem,“ připomněla mu.

Chytil ji za bradu a zvedl ji, aby se mu musela dívat do očí. Téměř se musel smát, když viděl, jak rozladěně vypadá.

„Je ještě jeden důvod, proč chci, aby sis odpočinula,“ oznámil. Jemně mu odsunula ruku. Začala dostávat křeč do krku, když tak na něho hleděla. „A jaký je to důvod, můj pane?“

„Jsi slabá.“

Zavrtěla hlavou. „Zmínil ses o tom už v noci, muži. Nebyla to pravda a není to pravda ani teď.“

„Jsi slabá, Johanno,“ opakoval, nevšímaje si jejího protestu.

„Bude trvat nějaký čas, než získáš dost síly. Mám obavy z tvých omezených možností, i když ty je nemáš.“

Nedal jí čas, aby mohla odporovat jeho rozhodnutí. Sklonil se k ní, políbil ji a pak opustil ložnici.

Sotva se za ním zavřely dveře, odhodila pokrývku a vyskočila z postele.

Jak si mohl její manžel vytvořit tak jednoznačný úsudek o jejích vlastnostech? Nemůže znát její meze. Nezná ji přece tak dlouho. Je to od něho nerozumné, že vyslovuje takové závěry. Johanna dál přemýšlela o svém manželovi, zatímco se umývala a oblékala. Otec MacKechnie jí vysvětlil, co by měla nosit pod plédem. Oblékla si kroj Vysočiny, bílou spodní blůzu s dlouhými rukávy a sukni, pak si vzala na sebe pléd MacBainů. Nařasila si

kolem pasu úhledné záhyby, přehodila si jeden konec dlouhého pásu látky přes pravé rameno, takže jí zakrýval srdce, a oděv si upevnila úzkým pásem z hnědé kůže.

Pomýšlela na to, že si vybalí luk a šípy a nebude dbát na příkaz svého manžela, ale pak si to rozmyslela. Otevřený odpor Gabrielovi nebude na místě. Už poznala, že je to pyšný muž, a nevěřila, že by mohla něčeho dosáhnout, kdyby se protivila jeho rozhodnutím.

Ale jsou přece i jiné cesty. Její matka začínala hovořit šeptem, když chtěla dát Johanně znamení, že se pohádala s otcem.

Johannina matka byla moudrá žena. Byla samozřejmě oddanou manželkou, ale za ta léta se naučila, jak obejít mužovu umíněnost. Johanna se od matky mnohému naučila. Ta úžasná žena byla studnicí moudrostí, které předala své dceři. Nikdy se nepokoušej ovládat svého muže, vysvětlovala jí, protože by to bylo ostudné, a kromě toho, účel vždy nesvětí prostředky. Přesto však byla velmi chytrá a obvykle nalezla způsob, jak srovnat celou svou domácnost.

Také Johannin otec často brával Johannu stranou bez vědomí

její matky, když se s ní hašteřil. Také on ji poučoval o způsobech, které používal, když chtěl vyjít se svou umíněnou ženou. Myšlenky Johanniny matky byly pro ni daleko srozumitelnější než rady jejího otce. Ale od svého otce se naučila něčemu mnohem důležitějšímu. Miloval svou ženu a udělal by vše, co bylo v jeho silách, aby ji učinil šťastnou. Jenom nechtěl, aby o tom jeho žena věděla. Ti dva hráli spolu takovou hru, ve které oba vítězili. Johanna považovala jejich manželství za trochu zvláštní, ale věděla, že jsou spolu velmi šťastni, a myslela si, že to je všechno, na čem záleží.

Johanna chtěla žít tichým, mírumilovným životem. Aby dosáhla svého cíle, bude prostě muset ukázat, že nechce stát manželovi v cestě. Nebude mu překážet v jeho záležitostech a

pokusí se s ním ve všem vycházet. Na oplátku od něho očekává, že se pokusí vyjít on s ní a nebude jí křížit cestu. Po letech s Raulfem Johanna celým svým srdcem věřila, že bude šťastná, bude-li ponechána sama sobě.

Začala se věnovat úklidu ložnice. Ustlala postel, zametla podlahu, vybalila své šaty a uložila je do truhly, pak zastrčila pod

postel své tři brašny. Spěchala, aby se dostala ven, protože se zdálo, že bude krásný den. Když odhrnula kožešinu, přikrývající okno, ložnici ozářil sluneční svit. Vůně Vysočiny naplnila vzduch. Pohled z okna vyrážel dech. Louky pod tvrzí zářily jako smaragdy. Kopce za nimi pokrýval porost obrovských borovic a dubů. Krajina byla poseta barevnými skvrnami; červené, růžové a purpurové polní květy zářily kolem klikatící se cesty, která vedla snad až do nebes.

Poté co Johanna trochu pojedla, rozhodla se, že vezme s sebou

na procházku po louce a nahoru po cestě i malého Alexe. Nasbírali by plnou náruč květů, kterými by mohla ozdobit římsu nad krbem. Nalézt malého chlapce však nebyl jednoduchý úkol. Sešla ze schodů a zastavila se u vstupu do velkého sálu, čekajíc, až si jí všimne některý z vojáků. U protější zdi se pohybovali čtyři muži, další tři byli na střeše a sbíjeli tam krov.

Zdálo se, že si jí všichni okamžitě všimli. Bušení ustalo.

Protože na ni hned pohlédli, pozdravila úklonou a zeptala se, kde by mohl být Alex.

Nikdo jí neodpověděl. Cítila hrozné rozpaky. Opakovala otázku, ale tentokrát upřela pohled na vojáka, který stál před krbem. Usmíval se, čechral si vousy a pak pokrčil rameny. Konečně ji to vysvětlil Gabrielův pobočník. „Oni vám nerozumějí, paní.“

Obrátila se k vojákovi a usmála se. „Mluví pouze gaelsky, pane?“

„Ano,“ odpověděl. „Mluví jen gaelsky. Prosím, neříkejte mi pane. Jsem jenom voják. Bude stačit Calume.“

„Jak si přeješ, Calume.“

„Jste opravdu bonny lass, když máte na sobě náš pléd.“

Zdálo se, že je v rozpacích, když vyslovil tu poklonu. „Děkuji,“ odpověděla a uvažovala, co znamená slovo bonny.

Obrátila se zpátky k mužům, kteří ji sledovali, a položila jim stejnou otázku v gaelštině. Samým soustředěním se zamračila. Jejich řeč byla těžká, lámala jí jazyk, navíc byla v nitru nervózní, ale když skončila, jen jeden starší muž sebou otevřeně škubl.

Ostatní se usmívali.

Pořád nikdo neodpovídal. Všichni se obrátili a zírali na lem

jejího roucha. Pohlédla dolů, aby se přesvědčila, není-li něco v nepořádku. Pak se otočila ke Calumovi, očekávajíc vysvětlení. V jeho očích, jak zpozorovala, zářily veselé jiskřičky.

„Ptala jste se jich, jestli vidí vaše nohy, paní.“

„Chtěla jsem se zeptat, jestli viděli Gabrielova syna,“ vysvětlovala. Calum jí napověděl správné slovo. Znovu se obrátila k mužům a opakovala otázku.

Muži zakroutili hlavami. Poděkovala jim a chtěla odejít. Calum spěchal vpřed, aby jí otevřel dveře.

„Musím pracovat na své výslovnosti,“ oznámila. „Podle výrazu toho muže soudím, že jsem to pěkně popletla.“

Ano, popletla to, pomyslel si Calum. Neměl však v úmyslu jí to říci, protože nechtěl zranit její city.

„Ti muži oceňují, že jste se o to pokusila, paní.“

„Má výslovnost je hrozná,“ usoudila Johanna. „Vůbec jsem ji ještě nezvládla. Je to velmi těžký jazyk,“ dodala. „Můžeš mi pomoci, chceš-li.“

„Jak?“ zeptal se.

„Od tohoto okamžiku na mne mluv jenom gaelsky. Věřím, že se naučím mnohem víc, když budu váš jazyk slyšet.“

„Zajisté,“ řekl Calum gaelsky.

„Prosím?“

„Řekl jsem zajisté,“ vysvětlil Calum. Usmála se. „Neviděl jsi Alexe?“

Zavrtěl hlavou. „Mohl by být dole ve stáji,“ řekl. Promluvil gaelsky a ukázal přitom směrem ke stájím, aby jí naznačil, co právě řekl.

Protože se soustředila na výslovnost toho, co jí říkal, sotva věnovala pozornost tomu, co se dělo na nádvoří. Všude se hemžili vojáci, ale nepostřehla, co tam dělají.

Konečně zjistila, co Calum říkal, rychle poděkovala a rozběhla se přes nádvoří.

Najednou se ocitla uprostřed třeskotu zbraní. V posledním okamžiku ji Calum chytil za rameno a odtáhl. Málem ji zasáhlo kopí.

Jeden voják z družiny Maclaurinů vykřikl pár hlasitých kleteb. Gabriel sledoval souboje z protější strany nádvoří. Zpozoroval, že

málem zasáhli jeho manželku, a okamžitě vykřikl, aby zastavil výcvik.

Johanna byla zděšena vlastním chováním. Taková nepozornost byla ostudná. Zvedla vojákovo kopí a podala mu je. Jeho tvář zrudla. Nevěděla, jestli je v rozpacích, nebo zuří.

„Prosím za odpuštění, pane. Nedívala jsem se, kam jdu.“ Tmavovlasý voják rychle přikývl. Calum ještě držel ruku na jejím rameni. Jemně ji přitáhl zpět.

Otočila se, aby mu poděkovala za rychlost, se kterou jí přišel

na pomoc. Pak uviděla přicházet manžela. Její úsměv ochabl, když mu pohlédla do tváře.

Všichni vojáci zírali jenom na ni. MacBainovi bojovníci se usmívali, Maclaurinové se mračili.

Ta smíšená reakce ji zmátla. Pak před ní stanul Gabriel a zaclonil jí výhled. Upřeně se díval na Caluma. Neřekl ani slovo,

jen se na vojáka zamračil. Johanna si uvědomila, že ji Calum stále drží za rameno. V okamžiku, kdy ji pustil, zeman se obrátil k ní a zamračil se.

Srdce jí tlouklo strachy. Zoufale se pokoušela zachovat klid. Nechtěla, aby zjistil, jak se vyděsila. Rozhodla se, že mu nedá čas na to, aby jí začal spílat. „Byla jsem velmi nepozorná, pane, opravdu. Mohli mne zabít.“

Zavrtěl hlavou. „Nemohl by tě nikdo zabít. Urážíš Caluma, když říkáš, že by připustil, aby ti někdo ublížil.“

Nechtěla se se svým mužem přít. „Nechtěla jsem nikoho urazit,“ řekla. Obrátila se ke Calumovi. „Přijmi prosím moji omluvu. Přála bych si zmírnit manželův hněv tím, že budu první, kdo přizná svou hloupost.“

„Máš snad nějakou vadu zraku?“ zeptal se Gabriel.

„Ne,“ odpověděla.

„Tak proč, proboha, sis nevšimla mužů bojujících se zbraněmi?“

Špatně pochopila jeho podráždění. „Už jsem to říkala, pane. Nedávala jsem pozor.“

Její manžel nedal najevo žádnou reakci. Jenom na ni hleděl. Čekala, až jeho vztek pomine. Vidět svou ženu tak blízko smrti by každého pořádně vyděsilo. Trvalo mu to pěknou chvilku, než se

vzpamatoval.

Chvilku mlčeli. Johanna si pomyslela, že její muž přemýšlí nad trestem pro ni.

„Omlouvám se za to, že jsem tě vyrušila v důležité práci,“ řekla. „Pokud si přeješ udeřit mne, prosím, učiň to ihned. To čekání je nesnesitelné.“

Calum nemohl uvěřit tomu, co slyšel. „Paní…“ Neřekl víc, protože Gabriel zvedl ruku, aby ho zarazil.

Jeho druhá ruka se pohnula a ona sebou trhla. Bylo to obranné gesto naučené v minulosti. Pak si uvědomila, co udělala, a znovu postoupila vpřed.

Její manžel nejlépe pochopil, že nechce, aby se opakovala její minulost. „Chtěla bych tě varovat, pane. Nemohu ti zabránit, abys mne uhodil, ale jakmile to učiníš, opustím toto sídlo.“

„Přece si nemyslíte, že by náš zeman…“

„Nepleť se do toho, Calume.“

Gabriel vyslovil svůj povel rázným hlasem. Rozzuřil se nad urážkou, kterou ho právě obdařila jeho žena, ale k čertu, její strach byl opravdový. Musel si uvědomit, že ho vlastně ani nezná, a proto snad dospěla k nesprávnému závěru.

Vzal Johannu za ruku, vydal se ke schodišti, ale pak uslyšel bouchání kladiv, a ihned změnil směr. Hledal soukromí pro tu důležitou rozmluvu.

Klopýtla, když ji manžel táhl stranou, pak se narovnala a spěchala za ním, aby mu stačila. Calum kroutil hlavou, když sledoval svého pána, jak vleče paní za sebou. Nebyla to Johannina neobratnost, která mu vyryla vrásku na čele, ale její náhlá bledost. Cožpak opravdu věřila, že její muž se chystá najít místo v soukromí, kde by ji mohl udeřit beze svědků?

Ke Calumovi zamířil Keith, zrzavý velitel družiny Maclaurinů.

„Proč se mračíš?“ zeptal se.

„Lady Johanna,“ odpověděl Calum. „Někdo jí naplnil hlavu hrůznými povídačkami o našem zemanovi. Myslím, že se ho bojí.“

Keith odfrkl. „Některé ženy už říkaly, že se bojí i vlastního

stínu. Právě proto jí daly přezdívku,“ dodal. „Sotva na ni pohlédly, začaly jí říkat Odvážná. Je to škoda, takový výsměch, odsuzují ji, aniž by jí daly čas.“

Calum se rozzuřil. Když ji nazvaly Odvážná, samozřejmě

myslely pravý opak – myslely si, že je zbabělá. „Dej si pozor, ať to neslyší MacBain,“ upozornil ho. „Kdo začal s tou nestydatostí?“ Keith neměl v úmyslu mu prozradit jméno. Ta žena patřila k Maclaurinům. „Není důležité, kdo to byl,“ odporoval. „To jméno se ujalo. Způsob, jakým se lady Johanna třese při pohledu na zemanova psa, vyvolal úšklebky některých žen a vyděšený pohled objevující se v jejích očích pokaždé, když s ní mluví MacBain, je přivedl k závěru, že je…“

Calum ho přerušil. „Je možná ustrašená, ale jistě není zbabělá. Ať se vaše ženy bojí Boha, Keithe. Myslí si, že se svými řečmi jsou kdovíjak chytré. Jestli to jméno uslyším od jediného Maclaurina, bude za to pykat.“

Keith přikývl. „Pro vás je snazší ji přijmout,“ řekl. „Ale Maclaurinové nezapomínají. Vzpomeň si, byl to její první manžel, kdo zničil všechno, co jsme tak těžce vybudovali. Nějaký čas bude trvat, než na to zapomenou.“

Calum zavrtěl hlavou. „Člověk z Vysočiny nezapomíná. Víš to stejně dobře jako já.“

„Tedy než odpustí,“ navrhl Keith.

„Nemá nic společného s těmi ukrutnostmi, které se zde udály. Nepotřebuje ničí odpuštění. Připomeň těm ženám tu důležitou pravdu.“

Keith přikývl na souhlas. Ale nevěřil, že by jeho připomínka něco znamenala. Ženy byly naladěny proti ní, a on si nedovedl představit, co by jim měl říci, aby změnil jejich názor.

Oba bojovníci upřeli pohledy na zemana a jeho nevěstu a sledovali je, dokud nezmizeli na svahu.

Gabriel a Johanna teď osaměli, ale zeman kráčel pořád dál. Pokračoval v cestě, dokud nedošel na louku. Chtěl se zbavit svého hněvu, než s ní začne mluvit.

Konečně se zastavil. Pak se obrátil k ní. Nechtěla na něho ani pohlédnout. Pokoušela se vyškubnout svou ruku z jeho, ale nedovolil jí to.

„Smrtelně jsi mne urazila, když jsi mi řekla, že bych ti mohl ublížit.“

Její oči se rozšířily překvapením. Jeho hlas zněl tak zuřivě, že

by mohl zabíjet. A přece se cítil uražen, když si myslela, že by ji mohl udeřit.

„Nemáš mi co říci, ženo?“

„Přerušila jsem váš výcvik.“

„Ano, to je pravda!“

„Skoro jsem vběhla do cesty jednomu vojákovi a mohl mi ublížit.“

„Ano!“

„A zdálo se, že ses velice rozhněval.“

„Ano, zlobil jsem se!“

„Gabrieli? Proč křičíš?“ Povzdechl si. „Já rád křičím.“

„To vidím.“

„Myslel jsem si, že se za čas naučíš důvěřovat mi. Změnil jsem názor. Budeš mi věřit,“ přikázal, „od tohoto okamžiku.“

Znělo to tak prostě. „Nevím, jestli to bude možné, pane. Důvěru si člověk musí získat.“

„Potom rozhodni, že jsem si ji zasloužil,“ přikázal. „Řekni mi, že mi věříš, a měj to zároveň v úmyslu, zatraceně.“

Věděl, že žádá nemožné. Znovu si povzdechl. „Žádný muž tady nemá právo bít svou manželku. Jenom zbabělec by tak

zacházel se ženou, Johanno. A žádný z mých mužů není zbabělec. Nemusíš se ničeho bát ani ode mne, ani od nikoho jiného.

Odpustím ti tvou urážku, protože jsi to nevěděla. V budoucnu už tak tolerantní nebudu. Měla by sis to dobře zapamatovat.“ Zírala mu do očí. „A kdybych tě v budoucnu urazila? Co bys udělal?“

Neměl nejmenší tušení, ale nehodlal to přiznat. „Už se to nestane.“

Johanna přikývla. Chtěla se obrátit, aby se vrátila na nádvoří, ale pak si to rozmyslela.

Její manžel si zasloužil omluvu. „Někdy promluvím dřív, než mám čas si to promyslet. Rozumíš mi, pane? Je to asi bezděčné. Opravdu ti budu věřit a děkuji ti také za tvoji trpělivost.“

Podle způsobu, jakým si mnula ruce, usoudil, že její přiznání musí být pro ni těžké. Sklonila hlavu a její hlas zněl zmateně, když dodala: „Sama nechápu, proč očekávám to nejhorší. Nikdy bych se

za tebe neprovdala, kdybych věřila, že se mnou budeš špatně nakládat, ale zdá se, že nějaký kousek mé duše se přece jen bojí.“

„Potěšila jsi mne, Johanno.“

„Opravdu?“

Usmál se překvapení v jejím hlase. „Opravdu,“ opakoval.

„Vím, jak to přiznání muselo být pro tebe těžké. Kam sis myslela, že jdeš, když ses tak rozběhla přes ta kopí?“ Dodal tu otázku ve snaze změnit téma hovoru. Jeho manželka vypadala, že se má slzy na krajíčku, a on chtěl jí pomoci, aby se uklidnila.

„Vyhledat Alexe. Myslela jsem, že bychom se mohli projít a podívat se na louky.“

„Přikázal jsem ti, abys odpočívala.“

„Chtěla jsem se jen vypravit na poklidnou procházku. Gabrieli, za tebou leze po čtyřech nějaký muž.“

Zašeptala své zjištění a pohnula se blíž k manželovi.

Ani se neotočil, aby se tam podíval. Nemusel. „To je Auggie,“ vysvětloval.

Johanna přistoupila ještě blíže ke svému muži, aby se mohla podívat na toho člověka zblízka. „Co to dělá?“

„Hloubí jamky.“

„A proč?“

„Pak vezme hůl a trefuje se kameny do děr. Líbí se mu taková hra.“

„Je to blázen?“ zašeptala, aby ji stařec neslyšel.

„Neublíží ti. Zaslouží si svou zábavu.“

Její manžel ji vzal za ruku a vydal se s ní nahoru do kopce. Johanna se ještě ohlédla přes rameno, aby si lépe prohlédla muže lezoucího po louce. „Je to MacBain,“ vyhrkla. „Nosí váš pléd.“

„Náš pléd,“ opravil ji manžel. „Auggie je jeden z nás,“ dodal.

„Johanno, Alex tu není. Dnes ráno odejel k rodině bratra své matky.“

„A jak dlouho tam zůstane?“

„Dokud nebude postaven val. Až bude statek v bezpečí, Alex se vrátí domů.“

„A jak dlouho to bude trvat?“ otázala se. „Syn potřebuje otce, Gabrieli.“

„Je z poloviny hotov.“

„Takže jak dlouho ještě…“

„Ještě pár měsíců,“ odpověděl. „Nechci, aby ses procházela po kopcích bez pořádného doprovodu,“ dodal a zamračil se. „Je to příliš nebezpečné.“

„Je to nebezpečné pro všechny ženy, nebo jenom pro mne?“ Mlčel. Ale ona chtěla odpověď. Skryla své podráždění.

„Vysvětli mi to nebezpečí.“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Není na to čas. Poslechni mé příkazy a bude všechno v pořádku.“

„Samozřejmě že když poslechnu každý tvůj příkaz, bude všechno v pořádku,“ zamumlala. „Ale upřímně, Gabrieli, já nevěřím…“

„Ti koně jsou pěkní.“

Jeho přerušení vzbudilo její zájem. „Co jsi říkal?“

„Líbí se mi těch šest koní, které jsi mi dala.“

Povzdechla si. „Už jsme skončili s rozhovorem o poslušnosti, že?“

„Ano, skončili.“ Rozesmála se.

On se zašklebil. „Měla bys to dělat častěji.“

„Co bych měla dělat?“

„Smát se.“

Přišli na okraj nádvoří. Gabrielovo chování se najednou úplně změnilo. Jeho výraz ztvrdl. Myslela si, že vážný výraz nasadil kvůli své čeledi.

Všichni vojáci se na ně dívali.

„Gabrieli?“

„Ano?“ Zdál se být netrpělivý.

„Mohu ti něco navrhnout?“

„A co to je?“

„Je hloupé používat nádvoří jako prostor pro cvičení, a zrovna tak nebezpečné.“

Zavrtěl hlavou. „Až do dnešního rána na tom nebylo nic nebezpečného. Chci, abys mi něco slíbila.“

„Ano?“

„Nikdy nevyhrožuj, že mne opustíš.“

Naléhavost jeho žádosti ji překvapila. „Slibuji,“ odpověděla. Gabriel přikývl, pak se obrátil k odchodu. „Nikdy tě nenechám odejít. Tomu přece rozumíš, ne?“

Neočekával, že mu odpoví. Johanna zůstala chvíli stát, dívajíc se, jak se její manžel připojuje k cvičící skupině. Ukázalo se, že

Gabriel není jednoduchý muž. Nicholas jí řekl, že zeman se chce s ní oženit, aby si zajistil půdu. Ale Gabriel se choval, jako by i ona byla pro něho důležitá.

Uvědomila si, že doufá, že její domněnka je pravdivá. Vycházeli by spolu mnohem lépe, kdyby ji měl rád.

Všimla si, že Gabriel hovoří s Calumem. Voják se podíval směrem k ní a pak vydal za ní. Nečekala, aby zjistila, jaký povel dal její muž svému pobočníkovi. Obrátila se a rozběhla se dolů z kopce na louku. Starý voják jménem Auggie v ní vzbudil zájem. Chtěla zjistit, jaká je to hra, která vyžaduje kopání děr v zemi.

Stařec měl hřívu bílých vlasů. Vzpřímil se, když na něho zavolala. Hluboké vrásky kolem úst a očí jí řekly, že je mu alespoň padesát, možná i více. Měl nádherné bílé zuby, milé hnědé oči a srdečný úsměv.

Než na něj promluvila, krátce se uklonila a pak se gaelsky představila. Pevně zavřel oči a zašklebil se, jako by pocítil prudkou bolest. „Ty ale komolíš náš krásný jazyk, děvče,“ prohlásil.

Mluvil velmi rychle, jeho slova jí splývala dohromady a jeho výslovnost byla tak huhňavá, jako by mluvil s plnými ústy.

Johanna nerozuměla jedinému slovu, které jí řekl. Auggie musel opakovat svou urážku třikrát, než pochopila, co tím míní.

„Řekni mi, prosím, pane, která slova špatně vyslovuji.“

„Všechna je pěkně komolíš.“

„Chtěla bych se naučit váš jazyk,“ nedala se odradit, neberouc v úvahu jeho komický výraz zděšení nad její výslovností.

„Od Angličanky by to vyžadovalo příliš mnoho učení, než by se naučila plynně mluvit,“ řekl. „Musela by ses moc snažit.

Nevěřím, že vy Angličané byste toho byli schopni.“

Johanna moc nerozuměla tomu, co řekl. Auggie se dramaticky plácl do čela. „U všech svatých, vždyť ty si z toho moc nevybereš, co tady povídám, děvče. Nerozumíš ani slovo.“

Odkašlal si a znovu promluvil, ale tentokrát francouzsky. Znalost toho jazyka byla překvapivá a jeho přízvuk bezvadný. Johanna byla uchvácena. Auggie byl vzdělaný muž.

„Rozumím. Překvapil jsem tě. Měla jsi mě za prosťáčka?“ Zavrtěla hlavou, pak se zastavila. „Lezl jsi po kolenou a kopal díry. Proto jsem došla k závěru, že jsi trochu…“

„Blázen?“

Přikývla. „Omlouvám se, pane. Kdy ses naučil mluvit…“ Přerušil ji. „Už jsou to roky a roky,“ vysvětloval. „A teď, co jsi vlastně chtěla, když jsi mě vyrušila uprostřed hry?“

„Byla jsem zvědavá, co je to za hru,“ řekla. „Proč kopeš ty díry?“

„Protože je nikdo za mne nevykope.“ Vyslovil svůj žert a s úsměvem odfrkl.

„Ale k čemu slouží?“ naléhala.

„Hra potřebuje jamky, které zachytí moje kameny, pokud dobře zamířím. Používám svou hůl jako palici a kulaté oblázky

ženu dopředu. Nechtěla by sis to zkusit, děvče? Tu hru mám už v krvi. Možná tě to taky chytne.“

Auggie ji vzal za rameno a vedl k místu, kde zanechal svou hůl. Předvedl jí, jak má uchopit dřevěnou hůl, a když se zapřela nohama i pažemi, jak jí ukázal, ustoupil zpět, aby jí dál další pokyny.

„A teď dej pořádnou ránu. Miř na jamku přímo před sebou.“ Cítila se trochu nesvá. Auggie byl opravdu trochu bláznivý. Ale zároveň to byl ušlechtilý člověk a zdálo se, že ho těší její zájem o to, co dělá. Neměla v úmyslu urazit jeho city.

Zasáhla kulatý kámen. Kutálel se k okraji jamky, zakymácel se a spadl dolů.

Okamžitě to chtěla zkusit znovu. Auggie zářil radostí. „Už tě to chytlo,“ prohlásil s uspokojením.

„Jak se jmenuje ta hra?“ zeptala se, když klečela a vytahovala oblázek.

„Ta hra nemá jméno, ale hrála se už za starých časů. Když zvládneš trefu na krátkou vzdálenost, děvče, vezmu tě s sebou na hřeben a můžeš to zkusit na větší dálku. Budeš pak hrát sama za sebe a najdeš si svoje vlastní kameny. Samozřejmě čím kulatější,

tím lepší.“

Při druhém pokusu Johanna minula jamku. Auggie jí řekl, že byla nepozorná. Chtěla to samozřejmě vyzkoušet ještě jednou.

Byla tak soustředěna na to, aby ho potěšila a trefila se do jamky, že si ani neuvědomila, že s ním hovoří gaelsky.

Strávila s Auggiem většinu odpoledne. Calum dostal zřejmě za úkol na ni dohlížet. Každou chvíli se objevil na vrcholu kopce, aby se přesvědčil, že tam ještě je. A zabránil případným škodám, jak předpokládala. Po několika hodinách Auggie ohlásil konec hry a vedl ji na opačný konec louky, kde nechal své vybavení. Držel ji za paži, najednou zamručel a svezl se k zemi. Pak jí pokynul, aby si sedla vedle něho. Podával jí kožený vak. „Měla by ses posilnit, děvče,“ oznámil. „To je uisgebreatha.“

„Dech života,“ přeložila.

„Ne, děvče, to je voda života. Mám svůj vlastní kotlík na

vaření, sám jsem jej vyrobil. Naučil jsem se to na statku MacKaye. Náš zeman mi dovolil vzít si ho s sebou, když jsme přišli k Maclaurinům. Každý z nás patřil k určitému klanu, který ho zapudil, víš. Patřil jsem k Macleadům, než jsem slíbil věrnost MacBainovi.“

Johanna vyhlížela zmateně. „Byli jste zapuzeni? Nechápu, co tím myslíš, pane.“

„My všichni jsme byli vyvrženi z vlastních klanů, ať už z jakéhokoliv důvodu. O osudu tvého manžela bylo rozhodnuto v okamžiku, kdy se narodil jako bastard. Když dospěl v muže, sebral nás všechny a začal cvičit nejmladší, aby se z nich stali dobří bojovníci. Každý z nás samozřejmě něco umí. Přesvědčím tě o tom, když přestaneš váhat. Ale napřed ochutnám sám.“

Bylo by od ní nezdvořilé odmítnout jeho pozvání. Johanna

zvedla vak, vytáhla korkovou zátku a usrkla doušek tekutiny. Měla pocit, jako by polkla oheň. Prudce vydechla a pak se rozkašlala.

Auggie se s potěšením díval, co to s ní udělalo. Napřed se plácl do kolen, pak ji bouchl do zad, aby mohla nabrat dech.

„Ta má ale říz, že?“

Zmohla se jen na souhlasné kývnutí hlavy. „Vrať se teď domů, děvče,“ nařídil jí. „Zeman MacBain bude mít starost, kde jsi tak dlouho.“

Johanna se zvedla, pak vztáhla ruku, aby pomohla na nohy Auggiemu. „Děkuji za krásné odpoledne, Auggie.“

Stařec se usmál. „Dostáváš můj přízvuk, děvče. To mě těší. Jsi chytrá dívka, že? Určitě v tvých žilách proudí kapka krve z Vysočiny.“

Věděla, že ji škádlí. Uklonila se a obrátila se k odchodu.

„Nechtěl bys jít zítra na hřeben, Auggie?“ zavolala přes rameno.

„Možná,“ odpověděl jí.

„A vzal bys mě s sebou, kdyby ses tam vypravil?“

Johanna se nemohla ubránit úsměvu. Byl to nakonec úžasný

den. Musela uznat, že začal nepříjemně, když vyvolala hněv svého muže, ale ten malý incident nebyl tak strašný a zbytek odpoledne byl pak nádherný. Dověděla se také něco důležitého o svém manželovi. Dovedl ovládnout svůj temperament. Nepřipustil, aby ho přemohla prchlivost.

To bylo důležité zjištění. Johanna o tom přemítala po celou cestu nahoru na kopec. Tam na ni čekal Calum. Uklonil se na pozdrav, pak se vydal po jejím boku směrem ke tvrzi.

„Pozoroval jsem, že hrajete Auggieho hru,“ poznamenal voják.

„Bylo to opravdu zábavné,“ odpověděla Johanna. „Víš, Calume, myslím si, že Auggie je jeden z nejzajímavějších lidí, které jsem kdy potkala, s výjimkou otce, ovšem.“

Calum se usmál jejímu nadšení. „Auggie mi také připomíná otce. Vypráví zrovna tak peprné historky o starých časech a přikrašluje pravdu legendami stejně, jako to dělal můj otec.“ Ve

snaze potěšit ji Calum dodal: „Auggie bude rád, že ho srovnáváte s otcem.“

Zasmála se. „Urazí ho to,“ usoudila. „Můj otec byl Angličan, Calume. Auggie nepomine tu skutečnost.“ Pak změnila téma. „Máš jistě důležitější povinnosti, než dohlížet na mne. Předpokládá můj manžel, že mne budeš doprovázet každý den?“

„Není důležitější povinnosti, než chránit svou paní,“ odpověděl voják. „Avšak zítra bude pověřen starostí o vás Keith.“

„Keith je velitelem družiny Maclaurinů, že?“

„Je to tak. Je podřízen jen našemu zemanovi.“

„A ty jsi velitelem vojáků patřících k MacBainům.“

„Ano.“

„Proč?“

„Proč co, má paní?“

„Proč není jen jeden velitel vojáků MacBainů i Maclaurinů?“

„Možná byste se na to měla zeptat svého manžela,“ navrhl Calum. „Má rozumné důvody pro to, aby nechal Maclaurinům jejich velitele.“

„Ano, zeptám se ho,“ řekla. „Chtěla bych se dovědět o zdejší zemi a lidech všechno potřebné. Kde je můj manžel?“

„Na honu,“ odpověděl Calum. „Měl by se vrátit každou

chvilku. Všimla jste si, paní, že mluvíme gaelsky? To, jak zvládáte náš jazyk, je úžasné o to víc, že jste se mu učila jen několik týdnů předtím, než jste sem přijela.“

Zavrtěla hlavou. „Ne, Calume, byly to spíš čtyři měsíce soustavného studia pod vedením otce MacKechnieho. Byla jsem trochu nervózní, když jsem se poprvé setkala s vaším zemanem, ačkoliv pochybuji, že se mi dařilo skrývat své pohnutky. Když se mne zeptal, jak dlouho se učím gaelsky, byla jsem rozrušena a odpověď mi jen tak vyskočila na jazyk. Ale podle tvého občasného úsměvu soudím, že jsem pořád ještě nezvládla výslovnost.“ Kupodivu jakmile Calum poznamenal, že spolu hovoří gaelsky, začala její slova zadrhávat a její výslovnost se zhoršila.

Právě přecházeli přes nádvoří, když Calum spatřil zemana. „A tady je váš manžel, paní.“

Johanna se obrátila Gabrielovi v ústrety. Rychle se začala upravovat. Shrnula si dozadu pramen vlasů, štípla se do tváří, aby jí zrůžověly, a urovnala si záhyby na plédu. Pak si všimla, v jakém stavu jsou její ruce. Byly pokryté špínou po odpoledni, které strávila s Auggiem hloubením jamek. Protože už neměla čas se umýt, schovala je za zády.

Země se začala otřásat, když družina bojovníků vyjela se svými oři na poslední vyvýšeninu. Gabriel jel v jejich čele. Seděl na jednom z koní, které mu přivezla jako svatební dar. Klisna, kterou si vybral, byla nejtemperamentnější ze všech. Podle Johannina odhadu byla také nejrychlejší. Její srst byla bílá jako sníh. Byla mnohem větší než ostatní koně, zároveň i silnější, a lehce nesla Gabrielovu váhu.

„Jede na mé oblíbené klisně,“ řekla Johanna Calumovi.

„Je krásná.“

„Ona to taky ví,“ řekla Johanna. „Rachel je strašně marnivá. Ráda se staví na zadní. Předvádí se.“

„Předvádí se, protože ví, že nese našeho vzácného pána,“ prohlásil Calum.

Pomyslela si, že si z ní tropí žerty. Rozesmála se, pak si všimla, že Calum se ani koutkem úst neusmál. Uvědomila si, že to myslí vážně.

Calum nevěděl, co jí na jeho slovech připadá zábavné.

Obrátil se k ní, aby se jí na to zeptal, ale když uviděl špinavé skvrny, které pokrývaly její dlaně, na oplátku se také usmál. Zpoza rohu vyběhl pánovi naproti pes. Mohutné zvíře klisnu vyděsilo.

Rachel okamžitě couvla a zvedla se na zadní. Gabriel ji násilím uklidnil a seskočil. Jeden z vojáků koně odvedl.

Pes se vrhl kupředu. Jediným skokem se ocitl u MacBaina a položil mu tlapy na ramena. Byl skoro stejně veliký jako jeho pán a vyhlížel zrovna tak divoce. Johanně se roztřásla kolena při pohledu na ty dva. Naštěstí se pes zajímal jenom o svého pána. Pokoušel se horlivě olizovat Gabrielovu tvář. Její manžel se odvrátil, ještě než ho mohl miláček omýt jazykem. Uštědřil mu láskyplné plácnutí. Z šedivého kožichu psa se zvedlo mračno prachu. Pak Gabriel konečně psa pustil a obrátil se k manželce.

Pokynul jí, aby přistoupila k němu. Napadlo ji, jestli snad čeká, že mu také položí ruce na ramena a políbí ho na přivítanou. Ta myšlenka ji pobavila. Udělala krok vpřed, pak se okamžitě zastavila, když na ni zvíře začalo vrčet.

Gabriel byl nucen vydat se jí naproti. Pozorně sledovala psa, když její manžel vykročil k ní. Pes, jak zjistila, se přidal ke Gabrielovi a blížil se po jeho boku.

Gabriela její strach pobavil. Pes ji zjevně děsil. Nechápal proč. Pak uslyšel tiché zavrčení. Uslyšela to i jeho žena. O krok ustoupila. Gabriel přikázal psovi, aby byl zticha.

Někteří vojáci z družiny Maclaurinů seděli dosud na koních a pozorovali zemana i jeho ženu. Někteří se ušklíbali, když viděli její strach ze psa. Ostatní kroutili hlavami.

„Měl jsi dobrý lov, pane?“ zeptala se Johanna.

„Zajisté.“

„Bylo tam dost zrní?“ zeptal se Calum. „Víc než dost,“ odpověděl Gabriel.

„Vy jste lovili obilí?“ zeptala se Johanna ve snaze porozumět.

„A ještě pár dalších věcí,“ vysvětlil jí manžel. „Vidím špínu na tvé tváři, ženo. Co jsi dělala?“ Pokoušela se nečistotu setřít.

Gabriel ji uchopil za ruce a podíval se na ně.

„Pomáhala jsem Auggiemu hloubit jamky.“

„Nechci, aby si moje žena špinila ruce.“

Vypadalo to, jako by jí dával důležitý příkaz. Zdálo se, že její manžel je víc než popuzen.

„Ale už jsem ti vysvětlila…“

„Moje žena se nezabývá takovou hrubou prací.“ Popudilo ji to. „Máš víc než jednu, pane?“

„Čeho víc než jednu?“

„Manželku.“

„Ovšemže ne.“

„Takže sám vidíš, že tvá žena si přece jen ruce zašpinila,“ řekla. „Mrzí mne, že je ti to nepříjemné, ačkoliv nechápu proč. Jsem si jistá, že si je příště zašpiním znovu.“

Pokoušela se mu všechno rozumně odůvodnit, ale nebyl v náladě, kdy by se od něho dalo čekat, že přijme její vysvětlování. Zakroutil hlavou a zamračil se. „To dělat nebudeš,“ přikázal. „Jsi tady paní, Johanno. Nebudeš se snižovat k takovým věcem.“

Nevěděla, má-li se smát, nebo mračit. Místo toho si povzdechla. Ten člověk má podivné nápady.

Zdálo se, že od ní čeká nějakou odpověď. Rozhodla se, že ho zkusí usmířit. „Jak si přeješ, pane,“ zašeptala s předsevzetím, že nebude dávat najevo své rozhořčení.

Snaží se být poslušná, napadlo Gabriela. Pomyslel si, že ji to snad zabije. V očích měla smrt, ale na tváři jí zůstal poklidný úsměv a její hlas zněl pokorně.

Johanna se obrátila ke Calumovi. Nevšímala si úšklebku na jeho tváři. „Kde se umývají ženy?“

„Za tvrzí je studna, paní, ale obvykle se myjí v Bystrém potoku.“

Calum se chystal, že ji doprovodí. Nakonec se toho úkolu zhostil Gabriel. Uchopil ji za ruku a táhl za sebou. „Příště ti vodu

přinesou,“ řekl.

„Příště ocením, když se mnou nebudeš jednat jako s dítětem.“ Nemohl uvěřit hněvu, který slyšel v jejím hlase. Johanna nakonec vůbec nebude tak ustrašená.

„Také bych ocenila, kdybys mi nenadával před svými vojáky.“ Přikývl. Jeho rychlý souhlas zmírnil její rozhořčení.

Zeman kráčel dlouhými kroky. Obešli tvrz a vydali se dolů po svahu. Úbočí lemovala řada chýší a dole pod kopcem stály v širokém kruhu další. Mezi nimi bylo vidět studnu. U ní postávalo několik žen z klanu Maclaurinů se svými vědry, čekajících, aby si mohly nabrat vodu, až na ně dojde řada. Některé zemana pozdravily. Přikývl a pokračoval v cestě.

Studna stála hned za řadou chalup. Johanna se chtěla zastavit a podívat se na ni. Gabriel jí to nedovolil. Prošli branou mohutného valu a kráčeli dál.

Johanna musela běžet, aby svému manželovi stačila. Ve chvíli, kdy docházeli k dalšímu úbočí, už sotva popadala dech. „Zpomal trochu, Gabrieli. Nemám tak dlouhé nohy jako ty.“

Okamžitě zvolnil krok. Ale její ruku nepustil. Ani se nepokoušela ji uvolnit. Uslyšela za sebou smích žen a napadlo ji, co je asi tak rozveselilo.

Bystrý potok tekl širokým, mohutným korytem. Běží dolů z hory, vysvětloval jí manžel, z jejího vrcholu až k jezeru na úpatí, kde jeho statky hraničí s územím Gillevreyů.

Oba břehy potoka byly lemovány stromy a rostlo tu tolik

polních květin, až se zdálo, že vyrůstají nejen z břehů, ale i z vody. To místo bylo skutečně úchvatné.

Johanna si klekla na břeh, sklonila se a začala si umývat ruce. Voda byla tak čistá, že viděla na její dno. Gabriel si klekl vedle ní, nabral chladnou vodu do dlaní a nalil si ji na krk. Z houští se vynořil jeho oblíbený pes, přeběhl k němu, zavrčel a začal pít vodu z potoka.

Johanna namočila plátěný šátek a omyla si obličej. Gabriel se narovnal a díval se na ni. Obdivoval ladnost každého jejího pohybu. Byla pro něho pořád záhadou a předpokládal, že příčinou jeho údivu i obdivu je skutečnost, že nikdy nestrávil delší dobu s ženou.

Johanna nevěnovala manželovi pozornost. Na dně vody spatřila něco, co vypadalo jako dokonale kulatý kámen. Napadlo ji, že by se mohl hodit pro Auggieho hru, a sklonila se hlouběji, aby ho vytáhla.

Potok byl mnohem hlubší, než očekávala. Asi by do něj spadla rovnou po hlavě, kdyby ji manžel nezachytil a nevytáhl na břeh.

„Je lepší svléknout si šaty, když se chceš vykoupat,“ řekl suše. Rozesmála se. „Ztratila jsem rovnováhu. Pokoušela jsem se vylovit kámen, který mě zaujal. Mohl bys mi ho prosím podat?“ Naklonil se nad vodu, aby se po něm podíval. „Je tam alespoň stovka kamenů. Který z nich si přeješ?“

Ukázala mu ho. „Ten úplně kulatý,“ odpověděla.

Gabriel sáhl dolů, vylovil kámen a podal jí ho. Poděkovala úsměvem. „Auggiemu se bude líbit,“ prohlásila.

Johanna se vrátila zpět na travnatou stráň. Zabalila si nohy do plédu a ukryla kámen do záhybů oděvu. Lehký větřík rozechvíval větve stromů. Vzduch se naplnil vůní borovic a vřesu. Celý kraj byl tak tichý a mírumilovný.

„Skotsko je velmi krásná země,“ řekla.

Zavrtěl hlavou. „Ne Skotsko,“ opravil ji. „Vysočina je krásná.“ Nezdálo se, že by Gabriel nějak spěchal ke svým povinnostem. Opřel se zády o kmen borovice, zkřížil nohy a urovnal si meč u boku, aby ho neškrábl.

Johanna se chvíli dívala na manžela, než promluvila. Ten muž ji přitahoval. Myslela si, že její pocit souvisí s faktem, že je tak veliký. Byl určitě stejně vysoký jako Nicholas, ale mnohem svalnatější. Alespoň jí to tak připadalo.

„Řekni mi, na co myslíš.“

Výzva jejího muže ji vyrušila z přemítání. „Nikdy jsem

neviděla Nicholase bez tuniky. Myslím, že jsi mnohem svalnatější než můj bratr, ale protože jsem ho neviděla… jsou to hloupé myšlenky, muži.“

„Máš pravdu, jsou to hloupé myšlenky.“

Neprotestovala proti jeho slovům. Jeho mírný úsměšek jí napověděl, že ji jen škádlí. Se zavřenýma očima a jemným úsměvem na tváři vypadal teď Gabriel velmi spokojeně. Byl to opravdu skvostný muž.

Johanna si všimla, že se pes přitočil k jeho ruce a ihned si vysloužil krátké pohlazení.

Její manžel už pro ni neznamenal takovou hrozbu. Nejenže dokázal krotit svůj temperament, ale dával najevo také jemnější rysy své povahy. Způsob, jakým se k němu choval jeho pes, jí napovídal o jeho povaze mnohé.

Gabriel zachytil její pohled. Zrudla rozpaky a sklonila hlavu do klína. Také se jí nechtělo ještě odejít. Těšila ji ta poklidná chvíle s manželem. Rozhodla se, že se pokusí přimět ho k hovoru, než jí navrhne, aby se vrátili.

„Cožpak Skotsko a Vysočina není jedno a totéž, pane?“

„Je a není,“ odpověděl. „Neříkáme o sobě, že jsme ze Skotska, jak máte ve zvyku mluvit o nás vy Angličané. Pocházíme buď z Vysočiny, nebo z Nížiny.“

„Podle tónu tvého hlasu soudím, že když mluvíš o lidech z Nížiny, nemáš je příliš v lásce.“

„Ne, nemám je rád.“

„Proč?“

„Zapomněli na to, odkud pocházejí. Stali se z nich Angličané.“

„I já jsem Angličanka,“ vyhrkla bez rozmyslu.

Znělo to ustaraně. Usmál se. „Jsem si té skutečnosti vědom.“

„Ano, ovšemže to víš,“ souhlasila. „Možná na to časem zapomeneš.“

„To je velmi nepravděpodobné.“

Nevěděla, má-li to považovat za žert, nebo ne. Rozhodla se přejít k méně ožehavému námětu. „Auggie není blázen.“

„Ne, to není. To jenom Maclaurinové věří tomu nesmyslu, MacBainové si to nemyslí.“

„Je opravdu velmi chytrý, muži. Hra, kterou zkouší, je ohromně zábavná. Musíte to někdy zkusit. Vyžaduje zručnost.“

Přikývl na souhlas, aby ji ukonejšil. Obdivoval ji, jak brání starého muže. „Auggie nevynalezl tu hru. Hraje se tady už řadu let. V dřívějších dobách se používaly kameny, ale dnes se vyřezávají koule i z dřevěných špalíků. Někteří muži dokonce vyrábějí koule z kůže a plní je mokrým peřím.“

Johanna si pomyslela, že si to musí zapamatovat. Možná by mohla zkusit vyrobit pro Auggieho pár kožených koulí.

„Řekl, že už mě zachvátila hráčská vášeň.“

„Bůh nám pomáhej,“ zaúpěl Gabriel. „Auggie hraje tu hru každý den od rána do večera, ať prší, nebo pálí slunce.“

„Proč tě tak rozhněvala malá skvrna špíny na mé tváři a na rukou?“

„Už jsem ti vysvětlil své postavení. Teď jsi moje žena. Musíš

se podle toho chovat. Mezi MacBainy a Maclauriny vládne rivalita, a dokud oba klany nepřivyknou společnému životu v míru, musím ukazovat jen sílu, ne zranitelnost.“

„Mohu za to já, že se cítíš zranitelný?“

„Ano.“

„Proč? Chtěla bych to pochopit,“ řekla mu. „Byla to ta špína, nebo skutečnost, že jsem strávila odpoledne s Auggiem?“

„Nechci tě vidět, jak klečíš na kolenou, Johanno. Musíš se chovat podle patřičných zvyklostí. Moje žena nebude dělat nic hrubého.“

„Takový názor jsi už jednou vyslovil.“

„To není názor, to je rozkaz.“

Nechtěla mu dát najevo, jak ji to rozladilo. „Je pravda, že mne překvapuje, jak mnoho se staráte o vnější dojem. Nevypadáš jako člověk, kterého by příliš zajímalo, co si myslí ti druzí.“

„Nestarám se ani trochu o mínění jiných lidí,“ odsekl rozhořčen jejím závěrem. „Ale starám se o to, abys byla v bezpečí.“

„Co má moje bezpečnost společného s mým chováním?“ Gabriel jí neodpověděl.

„Měl sis vzít manželku z klanu Maclaurinů. To by vyřešilo problém sjednocení, že?“

„To je pravda,“ souhlasil. „Ale neudělal jsem to. Oženil jsem

se s tebou. Oba to budeme muset zvládnout co nejlépe, Johanno.“

Znělo to rezignovaně. Byl pořád v přívětivém rozpoložení a ona se rozhodla změnit předmět hovoru otázkou, která jistě nepopudí jeho prchlivost.

„Proč mě nemá rád tvůj ovčák?“

„Protože ví, že se ho bojíš.“

Neprotestovala proti jeho tvrzení. „Jak se jmenuje?“

„Dumfries.“

Pes nastražil uši, když pán vyslovil jeho jméno. Johanna se usmála. „To je zvláštní jméno,“ podotkla. „Jak jsi na ně přišel?“

„Našel jsem toho psa nedaleko panství Dumfriesů. Uvízl v močálu,“ dodal. „Od té doby je pořád se mnou.“

Johanna si přisedla blíž ke Gabrielovi. Pomalu vztáhla ruku, aby pohladila psa. Pes ji koutkem oka sledoval; když už se ho chtěla dotknout, vydal ze sebe hrozivý, varovný zvuk. Rychle stáhla ruku zpět. Gabriel zadržel její paži a přinutil ji, aby se psa znovu dotkla. Pes opět hrozivě zavrčel, ale nepokusil se ji kousnout.

„Neublížil jsem ti v noci?“

Takový převrat v hovoru ji překvapil. Sklopila hlavu, aby neviděl, jak se jí hrne červeň do tváří, a pak zašeptala: „Neublížil jsi mi. Ptal ses mne už poté, co…“

Gabriel ji vzal za bradu. Výraz v jejích očích ho rozesmál. Její rozpaky ho pobavily.

Pohled do jeho očí jí rozbušil srdce. Napadlo ji, že má v úmyslu ji políbit. Pomyslela si, že by se jí to docela líbilo.

„Budeš mě zase chtít milovat, pane?“

„A ty?“ zeptal se.

Dlouho se mu dívala do očí, než mu odpověděla. Pokoušela se nechovat se ani ostýchavě, ani přemoudřele. Byla jen zmatená, protože se nikdy nenaučila rafinovaně flirtovat jako jiné mladé ženy, které žily ve vyšších kruzích u londýnského dvora.

„Ano,“ zašeptala, snažíc se ovládnout třesoucí se hlas. „Chtěla bych, abys mne znovu miloval, pane. Nebylo to vůbec špatné.“ Gabriel se zasmál jejímu škádlení. Všiml si, že jí tváře zrudly jako oheň. Přesto jí rozpaky nezabránily promluvit upřímně.

Odtáhl se od kmene stromu a sklonil se, aby ji políbil. Jeho ústa se jemně dotkla jejích. Vydechla do jeho úst a položila mu ruce na ramena.

Bylo to povzbuzení, které potřeboval. Než provedl svůj záměr, zvedl si ji do klína, ovinul jí paže kolem pasu a znovu ji políbil. Svými ústy přikryl její a začal v nich kroužit jazykem, aby ji vychutnal, zasáhl a povzbudil její vášeň. Cítila, že slábne v jeho objetí. Přivinula se k němu a políbila ho zrovna tak vroucně. Byla trochu ohromená tím, jak rychle celé její tělo začalo vnímat jeho

podněty. Srdce jí tlouklo závratným tempem; rukama a nohama projíždělo vzrušení a málem přestávala dýchat.

Gabriela překvapilo, jak na něj ta žena působí. Nedokázala se chovat chladně. Věřila, že je s ním v bezpečí, jinak by si nedovolila ztratit zábrany. Její vášnivá odezva podnítila jeho touhu a Bůh mu pomáhej, zdálo se mu, že nebude schopen ovládnout se a zastavit ji.

K čertu, vezme si ji tady a hned, pokud okamžitě neskončí to sladké utrpení. Prudce se odtáhl. Nemohl se jí podívat do očí. Byly ztemnělé vášní. Zatraceně, musel ji znovu políbit.

Oba se třásli, když konečně ukončil jejich laskání. Přerývaně dýchal. Ona také.

„Způsobil jsi, že jsem zapomněla sama na sebe, pane.“

Vzal to jako poklonu. Zvedl ji z klína, pak se postavil. Johanna se stále chvěla. Její tváře byly dosud zardělé, a když si uhlazovala vlasy do copu, ruce se jí třásly. Sledoval její pokus o úpravu zevnějšku s ohromným pobavením.

Ženy snadno upadnou ve zmatek, usoudil. A ona zvlášť.

„Mám hrozné vlasy,“ vykoktala, když postřehla jeho úsměv.

„Myslela jsem, že bych se mohla ostříhat… s tvým dovolením ovšem.“

„Nezajímá mě, co si uděláš se svými vlasy. K tomu nepotřebuješ mé svolení. Mám na starost důležitější věci.“

Zmírnil své výtky rychlým polibkem. Pak se sehnul, sebral kámen, který chtěla dát Auggiemu, a podal jí ho. Musel jí ho vložit do dlaně. Opravdu, byla úplně roztřesená a to ho naplňovalo potěšením.

Zamrkal na manželku, otočil se a začal stoupat do svahu. Johanna si urovnala záhyby svého plédu a spěchala za ním. Nemohla se ubránit úsměvu. Ví, že jeho polibky ji připravují o rozum, usoudila, protože v jeho tváři se zračilo ryze mužské uspokojení. Ani jí nevadila jeho nadutost.

Zdálo se, že všechno bude v pořádku. Johanna si cestou do kopce mnohokrát povzdechla. Ano, pomyslela si, rozhodla se správně, když souhlasila s tím, že se provdá za Gabriela.

Byla v tak dobré náladě, že sotva vnímala Dumfriesovo hrozivé zavrčení pokaždé, když se přiblížila ke Gabrielovi. Ani ta hrozná

bestie nebyla schopna narušit její dobrou náladu.

Pohladila ruku svého muže. Neopětoval tu výzvu. Dotkla se ho znovu, a pořád nereagoval. Přestala s jemnými náznaky a prostě ho vzala za ruku.

Choval se, jako by tam vůbec nebyla. Jeho pohled směroval nahoru na kopec a ona pochopila, že se v mysli již zabývá povinnostmi, které ho čekají. Nevadilo jí, že si jí nevšímá; a když se dostali ke skupině chalup, vytáhla svou ruku z jeho. Nemyslela si, že by chtěl před klanem ukazovat své city. Gabriel ji překvapil tím, že znovu její ruku uchopil. Jemně jí stiskl prsty, pak zrychlil krok, až se musela zase dát do běhu.

Bože, jak byla šťastná. Ano, udělala správnou věc. Vzala si dobrého muže.

KAPITOLA 7

Vlastně se provdala za pořádného divocha.

Johanna dospěla k tomuto skličujícímu závěru po třech dlouhých měsících života se svým manželem. Gabriel byl prostě hrozný. Byl nesmírně umíněný, neústupný ve svém jednání a vydával naprosto nesmyslné příkazy. A to patřilo k jeho lepším

vlastnostem. Jednal s ní, jako by byla nemocná. Nedovolil jí hnout prstem, posluhovali jí jako malému děcku a neustále ji hlídal některý z jeho velitelů. Snášela ten nesmyslný stav dobré dva měsíce, než ji přemohla zlost. Protestovala, ale bez výsledku.

Gabriel ji nechtěl ani vyslechnout. Jeho představy o manželství byly prapodivné. Chtěl ji držet pod zámkem, a svatá pravda, kdykoliv vyšla ven, aby se nadýchala čerstvého vzduchu, pokoušel se ji zase zahnat dovnitř.

Večeře byly nesnesitelné. Očekávali od ní, že bude zachovávat během jídla důstojnost, ale kolem ní vládl chaos. Žádný z mužů, se kterými jídávala, neměl špetku dobrých způsobů. Byli hluční, hrubí a vydávali nechutné, odporné zvuky.

A to ještě nebylo to nejhorší. Johanna vojákům nic nevytýkala. Měla pocit, že bude lepší, udrží-li si dál odstup od klanu, pokud to bude možné. Byla přesvědčena, že nebude-li se mezi ně vměšovat, bude žít v klidu a míru a to byl cíl, kterého chtěla dosáhnout.

Protože ji Gabriel nechtěl nechat chodit na lov, trávila většinu

dne sama. Její manžel byl přesvědčen, že je příliš křehká pro namáhavé napínání luku, a jak mu proboha mohla vyvrátit tak směšný úsudek? Aby neztratila svou zručnost, vyrobila si cíl z kmene stromu na úpatí kopce a na něm se cvičila ve střelbě lukem a šípy. Se zbraní zacházela docela dobře a ráda se chlubila, že jednou nebo dvakrát se jí podařilo při střelbě do terče porazit i Nicholase.

Nikdo ji neobtěžoval, když se věnovala svému cvičení. Ženy si jí většinou nevšímaly. Ty z klanu Maclaurinů byly otevřeně nepřátelské. Několik mladších žen následovalo příklad své nejmenované velitelky, vysoké, robustní ženy s brunátnými tvářemi a slámově žlutými vlasy zvané Glynis. Vydávala obvykle spoustu pohrdavých zvuků, kdykoliv Johanna prošla kolem ní.

Johanna přesto nevěřila, že je Glynis zlá. Jen prostě nemilovala svou paní. Pokud je její odhad správný, Johanna usoudila, že by neměla té ženě nic vytýkat. Zatímco Glynis pracovala od časného rána do soumraku s ostatními ženami na polích za potokem, starala se o úrodu a o sklizeň obilí, Johanna se ve volném čase potulovala kolem statku, přesvědčena, že ji musí považovat za línou královnu panského sídla.

Ne, Johanna nevinila ženu z toho, že k ní cítí nechuť. Za jejich mínění byl částečně zodpovědný Gabriel, protože jí nedovoloval, aby se s nimi stýkala, ale Johanna byla natolik zásadová, že snášela tuto separaci a neudělala nic, aby názor žen změnila. Nepokoušela se s nimi spřátelit ani dodržovat jejich zvyky.

V Anglii neměla žádné blízké přátele, protože jí to nedovolil

její manžel. Na Vysočině je všechno jiné, uvědomila si. Klan nikdy nezmizí ani se nepřestěhuje.

Po třech měsících musela přiznat, že ačkoliv byl její život poklidný, byl také osamělý a nudný. Toužila mezi ně zapadnout. Bylo pro ni důležité také to, že chtěla pomoci znovu vybudovat, co její první manžel zničil. Gabriel byl příliš zaměstnán přestavbou, než aby se mohl zajímat o její starosti. Každopádně neměla v úmyslu si mu stěžovat. Tu věc bude muset vyřešit sama.

Jakmile Johannu začala její situace trápit, rozhodla se ji řešit. Nechtěla se už déle stranit klanu a snažila se jednat přátelsky, kdykoliv to bylo možné. Byla od přírody stydlivá, někdy až

nepříjemně, ale přesto vždy zavolala na pozdrav, když spatřila spěchat kolem některou z žen. Ženy MacBainů odpovídaly vždy úsměvem nebo laskavým slovem; ženy Maclaurinů většinou předstíraly, že neslyší. Byly samozřejmě i výjimky. Leila a Megan, dvě ženy z klanu Maclaurinů, které jí připravovaly koupel před její svatební nocí, ji snad měly rády, ale ostatní odmítaly každou její nabídku přátelství.

Takový přístup ji mátl. Nevěděla, co má udělat, aby změnila jejich mínění. V úterý, když byl pověřen dohledem nad ní Keith, mu položila otázku.

„Chtěla bych slyšet tvůj názor, Keithe, na záležitost, která mne trápí. Nemohu najít způsob, kterým bych získala přízeň žen Maclaurinů. Nemohl bys mi poradit?“

Keith se škrábal na bradě, když ji poslouchal. Mohl jí říci, jaká je příčina nechuti jeho klanu vůči ní, ale váhal s vysvětlením, protože věděl, že by zranil její city. Po několika dnech, kdy na ni dohlížel, se jeho přístup k ní také změnil. Byla pořád jaksi ustrašená, ale jistě nebyla zbabělá, jak věřily některé z žen Maclaurinů.

Johanna si povšimla jeho váhání. Myslela si, že nechce o věci hovořit, protože byli na doslech několika mužům z jeho klanu.

„Nešel by ses se mnou projít na kopec?“

„Ovšem, paní.“

Nikdo z nich neřekl ani slovo, dokud nebyli dost daleko od nádvoří. Keith konečně přerušil mlčení. „Lidé z Vysočiny mají dlouhou paměť, lady Johanno. Pokud válečník zemře, aniž by pomstil nějaké příkoří, přesto umírá v míru, protože ví, že jednoho dne jeho syn nebo vnuk bezpráví napraví. Na křivdu se nedá zapomenout, hříchy nelze odpustit.“

Neměla sebemenší potuchu, o čem to mluví. Přesto však vypadal hrozně vážně. „A nezapomínat je důležité, Keithe?“

„Ano, paní.“

Choval se, jako by se svým vysvětlováním už skončil. Zavrtěla zklamaně hlavou. „Pořád nerozumím, co se mi tím snažíš říci. Zkus prosím pokračovat.“

„Dobře,“ odpověděl voják. „Maclaurinové nezapomněli, co tady prováděl váš první manžel.“

„A viní za to mne, že?“

„Někteří ano,“ připustil. „Nemusíte mít obavy z odvety,“ dodal váhavě. „Pomsta je záležitostí mužů. Muži z Vysočiny nechávají ženy a děti na pokoji. Je tu také skutečnost, že váš manžel by zabil kohokoliv, kdo by se opovážil na vás sáhnout.“

„Nemám obavy o svoji bezpečnost,“ odpověděla. „Dovedu se o sebe postarat. Ale nemohu bojovat se vzpomínkami. Nemohu změnit to, co se tady stalo. Nemusíš se tak chmuřit, Keithe. Věřím, že jsem si už několik žen získala. Slyšela jsem, že jedna z nich mě nazývá Odvážná. Nedala by mi tak vysoké ocenění, kdyby mne neměla ráda.“

„To jméno vůbec neznamená pochvalu,“ prohlásil Keith hlasem plným hněvu. „Musím vám říci, že je tomu úplně jinak.“

„Co se mi to snažíš namluvit?“ zeptala se ho zmateně.

Vyžadovat přímou odpověď od vojáka Maclaurinů nebyl jednoduchý úkol. Johanna ovládla svoji netrpělivost a čekala, až si srovná ve své mysli to, co ho trápí.

Keith si hlasitě povzdechl. „Auggiemu také přezdívají Chytrý.“ Přikývla. „Auggie je velmi chytrý,“ souhlasila. Zavrtěl hlavou.

„Oni věří, že je blázen.“

„Tak proč ho proboha nazývají Chytrý?“

„Protože není.“

Výraz na její tváři mu řekl, že ještě pořád nepochopila.

„Vašeho manžela nazývají Milosrdný.“

„Zemana by potěšilo, kdyby slyšel takové ocenění.“

„Ne, paní, určitě by ho to nepotěšilo.“

A ona stále nerozuměla. Keith byl přesvědčen, že by jí prokázal medvědí službu, kdyby ji nechal v nevědomosti. „Váš

manžel by zuřil, kdyby si myslel, že Maclaurinové opravdu věří, že je milosrdný muž. Ženy, víte, dávají člověku takové jméno, které odporuje jeho vlastnostem. Je to taková jejich hloupá hra. Ve skutečnosti jsou přesvědčeny, že zeman je nemilosrdný. To je vlastnost, pro kterou ho obdivují,“ dodal s kývnutím hlavy. „Vůdce si nepřeje, aby ho měli za laskavého nebo milosrdného. Znamenalo by to jeho slabost.“

Pomalu se narovnala. Pomalu začínala chápat záměr hry žen.

„A tak, když už vám mám říci pravdu, považují Auggieho

za…“

„Hloupého.“

Konečně pochopila. Keith spatřil, že v jejích očích se začínají třpytit slzy, než se od něho odvrátila. „Takže podle nich nejsem odvážná. Jsem zbabělá. Teď už chápu. Děkuji ti, Keithe, že sis udělal čas a vysvětlil mi to. Vím, že to bylo pro tebe těžké.“

„Paní, prosím, řekněte mi jméno ženy, kterou jste slyšela, že vám říká…“

„To neudělám,“ řekla a zavrtěla hlavou. Nemohla se na vojáka podívat. Cítila zmatek… a styděla se. „Omluvíš mne teď? Myslím, že je načase se vrátit.“

Nečekala na jeho souhlas, ale obrátila se a spěchala domů. Najednou se zastavila a znovu se otočila k vojákovi. „Ocenila bych, kdyby ses o našem rozhovoru nezmiňoval před mým mužem. Nemusí se starat o tak bezvýznamné věci, jako jsou bláznivé hrátky některých žen.“

„Nezmíním se mu o tom,“ přisvědčil Keith. Trochu se mu ulevilo, když nechtěla, aby opakoval jejich rozmluvu před zemanem, protože věděl, že by vypuklo učiněné peklo, kdyby se zeman dověděl o té urážce. Vojáka však rozzlobilo, že kruté posměšky pocházejí od žen Maclaurinů. Jako jejich vůdce cítil

břímě protichůdných povinností. Slíbil svou věrnost MacBainovi a dal by celý život za bezpečí svého pána. Přísaha se týkala i jeho manželky. Udělal by všechno na světě, aby uchránil lady Johannu před jakýmikoliv nástrahami.

Ale byl také vůdcem svého vlastního klanu, a proto cítil, že potíže Maclaurinů by měli řešit Maclaurinové, ne MacBainové.

Říci zemanovi o ženách chovajících se tak krutě vůči lady Johanně mu připadalo jako vlastizrada. Keith věděl, že to byla Glynis a její družky, kdo způsobil všechnu tu mrzutost. Rozhodl se, že si s ženami pořádně promluví. Přikáže jim, aby své paní projevovaly úctu, které přísluší jejímu postavení.

Johanna odešla do své ložnice a zůstala tam celý zbytek odpoledne. V její náladě se střídal hněv se sebelítostí. Samozřejmě že krutost žen zranila její city, ale to nebyl pravý důvod, proč se rozplakala. Ne, to, co skutečně trápilo Johannu, byla možnost, že mohou mít pravdu. Není snad opravdu zbabělá?

Nenacházela odpověď. Chtěla se ukrýt ve své ložnici, ale musela sejít dolů k večeři. Gabriel už měl být doma z lovu a jistě

se tam objeví i Keith a ona nechtěla, aby si někdo z nich myslel, že má nějaké starosti.

Síň byla přeplněna vojáky. Většinou byli usazeni u dvou velkých stolů, které stály vedle sebe v pravé části síně. Vůně čerstvého dřeva a borového jehličí na podlaze se mísila s lákavou vůní pokrmů, které byly přinášeny do síně na obrovských podnosech z černého chleba.

Nikdo se nezvedl, když vstoupila do síně. To přehlížení ji trápilo. Přesto nevěřila, že by ti muži byli záměrně tak nezdvořilí. Někteří na ni zamávali, když ji spatřili. Vojáci si prostě neuvědomovali, že by bylo na místě, aby se postavili, když do místnosti vstoupí dáma.

Zajímalo ji, co by mohlo přispět k tomu, aby se ty dvě skupiny pyšných, řádných mužů cítily jako jeden klan. Tak usilovně se snažili odlišit se. Když jeden z vojáků Maclaurinů zažertoval, zasmáli se pouze Maclaurinové. Nikdo z MacBainů se ani nepousmál.

Seděli také u zvláštních stolů. V čele jednoho stolu seděl Gabriel a každá další židle, s výjimkou té po jeho pravici, která byla vyhrazena pro ni, byla obsazena vojáky MacBainů.

Maclaurinové seděli společně u jiného stolu.

Dnes večer si jí Gabriel sotva všiml. Držel v ruce jakýsi svitek a při jeho čtení se mračil.

Johanna manžela nerušila. Ale jeho muži nebyli tak rozumní.

„Co chce ten Gillevrey?“ otázal se Calum svého zemana.

„Paní, to je zeman klanu za naší jižní hranicí,“ vysvětloval hlasitě od sousedního stolu Keith. „Ta zpráva je od něho,“ dodal. Pak obrátil pozornost k zemanovi. „Co chce ten starý?“

Gabriel dočetl zprávu a pak opět list svinul. „Ta zpráva je určena Johanně.“

Její oči se rozšířily překvapením. „Mně?“ zeptala se a sáhla pro svitek.

„Umíš číst?“ zeptal se Gabriel.

„Umím,“ odpověděla. „Naučila jsem se to.“

„Proč?“ zeptal se její muž.

Pokrčila rameny. „Protože to bylo zakázáno,“ zašeptala.

Neřekla mu, že se jí Raulf v jednom kuse vysmíval, říkal, že je příliš hloupá, než aby se naučila něco, co za to stojí. Měla chuť mu dokázat, že se mýlí. Byl to z její strany tichý vzdor, protože Raulf se nikdy nedověděl, že se jí podařilo zvládnout umění číst a psát. Její učitel měl z Raulfa příliš velký strach, než aby se mu odvážil o tom zmínit.

Gabriel nepodal Johanně svitek. Jeho tvář byla zachmuřená, když se zeptal: „Znáš barona jménem Randolph Goode?“ Její ruka strnula ve vzduchu. Srdce se jí zastavilo a z tváří se vytratila barva. Bylo jí na omdlení a pokusila se rychle se nadechnout, aby se uklidnila.

„Johanno?“ pobídl ji, když mu hned neodpověděla.

„Znám ho.“

„Ta zpráva je od Gooda,“ řekl Gabriel. „Gillevrey ho nechce nechat přejít přes hranici, dokud mu nedám svolení, aby sem přišel. Kdo je ten muž a co tady chce?“

Johanna byla sotva schopna skrýt své rozrušení. Nejraději by se zvedla a utekla, ale odmítla se poddat tak zbabělému pudu.

„Nepřeji si s ním mluvit.“

Gabriel se opřel ve své židli. Viděl její strach a cítil její paniku. Její reakce na zprávu se mu však nelíbila. Cožpak si neuvědomuje, že je tady v bezpečí? Zatraceně, nemíní přece připustit, aby se jí tady stalo něco zlého.

Povzdechl si. Zřejmě si to neuvědomila, napadlo ho. Za čas bude považovat za samozřejmé, že on a jeho lidé ji dovedou ochránit před nebezpečím. Naučí se věřit mu a pak už ji zprávy z Anglie nebudou děsit.

Gabriel věděl, že se choval hrubě. Nestaral se o to. Právě teď

mu nejvíc záleželo na tom, aby uklidnil svou ženu. Nerad viděl její zděšení. A zároveň měl ještě jeden důvod. Chtěl se dovědět pravdu.

„Urazil tě nějak ten baron?“

„Ne.“

„Co je to za člověka, Johanno?“

„Nechci s ním mluvit,“ opakovala. Její hlas se třásl vzrušením.

„Chci vědět…“

Zarazila jeho otázku zavrtěním hlavy. Natáhl se, vzal ji za bradu a zadržel její odmítavé gesto.

„Poslouchej mě,“ přikázal. „Nemusíš se s ním setkat, ani s ním mluvit.“

Slíbil jí to tichým, vroucím hlasem.

Vypadala teď ztrápeně a nejistě. „Myslíš to vážně? Nedovolíš mu sem přijít?“

„Myslím to vážně.“

Zjevně se jí ulevilo. „Děkuji.“

Gabriel ji pustil a znovu se opřel ve své židli. „A teď mi odpověz na moji otázku,“ poručil znovu. „Kdo u sta hromů je ten baron Goode?“

„Baron Goode je v Anglii velmi mocný muž,“ zašeptala.

„Někdo říká, že má stejnou moc jako sám král Jan.“

Gabriel čekal na pokračování. Uplynula dlouhá chvíle, než si uvědomil, že už mu nic víc neřekne.

„Patří ke královým přátelům?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděla Johanna. „Nenávidí Jana. Je mnoho baronů, kteří nesnášejí svého vládce. Spojili se dohromady a říká se, že Goode je jejich vůdcem.“

„Hovoříš o vzpouře, Johanno.“

Zavrtěla hlavou a sklopila pohled do klína. „Zatím je to jen tichá vzpoura, pane. Anglie je teď plná zmatků a mnozí baroni

věří, že se králem měl stát Artuš. Byl to Janův synovec. Jeho otec Geoffrey byl Janovým starším bratrem. Zemřel několik měsíců před narozením svého syna.“

Calum se pokoušel pochopit její vysvětlování. Nyní se ve zmatku zamračil. „Paní, chcete tím říci, že když král Richard zemřel, měl se stát králem Geoffrey?“

„Geoffrey byl starší než Jan,“ odpověděla. „Byl by na řadě, protože, jak víte, Richard neměl syna. Ale Geoffrey už zemřel. Někteří jsou přesvědčeni, že dědická práva měla patřit jeho právoplatnému dědici. Dokonce se shromažďují k podpoře Artuše a jeho nároků.“

„Takže baroni bojují o otázku královské koruny?“ ozval se Gabriel.

Johanna přisvědčila. „Baroni zradí svého krále, jakmile k tomu

budou mít příležitost. Jan si za posledních několik let udělal spoustu nepřátel. Nicholas věří, že jednoho dne vypukne otevřené povstání. Goode a další teď hledají rozumný důvod, aby zbavili Jana vlády. Nechtějí už čekat. Z Jana se stal špatný král,“ dodala šeptem. „Nemá žádné svědomí, ani vůči členům vlastní rodiny.

Víte, že se obrátil proti vlastnímu otci a spojil se během nepokojů s francouzským králem. Králi Jindřichovi to zlomilo srdce, protože vždycky věřil, že nejvěrnější z jeho dětí je právě Jan.“

„Jak to všechno víte?“ zeptal se Calum.

„Od svého bratra Nicholase.“

„Ještě jsi mi nevysvětlila, proč s tebou chce Goode hovořit,“ připomněl jí Gabriel.

„Možná si myslí, že bych mu mohla pomoci při jeho snaze sesadit Jana. Ale i kdybych mohla, neudělám to. Neposloužilo by to žádné dobré věci. Nechci zatahovat svou rodinu do takových pletich. Nicholas i moje matka by byli v nebezpečí, kdybych řekla…“

„Co kdybys řekla?“ zeptal se její manžel. Neodpověděla mu.

Calum ji šťouchl loktem, aby upoutal její pozornost. „A Artuš chce být králem?“ zeptal se.

„Chtěl,“ odpověděla. „Ale jsem jen žena, Calume. Nezajímám se o politické pletky v Anglii. Nedovedu si představit, proč chce baron Goode hovořit právě se mnou. Nevím nic, co by mu mohlo pomoci v jeho snaze zbavit Jana koruny.“

Lhala, o tom Gabriel vůbec nepochyboval. A také byla pořádně vyděšená.

„Goode ti chce položit několik otázek,“ podotkl.

„O čem?“ zeptal se Calum, když jeho paní mlčela.

Gabriel neustále upíral oči na manželku, když odpovídal. „O Artušovi,“ řekl. „Je totiž přesvědčen, že králův synovec byl zavražděn.“

Johanna chtěla vstát. Gabriel ji chytil za ruku a přinutil ji zůstat. Cítil, že se třese.

„Nebudu mluvit s Goodem,“ vykřikla. „Artuš zmizel před čtyřmi lety. Nechápu, proč se baron znovu začíná zajímat o záležitosti králova synovce. Nemám mu co říci.“

Ale už mu řekla víc, než měla v úmyslu. Když hovořila o Artušovi, používala taková slova, jako byl a chtěl.

Johanna už věděla, že králův synovec nežije. Gabriel myslel, že by také mohla vědět, jak Artuš zemřel a kdo má na svědomí ten odporný čin. Uvažoval o všech následcích toho, že by jeho domněnka mohla být správná, pak zavrtěl hlavou. „Anglie není náš svět,“ prohlásil. „Nedovolím sem přijít žádnému baronovi.

Vždycky držím své slovo, Johanno. Nemusíš hovořit s nikým z nich.“

Přikývla. Calum jí chtěl položit další otázku, ale zeman ho pohledem zarazil.

„S tou záležitostí jsme skončili,“ poručil. „Podej hlášení, Calume, jak pokračuje stavba opevnění.“

Johanna byla příliš rozčilená, než aby poslouchala hovor.

Žaludek se jí zvedal a sotva mohla polknout kousek sýra. Na začátek se podávala kančí pečeně a pak solený losos, ale věděla, že by musela zvracet, kdyby se pokusila ještě něco sníst.

Zírala na jídlo a uvažovala, jak dlouho musí sedět, než se bude moci od stolu omluvit.

„Měla bys něco sníst,“ řekl jí Gabriel.

„Nemám hlad,“ odpověděla. „Nejsem zvyklá jíst tolik masa večer před spaním, pane,“ vysvětlovala na omluvu. „V Anglii se podává oběd mezi desátou a polednem a později už jen lehčí jídlo. Bude to trvat nějaký čas, než si přivyknu té změně. Omluvíš mě teď? Ráda bych šla nahoru.“

Gabriel přikývl na souhlas. Protože na ni hleděl Calum, popřála mu dobrou noc, pak se zvedla a kráčela ke vchodu. Spatřila Dumfriese rozvalujícího se na levé straně schodiště a ihned změnila směr; udělala široký oblouk, aby se zvířeti vyhnula.

Neustále se dívala na psa, dokud neprošla kolem něho. Pak se dala do běhu.

Nějaký čas jí trvalo, než si upravila postel. Vykonávání takové prosté, jednoduché činnosti jí dodalo pocit klidu a byla schopna ovládnout svůj strach. Snažila se soustředit na každý sebemenší úkol. Přidala další dvě polena do krbu, umyla se a pak se posadila, aby si vykartáčovala vlasy. Nenáviděla tu práci. Zdálo se, že to trvá věčnost, než si rozčeše všechny zcuchané prameny. Váha těžkých

hustých vlasů jí působila bolení hlavy a v okamžiku, kdy skončila, byla už příliš unavená, než aby vlasy spletla do copu.

Johanna byla vyčerpána drobnými denními povinnostmi, a tak

se pokoušela myslet na jiné praktické záležitosti, protože věřila, že jestliže teď zapudí svůj strach, možná se ho konečně zbaví úplně.

„Gabriel má pravdu,“ zašeptala. „Anglie není náš svět.“

Jsem v bezpečí, pomyslela si, a Nicholas a matka budou také v Anglii v bezpečí, pokud budu mlčet.

Johanna odložila kartáč a pokřižovala se. Poprosila nejprve o odvahu, pak o ochranu boží a nakonec se pomodlila za muže, který měl být králem. Modlila se za Artuše.

Gabriel vešel do místnosti, právě když se svými modlitbami končila. Zjistil, že jeho manželka sedí na okraji postele a hledí do plamenů v krbu. Zastrčil dveře na závoru, stáhl si boty a přešel k protější straně postele. Vstala a otočila se k němu.

Připadala mu nesmírně smutná.

„Nicholas mi říkal, že se tě král Jan bojí.“ Sklopila oči k zemi. „Z čeho tak soudí?“

„Johanno?“

Pohlédla na něho. „Ano?“

„Řekni mi konečně, co víš. Nebudu na tebe naléhat. Počkám. Až se mi budeš chtít svěřit, řekni mi.“

„Co ti mám říci, pane?“

Povzdechl si. „Řekni mi, co tě tak pekelně děsí.“ Uvažovala, že bude protestovat, pak změnila názor. Nechtěla Gabrielovi lhát.

„Jsme teď manželé,“ řekla. „A není jen tvojí povinností mě chránit, Gabrieli. Je také mojí povinností starat se o tvé bezpečí, pokud mohu.“

Nevěděl, co míní takovou zvláštní poznámkou. Starat se o jeho bezpečí? Hrome, vždyť se jí to v hlavě převrací. Od něho se přece čeká, že bude chránit ji i sebe. Byl si jist, že zůstane naživu dlouhá léta, aby se mohl starat o ni a o Alexe.

„Manželky se nestarají o bezpečí svých manželů,“ řekl nahlas.

„Ale starají,“ odporovala.

Nejprve měl chuť se s ní hádat, ale pak se jeho zájem změnil. Rozepjala si pás svého roucha a svlékla se. Pod šaty už neměla nic.

Dech se mu v hrdle zarazil. Můj Bože, jak je krásná. Záře ohně za její siluetou vrhala na její kůži nazlátlé světlo. Neměla snad jediný nedostatek, který by narušoval její přitažlivost. Její ňadra byla plná, pas štíhlý a nohy dlouhé.

Gabriel zapomněl na svlékání. Dlouho na ní spočíval pohledem a mlčel, až se mu v hrudi rozbušilo srdce a dech se mu začal zadrhávat vzrušením.

Johanna přemáhala rozpaky. Věděla, že se červená, protože ucítila horko na tváři.

Oba zároveň sáhli pro přikrývku. Pak se dotkli jeden druhého. Johanna ještě klečela, když ji Gabriel sevřel do svých paží. Obrátil ji na záda, přikryl svým tělem a políbil ji.

Objala ho kolem krku a přitáhla si ho blíž. Zoufale toužila po jeho dotyku. Dnes večer po něm toužila jako nikdy předtím. Potřebovala bezpečí jeho náruče, jeho blízkost.

On chtěl ukojit své vzrušení. Jeho ruce drsně laskaly její ramena, záda, klín. Dotek její hedvábné pokožky ho rozpaloval. Nemusel ji pobízet k odezvě. Neustále ho hladila. Jeho tělo bylo tak pevné, kůže tak úžasně horká a způsob, jakým ji laskal ústy i rukama, v ní během krátké chvíle roznítil horečnatý žár. S Gabrielem nedokázala zůstat netečná. Byl náročný milenec, drsný a jemný zároveň. Rozpaloval v ní oheň svým smyslným hlazením, a když jí do klína pronikly jeho prsty a palec začal třít nejintimnější výběžek skrytý pod jemnými záhyby, zdivočela.

Vzal její ruku a položil ji na svůj vztyčený úd. Stiskla ho; potichu zamručel. Šeptal vášnivé prosby a pokyny, jak si má počínat, když ho laská.

Gabriel nedokázal snášet dlouho ta sladká muka. Prudce jí strhl ruce, zvedl její klín a pronikl do jejího nitra. Vykřikla vzrušením. Její nehty ho škrábaly do ramen a ona se prohnula do oblouku proti němu, aby se mohl dostat hlouběji. Tehdy již málem vyprázdnil své semeno. Vyžadovalo to veškeré úsilí, kterého byl schopen, aby se ještě ovládl. Jeho ruka se vsunula dolů mezi jejich spojená těla a hladil ji prsty, dokud neucítil, že dochází k vyvrcholení. Pak si dopřál své vlastní.

Orgasmus ho vyčerpal. Zamručel smyslným potěšením, když vytrysklo jeho semeno. Neustále volala jeho jméno a on šeptal

jméno boží.

Gabriel se zhroutil na těle své ženy s hlasitým zaúpěním úlevy. Zůstal ještě uvnitř, nechtělo se mu ukončit rozkoš, kterou právě prožil.

Johanna se také nechtěla odtrhnout od manžela. Měla radost, když ji tak držel. Cítila se zároveň bezpečně… a snad i milována. Jeho váha ji brzy začala drtit. Nakonec ho musela poprosit, aby ji uvolnil a ona se konečně mohla pořádně nadechnout.

Nevěděl, bude-li mít ještě dost síly. Ta myšlenka ho pobavila. Převalil se na bok a stáhl ji s sebou, pak přitáhl pokrývku a zavřel oči.

„Gabrieli?“

Neodpověděl jí. Ťukla ho do prsou, aby upoutala jeho pozornost. Jenom zamručel.

„Měl jsi pravdu. Jsem slabá.“

Chtěla slyšet jeho souhlas. Neřekl nic. „Možná že mě odfoukne i severák,“ řekla, opakujíc slova, která vyslovil v jejich první manželskou noc.

Stále mlčel. „Asi budu i trochu ustrašená.“

Uplynulo několik minut, než znovu promluvila. „Ale v tom ostatním nemají pravdu. Nepřipustím, aby to byla pravda.“ Zavřela oči a zašeptala modlitbu. Gabriel si pomyslel, že usnula. Chtěl učinit totéž. Pak k němu pronikl její hlas, jemný šepot naplněný přesvědčením.

„Nejsem zbabělá.“ KAPITOLA

8

„Kdo se opovažuje říkat, že jsi zbabělá?“

Johannu vytrhl z pevného spánku hřímající hlas jejího muže. Otevřela oči a pohlédla na něho. Gabriel stál u postele a díval se na ni. Byl úplně oblečen a vyhlížel zuřivě.

Je třeba ho uchlácholit, rozhodla se a zívla. Posadila se na posteli. „Nikdo mi to neříká,“ řekla mu ospalým hlasem.

„Tak proč jsi říkala…“

„Myslela jsem, že bys to měl vědět,“ vysvětlovala. „A já jsem to potřebovala vyslovit.“

Ztratil hněvivý výraz. Odhodila pokrývku a začala se zvedat z

postele. Gabriel ji zastavil tím, že na ni pokrývku znovu přehodil a přikázal jí ještě zůstat ležet.

„Dnes budeš odpočívat,“ poručil.

„Už jsem dost dlouho odpočívala, pane. Je čas, abych začala vykonávat své povinnosti jako tvá manželka.“

„Odpočívej.“

Bože, jak byl paličatý. Jeho sevřené čelisti jí napověděly, že nemá smysl se s ním hádat. Neměla vůbec chuť zůstat celý den v posteli, ale nehodlala o té záležitosti se svým mužem mluvit.

Obrátil se k odchodu. Zastavila ho otázkou.

„Jaké máš plány pro dnešní den?“

„Chystám se na další hon za kořistí.“

„Jako je zrní?“ zeptala se. Vstala z postele a sáhla pro svůj šat.

„Jako je zrní,“ přisvědčil Gabriel.

Johanna se oblékla a sepnula si pás. Pozoroval ji, jak si vyhrnuje vlasy zpoza límce. To gesto bylo ženské a půvabné. „A jak vypadá hon na obilí?“

„Tak, že se uloupí.“

Hlasitě zaúpěla. „Ale to je hřích,“ vyhrkla.

Gabriel byl velmi pobaven výrazem zděšení na tváři své manželky. Zdálo se, že ji krádež velmi pohoršuje. Nedovedl pochopit proč.

„Doslechne-li se otec MacKechnie o něčem takovém, sedře z tebe kůži.“

„MacKechnie se ještě nevrátil. Než přijede, budu už mít všechny podobné hříchy za sebou.“

„To nemůžeš myslet vážně.“

„Myslím to naprosto vážně, Johanno.“

„Gabrieli, ty nepácháš jen hřích krádeže,“ poučovala ho. „Také pácháš hřích její přípravy.“

Zdálo se, že očekává nějakou odpověď. Pokrčil rameny. Zavrtěla hlavou.

„Není na tobě, abys mne kárala, ženo.“

Očekával její omluvu. Ale místo toho se setkal s odporem.

„Ale ano, je třeba, abych tě poučovala, pane, jedná-li se o tvoji duši. Je mým úkolem tě odvést od hříchu, protože jsem tvoje manželka a musím se starat o tvoji duši.“

„To je směšné,“ podotkl.

Znovu si povzdechla. Téměř se rozesmála, ale včas se zastavila. „Považuješ za směšné, že se o tebe starám?“

„Opravdu?“

„Ano, ovšem.“

„Takže začínáš ke mně cítit zalíbení?“

„To jsem neřekla, pane. Překrucuješ má slova. Bojím se o tvoji duši.“

„Ale já opravdu nepotřebuji, aby ses bála nebo mne kárala.“

„Nemá snad žena právo vyslovit své mínění?“

„Má,“ souhlasil. „Když je na své mínění tázána.“

Nevšímala si jeho závěru. „Myslím si, že bys měl poskytnout náhradu za to, co potřebuješ.“

Už nebyl schopen ovládnout svou zlost. „Nemáme nic, s čím bychom mohli obchodovat,“ řekl jí. „Kromě toho, jestliže ostatní klany nedovedou ochránit to, co jim patří, zaslouží si, aby o to přišly. Tak to děláme my, ženo. Budeš si na to muset zvyknout.“ Skončil s rozhovorem na to téma. Ona však ne. „Takové výmluvy…“

„Odpočívej,“ přikázal Gabriel a zavřel za sebou dveře. Provdala se za tvrdohlavého muže. Johanna se rozhodla, že se už nebude vracet se k záležitosti krádeže. Gabriel měl pravdu.

Nebylo na ní, aby poučovala jeho nebo ostatní muže klanu. Pokud oni všichni chtějí trávit věčnost v pekle, ať tomu tak je. Co na tom ona změní?

Johanna strávila dopoledne cvičením střelby do terče a odpoledne hrála s Auggiem jeho bezúčelnou, ale zábavnou hru.

Auggie se stal jejím jediným opravdovým přítelem. Hovořil s

ní pouze gaelsky a ona zjistila, že čím víc se odvažuje mluvit, tím je pro ni ten jazyk snazší. Stařec byl trpělivý, měl pro ni porozumění a odpovídal na každou otázku, kterou mu položila.

Vyprávěla mu, jak ji rozzlobilo zjištění Gabrielovy krádeže. Auggie s ní nesouhlasil, a naopak se zastával prohnanosti svého zemana.

Stáli na hřebeni a zkoušeli dlouhé údery, zatímco spolu

hovořili o jejím trápení. Většina kamenů se však silou rány rozbila.

„Angličané zničili naše zásoby. Náš zeman se stará, aby klan

tuto zimu nehladověl,“ prohlásil. „Jak můžeš něčemu takovému říkat hřích, děvče?“

„Ale on krade,“ poznamenala.

Auggie zavrtěl hlavou. „Bůh to pochopí.“

„K cíli vede vždy několik cest, Auggie. Gabriel by měl najít jiný způsob, jak zásobit klan potravou.“

Stařec nasadil svou hůl ke kulatému kamenu, zapřel se nohama a udeřil. Díval se přivřenýma očima do slunečního světla, aby zjistil, jak daleko kámen vrhl, s uspokojení přikývl a obrátil se ke své paní.

„Můj kámen urazil třikrát větší vzdálenost, než je dostřel šípu. Udeř do tohoto, ale trochu opatrněji. Zkus, jestli bys dokázala umístit svůj kámen co nejblíž k mému.“

Johanna obrátila svou pozornost ke hře. Překvapilo ji zavýsknutí, které vydal Auggie, když se jí podařilo dosáhnout stejné vzdálenosti. Její kámen dopadl sotva pár palců od jeho.

„Máš fortel pro tuhle hru, děvče,“ prohlásil Auggie. „Ale měli bychom se raději vrátit. Zdržel jsem tě od tvých povinností déle, než mám právo.“

„Nemám žádné povinnosti,“ vyhrkla. Zastrčila si hůl pod paži a obrátila se ke svému příteli. „Chtěla bych převzít vedení domácnosti, ale nikdo mě neposlouchá. I když MacBainové jsou trochu zdvořilejší. Usmívají se, když jim dávám pokyny, pak si jdou po svém, aniž by dbali o to, co jsem jim řekla. Čeleď Maclaurinů je mnohem neomalenější, až to zaráží. Vůbec na mne nedbají.“

„A co říká jejich chování náš zeman?“

„Neřekla jsem mu o tom. A ani mu o tom nechci říci, Auggie. To trápení musím vyřešit já sama, ne on.“

Auggie vzal Johannu za paži a vydal se dolů ze strmého kopce.

„Jak už jsi tady dlouho?“

„Téměř dvanáct týdnů.“

„Nějaký čas jsi byla spokojená, nemám pravdu?“ Přikývla. „Byla jsem spokojená.“

„Proč?“

Jeho otázka ji překvapila. Pokrčila rameny. „Když jsem přišla, začala jsem se cítit… volná. A bezpečná,“ dodala váhavě.

„Byla jsi jako holubice se zlomeným křídlem,“ řekl Auggie. Pohladil ji po ruce, než pokračoval. „A tak ustrašená, jak jsem ještě nikoho neviděl.“

„Už nejsem ustrašená,“ podotkla. „Alespoň ne když jsem s tebou.“

„Všiml jsem si té změny. Ostatní ještě ne. Za čas snad poznají, že máš v sobě kousek kuráže.“

Nevěděla, jestli ji právě pokáral, nebo pochválil. „Ale ta loupež, Auggie. Co bych měla dělat se svým manželem?“

„Teď ho nechej být,“ navrhl. „Je pravda, že se nemohu zlobit

pro tak malou krádež. Můj zeman slíbil, že mi přinese ječmen, a já ho moc potřebuji, ať je to hřích nebo ne. Abych mohl pálit,“ dodal.

„Angličané vypili všechny mé zásoby, děvče.“ Se smíchem zasupěl, naklonil se k ní a zašeptal: „Ale k sudům tekutého zlata se nedostali.“

„Co to jsou sudy tekutého zlata?“

„Vzpomínáš si na průrvu mezi borovicemi za hřebenem?“

„Ano.“

„Přímo za ní je jeskyně,“ prohlásil. „Plná dubových sudů.“

„A co je v těch sudech?“

„Živá voda,“ odpověděl. „Pálenka stará deset nebo patnáct let. Vsadím se, že chutná jako zlato. Jednoho dne tě tam vezmu a podíváš se sama. Jediným důvodem, proč tam ještě zůstala, je to, že Angličané o ní nevěděli.“

„A můj manžel ví o té jeskyni?“

Auggie o její otázce dlouho přemýšlel. „Nepamatuji se, že

bych mu o tom říkal,“ připustil. „A jsem jediný, kdo pamatuje, kdy tam staří náčelníci Maclaurinů sudy uložili. Samozřejmě o tom nikomu neřekli, ale já jsem je jednoho odpoledne sledoval bez jejich vědomí. Dovedu mlčet, když mi o něco jde,“ dodal.

„Kdy jsi byl naposled v jeskyni?“

„Před pár lety,“ odpověděl Auggie. „Všimla sis, Johanno, že když máš na sobě pléd MacBainů, hra se ti daří, ale když nosíš barvy Maclaurinů, nejsi schopná ani trefit kámen?“

Mluvil hlouposti, samozřejmě. Rád si ji dobíral. Myslela si, že je to prostě jeho způsob, jakým jí prokazuje přízeň.

Jakmile se dostali na nádvoří, Auggie zmírnil krok. Spatřila

Keitha, kývla na pozdrav a spěchala pryč. Necítila se dobře v blízkosti vojáka Maclaurinů, i když jí vysvětlil opravdový význam přezdívky, kterou jí daly ženy jeho klanu.

Chtěla si také umýt ruce dříve, než přijde domů její manžel a všimne si, jak jsou špinavé. Dovedl být velmi umíněný ve věci jejího zevnějšku; ale protože jinak od ní vyžadoval jen málo, pokoušela se mu vyhovět, kdykoliv to bylo možné.

Johanna právě začala vystupovat nahoru po schodech, když se za ní ozval křik. Otočila se a uviděla proti sobě běžet vojáky. Někteří z nich měli tasené meče.

Nechápala, co ten poprask má znamenat. „Běžte dovnitř, paní.

A zavřete za sebou dveře,“ vykřikl Keith. Johanna neměla v úmyslu přít se s vojákem nebo se ho vyptávat. Předpokládala, že je přepadli nějací vetřelci, a spěchala, aby učinila, co jí přikázal.

Pak uslyšela tiché, hrozivé zavrčení. Znovu se otočila. Spatřila oblíbeného psa svého manžela, jak se pomalu vleče přes nádvoří. Při pohledu na zvíře vykřikla. Dumfries byl samá krev. Z dálky viděla, že jeho levý bok je rozedrán na cáry.

Pes přicházel domů zemřít. Johanniny oči se naplnily slzami, když viděla jeho úsilí.

Vojáci obstoupili psa v širokém kruhu. „Jděte dovnitř, lady Johanno,“ zařval opět Keith. Najednou pochopila, co chtějí udělat. Měli v úmyslu psa zabít, aby ho zbavili jeho trápení. Způsob, jakým se obezřetně blížili ke zvířeti, jí napověděl, že se bojí, aby se neobrátil proti některému z nich.

Johanna neměla v úmyslu nechat nikoho psovi ublížit. Jeden voják vykročil kupředu s mečem zdviženým k ráně.

„Nechte ho být.“

Zuřivost v jejím hlase upoutala pozornost všech. Obrátili se k ní a v jejich tázavých pohledech se zračilo překvapení.

Několik Maclaurinů se opravdu od psa vzdálilo. Ale bojovníci MacBainů nezměnili postavení.

Keith vyběhl nahoru po schodech. Chytil Johannu za paži.

„Neměla byste se na to dívat,“ prohlásil. „Jděte prosím dovnitř.“ Vytrhla se z vojákova sevření. „Dumfries chce jít dovnitř.

Spává u krbu. I teď se tam chce dostat. Otevři dveře, Keithe. Okamžitě.“

Vykřikla poslední povel, ještě než se otočila k ostatním

vojákům. Nevěřila, že by Dumfries dovolil někomu z mužů, aby ho doprovázel. Věděla, že pes trpí strašnými bolestmi, protože se sotva držel na nohou, když se pokoušel pomalu dojít ke schodům.

„Paní, jděte mu alespoň z cesty.“

„Řekněte mužům, aby ho nechali vejít dovnitř.“

„Ale paní…“

„Udělejte, co jsem řekla,“ přikázala. „Jestli se někdo Dumfriese jen dotkne, ponese za to zodpovědnost.“

Tón jejího hlasu řekl Keithovi, že nemá smysl jí odporovat. Zavelel mužům, pak znovu uchopil svou paní za paži a pokoušel se protáhnout ji dveřmi.

„Ty dveře, Keithe. Nechej je otevřené.“

Johanna nespustila oči ze psa, když mu dávala povel. Leila a Megan, dvě ženy patřící k Maclaurinům, které se chystaly zametat velký sál a pokoje nahoře, přiběhly ke vchodu.

„Můj Bože,“ zašeptala Megan. „Co se mu stalo?“

„Vraťte se, paní,“ vykřikla Leila. „Chudák Dumfries. Nemůže se dostat na schody. Budou ho muset zabít…“

„Nikdo se ho ani nedotkne,“ vykřikla Johanna. „Megan, přines mi jehlu a nitě. Leilo, pod mou postelí je brašna s lahvičkami plnými mastí a léků. Přines mi ji.“

Dumfries se zhroutil na třetím schodu. Zakňučel a pokoušel se znovu zvednout. Napůl štěkal a napůl kňučel. Johanna nemohla už ani o okamžik déle snášet pohled na jeho utrpení. Doufala, že se pes dostane až nahoru ke krbu, kde ulehne, ale teď jí bylo jasné, že se mu to bez její pomoci nepodaří.

Vytrhla se Keithovi a běžela dolů. Pes hlasitě zavrčel, když se

k němu přiblížila. Zvolnila krok, natáhla ruku a začala šeptat slova, o kterých si myslela, že zvíře uklidní.

Keith se ještě jednou pokusil ji odtáhnout zpět. Pes vydal ještě hrozivější zvuk, když se jí voják dotkl.

Nařídila Keithovi, aby se vrátil. Rozhlédla se a viděla, že dva MacBainové již nasadili šíp na tětivu. Chránili ji, ať chtěla nebo ne. Pokud se pes pokusí po ní chňapnout, jejich šípy ho zabijí ještě dřív, než by jí mohl ublížit.

Johannin soucit se zraněným zvířetem se mísil se strachem.

Ano, byla vyděšená; a když se pomalu skláněla dolů, aby sebrala psa do náruče, neubránila se povzdechu.

Pes nepřestal vrčet, ale dovolil jí, aby se ho dotkla. Johanna si neuvědomovala vlastní sílu. Pes se k ní naklonil.

Téměř se pod jeho váhou zhroutila, pak se znovu narovnala a ještě jednou kolem něho ovinula paže. Držela ho za předníma nohama. Když se tak k němu sehnula, tváří se přitiskla na jeho krk.

Pokračovala v šeptání konejšivých slov a přitom táhla psa nahoru po schodech. Byla to vysilující práce, ale když se dostali na poslední schod, pes našel novou sílu a odtáhl se od ní. Zavrčel a prošel dveřmi.

Dumfries se zastavil nahoře na schodech vedoucích dolů do velkého sálu. Johanna k němu znovu přistoupila a napůl ho snesla po schodech.

Muži, kteří právě opravovali římsu krbu v sále, rychle ustoupili Dumfriesovi z cesty, když se k nim přiblížil. Pes obešel před krbem kruh, pak začal kňučet. Zřejmě cítil tolik bolesti, že si ani nemohl lehnout.

Megan přiběhla s věcmi, které Johanna potřebovala. Její paní ji ještě poslala pro pokrývku z postele.

„Vezmu novou z truhly, paní,“ vykřikla Megan.

„Ne,“ řekla Johanna. „Vezmi pokrývku z mé postele, Megan. Dumfriese uklidní pach mého manžela.“

O několik minut později podala Megan pokrývku své paní. Johanna si klekla na podlahu a upravila pro psa lože. Když skončila, poplácala pokrývku a nařídila psovi, aby si lehl. Dumfries obešel ještě jednou kolem dokola, pak se zhroutil na bok. „Vy jste přinesla psa dovnitř, paní,“ šeptal zezadu Keith. „To je nějaký výkon.“

Zavrtěla hlavou. „Nebylo to nic těžkého,“ odpověděla. „Ale teď to bude trochu obtížnější. Musím mu sešít rány. Abych řekla pravdu, děsím se toho. Dumfries to asi nebude chápat.“ Pohladila Dumfriese zase po krku, pak se naklonila a zkoumala, jak hluboká je rána na jeho levém boku.

„To nemyslíte vážně, paní. Ten pes vás zabije, jestli se jen dotknete jeho rány.“

„Doufám, že ne,“ odpověděla Johanna.

„Ale bojíte se ho přece,“ namítal voják.

„Ano,“ souhlasila. „Bojím se ho. Ale to na věci nic nemění, že? Dumfries je v každém případě zraněn a já mu musím sešít ránu. Leilo? Našla jsi lahvičky s léky?“

„Ano, paní.“

Johanna se otočila a spatřila Leilu a Megan stojící bok po boku na horním schodu. Megan držela jehlu a klubko bílých nití a Leila svírala v ruce šedivou brašnu své paní.

„Přineste mi je prosím a položte je na pokrývku.“

Leila a Megan se ani nepohnuly ze svého místa nahoře na schodišti. Když je pobídla, vydaly se k ní, ale najednou se zastavily. Vyděsil je Dumfries, který znovu hrozivě zavrčel. Zvuk, který vycházel z jeho hrdla, byl podle Johanniných představ podobný tomu, který vydávají běsi opouštějící peklo. Běžel z toho mráz po zádech.

Ženy se bály přistoupit blíž. Ta skutečnost Johannu udivila. Myslela si, že jen ona se psa bojí. Cítila s oběma ženami a přešla k nim, aby si vzala, co potřebovala.

„Buďte moc opatrná, paní,“ zašeptala Leila.

Johanna přikývla. O chvíli později byla připravena začít s

prací. Keith nehodlal připustit, aby ji pes pokousal, když ho bude ošetřovat. Klekl si vedle Dumfriese a připravil se, aby mohl rychle uchopit psa za krk a přitlačit ho k zemi, kdyby se pokusil ublížit jeho paní.

Pes byl Johanniným a Keithovým konáním zmaten. Nevydal

ani hlásek, když ho začala prohlížet. Johanna však nadělala hluku za dva. Šeptala omluvy a zaúpěla pokaždé, když se jeho rány dotkla plátěným šátkem namočeným do balzámu. Věděla, že balzám pálí, a tak pofoukala každé místo, na které nanesla hustou tekutinu.

Do tohoto zmatku přišel Gabriel. Johanna právě navlékala nit, když za sebou uslyšela manželův hlas.

„Co se k čertu stalo?“

Johanna vydechla úlevou. Obrátila se na kolenou a pohlédla na svého muže. Bože, ještě nikdy nebyla tak ráda, že ho vidí. Dívala se, jak kráčí sálem a zastavuje se nad ní. Velké ruce měl založeny v bok. Jeho pohled mířil na psa.

Keith okamžitě vstal. Ostatní vojáci, kteří ho následovali až do sálu, ustoupili dozadu, aby mohl Keith projít.

„Vsadím se, že Dumfries narazil na jednoho nebo dva vlky,“ uvažoval Keith.

„Myslíš, že se setkal s naším Miláčkem?“ zeptal se Calum. Přešel dál a postavil se vedle Keitha.

Johanna se vrátila k práci. Uvázala na niti uzlík, pak odložila jehlu a sáhla po druhé lahvičce s lékem.

„Máš ještě dalšího psa, pane?“ zeptala se, zatímco jemně nanášela žlutou mast na ránu. Vzala další kousek plátna, aby pokryla uklidňující mastí roztrhané okraje.

„Maclaurinové nazývají jednoho obrovského vlka Miláček. Tvoje ruka se třese.“

„Máš pravdu.“

„Proč?“

„Bojím se tvého psa.“

Johanna skončila s nanášením masti na rány. Balzám ochrání ránu před zanícením. Snižuje také citlivost. Dumfries sotva ucítí bodnutí jehly.

„Ale teď se o něho stará, zemane.“

„Je to tak, Keithe,“ odpověděl Gabriel.

„Nejtěžší část máme za sebou,“ řekla Johanna. „Dumfries už neucítí žádnou velkou bolest. A kromě toho…“

„Co?“

Zašeptala své vysvětlení, ale Gabriel jejím slovům nerozuměl. Klekl si na zem vedle své ženy. Položil ruku psovi na krk.

Dumfries mu okamžitě začal olizovat prsty.

„Co jsi říkala?“ ptal se manželky a přitom hladil psa.

„Říkala jsem, že je dobře, že jsi tady,“ zašeptala. Vzhlédla k němu, spatřila jeho domýšlivý výraz a ihned dodala: „Dumfriese to

uklidní. Má tě velice rád, pane. Dovedu si představit, že cítí, že je u tebe v bezpečí.“

„Ty to cítíš také, Johanno.“

Věděla, že čeká na její souhlas. Pomyslela si, že by jeho pýcha neznala mezí, kdyby teď přiznala, že se cítí u něho v bezpečí, a tak mlčela.

Netrvalo jí dlouho a byla s šitím hotova. Gabriel jí pomáhal

ovázat psa širokými pásy bavlny. Nakonec svázal konce k sobě.

„Nenechá to na sobě dlouho,“ předpovídal její muž. Přikývla. Najednou ji přemohla únava. Také strach z ní vyčerpal dost síly, uvědomila si.

Sebrala své potřeby a zvedla se. Za ní stál celý dav udivených mužů a žen. Johanna spatřila ve skupině i Glynis a okamžitě odvrátila pohled.

„Zanesla tvého psa dovnitř, MacBaine. Ano, to udělala.“ Když Keith pronesl tuto poněkud přehánějící verzi, Johanna se už prodírala zástupem. Spěchala nahoru po schodech a pak do

svého pokoje. Odložila léky, umyla si ruce a shodila střevíce, aby se mohla natáhnout na postel. Chtěla si jen pár minut odpočinout a pak se vrátit do síně k večeři.

Za chvíli usnula. Gabriel se na ni přišel podívat dvakrát za večer. Do postele se dostal až kolem půlnoci, když si byl jist, že Dumfries spokojeně odpočívá.

Johanna se sotva pohnula, když jí Gabriel svlékal šaty.

Otevřela oči, zamračila se na něho a pak znovu okamžitě

usnula. Gabriel vytáhl z truhly novou pokrývku a přikryl svou ženu ještě předtím, než se sám svlékl a uložil vedle ní.

Nemusel na ni sahat. Sotva se natáhl, převalila se do jeho náruče. Přitáhl si ji blíže. Schovala mu hlavu pod bradu. Gabriel si znovu vybavoval příběh, který mu svěřil Keith. Pokoušel se představit si svou ženu, jak objímá psa a táhne ho nahoru po schodech.

Odvaha jeho ženy ho potěšila. Přesto však nechtěl, aby zažila v budoucnu podobné zkušenosti. Dumfries trpěl bolestí a zraněnému zvířeti, bez ohledu na to, jak je věrné, není možné věřit.

Zítra jí nařídí, aby se už nikdy nevydávala takovému nebezpečí. Gabriel usnul v obavách o svou křehkou paní. KAPITOLA

9

Ještě než Gabriel vůbec otevřel následujícího dne oči, bylo mu jasné, že jeho žena už není v posteli s ním.

Hrome, bylo jen krátce po svítání a on jako její pán a manžel měl být z postele venku první. Jeho podráždění však pominulo,

když ho napadlo, že snad sešla dolů a čeká na něho ve velkém sále.

Včera večer se zdálo, že má obavy o Dumfriese, vzpomněl si, a bezpochyby se teď stará o zvíře.

Pléd Maclaurinů byl přehozen přes židli. Johanna si pletla dny

a obvykle nosila dva dny za sebou pléd MacBainů. Maclaurinové z toho určitě budou dělat kdovíco a, k čertu, on nemá čas zabývat se takovými maličkostmi.

Keith i Calum už na něho čekali v sále. Když se zeman před nimi objevil, uklonili se.

„Kde je moje žena?“

Calum a Keith si vyměnili ustarané pohledy, pak Calum odpověděl jako první. „Mysleli jsme, že je nahoře s tebou, MacBaine.“

„Není.“

„Tak kde tedy je?“ zeptal se Calum.

Gabriel hleděl na vojáka. „Na to jsem se ptal já tebe,“ vyštěkl. Dumfries zvedl hlavu, když slyšel hlas svého pána. Ocasem udeřil o jehličí na podlaze. Gabriel přistoupil k psovi, poklekl na koleno a poplácal ho po krku.

„Musím s tebou ven, Dumfriesi?“

„Lady Johanna už byla s vaším psem venku, zemane.“

Tu zprávu volala od vchodu Leila. Spěchala dolů po schodech, usmívala se na Caluma a Keitha, a pak se otočila k zemanovi.

„Dala mu také jídlo a vodu. Říkala, že se váš pes cítí už mnohem lépe.“

„Jak může vědět, že se ten pes cítí líp?“ zeptal se Keith.

Leila se usmála. „Zrovna na to jsem se jí taky ptala a řekla mi, že dnes už vrčí trochu hlasitěji. Z toho usoudila, že je mu lépe.“

„A kde je?“ naléhal Gabriel.

„Vyjela si na koni,“ odpověděla Leila. „Prohlásila, že je dnes moc hezky na to, aby zůstala uvnitř.“

„Moje žena si vyjela sama?“

Gabriel nečekal na odpověď. Zamumlal temnou kletbu a vyběhl ven ze sálu. Keith a Calum vyrazili za ním.

„Kdyby se naší paní něco stalo, bude to má vina,“ oznámil

Keith. „Měl jsem tu být dřív. Dnes ji mám na starosti já,“ dodal na vysvětlení. „Zatraceně bych si přál, aby zůstala tam, kde byla.“

„Má na sobě pléd MacBainů,“ volala Leila.

„To by neměla mít,“ řekl Keith.

„Ale oblékla si ho, pane.“

Calum se poškrábal na bradě. „Má to všechno popletené,“ prohlásil nahlas. Mrkl na Leilu, když ji míjel, a pak zrychlil krok, aby stačil Keithovi.

Gabriel zapomněl na svůj strach, protože se rozzlobil. Určil jí v posledních týdnech přesně, co má dělat. Měla přece odpočívat, k čertu. Vyjíždět si sama do lesů plných vlků nebyl nejlepší nápad, jak strávit den. Bude ji snad muset dát pod zámek? Bože, zeptá se jí na to hned, jen co ji najde.

Podkoní Sean uviděl přicházet zemana a ihned mu začal připravovat koně pro lov. Právě vyváděl krásnou černou klisnu ven, když k němu Gabriel přistoupil. Vytrhl Seanovi z ruky otěže, zamručel odpověď na jeho pozdrav a jediným plynulým pohybem vyskočil klisně na hřbet. Za několik okamžiků už kůň cvalem uháněl po louce.

Auggie uslyšel dusot kopyt a zvedl hlavu. Klečel na kolenou a měřil vzdálenost od jedné jamky, kterou právě vykopal, ke druhé. Rychle vstal a uklonil se, když se jeho zeman zastavil těsně před ním.

„Přeju ti dobrý den, zemane MacBaine.“

„Dobrý den, Auggie,“ odpověděl Gabriel. Rozhlédl se po

louce, pak znovu stočil pohled na starého válečníka. „Neviděl jsi mou ženu?“

„Vidím ji teď, MacBaine.“

Auggie ukázal rukou. Gabriel se otočil v sedle a podíval se tím směrem. Okamžitě Johannu spatřil. Seděla na koni a projížděla po severním hřebenu.

„Co tam, k čertu, dělá?“ zamumlal si pro sebe.

„Přemýšlí o svých záležitostech,“ odpověděl Auggie.

„Co to proboha má znamenat?“

„To vlastně nevím, MacBaine. Jenom opakuji její slova. Už je tam nahoře asi hodinu. Vsadím se, že už si to v hlavě všechno probrala.“

Gabriel přikývl. Pobídl koně do trysku. „Je krásný den na takovou projížďku,“ zakřičel Auggie.

„Ještě lepší je zůstat doma,“ zabručel Gabriel.

Johanna se právě chystala obrátit koně zpátky dolů na louku,

když si všimla, že její manžel míří nahoru na hřeben. Zamávala mu na pozdrav, pak zastavila koně, složila ruce na otěžích a čekala, až k ní dojede.

Usoudila, že už je dost připravená na jeho výtky. Zhluboka se v očekávání nadechla. Byl nejvyšší čas, aby začala provádět svůj nový plán. Byla trochu nervózní, ale to bylo pochopitelné. Nebyla zvyklá přebírat vedení. To ji ale nesmí zastavit. Ach Bože, jsem přece odpovědná za svůj osud, pomyslela si. Musí tu skutečnost vysvětlit manželovi.

Johanna se probudila už hodinu před rozedněním a trávila ten čas přemýšlením o všech změnách, které měla v úmyslu učinit. Nejvíc se to týkalo jejího vlastního chování, ale bylo také několik změn, které chtěla navrhnout svému manželovi.

K takovým úvahám ji vlastně přiměl Gabrielův pes. Johanna poznala něco velmi zajímavého, když ošetřovala psovi zranění. Napřed přišlo zjištění, že jeho vrčení jsou jenom plané hrozby, že se jen chce projevit. Pak si uvědomila, že se psa nemusí bát.

Pevným pohlazením a laskavým slovem si získala Dumfriesovu náklonnost. Dnes ráno, když ovčáka krmila, už na ni láskyplně vrčel a olizoval jí ruku.

Ne tak jeho pán.

Zachmuřená tvář jejího muže ji už neděsila. Johanna si tu skutečnost připomněla, když se jí ocitl po boku.

„Přikázal jsem ti, abys odpočívala,“ vyštěkl hlasem plným vzteku.

Nevšímala si jeho nepřátelského pozdravu. „Dobré ráno, muži. Vyspal ses dobře?“

Gabriel jí byl tak blízko, že se jeho pravá noha dotýkala jejího levého stehna. Johanna se nemínila dívat na jeho zamračenou tvář a sklopila oči do klína. Nechtěla, aby jí jeho pohled bránil v soustředění. Chtěla manželovi něco říci a bylo důležité, aby si vybavila každou svoji myšlenku.

Všiml si, že jeho manželka má s sebou luk a šípy v koženém toulci zavěšeném po boku. To, že si vzala s sebou zbraň, je od ní rozumné, pomyslel si, pokud ovšem dokáže v případě útoku dobře zamířit. Cvičení s terčem na stromě byla jedna věc, ale opravdová

zkouška jejích schopností se ukáže na pohyblivém cíli… jako je hladový vlk nebo rozdivočelý útočící kanec. Takové myšlenky ho přivedly k pomyšlení na nebezpečí, které se skrývá v kopcích. Jeho tvář se zachmuřila ještě víc.

„Nevěnuješ vůbec žádnou pozornost mým příkazům, Johanno. Nedovolil jsem ti…“

Vyklonila se trochu ze sedla, natáhla se a pohladila špičkami prstů jeho krk. Její dotek byl lehký jako záchvěv motýlích křídel a pominul dřív, než mohl zareagovat, ale podařilo se jí vyrušit ho ze soustředění.

Její dotyk ho ohromil. Johanna už zase seděla pevně v sedle, s rukama složenýma na hřbetu koně, a usmívala se na něho.

„Nedovedeš si představit nebezpečí…“

Udělala to ještě jednou. Zatraceně, kdyby ho tím úmyslným hlazením po krku nerušila od toho, co jí chce říci. Chytil ji za ruku dřív, než ji mohla odtáhnout.

„Co to k čertu děláš?“

„Hladím tě.“

Chtěl něco říci, ale pak si to rozmyslel. Hleděl na ni dlouhou minutu a pokoušel se pochopit, co to do ní vjelo.

„Proč?“ zeptal se konečně s ostražitým výrazem.

„Chci ti projevit svou náklonnost, pane. Netěší tě to?“

„Ne,“ zavrčel.

Uchopil ji za bradu a naklonil se k ní. Jeho ústa jí vtiskla tvrdý dlouhý polibek.

Roztála pod jeho dotykem, ovinula mu ruce kolem krku a držela se ho tak dlouho, dokud ji líbal.

Johanna nevěděla, jak se to stalo, ale když se její manžel odtáhl, seděla mu najednou na klíně.

Přitáhl si ji blíž. Svezla se na jeho hruď, slabě si povzdechla a s potěšením se usmála.

Nejraději by se rozesmála, můj Bože, opravdu to působí. Právě si ověřila nejdůležitější poznatek. Gabriel a jeho pes si skutečně byli velmi podobní. Její manžel rád vyhrožoval zrovna tak jako jeho pes.

„Manželka smí projevovat náklonnost svému muži.“ Předpokládala, že jí dává svůj souhlas. A, panebože, už to

neznělo ani nafoukaně. Odtáhla se, aby na něho mohla pohlédnout.

„A smí vzít manžel svou ženu na projížďku?“

„Zajisté. Manžel může dělat všechno, co ho napadne.“

A manželka taky, pomyslela si. „Proč jsi vždycky tak ustaraný, pane? Je pravda, že se neusmíváš tak často, jak bych si přála.“

„Jsem válečník, Johanno.“

Z výrazu na jeho tváři usoudila, že předpokládá, že jí dal úplné a jasné vysvětlení.

Zvedl ji a posadil zpátky na jejího koně. „Ty se také směješ velmi zřídka,“ poznamenal. „Proč je tomu tak?“

„Jsem válečníkova manželka, pane.“

Usmála se, když mu dala takovou kousavou odpověď. Nemohl si pomoci a usmál se taky.

„Jsi velmi hezký, když se usmíváš, pane.“

„Ale ty přece nemáš ráda hezké muže, cožpak si nevzpomínáš?“

„Vzpomínám si. Pokouším se ti lichotit, pane.“

„Proč?“

Neodpověděla mu. „Co jsi tady celou tu dobu sama dělala?“ Odpověděla na jeho otázku svou vlastní. „Mohl bys mi věnovat hodinu a projet se se mnou? Chtěla bych najít jeskyni, o které mi říkal Auggie. Je tam poklad.“

„A jaký poklad by tam měl být?“

Zavrtěla hlavou. „Musíš mi napřed pomoci najít tu jeskyni. Pak

ti řeknu, co je uvnitř. Vím, že máš hodně práce, ale jedna hodina ti určitě nebude chybět, že?“

Zamračil se, když vyslovila svou žádost. Měl na dnešek naplánovánu spoustu důležitých věcí, které potřeboval co nejdřív vyřídit. Projížďka jen pro potěšení se mu vůbec nezdála rozumná. Nebylo to… užitečné.

Ale myšlenka na to, že by strávil pár minut – a to bylo skutečně všechno, co si mohl dopřát – se svou krásnou ženou, se mu líbila.

„Jeď napřed, Johanno. Budu tě následovat.“

„Děkuji, pane.“

Zdálo se, že je radostí bez sebe. Jeho jemná ženuška projevuje takové potěšení z úplných maličkostí. Gabriel se najednou cítil jako nelida, protože tak dlouho uvažoval o její žádosti.

Johanna neměla v úmyslu ho nechat, aby si snad rozmyslel svou odpověď. Chtěla ho dostat dál od jeho sídla… a od zodpovědnosti, tak aby s ním mohla dlouho hovořit v soukromí. Uchopila otěže a pobídla koně do cvalu.

Byla obratná jezdkyně. To zjištění ho překvapilo. Vždycky se mu zdála příliš křehká pro takový druh pohybu.

Gabriel přistoupil na to, že zůstane za ní, dokud nedojedou k lesu. Pak převzal vedení.

Křižovali tam a zase zpátky a hledali vstup do jeskyně. Asi po hodinovém hledání to Johanna chtěla vzdát. „Příště musíme požádat Auggieho, aby jel s námi. Zná cestu.“

Vyrazili ven z lesa a zastavili na malé pasece nedaleko pramene stékajícího do údolí.

„Jsi připravena na návrat?“ zeptal se Gabriel.

„Chtěla jsem s tebou napřed mluvit, pane, a kdybych nebyla

tak hladová, poprosila bych tě, abys tady se mnou zůstal celý den. Je tu tak krásně. Všiml sis, jak zelené a svěží je tvé údolí?“ Oči jí zářily šelmovstvím, když dodala: „A když tak pomyslím na to, že tak mírné podnebí je tu po celý rok. Každý den si uvědomuji, jaké mám štěstí. Opravdu.“

Gabriela její nadšení potěšilo. Nikdy ji neviděl v tak veselé náladě. Hřálo ho to u srdce. Panebože, také se mu nechtělo odejít.

„Mohu utišit tvůj hlad, ženo.“

Obrátila se k němu. „Chceš něco ulovit?“

„Ne, mám s sebou všechno, co je třeba.“

Gabriel sestoupil z koně, pak pomohl na zem Johanně. „Jsi příliš hubená, Johanno. Vážíš sotva dva kameny1.“ Nevšímala si jeho poznámky. „Kde je to jídlo, kterým ses chlubil, muži? Nebo se snad objeví jako mana nebeská?“ Zavrtěl hlavou. Sledovala ho, jak zvedl okraj sedla a vytáhl kovový plát. Pod sedlem měl přivázaný váček.

Pokynul jí, aby přešla na paseku. Uvázal oba koně ke stromu a pak se připojil k ní.

„Odlož si pléd, Johanno. Použijeme ho jako pokrývku. Prostři ho na zem tady u borovic.“

„To asi nebude slušné.“

Rozverný tón v jejím hlase mu napověděl, že se nestará, jestli

je to slušné, nebo ne. Její veselá nálada pro něho byla hádankou a rozhodl se zjistit, co způsobilo takovou změnu. Johanna byla obvykle velmi zdrženlivá.

O několik minut později už seděla na zemi a dívala se na Gabriela, jak připravuje jídlo. Rozdělal oheň pomocí rašeliny a větviček, pak položil doprostřed plamenů kovový plát. Nasypal z váčku do dlaně hrst ovesné mouky, přidal vodu z pramene a rychle vytvaroval ovesnou placku. Položil ji na kovovou desku, a zatímco se pekla, vyráběl další.

Ovesná placka chutnala Johanně jako pečený klih smíchaný s prachem, ale protože si její muž dal čas a trápení s přípravou jídla, neodvážila se mu říci, jak příšerně to chutná.

Gabriel si pomyslel, že výraz na její tváři, když ukusovala ovesnou placku, je trochu kyselý. Několikrát se vydal k prameni pro doušek vody, aby se po jídle napil, a zjistil, že sotva snědla půl placky, už prohlásila, že má dost.

„To je dobrý nápad, nosit jídlo s sebou,“ poznamenala.

„Každý válečník si své jídlo vozí s sebou, Johanno.“ Usadil se vedle ní, opřel se o kmen borovice a dodal: „Nosíme s sebou všechno, co potřebujeme pro lov nebo pro boj. Muži z Vysočiny 1 Jednotka hmotnosti (1 kámen = 6,35 kg), pozn. překl.

jsou soběstační. Nepotřebujeme chléb nebo víno, ani vozy přetížené džbány a kotli jako zhýčkaní angličtí vojáci. Náš pléd je naším stanem i naší pokrývkou, a když potřebujeme nějaké jídlo, vezmeme si je ze země.“

„Nebo je kradete jiným klanům.“

„Ano.“

„Není správné brát něco bez dovolení.“

„To je naše věc,“ vysvětlil jí znovu.

„A jiné klany zase kradou vám?“

„Nemáme nic, o co by mohli stát.“

„A co ostatní, také kradou jeden druhému?“

„Ovšem.“

„To je barbarství,“ prohlásila nahlas. „Cožpak žádný zeman nenabídne něco na výměnu za to, co potřebuje?“

„Někteří ano,“ odpověděl Gabriel. „Dvakrát do roka se pořádá nedaleko Moray Firth shromáždění rady. Účastní se ho klany, které

mají mezi sebou přátelské vztahy. Slyšel jsem, že se tam uskutečňuje spousta výměnných obchodů.“

„Slyšel jsi? Ty ses nikdy nezúčastnil takového shromáždění?“

„Neměl jsem čas ani chuť. Kromě toho, už jsem ti několikrát vysvětlil, nemáme co nabídnout.“

„A kdybychom měli?“ zeptala se. „Navštívil bys shromáždění rady?“

Pokrčil rameny.

Povzdechla si. „Co na to loupení říká otec MacKechnie?“

Jeho manželka se zdála být posedlá starostí o názor

duchovního. „Nenamítá nic, jestli máš na mysli tohle. Ví, že nemá smysl se přít. Přežití je důležitější než takový lehký hřích.“

Užasla nad přístupem svého muže. A taky mu záviděla. Musí to být nádherné netrápit se v jednom kuse svými hříchy. „Otec MacKechnie není obyčejný kněz.“

„Proč to říkáš?“

„Je velmi laskavý. Připadá mi tak zvláštní.“ Gabriel se nad její poznámkou zamračil. „A jací jsou kněží v Anglii?“

„Krutí.“ Vyhrkla své přesvědčení bez rozmyslu a ihned pocítila vinu za to, že přidala všechny služebníky boží k těm několika málo hanebným, které znala. „Někteří jsou snad také laskaví,“ dodala.

„Jsem si jista, že jsou mezi nimi i dobří lidé, kteří nevěří, že žena je u Boha na posledním místě.“

„Cože je žena?“

„Poslední v lásce boží,“ vysvětlovala. Napřímila se, ale hlavu měla sklopenou. „Asi dobře víš, že nemám dobré vztahy k církvi, Gabrieli.“

Chovala se, jako by se mu přiznávala k něčemu hroznému. „A proč je tomu tak, Johanno?“

„Jsem vzpurná,“ zašeptala.

Usmál se. Napadlo ji, že si snad myslel, že žertuje.

„Jsem vzpurná,“ opakovala. „Nevěřím všemu, co učí církev.“

„Jako čemu?“ zeptal se.

„Nevěřím tomu, že Bůh miluje ženy méně než dobytek.“ Gabriel v životě neslyšel něco tak nesmyslného. „Kdo ti říkal…“ Přerušila ho. „Biskup Hallwick rád vypočítává hierarchii boží, aby mi připomněl mou bezvýznamnost. Řekl, že dokud se

nenaučím skutečné pokoře a poslušnosti, nebudu nikdy spát na nebesích.“

„Biskup byl tvým zpovědníkem?“

„Nějaký čas,“ odpověděla.

„Vzhledem k Raulfovu

významnému postavení byl biskup jeho poradcem a zpovědníkem. Nařizoval mnoho pokání.“

Gabriel musel vycítit její strach. Naklonil se dopředu a položil jí ruku na rameno. Ucukla před ním.

„Jaká byla ta pokání?“ přikázal jí.

Zavrtěla hlavou. Teď ji mrzelo, že zavedla hovor na takové téma. „Kdy se vrátí domů Alex?“

Poznal, že záměrně změnila předmět hovoru. Rozhodl se na ni nenaléhat. Jeho žena byla plna podivných obav a podle toho, jak teď svírala ruce, usoudil, že biskup Hallwick býval nejobávanější osobou v její blízkosti.

„Alex se vrátí, až bude postaven val,“ odpověděl. „Položila jsi

mi stejnou otázku už včera. Zapomněla jsi, co jsem ti odpověděl?“

„Možná se tě zeptám zítra zase.“

„Proč?“

„Syn by měl žít se svým otcem. Nevadí mu, že musí čekat? Je šťasten u rodiny své matky? Věříš, že ti lidé opravdu pečují o jeho blaho? Děti tak malé jako Alex potřebují otcův dohled,“ zakončila. Její otázky mu opravdu začaly připadat urážlivé. Cožpak věřila, že by nechal svého syna v rukou nějakých barbarů?

Gabriel si nemyslel, že by ho chtěla popudit. Ustaraný výraz v její tváři mu říkal, že má o chlapce starost.

„Alex by se mi svěřil, kdyby byl nešťastný nebo kdyby s ním špatně nakládali.“

Prudce zavrtěla hlavou. „Ne, neřekl by ti to. Možná by mlčky trpěl.“

„A proč by měl mlčky trpět?“

„Protože by se styděl. Myslel by si, že udělal něco špatného,

čím si zasloužil takové kruté zacházení. Vezmi ho domů, Gabrieli. Patří k nám.“

Gabriel si ji přitáhl do klína a šťouchl ji do brady. Dlouho se na ni díval a snažil se pochopit, co se děje v její mysli.

„Vezmu ho domů na návštěvu.“

„Kdy?“

„Příští týden,“ slíbil. „A zeptám se ho, jestli není nešťastný nebo zda mu někdo neubližuje.“

Jeho ruka se zvedla a překryla jí ústa, aby ho nemohla přerušit.

„A,“ dodal pevnějším hlasem, když se odvážila zavrtět hlavou,

„řekne mi pravdu. Teď bych byl rád, kdybys mi odpověděla na jednu otázku ty, Johanno.“

Odsunul ruku, počkal na její souhlas, a pak se otázal: „Jak dlouho jsi mlčky trpěla ty?“

„Nerozumíš mi,“ řekla. „Měla jsem krásné dětství. Moji rodiče byli laskaví, milující lidé. Otec zemřel před třemi lety. Stále mi chybí.“

„A tvoje matka?“

„Je teď pořád sama. Víš, nikdy bych nepřistoupila na to, že se

od ní tak vzdálím, kdyby mi Nicholas neslíbil, že se o ni postará. Je to oddaný syn.“

„Zřejmě jsi vídala své rodiče dost často, když jsi byla provdaná za barona, ale vzdálenost z našeho sídla k domovu tvé matky je prostě příliš velká na to, aby přicházela v úvahu víc než jedna návštěva do roka, ženo.“

„Dovolil bys mi navštívit mou matku?“

Vypadala udiveně. „Vzal bych tě k ní,“ odpověděl. „Ale jenom jednou za rok. Nemůžeš očekávat, že budeš navštěvovat svou rodinu tak často, jako když ses provdala za Angličana.“

„Ale já jsem tehdy nenavštívila matku ani otce ani jednou.“

„Cožpak ti tvůj manžel nedovolil žádné návštěvy?“ Zavrtěla hlavou. „Nechtěla jsem se s nimi setkat… tehdy ne.

Nemohli bychom se už vrátit? Už se připozdívá a já tě už dost dlouho zdržuji od tvých povinností.“

Podrážděně se zamračil. Johanna byla pro něho záhadou. Vyhlížela radostně, když jí řekl, že by mohla jednou ročně navštívit svou matku, a pak si odporovala zmínkou, že nechtěla

vidět své příbuzné v době, kdy byla provdána za barona. Gabriel neměl rád polovičaté odpovědi. Měl v úmyslu na ni naléhat, aby mu podala úplné vysvětlení.

„Johanno,“ začal a jeho hlas zněl jako tiché vrčení. „Odporuješ sama sobě. Nemám rád hádanky…“

Zvedla ruce z klína a vztáhla ruku, aby ho pohladila po krku. Její gesto ho překvapilo, ale nemínil se tím nechat oklamat. Uchopil její ruku, aby ho nemohla znovu přerušit, a pokračoval:

„Jak jsem řekl, nemám rád…“

Druhou rukou ho pohladila po druhé straně krku.

Gabriel šílel. Povzdechl si nad svou neschopností ovládnout se, vzal ji za druhou ruku, přitáhl si ji k sobě a políbil.

Myslel, že se jí jen dotkne, ale její nadšená odezva způsobila,

že začal toužit po něčem větším. Začal být vášnivější. Jeho ústa se přitiskla na její a jejich jazyky se setkaly v milostné hře.

Chtěla víc. Vytáhla ruce z jeho sevření a ovinula mu je kolem krku. Prsty se probírala v jeho vlasech a tiskla se k němu blíž a blíž.

Něžná odpověď na jeho dotek měla za následek, že začal zapomínat sám na sebe. Ovládnout se vyžadovalo mimořádnou sílu. Zavřel oči, aby ho nepokoušela její smyslná ústa, a vydal ze sebe hlasité nevrlé zamručení.

„Na to teď není čas, ženo.“ Jeho hlas zněl tvrdě.

„Ne, jistěže ne.“ Její hlas se ozýval jemným šepotem.

„Je nebezpečné…“

„Ano, nebezpečné…“

„Mám řadu povinností.“

„Musíš si myslet, že jsem bezohledná, že jsem tě odvedla od tvé odpovědné práce.“

„Ano, to jsi,“ souhlasil s úsměvem.

Ten muž ji přiváděl k šílenství. Jeho ruka ji hladila po stehně, když vypočítával všechny důvody, proč by se hned měli vrátit do tvrze.

Bylo pro ni obtížné věnovat pozornost tomu, co říká. Vnímala spíše maličkosti. Jeho mužský pach. Gabriel voněl jako svěží povětří. Bylo to příjemné.

Stejně tak i jeho hlas. Byl hluboký a zvučný. Neděsil ji jeho

ostrý tón. Vlastně ho považovala za vzrušující.

„Gabrieli?“

Ruka na její noze se posunula výš. „Copak?“

„Chtěla bych se tebou hovořit o důležitém rozhodnutí, které jsem učinila.“

„To mi můžeš říci později, Johanno.“ Přikývla. „Jsou tady vlci?“ zeptala se.

„Někdy ano,“ odpověděl. „Nevypadáš ustaraně.“

„Koně by nás včas varovali. Tvoje pleť je jako hedvábí.“ Zaklonila se trochu, aby ji mohl políbit na bradu. Jeho ruka se pohnula k Johanninu klínu. Instinktivně se uvolnila. Ucítil dlaní její hebkost, začal ji hladit, a jeho polibky začaly být vlhké a horké. Při svlékání si počínali nemotorně a neklidně, protože všechno trvalo příliš dlouho a šňůrky, kterými měla svázánu sukni, se zasukovaly, když za ně škubala. Nakonec se jich ujal Gabriel. Byl zrovna tak neobratný, ale silnější. Saténovou smyčku prostě odtrhl. Gabriel najednou začal být netrpělivý. Už nemohl čekat.

Přiměl ji, aby si mu sedla na boky, zvedl ji k sobě a pak se zastavil.

„Vezmi mě k sobě,“ poručil. Jeho hlas zněl horečnatým šepotem. Chtělo se mu zakřičet hned, ale místo toho řekl: „Až budeš připravena, ženo.“

Sevřela pažemi manželova ramena a spustila se pomalu na něj. Hleděli jeden druhému do očí, dokud se Gabriel pevně nezanořil do jejího nitra.

Rozkoš byla téměř nesnesitelná. Zavřela oči a slabě zaúpěla. Když se pohnula dopředu, aby ho políbila, ucítila horký příval vzrušení. Záměrně se pohnula dozadu.

Bože, jak ho její pomalé dráždivé pohyby rozdivočily. Uchopil

ji za boky a naznačil jí, co má dělat. Jejich milostné hrátky začaly připomínat šílenství. Oba nad sebou ztratili kontrolu. Gabriel dospěl k vyvrcholení ještě dříve než ona, ale pomohl jí dosáhnout jejího, když vklouzl rukou mezi jejich spojená těla a hladil ji.

Pevně se kolem něho sevřela a zabořila tvář do ohybu jeho krku. Vzlykajíc šeptala jeho jméno, když se jí začal zmocňovat orgasmus.

Gabriel si ji přidržel u sebe několik minut, pak jí zvedl bradu a

prudce ji políbil. Jeho jazyk se laskal línými pohyby, s jejím. Pak se odtáhl.

Nedopřál jí moc času, aby se vzpamatovala. Ještě jednou ji políbil a přikázal jí, aby se oblékla. Dnes, jak prohlásil, už promrhali dost času.

Pokoušela se neurazit se jeho přístupem. Nejraději by ještě setrvala na místě, ale na něho čekaly povinnosti.

Umyli se u pramene, oblékli se, a kráčeli bok po boku ke svým koním.

„Už nikdy nevycházej ven sama, Johanno. Zakazuji ti to.“

Neodpověděla na jeho příkaz ano ani ne. Vrhl na ni ostrý

pohled, než jí pomohl na koňský hřbet. Johanna si upravila řemen toulce, přehodila si luk přes rameno a pak převzala z jeho ruky otěže.

„Až se vrátíme do tvrze, odpočineš si.“

„Proč?“

„Protože jsem ti to nařídil,“ odpověděl.

Neměla chuť se s ním hádat. Nechtěla však ani připustit, aby odjeli v tak chladné náladě. „Gabrieli?“

„Ano?“

„Líbily se ti chvíle, které jsme spolu strávili?“

„Proč se mě na to ptáš? Měla bys přece vědět, že mě těší, když se tě mohu dotýkat.“

Poté co utrousil takovou kapku pochybné chvály, přešel ke svému koni a vyhoupl se do sedla.

„To není tak jisté,“ vyhrkla.

„Mělo by být,“ odpověděl.

Usoudil, že touží po lichotkách. Jeho mysl však byla prázdná. Nebyl vůbec zběhlý ve společenské konverzaci nebo lichocení. Přesto mu bezútěšný výraz v její tváři řekl, že potřebuje více chvály. Nechtěl, aby jejich společné chvíle skončily její stísněností.

„Způsobila jsi, že jsem zapomněl na své povinnosti.“ Takové konstatování skutečnosti ji jistě přesvědčí, jaké pokušení pro něho znamená.

Jí to však znělo, jako by ji obviňoval. „Omlouvám se, Gabrieli. Už se to nestane.“

„Tím jsem ti projevil poklonu, ty bláhová.“

Její oči se rozšířily překvapením. „Opravdu?“

Zjevně mu nevěřila. „Jistěže to byla poklona. Zeman jen tak nezapomíná na své povinnosti. Taková špatná disciplína by vyústila v chaos a tak, jak vidíš, to opravdu znamená poklonu.“

„Většina poklon se nevyslovuje křikem, pane. To je snad důvod, proč jsem ti nerozuměla.“

Zamručel. Nevěděla, co má ten nevhodný zvuk znamenat.

Avšak rozmluva už skončila. Gabriel poplácal jejího koně po boku, aby se pohnul.

Už s ní nepromluvil, dokud se nedostali ke stájím. Tam jí připomněl, že si přeje, aby odpočívala.

„Proč musím odpočívat? Nejsem unavená, pane.“

„Nepřeji si, abys onemocněla.“

Jeho sevřené čelisti jí napověděly, že nemá smysl se s ním přít. Přesto však byla příliš rozhořčena, než aby to nechala být.

„Nerozumíš mi. Nechci zůstat celý den v posteli. V noci bych pak nespala.“

Gabriel jí pomohl sesednout, pak ji vzal za ruku a vedl zpátky ke tvrzi. „Dovolil bych ti sedět u krbu v síni. Mohla bys dokonce vyšívat, kdyby ses chtěla věnovat takové zálibě.“

Obraz, který si v duchu maloval, mu připadal lákavý. Usmíval

se při představě, jak se Johanna zabývá takovými ženskými věcmi. Zlobně na něho hleděla. Byl tak překvapen její reakcí na svůj návrh, až se rozesmál.

„Máš velmi přesné představy o tom, jak bych měla trávit své dny, pane. Ráda bych věděla, kde jsi k nim přišel. Sedávala snad tvoje matka často u krbu a vyšívala?“

„Ne.“

„Tak jak trávila své dny?“

„Vyčerpávající prací. Zemřela, když jsem byl ještě malý.“ Pohled na jeho tvář a tón jeho hlasu jí řekl, že se nechce věnovat tomuto tématu. Doba jeho dětství byla pro něj zřejmě

citlivou záležitostí. Ta prostá poznámka jí však řekla dost o tom, co se mu odehrává v mysli. Únavná práce zabila jeho matku… nebyl to také důvod, proč si Gabriel přeje, aby celé dny odpočívala?

Věděla, že by se ho neměla dále ptát, ale zvědavost ji přemohla. „Miloval jsi svoji matku?“

Neodpověděl jí. Pokusila se o jinou otázku. „Kdo se o tebe staral, když zemřela?“

„Všichni, a nikdo.“

„Tomu nerozumím.“

Zrychlil krok, jako by chtěl uniknout jejímu výslechu. Najednou se zastavil a obrátil se k ní.

„Nemusíš tomu rozumět. Jdi dovnitř, Johanno.“

Její manžel dokázal být velmi hrubý, když chtěl. Přestal jí věnovat zájem, ani se neohlédl, jestli uposlechla jeho příkazu. Johanna se zastavila na schodech několik minut, přemýšlejíc o svém muži. Chtěla mu porozumět. Byla teď jeho ženou, a bylo proto důležité, aby věděla, jak ho udělat šťastným a co dráždí jeho temperament. Jakmile to zjistí, bude vědět, jak se má chovat.

„Proč jste tak zamračená, paní?“

Johanna se prudce obrátila a pak se na Keitha usmála. „Vyděsil jsi mne,“ přiznala se.

„To jsem nechtěl,“ odpověděl velitel Maclaurinů. „Všiml jsem

si, že vypadáte rozzlobeně, a napadlo mě, jestli bych nemohl udělat něco, co by vám zlepšilo náladu.“

„Přemýšlela jsem jen o vašem zemanovi,“ odpověděla. „Je to složitý muž.“

„Ano, to je,“ souhlasil Keith.

„Ráda bych pochopila, co se mu děje v mysli.“

„Proč?“

Pokrčila rameny. „Na to se nedá přímo odpovědět,“ poznamenala. „Ale do domu nevede jen jedna cesta.“ Keith neporozuměl. „Ano, jsou tu dva vchody, nebo tři, počítáte-li průchod přes sklep.“

„Nemluvila jsem o tvrzi,“ vysvětlila mu. „Myslela jsem, že je vždycky více než jeden způsob, kterým můžeš dosáhnout svého. Chápeš?“

„Ale každopádně tu máme dvě cesty ke tvrzi, paní,“ trval Keith paličatě na svém.

Povzdechla si. „To nic, Keithe.“

Voják přešel k jinému tématu. „Půjdete dnes odpoledne ven s Auggiem?“

„Možná,“ odpověděla. Spěchala po schodech nahoru. Keith se

hnal, aby ji dostihl, a otevřel jí dveře.

„Dnes je čtvrtek, paní,“ vyhrkl bez rozmýšlení.

Usmála se. „Ano, to je,“ souhlasila. „Prosím, omluv mne. Chci se podívat na Dumfriese,“ dodala, když voják stanul vedle ní.

Předpokládala, že chce vědět, jaké má plány. Opravdu potřebovala najít způsob, jak přesvědčit Gabriela, že nepotřebuje žádné hlídače. Keith i Calum ji přiváděli k šílenství, když pořád chodili kolem ní. Musela zmizet potají, aby si mohla sama ráno vyjet, ale nebyla si jistá, bude-li moci použít stejnou lest i příště. Budou ji teď hlídat. Kromě toho používat takové lsti pro dosažení svého cíle není příliš čestné.

Johanna si stáhla ze zad řemen a toulec s lukem a šípy odložila do rohu ke schodům.

„Vy tedy víte, že dnes je čtvrtek?“ ptal se Keith.

„Nemyslela jsem na to. Je to důležité?“

Přikývl. „Měla byste dnes nosit barvy Maclaurinů.“

„To je pravda. Ale včera…“

„Měla jste na sobě plášť MacBainů, paní. Vzpomínám si na to.“

Mohla říci vojákovi, že ji její chyba trápí. „Je důležité, abych si to pamatovala, že?“

„Ano.“

„Proč?“

„Nechcete přece urazit ani jeden klan, že?“

„Ne, to samozřejmě nechci. Pokusím se příště si to pamatovat a opravdu ti děkuji, že jsi mne upozornil na moji chybu. Půjdu hned nahoru a převléknu se.“

„Ale už je půl dne pryč, paní. Teď už byste si raději měla nechat pléd MacBainů. Barvy Maclaurinů si můžete vzít zítra a pozítří. To by napravilo vaši chybu.“

„Měla by nosit barvy MacBainů každý druhý den, Keithe. Není možné, aby MacBainova manželka nosila vaše barvy dva dny po sobě.“

Tu poznámku pronesl ode dveří Calum. Johanna se chystala souhlasit s jeho návrhem, ale Keithův výraz změnil její rozhodnutí. Protože vypadal rozčileněji než Calum, rozhodla se souhlasit s ním.

„Calume, věřím, že Keith má pravdu, když…“

„Nebude nosit barvy vašeho klanu dva dny po sobě.“

„Ale bude,“ odpověděl se zlobným pohledem Keith. „Vidíš, že souhlasí, Calume. Měl bys raději následovat jejího příkladu.“

„Trochu jsi změnil názor, že? Ani ne před hodinou jsi říkal, že měla zůstat tam, kde byla.“

„Nemínil jsem to jako urážku. Bylo by pro mne jednodušší, kdyby mi dala vědět, kde je…“

„Odkdy je dohled nad jedinou ženou, navíc tak křehkou, tak těžkým úkolem? A když už na to myslím, jak jsi věděl, kde je? Když má na sobě pléd MacBainů, je snad mojí starostí zavést ji…“

„Nikdo mě nebude nikam vodit.“

Vojáci si nevšímali jejího protestu. Byli plně zabráni do svého vášnivého sporu. Napřed chtěla začít muže uklidňovat. Teď by je nejraději uškrtila.

Johanna si vzpomněla, že si předsevzala vycházet s každým v klanu, dokonce i s veliteli tvrdohlavými jako mezci. Protože si jí nevšímali, pomalu se dala na ústup. Nedbali na ni. Otočila se a seběhla dolů po schodech ke krbu, kde odpočíval Dumfries.

„Muži z Vysočiny mají na všechno podivné názory,

Dumfriesi,“ zašeptala. Poklekla a pohladila psa. „Proč by se měli dospělí muži starat o to, co mají jejich ženy na sobě? Vidím, že na to nedovedeš odpovědět. Tak už nevrč. Teď se ti podívám pod obvazy, jestli se všechno dobře hojí. Nebude to bolet. To ti slibuji.“ Rána se pěkně hojila. Dumfries vrtěl ocasem, když ho převazovala a přitom k němu konejšivě hovořila.

Keith a Calum si vyřizovali své spory venku. Johanna vyšla nahoru, oblékla si pléd Maclaurinů a pak se vrátila do velkého sálu, aby pomohla s přípravou večeře. Naštěstí byly dnešní přípravou pověřeny Leila a Megan. Ostatní ženy by ji neposlouchaly.

Nejhorší z nich byla Janice, hezká žena se světlými, nazrzlými vlasy. Kdyby po ní Johanna něco chtěla, otočila by se k ní zády a odešla, ještě než by Johanna svůj požadavek dopověděla. Další žena z Maclaurinů s nepřátelským postojem ke své paní byla Kathleen. Johanna nevěděla, jak by měla změnit chování těch žen, ale byla rozhodnuta, že se o to pokusí.

„Co si přejete, abych udělala, paní?“ zeptala se Leila.

„Chtěla bych, abyste přinesly na stoly plnou zástěru květin,“ řekla Johanna. „Megan, ty půjdeš se mnou, přineseme plátno a na ně položíme dřevěné podnosy.“

„Sál teď vypadá hezky, že?“ poznamenala Megan.

Johanna přisvědčila. Také to zde vonělo čistotou. Vůně borového jehličí se mísila s čerstvou vůní rákosu na podlaze. Sál

byl tak veliký, že by se do něho vešlo asi padesát válečníků. Avšak nábytku v něm bylo pramálo. Všimla si té skutečnosti, když dva vojáci sešli dolů po schodech a přinesli dvě křesla s vysokými opěradly.

„Kam je chcete dát?“ zeptala se Megan.

„Ke krbu,“ odpověděl jeden z mužů. „Řídíme se příkazy našeho zemana.“

Megan se zamračila. Rozhodila přes stůl bílý plátěný ubrus a začala ho urovnávat. „Zajímalo by mě, proč…“

Johanna ji přerušila. Uchopila druhý konec plátna a začala ho roztahovat na druhém konci dlouhého stolu. Pak si povzdechla. Vojáci přenášeli křesla přes místnost. Dumfries začal vrčet. Oba muži byli mladí a zřejmě se vrčícího psa trochu báli. Změnili směr své cesty a širokým obloukem se mu vyhnuli.

Johanna chápala jejich strach. Měla v úmyslu jim říci, že jim Dumfries neublíží, ale pak si to rozmyslela. Vojáci by upadli do rozpaků, kdyby jim dala najevo, že na nich vidí jejich obavy.

Předstírala, že je příliš zaměstnána úpravou ubrusu, než aby si jich všímala.

Křesla byla postavena ke krbu. Když Johanna mužům poděkovala, uklonili se své paní a rychle vyšli ven ze sálu. Křesla měla bohatě polštářovaná sedadla a čalounění na opěradlech. Na jednom křesle, jak si všimla, ležel pléd MacBainů; na druhém pléd s barvami Maclaurinů.

„Bože na nebesích, myslíte si, že budu střídat křesla stejně jako plédy?“

„Prosím, paní?“ Magan přerušila pokládání podnosů na stůl.

„Nepochopila jsem, co jste říkala.“

„To jsem si říkala jen pro sebe,“ vysvětlovala Johanna. Vzala si od Megan polovinu podnosů a začala připravovat druhý stůl.

„Není to hezké od našeho zemana, že vám chce udělat pohodlí?

Při tom, kolik má práce, ještě myslí na to, aby přinesli pro vás křesla.“

„Ano,“ rychle souhlasila Johanna, aby si Megan nemyslela, že dostatečně neoceňuje pozornost svého manžela. „Myslím, že dnes večer se dám do práce na své tapisérii. To mého muže určitě potěší.“

„Jste dobrá manželka, když mu chcete udělat radost.“

„Ne, Megan, nejsem dobrá manželka.“

„Ale jistěže jste,“ odporovala Megan.

Gabriel vešel právě dovnitř, takže slyšel poznámku služebné Maclaurinů. Zastavil se na horním schodu a čekal, až se k němu jeho žena otočí a všimne si ho. Ale ona byla zaměstnána kladením podnosů na stůl.

„Dobrá manželka je poslušná manželka.“

„A poslušnost je špatná věc?“ zeptala se Megan.

„Zdá se, že mi příliš nevyhovuje,“ odpověděla Johanna ve snaze osvětlit bolestné téma.

„Vy mi připadáte velice poslušná,“ prohlásila Megan.

„Nevšimla jsem si, že byste někdy s někým nesouhlasila, zvláště se svým manželem.“

Johanna přikývla. „Snažím se vykonávat jeho příkazy, protože se ukázalo, že chápe mé pocity. Potěší ho, když mě uvidí sedět u krbu a zabývat se vyšíváním; a protože se mi taková práce líbí, udělám to.“

„To je od tebe pěkné, ženo,“ pochválil ji Gabriel. Johanna se otočila a pohlédla na manžela. Zrudla rozpaky. Měla pocit, jako by ji přistihl při hříchu.

„Nebylo na tom nic neuctivého, pane.“

„Nemyslím si, že by bylo.“

Dlouho na něho hleděla a pokoušela se přijít na to, co mu probíhá hlavou. Jeho výraz jí nic neříkal, a tak nemohla zjistit, zlobí-li se, nebo ho to pobavilo.

Viděl její tvář celou zrůžovělou rozpaky. Vypadala ztrápeně. Proto se neusmál. Připadlo mu, že jeho žena urazila dlouhý kus cesty od doby, kdy se vzali. Za dobu kratší než tři měsíce se zbavila strachu z něho. Při pohledu na něj se už netřásla. Byla sice pořád tak hloupě ustrašená, což se mu moc nelíbilo, ale doufal, že

bude-li trpělivý, pomůže jí za nějaký čas zbavit se i tohoto nedostatku.

„Chtěl jsi něco, manželi?“

Přikývl. „Nemáme tady ranhojiče, Johanno. Protože jsi ukázala zručnost v zacházení s jehlou a nití, chtěl bych, abys sešila Calumovi ránu. Jeden nezkušený voják, kterého se pokoušel cvičit, mu prořízl paži.“

Johanna už spěchala po schodech nahoru, aby si přinesla své náčiní. „Ráda mu pomohu. Jen si vezmu věci, které potřebuji, a vrátím se dolů. Chudák Calum. Musí ho to ukrutně bolet.“

Její obava byla planá. Když se vrátila do velkého sálu, Calum

už na ni čekal. Seděl na jedné stolici a těšil se pozornosti žen, které ho obklopovaly.

Johanna si všimla, že nejvíce se jeho zraněním trápí Leila. Stála na protější straně stolu a předstírala, že upravuje květiny,

které natrhala. Její oči byly zamžené a často na vojáka pohlížela. Calum si jí nevšímal.

Žena z klanu Maclaurinů zjevně cítila náklonnost k jednomu z MacBainů. Usilovně se snažila nedat na sobě znát své pocity. Johannu napadlo, jestli to je proto, že Calum nedával o ni najevo zájem, nebo zda své pocity skrývala proto, že byla z Maclaurinů, a Calum patřil k MacBainům. Jedna věc byla jistá. Leila se trápila. Johanna věděla, že není její věcí plést se do toho, ale Leila jí byla tak milá, že jí skutečně chtěla pomoci.

Najednou prošla kolem Johanny ve spěchu jiná žena v barvách Maclaurinů.

„Ráda ti sešiji ránu, Calume,“ zavolala Glynis. Žena, která dala Johanně přezdívku Odvážná, se usmívala. „Nevadí mi, že patříš k MacBainům. Odvedu dobrou práci.“

Johanna ztuhla a spěchala přes síň. „Uvolněte mi místo, prosím,“ poručila. „Postarám se o Caluma. Leilo! Přines mi stolici.“

Gabriel se vrátil do sálu, uviděl dav a okamžitě jej rozehnal.

Johanna zkoumala zranění. Byl to dlouhý úzký řez, který

začínal na Calumově levém rameni a končil těsně nad loktem. Byl dost hluboký, takže potřeboval sešít, aby se rána spojila a zahojila.

„Bolí to, Calume?“ zeptala se hlasem plným účasti.

„Ne, paní, vůbec ne.“

Nevěřila mu. Položila na stůl své potřeby a usedla na stolici vedle vojáka. „Tak proč se škaredíš, pane?“

„Zklamal jsem svého pána,“ vysvětloval tichým šeptem Calum.

„Ta mizerná rána svědčí o tom, že jsem nedával pozor.“

Poté, co jí dal takové vysvětlení, pohlédl přes rameno a zamračil se na Leilu. Ihned sklopila oči. Johanna by ráda věděla, jestli snad voják nepřikládá té ženě vinu za svoji nepozornost.

Calum ani neucukl, když ošetřovala jeho ránu. Trvalo jí

dlouho, než ji vyčistila, ale sešití už bylo krátkou záležitostí. Leila jí pomáhala, trhala dlouhé pásy bílé bavlny, které pak použila jako obvaz.

„Tak,“ prohlásila Johanna, když skončila. „Jsi jako nový, Calume. Nenamoč si ten obvaz a prosím, nenamáhej nitě tím, že bys zvedal něco těžkého. Každé ráno ti ránu převážu,“ dodala.

„O takovou maličkost se může postarat sám.“ Gabriel přešel ke krbu. Poklekl, aby se přivítal se svým psem.

„Raději bych mu převázala obvazy já, pane,“ zavolala Johanna. Odstoupila od Caluma, aby se mohl postavit, pak přešla na druhou stranu stolu. Leila tam nechala ležet hromadu květin. Johanna se chystala urovnat je do porcelánové vázy s vodou, než začnou uvadat.

„Neodporuj mým příkazům, ženo.“

Gabriel vstal a obrátil se k vojákovi. Jeho hlas byl plný hněvu, když mu poručil opustit síň. „Vrať se ke svým povinnostem, Calume. Už jsi promrhal dost času. Leilo, ty zůstaň. Chci si s tebou promluvit, než odejdeš.“

Tvrdost v hlase jejího muže Johannu udivila. Zjevně se zlobil na vojáka a něco z jeho hněvu se přeneslo i na Leilu. Žena vyhlížela sklíčeně. Johannino srdce s ní cítilo. Chtěla ji bránit. Rozhodla se nejprve zjistit, co Leila udělala, že to zemana tak rozzlobilo.

„Jen jsem říkala Calumovi, aby nezvedal nic těžkého, pane.“

„Půjde teď pracovat na stavbě opevnění.“

„Míníš tím, že bude nosit kameny?“ Vypadala zděšeně.

„Přesně tak.“ Říkal to vážně.

„Ale to nemůže.“

„Bude to dělat.“

Posbírala květiny a nastrkala je do vázy. Nevěnovala pozornost tomu, co dělá. Plně se soustředila na manžela a probodávala ho hněvivým pohledem.

To od něho není správné, rozhodla. Její manžel si prostě neuvědomuje, jak vážné je Calumovo zranění. „Ta rána byla hodně hluboká, pane. Neměl by dělat vůbec žádnou práci.“

„Nezajímá mě to, i kdyby přišel o ruku, ženo. Bude pracovat.“

„Potrhá tak moje stehy.“

„Může používat jen jednu ruku nebo kopat kameny před sebou. Leilo?“

„Ano, zemane MacBaine?“

„Nebudeš odvádět pozornost mých vojáků, když pracují. Rozumíš mi?“

Její oči se naplnily slzami. „Ano, zemane MacBaine, rozumím. Už se to nestane.“

„Dej si pozor, aby se to už opravdu nestalo. Teď můžeš jít.“ Leila se rychle uklonila a obrátila k odchodu. „Přejete si, abych zítra zase pomáhala vaší paní?“

Johanna už chtěla říci ano. Její manžel ji svou odpovědí předběhl. „To není nutné. Tvé úkoly převezme některá žena z MacBainů.“

Leila vyběhla ze síně. Johannu jednání jejího manžela pohoršilo. Nacpala do vázy další kytici a kroutila přitom hlavou.

„Zranil jsi její city, pane.“

„Její city ji nezabijí,“ odsekl. „Co tím míníš?“

„Pojď, Dumfriesi. Je načase podívat se ven.“

Johanna upravila květiny ve váze a pak spěchala, aby zabránila svému muži v odchodu. Zastavila se na krok od něho.

Rukama si podepřela boky a zaklonila hlavu, takže se mu mohla podívat do očí.

Jeho žena si už nepočínala ustrašeně. Svatá pravda, v očích jí plál oheň. Gabriela tak potěšila kuráž, kterou jeho žena projevila, že by se byl nejraději zasmál.

Místo toho se zamračil. „Pochybuješ o mých důvodech?“

„Myslím, že ano, pane.“

„To nesmíš.“

Změnila svou taktiku. „Smím projevit své mínění,“ připomněla mu. „A podle mého názoru jsi Leilu uvedl do rozpaků svými výtkami.“

„Ona to přežije,“ vyštěkl.

Bylo to těžké, ale ona neuhnula svým hněvivým pohledem.

„Dobrá manželka by tu záležitost možná nechala být,“ zašeptala.

„Ano, to by udělala.“

Povzdechla si. „Pak zřejmě nejsem příliš dobrá manželka, Gabrieli. Pořád chci vědět, co Leila provedla, že tě tak rozzlobila.“

„Zatraceně, způsobila skoro smrt mého vojáka.“

„Opravdu?“

„Ano.“

„Ale určitě to neměla v úmyslu,“ bránila ji.

Naklonil se k ní, takže jeho tvář byla sotva pár palců od její.

„Je to Calumova vina. Zdá se, že vzbudil svým zraněním tvůj soucit. Nedával pozor na to, co dělá.“

Napřímila se. „Narážíš na tu malou nehodu, ke které došlo, když jsem se kdysi náhodou dostala mezi vojáky při výcviku, muži?“

„Ano.“

„Je od tebe neomalené to připomínat,“ prohlásila. Nezdálo se, že ho zajímá, jestli byl neomalený, nebo ne. „Zůstat naživu je důležitější než zranit něčí city,“ zamumlal.

„To je pravda,“ připustila.

Dumfries je přerušil hlasitým zaštěkáním. Gabriel se otočil, zavolal na zvíře a opustil místnost, aniž své ženě věnoval jediný pohled.

Johanna přemýšlela o jejich rozhovoru celý zbytek odpoledne. Věděla, že by asi neměla zasahovat do manželových rozhodnutí týkajících se příslušníků jeho klanu. Ale něco takového nedokázala. Za několik měsíců po svatbě vzrostla její náklonnost jak ke Calumovi, tak i k Leile.

Ve skutečnosti byla překvapena svým vlastním chováním. V minulosti se naučila nevytvářet si žádné vazby, protože zájem o jiné způsoboval starosti a její první manžel by měl proti ní další zbraň. Její náklonnost ke služebnictvu je vystavovala nebezpečí. První Johanninou lekcí byla Chelsea. Byla to kuchařova

pomocnice, velmi laskavé děvče, stejně staré jako Johanna. Raulf věděl, že Johanna ráda pomáhá v kuchyni. Zmínila se mu, že ráda pobývá v Chelseině blízkosti, protože dívka je velmi bystrá a nalézá potěšení ve všem, co dělá.

Jednoho rána Chelsea rozbila vejce. Kuchař ohlásil škodu Raulfovi. Téhož dne odpoledne zlomil Chelsei nohu. Biskup Hallwick prohlásil, že trest za tak mrzký čin je odpovídajícím pokáním.

Nicméně tady byly věci rozdílné jako noc a den. Tady mohla mít přátele a nemusela se obávat o jejich bezpečnost.

U večeře se k nim přidal otec MacKechnie. Vypadal unaveně po své cestě do Nížiny a zpátky, ale měl plno nových zpráv o posledních událostech v Anglii, o které se chtěl podělit.

Vojáci mluvili všichni najednou a jen s obtížemi bylo možné slyšet, co říká kněz.

„Papež Innocent se určitě chystá vyobcovat krále Jana,“ oznámil otec MacKechnie téměř křikem, aby ho všichni slyšeli.

„Země se brzy ocitne pod klatbou.“

„Co učinil, že si zasloužil tak tvrdé zacházení?“ zeptala se Johanna.

„Jan byl rozhodnut, že dosadí na místo canterburského arcibiskupa vlastního člověka. Náš papež nechtěl připustit takové vměšování. Oznámil svůj návrh, člověka, který žil již dlouho v Římě, jak jsem rozuměl; a Jan, rozzuřen tím rozhodnutím, dal příkaz nevpustit toho muže do Anglie.“

Jeden z Maclaurinových vojáků udělal rychlé žertovné gesto, které řádně rozveselilo ostatní vojáky. Johanna musela počkat, dokud výbuch smíchu od vedlejšího stolu neustal, než mohla promluvit.

„Co se stane, jestliže je země dána do klatby?“

„Všichni budou trpět. Většina kněží bude muset opustit Anglii. Nebudou se sloužit žádné mše, poslouchat žádné zpovědi, nebude se oddávat. Jedinou svátostí, kterou papež dovolí, bude křest novorozenců a poslední pomazání umírajícím, za předpokladu, že rodina nalezne kněze, který provede svátost včas. Je to politováníhodný stav věcí, lady Johanno, ale král se nezdá být příliš znepokojen těmito strašlivými okolnostmi.“

„Bude pravděpodobně vysávat církev, aby si to vynahradil,“ vyslovil úvahu Gabriel. Johanna souhlasila.

Otec MacKechnie byl zděšen takovou možností. „Budou ho spalovat plameny pekelné, jestliže se toho odváží,“ zamumlal.

„Jeho duše je už ztracena, otče.“

„To nemůžeš vědět tak jistě, děvče.“

Johanna sklopila zrak. „Ne, to opravdu nemohu vědět.“ Otec MacKechnie změnil téma. „Princ Artuš je mrtev,“

oznámil. „Soudí se, že zemřel před čtyřmi lety o Velikonocích.“ Otec MacKechnie se odmlčel. „Říká se, že princ byl zavražděn.“

Gabriel teď sledoval Johannu. Všiml si, že její pleť zbledla jako křída.

„Pravděpodobně byl zavražděn,“ řekl Calum.

„Ano, ale otázka, která znepokojuje barony, je…“

„Kdo ho zabil,“ doplnil Calum.

„Na mou věru,“ souhlasil kněz.

„Kdo připadá v úvahu?“ otázal se Gabriel.

„Většina baronů věří, že to má na svědomí král Jan. On samozřejmě popírá, že by mu bylo o osudu jeho synovce cokoliv známo.“

„Král je jediným člověkem, který má silný motiv,“ řekl Calum.

„Snad,“ souhlasil otec MacKechnie.

„Připijme si na úspěšnou denní práci.“

Ta slova pronesl Keith. Všichni vojáci Maclaurinů vstali s poháry v rukou. Za nimi následovali MacBainové. Setkali se mezi stoly, udeřili poháry o sebe a vypili zbytek tmavého piva. Většina piva však vystříkla na podlahu.

Johanna se omluvila od stolu. Vydala se nahoru do pokoje, aby sebrala svou brašnu s napůl hotovou tapisérií, jehlu a přízi a pak se vrátila do síně. Usadila se do jednoho z křesel a dala se do práce.

Sotva protáhla režným plátnem první steh, byla vyzvána, aby se přemístila.

„Sedíte v křesle MacBainů, paní,“ oznámil jí Keith. Stál před Johannou s rukama založenýma za zády. Tři další vojáci Maclaurinů stáli za svým velitelem. Tyčili se ve světle a zdálo se, že všichni jsou hrozivě zaujati tím, co zřejmě považovali za vážný

prohřešek.

Povzdechla si. „Záleží na tom, kde sedím, Keithe?“

„Ano, paní. Dnes nosíte barvy Maclaurinů. Měla byste tedy sedět i v křesle čalouněném jejich barvami.“

Tři vojáci, obklopující svého velitele, okamžitě přikývli. Nevěděla, jestli se má smát naježeně, vyhlížejícím vojákům,

nebo na ně začít křičet. Ve skupině zavládlo ticho, když vyčkávali, jak se jejich paní zachová.

„Nechte ji sedět, kde chce,“ vykřikl nějaký MacBainův voják. Johanně připadala celá situace směšná. Vrhla pohled za vojáky, aby se podívala na svého manžela, očekávajíc jeho podporu.

Gabriel ji sledoval, ale neprojevil žádnou reakci. Nechává rozhodnutí na ní, usoudila.

Rozhodla se uklidnit Maclauriny. Byl konec konců ještě pořád čtvrtek. „Děkuji ti za upozornění, Keithe, a za tvoji trpělivost.“ Pokoušela se, aby to znělo upřímně. Ale přesto se nemohla zbavit náznaku smíchu v hlase. Muži ustoupili, když se zvedla. Jeden z nich se sklonil, aby jí podal brašnu se šitím.

Johanna přešla ke druhé straně krbu a usadila se do křeslo Maclaurinů. Upravila si roucho, urovnala na něm záhyby, pak znovu zvedla svoji tapisérii a vrátila se k práci.

Hlavu měla skloněnou nad vyšíváním. Předstírala usilovné soustředění, protože Maclaurinové ji stále sledovali. Když uslyšela několikeré zamručení, pomyslela si, že to je trochu neomalené projevení souhlasu, a musela se kousnout do rtu, aby se nerozesmála.

Otec MacKechnie zůstal s Gabrielem po celý zbytek večera. Zásoboval zemana nejnovějšími historkami o okolních klanech. Jejich rozmluva Johannu upoutala. Tématem byly dlouholeté sváry a zdálo se jí, že každý klan na Vysočině žije v trvalém sporu s jiným klanem. Příčiny jejich válek, které kněz uváděl, ji udivovaly ještě víc. Proč sebemenší náznak urážky nebo malá roztržka tak provokuje jejich letoru? Zdálo se, že záminkou pro vypovězení boje může být i pouhé kýchnutí.

„Muži z Vysočiny mají rádi boj, nemám pravdu, otče?“ Johanna ani nezvedla oči od své tapisérie, když vyslovila svou otázku.

Otec MacKechnie vyčkal, dokud síň neopustili vojáci Maclaurinů, než jí odpověděl. Johanna byla ráda, že ti muži odešli. Byli tak hluční a tak divocí, že v jejich přítomnosti bylo obtížné mluvit o čemkoliv, aniž by je musela překřikovat.

Bylo nádherné ticho, když ti muži opustili síň. Nikdo z nich se neobtěžoval uklonit se své paní. Pokusila se nebrat to jako prohřešek, protože alespoň jejímu muži projevili poctu patřičnou úklonou.

Opakovala knězi svou otázku. „Ovšem, rádi bojují,“ souhlasil otec MacKechnie.

„A proč je tomu tak, co myslíte?“

„Je to považováno za chvályhodné,“ vysvětlil kněz.

Johanna vynechala steh, zamračila se a začala napravovat chybu. Stále upírala oči na svou práci, když se ptala manžela, zda souhlasí s knězovým názorem.

„Ano, je to chvályhodné,“ řekl Gabriel.

Usoudila, že je to hloupý názor. „Otloukat si hlavy je považováno za zásluhu? Nedovedu si představit proč, pane.“ Gabriel se usmál. Johannina volba slov spolu s jejím rozhořčeným tónem hlasu ho pobavila.

„Boj dovoluje mužům z Vysočiny ukázat vlastnosti, které nejvíc obdivují, děvče,“ vysvětloval kněz. „Odvahu, oddanost svému veliteli a vytrvalost.“

„Žádný válečník si nepřeje zemřít v posteli,“ přerušil ho Gabriel.

„Považují to za hřích,“ dodal kněz.

Upustila jehlu a hleděla na oba muže. Byla přesvědčena, že si z ní tropí žerty. Oba se však tvářili vážně. Stále nebyla přesvědčena.

„Jaký hřích by to měl být?“ zeptala se se zjevným podezřením.

„Neobratnost,“ řekl Gabriel.

Téměř si odfrkla. Včas se zarazila. „Musíte mě považovat za naivní, když si myslíte, že takové povídačce uvěřím,“ vyrazila.

„Ano, Johanno, jsi naivní, ale my nežertujeme. My opravdu považujeme za hřích zemřít v posteli.“

Zavrtěla hlavou, aby věděl, že nemůže uvěřit takovému nesmyslu, a pak se vrátila k vyšívání. Kněz pokračoval ve svém vyprávění. Gabriel mu sotva věnoval pozornost. Jeho pohled se

neustále stáčel k manželce.

Okouzlovala ho. V hrudi se mu rozlila taková spokojenost, jakou nikdy předtím nepoznal. Když byl ještě velmi mladý a bláhový a úplně sám, usínal každou noc s myšlenkami na svoji budoucnost. Snil o rodině, kterou bude jednou mít. Žena a děti budou patřit jenom jemu a všichni budou samozřejmě žít v jeho sídle. Gabriel si často představoval svou ženu, jak sedí u krbu a zabývá se nějakou ženskou prací… například vyšíváním.

Takové představy doslova očarovaly jeho mysl, když se jako malý chlapec bránil, aby ho přemohla drsná skutečnost jeho prázdného života. Ty představy mu pomáhaly přežít.

Ano, tehdy byl zoufale mladý a citlivý. Čas a výcvik ho však zocelil a on vyrostl z potřeby takových bláznivých snů. Už necítil potřebu někam patřit. Naučil se spoléhat pouze na sebe. Sny jsou jen pro slabochy. Ano, pomyslel si, byl teď dost silný a na své sny zcela zapomněl.

Až dodnes. Při pohledu na jeho ženu se mu vzpomínky vrátily. Skutečnost je mnohem lepší než představy, pomyslel si

Gabriel. Nikdy si nemyslel, že jeho manželka bude tak krásná jako Johanna. Nikdy netušil, že bude cítit takovou radost a že bude mít tak silnou potřebu ji chránit.

Johanna náhodou zvedla oči a zachytila manželův pohled.

Zdálo se, že jeho pohled prochází skrz ni a on přemýšlí o něčem důležitém. Ano, jistě myslí na nějaké trápení, pomyslela si, protože jeho tvář se chmuřila čím dál víc.

„Dal bych si slzu uisgebreathy“ prohlásil otec MacKechnie.

„Pak už se budu jen těšit na postel. Bože, jak jsem dnes unavený.“ Johanna ihned vstala, aby knězi posloužila. Z police u stěny za Gabrielem vyňala džbán plný pálenky z Vysočiny. Přinesla ho ke stolu a naplnila duchovnímu jeho pohár.

Pak se otočila, aby posloužila svému muži. Gabriel odmítl nápoj zavrtěním hlavy.

Otec MacKechnie se dlouze napil a okamžitě se zašklebil.

„Vsadím se, že není starší než týden,“ posteskl si. „Chutná jak kyselá břečka.“

Gabriel se usmál. „Budete si muset postěžovat Auggiemu. Ten nápoj pochází z jeho kotle.“

Johanninu zvědavost zaujala poznámka o stáří nápoje. „Je důležité, jak dlouho nápoj leží?“

„On dozrává, děvče,“ opravil ji kněz. „Neleží. A je to tak, je to důležité. Čím starší, tím lepší, říkají někteří znalci.“

„Jak dlouho?“ chtěla vědět.

„Nu, tak asi deset dvanáct let v dubových sudech,“ uvažoval otec MacKechnie. „Potřebuje to ovšem trpělivého člověka, který by vydržel a nezačal ochutnávat.“

„Pak je nápoj cennější?“

Johanna odložila džbánek na stůl. Postavila se vedle manžela a čekala, až kněz dopije a odpoví jí.

Položila Gabrielovi ruku na rameno. Její pohled mířil na kněze

a Gabriel pochyboval, že si je vůbec vědoma toho, že se ho dotýká. Podvědomý projev náklonnosti ho značně potěšil, protože to byl důkaz, že se už úplně zbavila strachu z něho. A to, usoudil, je důležitý krok. Chtěl si získat její důvěru. Ach, pomyslel si, požadoval, aby mu dala svoji důvěru, ale hned po tom panovačném příkazu si uvědomil, že si důvěru musí napřed získat. Gabriel byl přesvědčen, že je trpělivý muž. Dovedl čekat. Za čas si uvědomí svoji šťastnou volbu a ocení jeho ochranu. Naučí se mu věřit a s důvěrou nastoupí oddanost.

Muž nemůže žádat od své ženy víc.

Kněz ho vytrhl z jeho myšlenek, když řekl: „Takový nápoj je velmi vzácný, jestliže má možnost dozrát. Muži jsou schopni pro čistou uisgebreathu i zabíjet. Muži z Vysočiny, víte, berou to pití vážně. To je důvod, proč nápoji říkají živá voda, děvče.“

„Bylo by možné vyměnit takovou pálenku za potraviny, kdyby se nabízela na trhu?“

„Johanno, proč tě takové věci zajímají?“ zeptal se Gabriel. Pokrčila rameny. Nechtěla mu říci o sudech zlaté tekutiny, o kterých se jí zmínil Auggie. K tomu by musela nejprve získat svolení svého přítele. Také se chtěla sama přesvědčit, že ty sudy v jeskyni jsou. Kromě toho by to bylo pro Gabriela pěkné překvapení; a pokud by jejich cena byla tak vysoká, jak si Johanna představovala, její manžel by měl co nabídnout za potraviny.

„Otče, poctil byste nás tím, že byste přijal pro dnešní noc jeden z horních pokojů?“ zeptala se Johanna.

Kněz obrátil pohled k zemanovi. Čekal na něho, že potvrdí její pozvání.

„Je tam pohodlná postel, otče,“ podotkl Gabriel.

Otec MacKechnie se usmál. „Bude pro mne potěšením strávit u vás noc,“ řekl. „Jsi velmi pohostinný, když mi nabízíš svůj dům.“ Otec MacKechnie vstal, uklonil se zemanovi a pak odešel posbírat si svá zavazadla. Johanna se vrátila zpátky ke svému křeslu, sebrala tapisérii a jehlu a uložila je do brašny. Gabriel na ni čekal u vchodu.

„Můžeš si nechat své vyšívání tady na křesle, ženo. Nikdo se ho nedotkne.“

Dumfries se vrátil do síně, na své cestě ke schodům prošel kolem Johanny a zavrčel na ni. Pohladila psa, než pokračovala v cestě.

Gabriel ji následoval po schodech.

Když připravovala lože, zdálo se, že je zabrána do svých myšlenek. Přidala poleno do krbu, pak se naklonila k římse krbu a dívala se na ni.

„Na co myslíš?“

„Na všechno možné.“

„To není žádná odpověď, Johanno.“

„Trochu jsem přemýšlela o životě tady.“

„Ten přechod jsi zvládla bez větších obtíží,“ poznamenal.

„Měla bys být šťastná.“

Johanna si uvázala pásek svého nočního roucha a obrátila se k manželovi. „Nebylo žádné přechodné období, Gabrieli.“

„Předtím jsem žila ve vězení. Byla jsem uvězněna mezi dvěma světy,“ dodala.

Její manžel se usadil na kraji postele a stáhl si boty.

„Chtěla jsem o té záležitosti mluvit už dříve,“ řekla. „Ale nebylo na to dost času.“

„A co přesně jsi mi chtěla říci?“

„Ty i všichni ostatní se ke mně chováte, jako bych tu byla jen hostem, Gabrieli. A co je horší, já sama se tak chovám.“

„Johanno, to, co říkáš, nedává žádný smysl. Neberu k sobě do postele žádné návštěvníky. Jsi moje žena, ne host.“

Obrátila oči k ohni. Byla zklamaná sama sebou. „Víš, co jsem

si uvědomila? Ve snaze chránit se jsem myslela jen na sebe. Budu muset jít zítra ke zpovědi a prosit Boha za odpuštění.“

„Nemusíš se starat o svou ochranu. Mojí povinností je, abych tě chránil.“

Usmála se navzdory svému rozladění. Gabriel vypadal uraženě.

„Ne, je i mojí povinností postarat se sama o sebe.“

Nerad slyšel takový názor. Jeho vráska byla hluboká jako

brázda. „Pokoušíš se mě záměrně dráždit náznakem, že se nemám o tebe starat?“

Rychle se ho snažila uklidnit. „Jistěže ne,“ odpověděla. „Těší mě, že se o mne staráš.“

„Teď si sama odporuješ, ženo.“

„Pokusím se ti to vysvětlit, Gabrieli. Jenom se snažím srovnat

si myšlenky. Když je někdo hladový, a kolem není nic k jídlu, nu, pak stráví den i noc slíděním, kde by našel něco k snědku. Je to pravda, muži?“

Gabriel pokrčil rameny. „Dovedu si to představit.“

„Dlouhou dobu mne stravoval strach. Žila jsem se strachem tak dlouho, až se zdálo, že mne zcela ovládl, ale teď, když jsem v bezpečí, mám čas myslet na jiné věci. Chápeš mě?“ Nerozuměl jí. Ale každopádně nerad viděl, že se mračí. „Už jsem ti říkal, že z tebe mám radost. Nemusíš mít strach.“

Byla v rozpacích. Protože byla odvrácena od manžela, mohla se bezpečně usmát. „Gabrieli, může se ti zdát zvláštní, když ti řeknu, že mě nijak nezajímá, že ti dělám radost.“

Pořádně ho to překvapilo a stejně tak pohoršilo. „Jsi moje manželka,“ připomněl jí. „Proto je tvojí povinností chtít mi dělat radost.“

Johanna si povzdechla. Věděla, že její manžel nepochopil, co se mu snaží vysvětlit. Nechtěla mu ublížit. Sotva rozuměla sama sobě.

„Nechtěla jsem tě urazit, pane.“

Znělo to upřímně. Gabriel byl spokojen. Přešel k ní a položil jí ruce kolem pasu. Pak se naklonil a políbil ji na krk. „Pojď už do postele. Chci tě, Johanno.“

„Já po tobě také toužím, Gabrieli.“

Otočila se a usmála se na manžela. Zvedl ji na pažích a uložil

do postele.

Pomalu a něžně se začali milovat, a když dospěli k vyvrcholení, zůstali v objetí.

„Děláš mi radost, ženo.“ Jeho hlas byl ochraptělý rozkoší.

„Nezapomeň na svou chválu, pane, protože jsem si jista, že nastanou doby, kdy ti radost dělat nebudu.“

„To je obava, nebo proroctví?“

Naklonila se k němu na loktech a jemně ho šťouchla do krku.

„Ne, říkám ti čistou pravdu.“

Pak upoutala jeho pozornost svou otázkou ohledně plánů na zítřek. Nezvykl si probírat své plány s nikým, ale teď jí chtěl udělat radost, a tak probíral všechny podrobnosti chystané výpravy za kořistí a hovořil o předmětech, kterých se chtěl se svými muži zmocnit.

Přísahala, že mu to již nebude vytýkat. Ale nevydržela mlčet déle než pár minut a vyrazila ze sebe proud řečí o hlavních zásadách cti. Zmínila se o božím hněvu, který vypukne soudného

dne. Gabriela však nijak neomráčily její řeči o ohni a síře pekelné. Místo toho zívl.

„Muži, je mojí povinností vést tě k dobrému, počestnému životu.“

„Proč?“

„Přece aby ses dostal do nebe.“

Rozesmál se. Vzdala to. Usnula v obavách o duši svého manžela.

KAPITOLA 10

První věcí, které si Johanna všimla, když sešla následujícího

dne dolů, byla její tapisérie. Z poloviny hotový nástěnný obraz byl roztrhán na cáry. Ale její brašna zůstala nedotčena. Pachatel právě žvýkal pruh režného plátna. Další už měl v sobě.

Dumfries věděl, že to je od něho hanebné. Pokusil se zalézt

pod jedno z křesel, když slyšel, jak na něho Johanna křičí a běží k němu. Křeslo se převrhlo na zem; Dumfries začal skučet a v tom zmatku se vynořila z přístěnku Megan.

Vytí psa znělo jako hlas démona vypuštěného z pekel. Děsivý zvuk byl tak hlasitý, až otřásal trámy. Megan se vyděsila. Přestože

jí pes nevěnoval žádnou pozornost, byla mimořádně opatrná, když na zemi sbírala zbytky tapisérie.

Calum i Keith uslyšeli ten rozruch a vběhli dovnitř. Zůstali stát na horním stupni schodiště. Za nimi se objevil Gabriel. Odstrčil vojáky z cesty a zamířil dolů po schodech. Johanna sváděla s Dumfriesem těžký boj. Pes vítězil. Pokoušela se mu vytrhnout látku z tlamy. Bála se, že se zadusí pruhem plátna, který se pokoušel polknout.

„Ach Bože, Megan, co jsi to udělala s tapisérií naší paní?“

naříkal Keith, když konečně zjistil, co drží Megan v ruce. Zamračil se na ženu a kroutil hlavou.

Johanna neustávala v boji se psem a zavolala na Keitha. „Pane, myslíš si opravdu, že to má na svědomí Megan?“

Calum se rozesmál. Johanna ztratila rovnováhu a málem upadla. Gabriel ji zachytil. Zvedl ji k sobě a obrátil se ke zvířeti. Johana mu rychle zastoupila cestu a postavila se před psa.

„Gabrieli, neopovažuj se to zvíře udeřit.“

Vykřikla ten příkaz, aby přehlušila Calumův smích. Gabriel vypadal, jako by chtěl také začít křičet.

„Nemám v úmyslu ho bít. Ustup mi z cesty, ženo, a nesvírej pěsti. Nechci mu ublížit. Dumfriesi, přestaň s tím zatraceným kňučením.“

Johanna se nehýbala. Gabriel ji odstrčil z cesty, pak si klekl na jedno koleno a nutil psa, aby otevřel tlamu a pustil pruh látky. Dumfries se nechtěl nechat přesvědčit. Na protest zaštěkal, ale pak to vzdal.

Gabriel jí nedovolil, aby psa uklidnila. Vstal, chytil ji za ramena a chtěl, aby ho políbila na rozloučenou.

„Před tvými lidmi?“ zašeptala.

Přikývl. Začala se červenat. Jeho ústa se dlouhým polibkem přitiskla na její. Povzdechla si. Byla trochu roztřesená, když se odtáhl.

„Vypadáš unaveně, ženo. Měla by sis odpočinout.“ Gabriel pronesl tu poznámku už cestou ke dveřím. Běžela za ním.

„To nemůžeš myslet vážně, pane.“

„Vždycky hovořím vážně, ženo.“

„Ale vždyť jsem sotva vstala z postele. Přece nechceš říci, že

bych si měla jít zase lehnout.“

„Opravdu očekávám, že budeš odpočívat,“ zavolal přes

rameno. „A vyměň si pléd, Johanno. Máš na sobě zase nesprávný.“

„Je pátek, paní,“ připomněl jí Calum.

Vydala ze sebe hlasité, nespolečenské zasupění. Megan počkala, dokud muži neodešli, a pak spěchala ke své paní. „Tak

pojďte přece dovnitř a posaďte se, lady Johanno. Nepřeceňujte své síly.“

Johanně se chtělo ječet. Potlačila to nutkání. „Pro lásku… Megan, cožpak ti připadám nemocná?“

Služebná z Maclaurinů si ji zblízka prohlédla a zavrtěla hlavou.

„Abych řekla pravdu, zdáte se mi úplně v pořádku.“

„Ty se také chystáš posadit se a odpočívat?“ zeptala se Johanna.

„Musím pracovat,“ odpověděla Megan. „Nemám čas tady sedět.“

„Ani já ne,“ zamumlala Johanna. „Je nejvyšší čas, abych se začala starat o chod domácnosti. Byla jsem zaměřená jen sama na sebe. Všechno se musí změnit. A začnu hned.“

Megan nikdy neslyšela svou paní mluvit tak rozkazovačně.

„Ale paní, váš manžel vám přikázal odpočívat.“

Johanna zavrtěla hlavou. Vysypala ze sebe řadu příkazů o drobných úkolech, které chtěla mít do soumraku hotovy, pak dala Megan svolení přivést si na pomoc další dvě služky a oznámila jí, že půjde promluvit s kuchařkou o přípravě večeře.

„Prosím, přines mi z mého pokoje luk a šípy,“ požádala Johanna. Vydala se do zadní části tvrze. „Pokud bude kuchařka v

dobré náladě, budeme mít k večeři dušeného králíka. Jsem si jistá, že bych mohla přemluvit Auggieho, aby si šel se mnou zalovit.

Vrátím se před polednem, Megan.“

„Nemůžete se vypravit na lov, paní. Váš manžel vám zakázal opustit tvrz.“

„Ne, nezakázal,“ odporovala Johanna. „On jenom navrhl, abych odpočívala. Ani jednou se nezmínil o lovu, že?“

„Ale on myslel…“

„Nepokoušej se hledat nějaký jiný význam slov svého pána. A zapomeň na své obavy. Slibuji, že se vrátím, než mě začne někdo

postrádat.“

Megan zavrtěla hlavou. „Neuděláte ani deset kroků z tvrze, aniž by vás nespatřil Keith… nebo vás má dnes na starosti Calum?“

„Nejraději bych byla, kdyby si každý myslel, že je to povinnost toho druhého.“

Rychle vyšla ze dveří, obrátila se vlevo a namířila přes nádvoří k budově, kde bylo sídlo kuchyně. Představila se kuchařce a připojila omluvu, že jí trvalo tak dlouho, než se s ní přišla seznámit. Kuchařka se jmenovala Hilda. Byla to starší žena s rezavými vlasy, které už začínaly šedivět. Měla na sobě pléd

MacBainů. Zdálo se, že oceňuje Johannin zájem o své povinnosti, a vzala ji na prohlídku špižírny.

„Jestli budu mít štěstí a podaří se mi chytit několik králíků, udělala bys je dnes k večeři?“

Hilda přikývla. „Umím udělat z králíka dobré dušené,“ chlubila se. „Ale potřebovala bych jich alespoň deset, ledaže by byli pořádně vypasení. Pak by stačilo devět.“

„Tak mi popřej dobrý lov,“ zavolala Johanna. Spěchala zpátky do velké síně, vzala si od Megan luk a šípy a vyšla ven zadním vchodem.

Vydala se dlouhou cestou okolo tvrze směrem ke stájím. Sean jí nechtěl osedlat koně. Přiměla ho k tomu laskavým

přemlouváním, úsměvem a slibem, že neopustí louku. Naznačila, že má Gabrielovo svolení. Nebyla to vyložená lež, jenom menší úskok, ale přesto se cítila provinile.

Nechala připravit další klisnu pro Auggieho. Je to asi od ní troufalé předpokládat, že ji bude chtít doprovázet na vyjížďce, pomyslela si, ale nechtěla marnit čas. Pokud s ní Auggie pojede, nebude se muset vracet ke stájím. Tam by se ji mohli pokusit zadržet Keith nebo Calum.

Auggie právě mířil svou ranou doprostřed louky, když ho Johanna vyrušila.

„Nemám náladu jít lovit králíky,“ prohlásil.

„Doufala jsem, že budeš ochotnější,“ namítala Johanna. „A kdybychom lovili králíky, alespoň bys mi mohl ukázat, kde je ukryta jeskyně. Včera jsem ji nemohla najít.“

Auggie zavrtěl hlavou. „Pojedu s tebou jenom na hřeben a ukážu ti ještě jednou směr, ale to je veškerý čas, který mohu věnovat něčemu jinému než své hře.“

Auggie vylezl na koně, vzal si od Johanny otěže a vydali se na cestu.

„Chtěla bych, abys mi dovolil říci manželovi o těch sudech plných zlata,“ řekla.

„To není moje tajemství, děvče.“

„Chtěl by ses podělit o pálenku se zemanem? Mohl by ji vyměnit za nějaké potraviny.“

„Ten nápoj patří mému zemanovi. Vděčím MacBainovi za svůj život, ale ty o tom asi nevíš. Většina MacBainů měla dobré důvody, když mu slíbila svoji věrnost. Vrátil jim jejich hrdost. Neodepřel bych mu nic, tím méně naši pálenku z Vysočiny. Nu a dokonce bych se vzdal i své hry, kdyby mě o to požádal,“ dodal s dramatickým gestem.

Auggie se zastavil na vrcholu hřebenu a ukázal na řadu stromů svažujících se po severním svahu. Řekl Johanně, aby začala počítat stromy od pokřivené borovice na úpatí kopce zpátky směrem nahoru. Byla u čísla dvanáct, když ji zastavil.

„Tam mezi těmi stromy je průchod, který hledáš,“ poučil ji.

„Dala ses tou širokou pěšinou nahoře, když jsi poprvé hledala jeskyni, nemám pravdu, děvče?“

„Ano,“ odpověděla. „Nerozmyslíš si to ještě a nepojedeš se mnou?“

Auggie znovu odmítl její pozvání. „Nechej se doprovázet mladšími vojáky, děvče. A neříkej Maclaurinům o sudech s pálenkou. Ať rozhodne náš zeman, co udělá s tím pokladem.“

„Ale Maclaurinové jsou teď částí našeho klanu, Auggie,“ přela se.

Starý MacBain si odfrkl. „Jenom nad námi ohrnují nos,“ řekl.

„Myslí si, jak nejsou skvělí, a přitom jsou hlavně nafoukaní. Nikdo z nich nebyl nikdy vyhoštěn z klanu, víš.“

„Nevím,“ odpověděla Johanna. „Bylo mi řečeno, že prosili mého muže o pomoc proti Angličanům a…“

„To je pravda,“ přerušil ji Auggie. „Jeho otec byl zeman Maclaurin. Samozřejmě nikdy neuznal svého nemanželského syna,

ani když měl smrt na jazyku. Maclaurinové snadno zapomněli, že MacBain je bastard. Věděli, že má v sobě krev Maclaurinů, myslím. Ale nemají žádné pochopení pro nás ostatní.“

Johanna zavrtěla hlavou. „Vsadím se, že vojáci MacBainů bojovali po boku svého velitele během války, aby pomohli Maclaurinům.“

„Pak bys vyhrála, protože je to pravda, skutečně jsme bojovali po boku našeho zemana.“

„Cožpak Maclaurinové na to zapomněli?“

Začínala se zlobit nad přístupem Maclaurinů a pokoušela se to nedávat najevo. Auggie se usmál. „Jsi teď pobouřena kvůli MacBainům, že ano, děvče? Sama chceš být jednou z nás.“

Jiskřičky v laskavých očích Auggieho ji rozesmály. Jeho

chvála i mínění byly pro ni důležité. Za krátký čas, co ho znala, si začala vážit jeho přátelství…a jeho rad. Auggie si udělal čas, aby jí naslouchal. Je pravda, že něčeho takového se od jiných nedočkala. Ani jí nikdy neřekl, aby odpočívala, pomyslela si.

„Tak proč se tak mračíš?“

Zavrtěla hlavou. „Jen jsem uvažovala nad svými záležitostmi,“ odpověděla.

„Zase? Přivodíš si z toho pořádné bolení hlavy, když budeš pořád přemýšlet o svém osudu. Dobrý lov, Johanno,“ dodal s kývnutím hlavy. Obrátil koně a vracel se na louku.

Johanna vyjela opačným směrem. Dostala se téměř na pěšinu, kterou jí Auggie ukázal, když na paseku vyběhl bělavý králík. Zastrčila si otěže pod levé koleno, sáhla pro šíp, vložila jej do luku a namířila na cíl. Králík klesl k zemi právě v okamžiku, když přeběhl přes pěšinu další.

Něco muselo králíky vystrašit, když opustili svůj úkryt, protože za necelých dvacet minut dostala osm pěkných vypasených a jednoho poněkud hubenějšího. Zastavila se u pramene, omyla šípy a uložila je zpátky do toulce. Králíky přivázala k sedlu.

Když se vracela domů, dostihli ji tři vojáci Maclaurinů. Byli to mladí válečníci a snad se teprve cvičili, napadlo ji, protože žádný z nich neměl na tváři ani na pažích šrámy. Dva muži byli plavovlasí. Třetí voják měl tmavé vlasy a jasně zelené oči. „Náš zeman bude nešťastný, když se doví, že jste si vyjela sama, paní,“ řekl jeden z

plavovlasých vojáků. Johanna předstírala, že neslyší. Rozvázala provaz a podala králíky vojákovi.

„Zanesete je prosím kuchařce? Už na ně čeká.“

„Zajisté, paní.“

„Jak se jmenuješ, pane?“

„Niall,“ odpověděl voják. Ukázal na druhého světlovlasého muže a řekl: „To je Lindsay. A za ním Michael.“

„Těší mě, že se s vámi setkávám,“ odvětila Johanna. „A teď mě omluvte. Chtěla bych sledovat jednu stopu.“

„Proč?“ zeptal se Michael.

„Něco hledám,“ řekla Johanna, úmyslně dávajíc vojákovi jen polovičatou odpověď. „Nebudu dlouho pryč.“

„Ví náš zeman, co máte v úmyslu?“ zeptal se Michael.

„Nevzpomínám si, jestli jsem mu o tom říkala,“ bezostyšně lhala Johanna.

Niall se otočil ke svým společníkům. „Zůstaňte s naší paní a já odvezu její kořist zpátky do tvrze.“

Johannu jejich doprovod potěšil. Začala se věnovat svému záměru a vydala se na cestu přes les. Pěšina se úžila a postupně stále víc zarůstala křovím, které jí zatarasovalo cestu. Větvemi stromů, klenoucími se nad ní jako bujný zelený baldachýn, prosvítaly sluneční paprsky. Mladí vojáci se usmívali, když šeptala slova chvály na krásu, která je obklopovala.

„Tady nejsme v kostele, paní,“ volal Michael. „Tady nemusíte mluvit potichu.“

„A co to je, po čem pátráte?“ zeptal se Lindsay.

„Jeskyně,“ odpověděla Johanna.

Pěšina se rozdělovala do dvou směrů, Johanna stočila koně doleva a přikázala vojákům, aby se vydali druhým směrem. Ani jeden z nich se však od ní nehnul.

„Pak prosím označte toto místo, a až se budeme vracet, prozkoumáme druhou stezku.“

Stáhla si stuhu, která svazovala její cop, a podala ji Michaelovi. Voják právě upevňoval modrou stuhu na jednu ze sklánějících se větví, když Johannina klisna zneklidněla. Napřímila uši, hlasitě zafrkala a uskočila na okraj pěšiny. Johanna přitáhla uzdu a tišila klisnu.

„Něco ji polekalo,“ podotkla. Ohlédla se, aby se podívala, co její klisnu vyděsilo. Pak se i Michaelův kůň postavil na zadní.

„Měli bychom se vrátit na paseku,“ navrhl Lindsay. Usilovně se snažil svého koně uklidnit.

Johanna s tím návrhem souhlasila. Pobídla stiskem kolen Rachel a pokusila se koně obrátit.

Rachel se najednou vzepjala. Johanna měla sotva čas sklonit hlavu, když se její klisna začala prodírat houštinou. Nebylo ji možné uklidnit. Johanna měla plné ruce práce s krocením koně a zároveň se musela chránit před větvemi.

Nedovedla si představit, co způsobilo ten náhlý zmatek. Jeden z vojáků na ni vykřikl. Nerozuměla mu však. Rachel zahnula doleva a pokračovala v cestě, už v plném cvalu. Uslyšela další

výkřik, ohlédla se, ale vojáky neviděla. Zkusila se ohlédnout ještě jednou a ruku vztáhla před sebe, aby se vyhnula další větvi. Ale nebyla schopna překážku odstranit. Najednou doslova vylétla ze sedla. Otočila se ve vzduchu a přistála na zemi u listnatého keře. Měla vyražený dech. Tiše zaúpěla a posadila se. Větve keře se zpod její nohy uvolnily a švihly ji do obličeje. Tiše zaklela a zvedla se. Pokoušela se třít si naražené místo na zádech.

Pořád očekávala, že za ní přijedou Lindsay a Michael. Její

klisna nebyla nikde v dohledu. Les byl teď tichý, až tajuplný, a tak předpokládala, že se vojáci vydali jiným směrem. Snad se snažili pronásledovat jejího koně. Měla by asi počkat, dokud nechytí Rachel a neuvědomí si, že jejich paní zmizela. Pak se určitě vydají zpátky hledat ji.

Johanna sebrala svůj luk a šípy a přešla k nízkému kameni, aby tam na vojáky počkala. Zatuchlá vůně rašeliny a borového jehličí naplňovala vzduch. Johanna čekala dlouhou chvíli, než se rozhodla vrátit se na paseku. Nebyla si jistá, kudy se má dát, protože její kůň několikrát během svého úprku změnil směr.

„Asi budu chodit celý den dokola,“ mumlala si Johanna.

Gabriel bude zuřit. Neměla ho podvádět, pomyslela si. Nebylo bezpečné toulat se lesem, zvláště když se tu mohla prohánět divoká zvěř.

Vložila šíp do luku, jenom tak pro jistotu, a vydala se na cestu. O dobrých patnáct minut později si uvědomila, že je na stejném

místě, odkud vyšla. Pak si ale všimla, že kámen před ní je mnohem větší než ten, na kterém seděla. Věřila, že konečně našla správný směr, a vydala se dál.

Jeskyni našla úplnou náhodou. Zastavila se před dalším

velikým balvanem, který jí stál v cestě, a pokoušela se rozhodnout, jestli se má vydat vpravo, nebo vlevo. Otvor po její levici byl stejně velký jako ona. Na obou stranách ho lemovaly vysoké, štíhlé stromy.

Johanna byla tak vzrušená, že zapomněla na všechno. Doslova vběhla dovnitř. Chodbu osvětlovaly sluneční paprsky prorážející mezi prasklinami ve stropě. Když se dostala na konec cestičky, dutina se otevírala do rozlehlé jeskyně veliké jako síň v jejich tvrzi. Nalevo vystupovaly úzké kamenné stupně, které připomínaly zborcené schody. Napravo uviděla sudy. Bylo jich asi dvacet, možná i víc. Náčelníci, kteří je sem ukryli, je uložili na bok. Jejich dna se opírala o skálu. Sudy tvořily pyramidu, která dosahovala až do stropu jeskyně. Čas dubové dřevo nepoškodil. V jeskyni bylo docela sucho.

Johanna byla nálezem uchvácena. Nejraději by se rozběhla do tvrze a naléhala na Gabriela, aby se sem vydal s ní a uviděl ten poklad.

Bude muset počkat, až se její manžel vrátí z lovu, uvědomila si. Pak si povzdechla. „Označuj vše správným jménem, Gabrieli,“ zamumlala si. Nebyl na lovu. Vydal se na loupežnou výpravu. Ano, dnes měli v úmyslu krást, pomyslela si, ale určitě naposledy, protože ať se děje co se děje, ona ho naučí umění výměnného obchodu.

Ano, měla v úmyslu zachránit jeho duši, ať chce nebo nechce. Johanna vyšla ven z jeskyně, aby počkala na vojáky. Přešla k balvanu a vylezla nahoru. Opřela se o kmen obrovské borovice, složila ruce křížem a čekala.

Vojákům to trvalo nějak dlouho. Uplynula dobrá hodina, než jí došla trpělivost. Rozhodla se, že se pokusí cestu domů nalézt sama.

Johanna se odlepila od stromu, upravila si na rameni luk a právě se chystala seskočit dolů z balvanu, když uslyšela z křovin

přímo před sebou zavrčení. Strnula. Hluk neustával. Děsivý zvuk jí připomínal Dumfriese, ale věděla, že to nemůže být Gabrielův pes.

Byl přece v tvrzi. Ten hluk musel vydávat vlk.

Pak uviděla proti sobě oči. Byly žluté. Johanna zadržela výkřik. Můj Bože, tak se jí chtělo křičet! Chtěla také utíkat, ale toho se neodvážila.

Přes malou mýtinku se blížil další šelestivý zvuk…a s ním

další pár temných žlutých očí zírajících na ni. Všude kolem ní se ozývalo vrčení. Také za sebou vytušila pohyb a poznala, že vlci jsou všude okolo.

Vůbec netušila, kolik vlků, čekajících na kořist, tam je. Nedělala paniku. Neměla čas na nějaké lehkovážnosti.

Pak u sebe objevila zvláštní dovednost. Uměla se vznést. Svatá pravda, najednou se ocitla ve větvích stromu. Vůbec přece neuměla šplhat! Dostala se skoro do bezpečí, když jeden vychytralý vlk chňapl po lemu jejího plédu. Zuřivě ji táhl zpátky. Jeho čelisti pevně svíraly látku, hlavou trhal usilovně sem a tam. Johanna seděla na větvi, jednou rukou si přidržovala toulec se šípy, aby jí nevypadly na zem, a druhou rukou se tiskla ke stromu. Byla to ošemetná poloha. Její nohy byly sotva pár palců od vlčích zubů.

Neodvážila se pohlédnout dolů. Nohama pevně svírala větev a pokoušela se uvolnit pás, který spínal její pléd. Trvalo jí to dlouho, a když se jí to konečně podařilo, pustila látku dolů vlkům.

Byla volná. Vylezla ještě výš, úpěla námahou, a když už byla tak vysoko, aby se mohla cítit v bezpečí, usadila se na rozsoše větve a kmene stromu.

Konečně sebrala dost odvahy a pohlédla dolů. Měla pocit, že jí srdce pokleslo až do žaludku. Můj Bože, pod ní bylo alespoň šest vlků. Obklopili strom, vrčeli a chňapali nahoru po stromě. Byl mezi nimi jeden, snad jejich vůdce, vedle kterého by vypadal Dumfries jako štěně. Kroutila hlavou, jako by nechtěla věřit tomu, co viděla. Vlci se tak vysoko nedostanou. Či snad ano?

Vlci se přece nedovedou vyšplhat na strom… nebo by to dokázali? Obrovský vlk neustále dorážel na kmen stromu. Myslela si, že je to od něho pořádný nesmysl. Další dva vlci trhali její pléd na kusy. Zdáli se být pěkně zuřiví.

Nevypadalo to, že by se jim chtělo odtud pryč. Johanna se dlouho trápila nad svým postavením. Když se konečně uklidnila a uvědomila si, že je opravdu v bezpečí, začala mít starosti o

Michaela a Lindsaye. Nechtěla, aby vjeli do houfu vlků, a nevěděla, jestli by ty bestie utekly, kdyby slyšely dusot koní. Ano, každopádně to byly pořádné šelmy a nevypadaly, že by se něčeho nebo někoho zalekly.

Johanninu pozornost najednou upoutal pohyb po její levici. Jeden vlk vylezl na kamenitý otvor do jeskyně. Zvíře vypadalo, jako by se chystalo skočit na ni. Johanna netušila, jestli je vlk schopen doskočit na takovou vzdálenost, nebo ne. Ale nechtěla čekat, až se o to pokusí. Stáhla z ramene luk, vytáhla šíp, pak se trochu posunula dopředu a zamířila.

Šíp pronikl vlkovi okem. Zvíře kleslo k zemi a zůstalo ležet sotva stopu od ostatních. Okamžitě se na ně zaměřili.

V příštích asi dvaceti minutách Johanna zabila ještě tři další. Slyšela, že vlci jsou chytrá zvířata. Tihle nebyli. Byli bezpečni před jejími šípy, dokud zůstali dole, protože větve jí bránily ve výhledu na cíl, ale pak jeden po druhém začali lézt na skálu a pokoušeli se skočit na strom. Jsou dost nechápaví, pomyslela si, když čtvrtý vlk následoval své mrtvé druhy.

Prsty ji už bolely od držení šípu na tětivě luku. Chtěla teď dostat na mušku toho obrovitého vlka. Myslela si, že to asi bude ten, který potrhal Dumfriese. Nevěděla, co ji přivedlo na tu

myšlenku. Možná to byla zaschlá černá krev na jeho tesácích, když je na ni vycenil. Vypadal spíš jako démon než jako zvíře.

Nespouštěl z ní oči. Byla to skutečně ďábelská bestie. Johanna se otřásla odporem a strachem.

„To jsi ty, kterému říkají Miláček, že?“

Samozřejmě že nečekala na odpověď. Začala uvažovat, jestli jí ta strastiplná situace nepomátla mysl. Vždyť už hovoří s běsy. Povzdechla si sama nad sebou.

Proč ten vlk neodejde? A kde proboha jsou Michael a Lindsay! Přece na ni nezapomněli, nebo ano?

Johanna nevěřila, že by mohla zažít ještě něco horšího.

Mýlila se. Nepočítala s deštěm. Byla příliš zaneprázdněná, než aby si všimla, že se slunce schovalo, a jen Bůh věděl, že neměla čas pohlédnout na oblohu a všimnout si dešťových mraků.

Věnovala veškerý zájem své ochraně před vlky a neměla čas myslet na cokoliv dalšího. Nedá se nic dělat, pomyslela si napřed. I

kdyby zpozorovala blížící se bouřku předem, nic by se nezměnilo. Stejně ji promočí.

Blesky začaly křižovat oblohu. Z oblohy se hrnuly přívaly

deště. Větve navlhly a začaly klouzat, jako kdyby je pokrýval tuk, a ne voda. Johanna se sotva držela stromu. Bála se změnit svou polohu, měla strach, že sklouzne dolů.

Bestie stále čekala u paty stromu. Johanniny ruce se třásly vysílením. V prstech měla křeč.

Vtom uslyšela, že někdo volá její jméno. Zašeptala modlitbu díků Stvořiteli, než se ozvala. Podivné, ale zdálo se jí, že slyší manželův hlas. To není možné, pomyslela si. Je přece na lovu.

Dusot blížících se kopyt konečně přiměl vlka k útěku. Johanna byla připravená. Jakmile se temná skvrna hnula od stromu, napjala luk. Skoro minula. Mířila na střed těla, ale trefila se do zadní části. Vlk zděšeně zavyl a otočil se k ní. Johanna chtěla rychle zbavit vlka trápení. Vytáhla z toulce další šíp, napjala luk a znovu zamířila.

Neměla žádnou zálibu v zabíjení. I když vypadal jako ďábel vypuštěný z pekel, byl přece i vlk jedním z božích tvorů. Sloužil svému účelu víc než ona sama, tak jí to alespoň bylo řečeno, a přestože neměla ani tušení jakému, cítila vinu.

Po pěšině v oblouku přijížděli vojáci MacBainů, právě když Johannin šíp prolétl vzduchem a zabil vlka. Zvíře se zvedlo a zvrátilo dozadu, pak se zhroutilo na zem před koni vojáků. Johanna se opřela o kmen stromu a upustila luk.

Svírala a zase roztahovala prsty, aby se zbavila křeče. Najednou pocítila nevolnost. Zhluboka se nadechla a pohlédla zpoza větve na vojáky dole.

Jakmile se jí vrátila trocha síly, měla chuť pořádně jim vyčinit za to, že ji nechali tak dlouho čekat. Pak, poté co jí přednesli své

omluvy, chtěla je začít úpěnlivě prosit, aby se o té ostudné příhodě nezmiňovali svému zemanovi. Bože, musí přinutit každého vojáka, aby jí to slíbil.

„Jste v pořádku, paní?“

Neviděla vojákovi do obličeje. Podle hlasu však poznala Caluma.

„Ano, Calume,“ zavolala. „Jsem úplně v pořádku.“

„Neříká to, jako by byla úplně v pořádku,“ řekl Keith. Téměř křikem dodal: „Zabila jste našeho Miláčka.“

Hlas velitele Maclaurinů zněl ohromeně. Johanna měla pocit,

že jim to musí vysvětlit. Nechtěla, aby si někdo z vojáků myslel, že pociťuje potěšení ze záměrného zabíjení těch zvířat.

„To všechno je úplně jinak,“ zakřičela.

„Vy jste je nezabila?“

„Vypadá to na její šípy,“ ozval se Keith.

„Nechtěli odejít, pane. Musela jsem je zabít. Prosím, neříkejte to nikomu, zvláště ne našemu zemanovi. Má jiné starosti než se trápit takovou bezvýznamnou událostí.“

„Ale paní…“

„Calume, neodporuj mi. Nemám náladu na zdvořilosti. Měla jsem úmorné ráno. Dej mi slovo, že neprozradíš moje tajemství.“ Johannina sukně se zachytila o větev. Zatímco se ji snažila uvolnit, čekala, že jí vojáci dají svůj slib. Nechtěla sestoupit ze svého místa nahoře, dokud to neudělají.

Gabriel bude zuřit. Jen pomyšlení na jeho reakci jí nahánělo husí kůži.

Muži se stále neozývali. „Je pomalu čas se jich zeptat,“ zamumlala si pro sebe.

Calum se začal smát. Netrvalo jí dlouho a zjistila proč. Gabriel už o všem věděl. „Tak pojď dolů. Okamžitě.“

Zuřivost v hlase jejího manžela ji téměř setřásla ze stromu. Johanna se ušklíbla. Opřela se znovu o větev a doufala, že se skryje před manželem…a jeho spravedlivým hněvem. Brzy si uvědomila, jak je to dětinské, s kletbou na rtech se naklonila a pohlédla dolů.

Hned toho však začala litovat. Přímo pod sebou spatřila Gabriela. Díval se na ni. Jeho ruce spočívaly na hrušce sedla a zdálo se, že se zlobí jen nepatrně.

Věděla ale své. Její manžel nebyl schopen ovládnout svůj hlas. Hrubě zařval svůj příkaz.

Jeho kůň stál mezi Keithem a Calumem. Johanna pustila větev

a opřela se znovu o kmen stromu. Cítila, jak jí tvář rudne rozpaky. Gabriel byl dole po celou tu dobu, kdy naléhala na jeho vojáky, aby mu nic neříkali.

Teď by bylo na místě nějaké vysvětlení, pomyslela si, a kdyby

měla dost času, určitě by přišla na něco hodnověrného. Johanna se rozhodla, že se nepohne, dokud něco nevymyslí.

Gabriel musel vynaložit veškeré své úsilí, aby udržel svůj hněv na uzdě. Ještě jednou pohlédl dolů k zemi a spočítal mrtvé vlky,

jen aby se ujistil, že ho nešálí zrak. Pak se opět podíval na Johannu. Nehýbala se, aby splnila jeho příkaz. Strach z vlků ještě nepominul. Dole stál ještě jeden a byl připraven se na ni vrhnout.

„Johanno, pojď dolů.“

Jeho nevrlý tón hlasu se jí nelíbil. Chtěla mu to také říci, ale nevěřila, že by ho moc zajímal její názor. Pomyslela si, že bude lepší začít ho uklidňovat.

Naneštěstí jí nohy vypověděly poslušnost. Svírala stehny větev tak dlouho, až se zdálo, že se změnily v rosol, když se pokoušela slézt dolů ze stromu.

Nakonec se musel Gabriel vydat nahoru za ní a pomoci jí. Musel jí odtrhnout ruce od stromu.

Položil si její ruce kolem krku, pak ji začal táhnout dolů.

Jednou rukou ji držel kolem pasu, druhou se přidržoval větví, aby nesklouzli.

Dlouhou chvíli se nepohnul. Johanna si neuvědomila, jak jí je zima, dokud ji nezačalo zahřívat teplo jeho těla. Roztřásla se. Všimla si, že i on se třese. Že by snad zuřil tak, až jím začal lomcovat vztek?

„Gabrieli?“

Strach, který slyšel v jejím hlasu, ho ničil. „Měla by ses mě už konečně přestat bát, zatraceně,“ řekl jí tichým hněvivým šepotem.

„Svatá pravda, nejraději bych ti nacpal trochu rozumu do hlavy, ale v nejmenším ti neublížím.“

Jeho výtky ji zasáhly. Neudělala přece nic takového, co by

mělo způsobit jeho znechucení…kromě toto, že snad neposlechla jeho podivný příkaz, aby odpočívala. Ano, pomyslela si, brala na lehkou váhu jeho slova.

„Já už jsem se tě přece přestala bát, hrome,“ zamumlala u jeho krku. Pak si povzdechla. Gabriel měl velice rád upřímnost a uvědomila si, že jen podráždí jeho hněv, když mu teď neřekne úplnou pravdu.

Její muž vypadal, jako by chtěl někoho uškrtit. „Většinou se tě

nebojím,“ dodala rychle. „Proč se na mne tak zlobíš?“ Neodpověděl jí na otázku. Ještě nebyl schopen klidného slova. Pořád hrozilo nebezpečí, že na ni začne řvát. Počkal, až ovládne svůj vztek, než jí začal vysvětlovat, že ho svým zmizením připravila o dobrých dvacet let života.

Manžel ji sevřel ještě pevněji. Její otázka ho zřejmě ještě víc podráždila. Nechápala proč. Konec konců, nedovede přece číst myšlenky. Nedělalo jí vůbec dobře podněcovat jeho hněv. Byla jeho manželka, a tak měla pocit, že je její povinností ho uklidnit. Rozhodla se změnit téma. Začala s omluvou, myslela, že ho potěší. „Měl jsi pravdu, muži. Lesy jsou plné vlků.“

Nebyla to nejlepší poznámka, kterou mohla pronést. Dospěla k tomu závěru, když ji sevřel ještě pevněji a vydal ze sebe hlasitý hrozivý povzdech.

„Budeš ode mne celý mokrý, pane,“ vyhrkla, pokoušejíc se odvrátit jeho pozornost od nešťastné poznámky o vlcích.

„Jsi úplně promočená,“ vyštěkl. „Můžeš dostat horečku a za týden bude po tobě.“

„Nedostanu horečku,“ prohlásila. „Převléknu se do suchých šatů a budu v pořádku jako vždy. Vyrazíš ze mne dech, muži. Nesvírej mne tak pevně.“

Gabriel nedbal na její prosbu. Zaklel, pak se konečně pohnul. Sevřela ho kolem krku a zavřela oči. Nechala ho, ať se sám trápí odhrnováním větví na cestě dolů.

Nechtěl, aby šla pěšky. Přenesl ji ke svému koni, zvedl ji do výše a usadil do sedla. Nezacházel s ní přitom příliš jemně. Okamžitě se snažila upravit si svou sukni. Látka se jí lepila na kůži. Věděla, že teď nevypadá jako slušná dáma, pohlédla dolů a zděšeně zaúpěla, když viděla, jak se jí šaty lepí k ňadrům. Rychle

si prsty projela vlasy a přehodila si je dopředu, aby jí zakryly hruď. Naštěstí jí vojáci nevěnovali pozornost. Gabriel stál zády k ní a přikazoval odstranit vlky. Calum a Keith seskočili z koně, aby vlkům na krk uvázali provazy.

„Vytáhněte je na hřeben a spalte,“ přikázal Gabriel. Podal otěže Johanniny klisny Lindsayovi a přikázal jemu i ostatním vojákům, aby se vrátili do tvrze.

Chtěl zůstat chvíli se svou ženou sám.

Calum jí věnoval soucitný pohled, než se vydal na cestu. Zřejmě byl přesvědčen, že ji čeká hromobití. Stejně tak Keith, pokud bylo možné usoudit z jeho zarputilého výrazu.

Zvedla hlavu, složila ruce před sebe a předstírala, že je klidná. Gabriel počkal, dokud jeho vojáci nezmizeli, než se otočil k manželce. Položil jí ruku na bok, aby upoutal její pozornost.

„Nemáš mi co říci, ženo?“

Přikývla. Čekal. „Nu?“ ozval se konečně.

„Přála bych si, aby ses zbavil svého hněvu.“

„To není to, co bych chtěl slyšet.“

Položila ruku na jeho. „Očekáváš omluvu, že? Nu dobrá, mrzí mne, že jsem nedbala tvého návrhu, abych si odpočinula.“

„Návrhu?“

„Nemusíš na mne křičet, muži. Je to nezdvořilé.“

„Nezdvořilé?“

Nechápala, proč musí opakovat, co právě řekla. On nechápal, proč ji nevzrušilo její setkání s vlky. Cožpak nechápe, co se mohlo stát? Můj Bože, musí na to pořád myslet. Ty bestie ji mohly roztrhat na kusy.

„Johanno, chci, abys mi slíbila, že už nikdy neopustíš tvrz bez pořádného doprovodu.“

Jeho hlas zněl ochraptěle. Myslela si, že za to může skutečnost, že se pokouší ovládnout, aby na ni nekřičel. Pokud byla tato domněnka správná, její manžel dobře rozuměl jejím pocitům.

„Pane, nechci být vězněm ve tvém domě,“ vysvětlovala. „Už jsem se musela uchýlit ke lsti, abych si mohla trochu zalovit. Měl bys mi dovolit přicházet a odcházet, jak se mi zachce.“

„To nemůžeš.“

„A s doprovodem?“

„Proklatě, ženo, to přece…“

„Jsi navrhoval?“

„Nic jsem nenavrhoval. Vyžadoval jsem od tebe slib.“ Pohladila ho po ruce. Neměl však náladu na její uklidňování.

Ukázal na zem pod strom, kde ležel roztrhaný pléd. „Uvědomuješ si, že tě mohli roztrhat zrovna tak rychle a snadno jako tvůj pléd?“ Pomalu začínala chápat tu pravdu. Její oči se rozšířily překvapením. Napadlo ji, že konečně rozumí jeho obavám. Přikývl

hlavou. „Ano, mohli tě zabít, ženo.“

Usmála se. To nebyla reakce, kterou očekával. Jak ji může naučit opatrnosti, když vůbec nedbá na nebezpečí kolem sebe? Zamračil se. „Pokoušel jsem se zvyknout si na to, že mám ženu, Johanno. Neustále mi to ale ztěžuješ. Proč se proboha zase usmíváš?“

„Jen jsem si uvědomila, pane, že tvůj hněv zavinilo mé

zmizení. Věřím, že ses rozzlobil, protože jsem odmítla tvůj návrh na to, abych odpočívala. Teď už rozumím,“ dodala s kývnutím hlavy. „Je to tak, že se o mne začínáš starat. Tvoje srdce už není tak tvrdé, nemám pravdu, muži?“

Neměl v úmyslu nechat ji, aby dospěla k tak pošetilým závěrům.

Zavrtěl hlavou. „Jsi moje žena a vždycky tě budu chránit. To je mojí povinností, Johanno. Ale jsem válečník jednou provždy. Zdá se, že zapomínáš na tu důležitou skutečnost.“

Vůbec nechápala, o čem to proboha mluví. „Co má skutečnost, že jsi válečník, společného s tvým přístupem ke mně?“

„Záležitosti citů mě nezajímají,“ vysvětloval.

Narovnala ramena. „Mne také nezajímají,“ odpověděla, jenom aby věřil, že se jí jeho mínění nedotklo. „A já si také musím zvykat na to, že tě mám u sebe.“

Podle výrazu v jejích očích usoudil, že asi její city zranil.

Natáhl se a dlaní přejel po jejím krku. Ovinula mu paže kolem krku a na oplátku ho políbila. Když se odtáhl, téměř spadla z koně.

Zachytil ji v pase, aby nesklouzla.

„Slib mi to, než odtud odjedeme.“

„Slibuji.“

Její okamžitý souhlas mu zlepšil náladu. Netrvalo to dlouho. Hrome, kdyby tak nedráždila jeho trpělivost. „Co jsem to vlastně slíbila, pane?“

„Slíbila jsi, že nebudeš opouštět tvrz bez náležitého doprovodu!“

Opravdu neměl v úmyslu křičet, ale panebože, doháněla ho k šílenství. O čem to těch deset minut předtím mluvili?

Johanna sjela prsty dolů po jeho krku. Mračil se tak zoufale a ona ho chtěla jenom utišit. Připojila malou omluvu za svou

neopatrnost.

„Přiměješ mě, abych na všechno zapomněla, když mě políbíš. To je ten důvod, proč už nevím, co jsem ti slíbila, pane.“ Nemohl jí spílat za to, že mu řekla pravdu. Byly časy, kdy byl také uchvácen jejím polibkem. Jistě však ne tak často jako jeho žena, řekl si.

Johanna přehodila nohu přes sedlo a pokoušela se dostat se dolů. Gabriel ji sevřel kolem pasu, aby ji zadržel.

„Chtěla bych ti něco ukázat,“ oznámila mu. „Napřed jsem chtěla čekat do zítřka, protože jsem myslela, že ti bude trvat dlouho, než zapomeneš na dnešní malou nehodu, ale teď jsem změnila názor. Ukážu ti to hned. To překvapení ti určitě zlepší náladu. Nechej mě slézt.“

„Na dnešní příhodu nikdy nezapomenu,“ mručel. Neustále se mračil, pomohl jí na zem, ale přidržel jí ruku, když vykročila. Natáhl se, vytáhl z jejího sedla luk a šípy a pak ji následoval do jeskyně. S obtížemi se dostal přes vstupní otvor. Musel se doslova protlačit a jít se skloněnou hlavou, ale jakmile byl uvnitř a uviděl sudy, přestal mručet nad nepohodlím, ke kterému ho jeho žena přinutila.

Její nadšení nad nálezem ho potěšilo víc než poklad sám.

„Teď budeš mít něco cenného na výměnu,“ prohlásila. „A už nebudeš muset loupit. Co na to říkáš, pane?“

„Ach, Johanno, připravíš mě o všechnu radost z honu za kořistí,“ odpověděl.

Nerada to slyšela. „Je mojí povinností chránit tvou duši, muži, a jako že je Bůh nade mnou, pokusím se o to, ať mi v tom pomůžeš, nebo ne.“

Rozesmál se. Zvuk se rozléhal jeskyní a odrážel od kamenných stěn.

Gabriel si dokázal udržet svou veselou náladu, dokud mu nedošlo, že jeho žena se vydala sama do jeskyně hledat poklad.

„Mohla jsi vejít přímo do jejich houfu!“ zařval najednou.

Ta náhlá změna v jeho chování ji překvapila. Ustoupila o krok od svého muže. Okamžitě zmírnil tón. „Co bys udělala, kdyby tě vlci zastihli tady?“

Mohla mu říci, aby se snažil ovládnout svůj temperament.

Gabriel byl opravdu dobrosrdečný muž. Věděl, že nemá ráda, když na ni křičí, a tak se snažil uklidnit.

Z výrazu v jeho očích se ale zdálo, že by ho to zabilo. Neodvážila se ani usmát. Myslel by si, že nebere tu věc vážně.

„To je pravda, pane, neuvažovala jsem o takové možnosti. Byla jsem jako u vytržení, když jsem nalezla jeskyni, a zapomněla jsem na opatrnost. Ale,“ dodala chvatně, když se zdálo, že má v úmyslu ji přerušit, „myslím, že by to dopadlo dobře. Ano, jsem o tom přesvědčena,“ dodala s kývnutím. „Protože bych mohla vylézt na ty sudy. Vylezla jsem přece na strom, abych se zbavila těch hrozných bestií. Málem se mi to nepovedlo. Jeden chňapl po lemu mého plédu a já…“

Výraz ve tváři jejího muže jí řekl, že by se neměla pouštět do líčení tak jasných podrobností. Gabriel se začínal zase dostávat do varu.

Viděla, že má o ni starost. Jeho srdce teď bylo plné citu k ní, ať už to chtěl přiznat, nebo ne. Nerozčiloval by se tak, kdyby se o ni nebál.

Johannu těšil takový důkaz manželovy náklonnosti, dokud si neuvědomila, jak moc jí na tom záleží. Pak se začala trápit. Proč se stará, jak o ní Gabriel smýšlí? Copak ona také změnila své city vůči němu? Ach Bože, začíná snad milovat toho barbara?

Ta možnost ji zděsila. Odmítavě kroutila hlavou. Nechtěla dovolit sama sobě, aby ji zachvátil takový cit.

Gabrielovi se ulevilo, když ji viděl mračit se. Také zbledla. S uspokojením kývl hlavou. Jeho žena konečně pochopila, co by se jí mohlo stát.

„Začínal jsem si myslet, že jsi úplně ztratila zdravý rozum,“ mručel.

„Mám dost zdravého rozumu,“ odpověděla pyšně. Nechtěl se s ní přít. Táhl ji zpět ven. Když na něho čekala,

zatarasil vchod do jeskyně kameny, aby se dovnitř nemohlo dostat žádné zvíře.

Cestou zpátky do tvrze mu seděla na klíně. Když se dostali na hřeben, slunce už znovu svítilo.

Johanna se nutila hodit starosti za hlavu. Konec konců, dovede přece ovládnout své emoce; a když nebude chtít Gabriela milovat,

pak to neudělá.

„Jsi tak napjatá jako tětiva na luku, ženo. Dovedu si samozřejmě představit proč. Konečně sis uvědomila, jak blízko smrti jsi dnes byla. Opři se o mne a zavři oči. Měla by sis odpočinout.“

Udělala, jak přikázal. Ale chtěla mít poslední slovo k věci.

„Nikdy jsem nevěřila, že zemřu, pane. Věděla jsem, že mě nakonec najdeš ty nebo tvoji vojáci. Na stromě jsem byla v bezpečí.“

„Ale přesto ses bála,“ řekl jí.

„Ovšemže jsem se bála. Dole pode mnou se hemžila smečka divokých vlků.“

Začínala být zase nervózní. Stiskl ji. „Také jsi měla obavy, protože jsi byla přesvědčena, že jsi mne zklamala,“ poznamenal. Obrátila oči k nebi. Její muž byl přece nadutec. „Jsi přesvědčen, že jsem si myslela, že jsem tě zklamala?“

Zamračil se, když slyšel v jejím hláse utajovaný smích. „Ano, jistě,“ odpověděl.

„Proč?“

„Proč co?“

„Proč bych si měla myslet, že jsem tě zklamala?“ Dlouze si povzdechl. „Uvědomila sis, že jsi mi způsobila zbytečnou starost,“ odpověděl.

„Takže přiznáváš, že jsi o mne měl starost?“

„Zatraceně, ženská, už jsem to přece řekl.“

Usmála se. Opět to znělo rozmrzele. Neobrátila se, aby mu pohlédla do tváře, ale bylo jí jasné, že se mračí. Pohladila ho po paži, aby ho utišila.

„Jsem šťastna, že vím, jakou máš o mne starost, i když si myslím, že to bylo zbytečné trápení.“

„To tedy bylo.“

Nevšímala si jeho poznámky. „Ale měl by ses naučit věřit mi, pane. Dovedu se o sebe postarat.“

„Nemám náladu na tvoje žerty, Johanno.“

„Já nežertuji.“

„Ale žertuješ.“

Přestala mu odporovat. Poté co o této věci několik minut přemýšlela, rozhodla se, že opravdu nemůže vytýkat manželovi

jeho přesvědčení, že se o sebe nedovede postarat. Chovala se jako zbabělec, když se s ním poprvé setkala, a i později byla velice ustrašená. Ne, nemůže ho vinit za jeho mínění, že potřebuje dohled. Za čas, doufala, změní svůj názor. Nechtěla, aby si její muž neustále myslel, že je slaboch.

„Johanno, chci, aby ses nikomu nezmiňovala o těch sudech v jeskyni.“

„Jak si přeješ, muži. Už víš, co s nimi uděláš?“

„Promluvíme si o tom později, po večeři,“ slíbil jí.

Přikývla. Pak změnila téma. „Jak jsi mne našel? Myslela jsem, že se celý den budeš věnovat honbě.“

„Změnily se plány,“ vysvětlil jí. „Ohlásili mi, že naši hranici překročil zeman MacInnes s deseti svými vojáky.“

„Soudíš, že míří k tobě domů?“

„Ano.“

„A co chtějí?“

„Zjistím to, až přijedou,“ odpověděl.

„Kdy to bude?“

„Ještě dnes odpoledne.“

„Zůstanou na večeři?“

„Ne.“

„Bylo by nezdvořilé, kdybys je nepozval k jídlu.“

Pokrčil rameny. Nebyla pohoršena nedostatkem jeho zájmu. Jako jeho manželka však cítila, že je její povinností svému muži vštěpovat dobré způsoby.

„Dám čeledi příkazy, aby připravili místa u stolu pro tvé hosty,“ oznámila.

Očekávala, že se s ní bude přít, a příjemně ji překvapilo, když mlčel.

Johanna obrátila svou pozornost k plánování jídelníčku. Náhle ji něco napadlo. Vydechla. „Panebože, Gabrieli, neloupil jsi v MacInnesově klanu, že?“

„Ne,“ odpověděl, usmívaje se nad zděšením v jejím hlase. Znovu se o něho opřela. „Takže nemusíme mít obavy, že k nám přijíždějí bojovat.“

„Bojovat jen s deseti vojáky? Ne, to nemají v úmyslu,“ odpověděl.

Pobavení v jeho hlase ji rozesmálo. Její manžel začínal mít lepší náladu. Snad ji způsobila skutečnost, že budou mít společnost.

Chtěla se ujistit, že večer dopadne dobře. Nebude dostatek dušených králíků pro všechny, pokud neuloví ještě další. Zavrhla tu myšlenku. Králíci se musí dusit několik hodin, aby jejich maso nebylo tuhé, a na to už v žádném případě nebude čas. Johanna usoudila, že se převlékne, pak zajde za kuchařkou a probere s ní tu záležitost. Hilda bude vědět, co přidat k masu, a Johanna samozřejmě nabídne svou pomoc při přípravě.

Přála si, aby se mohla zbavit pro večer družiny Maclaurinů. Byli tak strašně hluční, ukřičení a hrozně nezdvořilí.

Nu, způsob, jakým se pokoušeli všichni po jídle odříhnout, byl veskrze odporný.

Ale na druhé straně nechtěla zranit jejich city. Byli teď součástí Gabrielova klanu, a proto by se s nimi mělo počítat.

Dojeli na nádvoří. Gabriel sesedl z koně první, pak se otočil, aby jí pomohl. Držel ji déle, než bylo nutné. Usmála se na svého muže, zatímco čekala, až ji pustí.

„Johanno, nezapleť se do další pohromy. Chci, abys šla dovnitř a…“

„Nechej mě hádat, pane,“ přerušila ho. „Chceš, abych odpočívala, že?“

Usmál se. Bože, byla tak okouzlující, když se durdila. „Ano, chci, abys odpočívala.“

Naklonil se k ní, políbil ji, a pak se obrátil ke koni, aby ho zavedl do stáje.

Johanna kroutila hlavou nad manželovým podivným příkazem. Jak může mít čas odpočívat, když navečer přijde společnost?

Spěchala dovnitř, opřela luk a šípy o stěnu dole u schodů a pak odešla do svého pokoje. Netrvalo jí dlouho, než se převlékla do suchých šatů. Vlasy však měla příliš mokré, aby si mohla uplést cop. Svázala si je tedy alespoň vzadu stuhou a pak rychle zamířila zase dolů.

Dole u dveří stála Megan a vykukovala ven.

„Co tu děláš, Megan?“

„Přijeli MacInnesovi vojáci.“

„Tak brzy?“ podivila se Johanna. Vyšla ven a postavila se vedle ní. „Neměli bychom otevřít dveře a pozvat je dovnitř?“ Megan zavrtěla hlavou. Ustoupila z cesty, aby její paní mohla vyhlédnout ven, pak zašeptala: „Něco není v pořádku, paní.

Podívejte se, jak se mračí. Ale přesto mají pro našeho zemana nějakou nabídku. Vidíte ten pytel přehozený přes zemanův klín?“

„Dovolte, ať se podívám.“ Za oběma ženami zašeptal svou prosbu otec MacKechnie.

Johanna vrazila do kněze, když se otáčela. Omlouvala se za

svoji neohrabanost, pak vysvětlila, proč vyhlížela jejich společnost.

„Jejich chování je rozporuplné,“ řekla. „Jsou všichni

zamračení, ale je zjevné, že nesou s sebou pro našeho zemana dar. Možná že se mračí jenom naoko.“

„Ne, tak to není,“ odpověděl otec MacKechnie. „Muži z Vysočiny nejsou jako Angličané, děvče.“

„Co tím míníte, otče? Muži jsou muži, bez ohledu na to, jak se oblékají.“

Kněz zavřel dveře, než jí odpověděl. „Při svých stycích s Angličany jsem si všiml zvláštního rysu. Všichni jako by za svým vnějším chováním skrývali jiné pohnutky.“

„A lidé z Vysočiny?“ zeptala se.

Otec MacKechnie se usmál. „Jsme velmi prostí. Jsme takoví, jací se ti zdáme. Rozumíš? Nemáme čas na skrývání pohnutek.“

„MacInnesovi vojáci se mračí, protože se kvůli něčemu zlobí,“ přerušila je Megan. „Nejsou dost chytří na to, aby nás mátli nějakou přetvářkou.“

Kněz přikývl na souhlas. „Úskoky by nebyly k ničemu. Zeman MacInnes vypadá jako sršen, kterého se někdo právě pokusil přimáčknout. Je úplně bez sebe.“

„Pak se pokusíme vyvinout veškeré své úsilí, abychom ho uklidnili. Je to konec konců návštěva,“ zdůvodňovala Johanna.

„Megan, jdi prosím a řekni kuchařce, že budeme mít k večeři jedenáct dalších osob. A nabídni jí naši pomoc při přípravě. Budu za minutu hotova.“

Megan spěchala vyplnit rozkaz své paní. „Kuchařce nebudou vadit takové starosti,“ zavolala přes rameno, když spěchala chodbou dozadu k zadním dveřím. „Patří konec konců k

MacBainům. Raději dělá, než si stěžuje.“

Johanna se zamračila nad tou záhadnou poznámkou. Co na tom záleží, jestli patří kuchařka k MacBainům nebo k Maclaurinům? Megan už zmizela, a tak se Johanna rozhodla zeptat se jí později na náležité vysvětlení.

Její pozornost upoutal kněz, když znova otevřel dveře. Stála za ním. „Který z nich je zeman?“ zeptala se tiše.

„Ten starý muž s vyvalenýma očima sedící na grošákovi,“ odvětil otec MacKechnie. „Raději zůstaň zde, děvče, dokud tvůj muž nerozhodne, jestli je pozve dovnitř nebo ne. Já půjdu ven a promluvím s nimi.“

Johanna přikývla na souhlas. Zůstala stát za dveřmi, ale vykukovala ven a sledovala kněze. Otec MacKechnie sešel dolů po schodech a zavolal na pozdrav.

MacInnesovi vojáci si kněze nevšímali. Jejich tváře byly jako vytesány z kamene. Johanně připadalo jejich chování nezdvořilé. A navíc se ani jeden z mužů neobtěžoval sestoupit z koně.

Uvědomovali si vůbec, jak je jejich chování urážlivé? Johanna obrátila pozornost k jejich zemanovi. Otec

MacKechnie měl pravdu, usoudila. Ten muž měl vyvalené oči. Byl starý, s vrásčitou kůží a huňatým obočím. Jeho pohled mířil na Gabriela. Johanna spatřila svého muže, jak kráčí přes nádvoří.

Zastavil se několik kroků od MacInnesových vojáků. Zeman řekl něco, co zcela jistě Gabriela rozzlobilo. Výraz jejího manžela potemněl a ztuhl. Johanna ho nikdy předtím

neviděla takto se tvářit. Až se zachvěla. Gabriel vypadal, jako by byl připraven k boji.

Přicházeli MacBainovi vojáci, aby se postavili za svého zemana. Maclaurinové se k nim připojili.

Zeman MacInnes pokynul jednomu z mužů. Voják hbitě seskočil z koně a vykročil, aby se postavil vedle svého velitele.

Podobal se zemanovi a Johannu napadlo, že by to mohl být jeho syn. Sledovala, jak zvedá ze zemanova klína dlouhý pytel. Potěžkal ho v pažích, otočil se a zamířil před grošáka. Zastavil se jen pár kroků od Gabriela, zvedl vak a hodil ho na zem.

Pytel se roztrhl. Mračno prachu se zvedlo do vzduchu; a když

se rozptýlilo, Johanna uviděla zemanův dar. Z pytle vypadla žena,

jejíž tvář byla tak krvavá a zhmožděná, že nebyla k poznání, a převrátila se na bok. Byla nahá a na jejím těle nebylo neposkvrněného místa.

Johanna v mrákotách couvla od dveří. Tiše zaúpěla. Myslela si, že snad bude zvracet. Bylo jí tak zle při pohledu na zmučenou ženu, že se jí chtělo plakat studem… a ječet vzteky.

Nic z toho neudělala. Místo toho sáhla pro svůj luk a šípy. KAPITOLA

11

Johanně se třásly ruce a byla sotva schopna soustředit se na přesné míření, když se chystala vystřelit na bídáky, kteří měli na svědomí tento hanebný čin.

Gabriel se zase třásl vztekem. Ruka mu sklouzla na jílec meče. Nemohl uvěřit, že člověk z Vysočiny je schopen zostudit se tak ničemným jednáním. Ale důkaz o tom ležel před ním na zemi. Zeman MacInnes se tvářil samolibě. Gabriel se rozhodl, že ho zabije jako prvního.

„Ty jsi utloukl tuto ženu až k smrti?“ Nevyslovil tu otázku; zařval ji.

MacInnes se místo odpovědi zamračil. „Není mrtvá. Ještě dýchá.“

„Udělal jsi to ty?“ naléhal znovu Gabriel.

„Ano, já,“ vykřikl zeman. „Ovšemže já.“

Říkal to, jako by se Gabrielovi, který už vytahoval meč z pochvy, chlubil. Zeman MacInnes si povšiml jeho pohybu a náhle si uvědomil své nejisté postavení. Rychle začal vysvětlovat důvody, které ho k tomu činu vedly.

„Clare MacKayovou přivedl do mé rodiny její otec,“ vykřikl.

„Byla zaslíbena mému nejstaršímu synu Robertovi.“ Odmlčel se a kývl na vojáka, stojícího po jeho boku, aby pokračoval. „Měl jsem v úmyslu spojit naše klany, získat podporu, na kterou bychom mohli spoléhat, ale ta děvka byla před třemi měsíci zneuctěna, MacBaine, a to někým z vás. Nemá smysl popírat pravdu, protože váš pléd spatřili tři moji muži. Clare MacKayová strávila s tím mužem celou noc. Nejprve lhala a tvrdila, že zůstala na noc se svými bratranci. A já byl takový blázen, že jsem tomu uvěřil. Když zjistila, že nosí dítě, měla tu drzost se ještě svým hříchem chlubit.

Je to tak, Roberte, že?“

„Ano, tak je to,“ odpověděl jeho syn. „Neožením se s děvkou,“ zařval. „MacBain ji zneuctil, ať tedy táhne k MacBainům.“ Poté co vynesl svoje rozhodnutí, zamířil pohledem na ženu.

Plivl na zem kousek od ní, pak postoupil vpřed a postavil se nad ženu v bezvědomí s rukama v bok a s jízlivým úšklebkem na tváři. Rozehnal se nohou v těžké botě s úmyslem kopnout do ní.

Šíp ho přimrazil k zemi. Robert zaječel bolestí a couvl. Šíp se mu zanořil do stehna. Ruce mu sklouzly k noze, otočil se s neutuchajícím řevem a rozhlížel se, kdo ho tak zranil.

Johanna stála na horním schodu před tvrzí. Oči upírala na vojáka. Vložila do luku další šíp a neustále ho sledovala. Čekala na záminku, aby ho mohla zabít.

Všichni se teď dívali na ni. Když se Robert rozehnal, aby ženu kopl, chystal se zasáhnout i Gabriel. Než však mohl něco učinit, zasáhl vojáka šíp. Otočil se, všiml si výrazu na tváři své ženy a ihned se vydal směrem k ní.

Nikdo jiný se dlouhou chvíli ani nepohnul. Maclaurinové byli naprosto ohromeni tím, co se stalo přímo před jejich zraky.

MacBainové strnuli ve stejném úžasu.

Voják, kterého zranila, se znovu pohnul směrem k ženě. Johanna si myslela, že se chystá jí opět ublížit.

Nemohla připustit, aby to udělal. „Zkus ji ještě jednou kopnout a přísahám, že tentokrát můj šíp zamíří do tvého černého srdce.“ Zuřivost znějící z jejího hlasu se zarývala do uší vojáků. Robert se dal okamžitě na ústup. Kněz spěchal dopředu a poklekl vedle ženy. Pokřižoval se a zašeptal požehnání.

„Zbláznila se,“ zašeptal Robert.

Gabrielovi vojáci zaslechli jeho poznámku. Tři MacBainové vyrazili vpřed. Calum je mávnutím ruky zarazil.

„Náš zeman rozhodne, co je třeba udělat,“ přikázal. Keith se postavil vedle Caluma. Nemohl se udržet.

„Nezbláznila se,“ zařval. „Ale počítej s tím, že řeknu zemanovi, co si myslíš o jeho ženě.“

„Můj syn se nenechá urážet,“ bránil se zeman MacInnes. „Říká jen pravdu. Podívejte se na její oči. Vždyť zešílela. A proč to, ptám se vás? Vždyť na zemi leží jen sprostá děvka.“

Gabriel si teď nevšímal nikoho jiného, jen své manželky. Vystoupil nahoru na schody, ale nedotkl se jí. Postavil se vedle ní. Johanna nedbala na svého muže. Pomalu se otočila a dívala se přímo na zemana MacInnese.

Potěšilo ji, že jeho ošklivá tvář zbělela jako křída. Tlusté rty byly zkřiveny obavami.

„Kdo z vás ztloukl tuto ženu?“

Zeman jí neodpověděl. Obrátil oči doleva a pak zase doprava. Bylo to, jako by hledal cestu k úniku.

„Nemůžeš ho zabít.“

Gabriel svá slova jen zašeptal, tak, aby ho slyšela jen ona. Johanna na jeho příkaz neodpověděla.

Opakoval svůj rozkaz. Zavrtěla hlavou. Neustále se dívala na zemana, když hovořila s manželem.

„Ty věříš, že si ta žena zasloužila takové zacházení? Myslíš si, že je méně důležitá než hloupý dobytek?“

„Ty to víš lépe, než aby ses mne na to musela ptát,“ namítl.

„Dej mi svůj luk a šípy.“

„Ne.“

„Johanno…“

„Podívej se, co udělali!“ vykřikla.

Bolest v jejím hlase mu drásala srdce. Jen málo schází, aby jeho žena úplně ztratila rozvahu. Nemohl připustit, aby k tomu došlo.

„Nedopusť, aby viděli tvoji úzkost,“ poručil. „Bylo by to jejich vítězství.“

„Ano,“ zašeptala. Ruce se jí začaly třást a tiše zaúpěla.

„Čím déle tady zůstaneme, tím déle ta dívka zůstane bez pomoci. Dej mi svou zbraň.“

Nemohla se k tomu odhodlat. „Nemohu je nechat, aby jí dál ubližovali. Nemohu. Copak to nevidíš? Modlila jsem se, aby mi někdo pomohl. Nikdo to neudělal. Ale já jí pomohu. Musím…“

„Nedovolím, aby jí ublížili,“ slíbil jí.

Znovu zavrtěla hlavou. Gabriel se rozhodl pro jiné řešení.

Vypadalo to, jako by uplynula hodina od okamžiku, kdy přišel

na schody za ní, ale věděl, že ve skutečnosti neuplynulo víc než pár minut. Ale čas ho teď nezajímal. Nestaral se o to, jak dlouho jí

bude trvat, než se sebere. Ti prašiví MacInnesovi vojáci budou muset počkat. Gabriel si samozřejmě mohl vzít zbraň od ní sám. Nechtěl to udělat. Chtěl, aby mu ji dala sama.

„Dobrá tedy,“ řekl. „Rozkážu svým mužům, aby je všechny pozabíjeli. Bude ti to vyhovovat?“

„Ano.“

Nedovedl zakrýt svoje překvapení. Povzdechl si, pak se otočil, aby dal rozkaz. Neměl v úmyslu jen se chvástat. Pokud Johanna chce, aby zabil ty barbary, pak jí vyhoví. K čertu, vždyť stejně hledal záminku. Prosba jeho ženy mu postačí.

„Calume,“ křikl.

„Ano, MacBaine?“

„Ne,“ vyhrkla Johanna. Gabriel se k ní obrátil. „Ne?“

Oči se jí naplnily slzami. „Nemůžeme je zabít.“

„Ale ano, můžeme.“

Zavrtěla hlavou. „Nebyli bychom lepší než oni, kdybychom neovládli svůj hněv. Nechej je odejít. Zvedá se mi z nich žaludek.“ Její hlas už zněl zase pevně. Gabriel s uspokojením přikývl.

„Napřed mi dej svůj luk a šípy.“

Pomalu jí klesly paže. Co se stalo pak, ji tak překvapilo, že neměla ani čas zareagovat. Gabriel jí vytrhl zbraň z ruky, otočil se, zamířil a vystřelil šíp s neuvěřitelnou rychlostí a přesností.

Následovalo bolestné zaskučení. Šíp si našel svůj cíl v rameni téhož MacInnese, kterého předtím zasáhla ona. Robert, zemanův syn, vytáhl od pasu dýku a chystal se jí vrhnout, ale Gabriel jeho pohyb spatřil. Calum ani Keith nestačili vydat varovný výkřik.

Zemana MacInnese rozzuřila potupa jeho syna. Gabrielův

vztek byl mnohem silnější. Odstrčil Johannu za sebe, upustil luk na zem a sáhl pro svůj meč.

„Klid se z mé země, MacInnesi, nebo tě zabiju.“ MacInnesovi vojáci neztráceli čas. Gabriel nechtěl, aby se Johanna pohnula, dokud nádvoří nebude prázdné.

„Keithe, pošli družinu Maclaurinů, aby je vyprovodili na hranici,“ poručil.

„Jak si přeješ, MacBaine,“ vykřikl Keith.

V okamžiku, kdy se její muž pohnul, Johanna proklouzla

kolem něho a seběhla dolů po schodech. Zamířila přes nádvoří a v běhu si rozepínala pás. Ještě než doběhla k ženě, svlékla si pléd, poklekla k ní a přikryla ji látkou. Položila ruku na její krk, zkusila tep a téměř zaúpěla úlevou.

Otec MacKechnie položil Johanně ruku na rameno. „Raději bychom ji měli vzít dovnitř,“ zašeptal.

Calum poklekl na koleno a naklonil se, aby ženu zvedl. Johanna vykřikla na vojáka. „Nedotýkej se jí!“

„Tady nemůže zůstat, paní,“ odporoval Calum, pokoušeje se pochopit rozrušenou paní. „Dovolte mi, abych ji zanesl dovnitř.“

„Gabriel ji odnese,“ rozhodla Johanna. Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila. „Nechtěla jsem na tebe křičet, Calume. Odpusť mi, prosím. Každopádně bys ji neměl zvedat ty. Potrhal by sis stehy.“

Calum přikývl. Byl překvapen a potěšen, že mu jeho paní věnovala omluvu.

„Je mrtvá?“ zeptal se Keith.

Johanna zavrtěla hlavou. Gabriel jí pomohl na nohy a sklonil se, aby zvedl Clare MacKayovou.

„Dávej na ni pozor,“ zašeptala Johanna.

„Kam chceš, abych ji uložil?“ zeptal se Gabriel. Vstal s bezvládnou ženou v náručí.

„Dejte ji do mého pokoje,“ navrhl otec MacKechnie. „Pro dnešek si najdu postel jinde.“

„Myslíte, že bude žít?“ zeptal se Calum, když následoval svého zemana přes nádvoří.

„Jak to k čertu mám vědět?“ opáčil Gabriel.

„Přežije to,“ prohlásila Johanna, modlíc se, aby měla pravdu. Calum běžel napřed, aby otevřel dveře. Johanna následovala svého manžela a vešla dovnitř. Chodbou od zadního vchodu právě přicházela Hilda. Spatřila svou paní a zavolala na ni.

„Mohu s vámi promluvit slovíčko o našem jídelníčku pro dnešní večeři s hosty?“

„Nebudeme mít žádné hosty,“ řekla Johanna. „Raději bych povečeřela s ďáblem nebo se samotným králem Janem, než abych strpěla společnost MacInnese.“

čestné.

Johanna si stáhla ze zad řemen a toulec s lukem a šípy odložila do rohu ke schodům.

„Vy tedy víte, že dnes je čtvrtek?“ ptal se Keith.

„Nemyslela jsem na to. Je to důležité?“

Přikývl. „Měla byste dnes nosit barvy Maclaurinů.“

„To je pravda. Ale včera…“

„Měla jste na sobě plášť MacBainů, paní. Vzpomínám si na to.“

Mohla říci vojákovi, že ji její chyba trápí. „Je důležité, abych si to pamatovala, že?“

„Ano.“

„Proč?“

„Nechcete přece urazit ani jeden klan, že?“

„Ne, to samozřejmě nechci. Pokusím se příště si to pamatovat a opravdu ti děkuji, že jsi mne upozornil na moji chybu. Půjdu hned nahoru a převléknu se.“

„Ale už je půl dne pryč, paní. Teď už byste si raději měla nechat pléd MacBainů. Barvy Maclaurinů si můžete vzít zítra a pozítří. To by napravilo vaši chybu.“

„Měla by nosit barvy MacBainů každý druhý den, Keithe. Není možné, aby MacBainova manželka nosila vaše barvy dva dny po sobě.“

Tu poznámku pronesl ode dveří Calum. Johanna se chystala souhlasit s jeho návrhem, ale Keithův výraz změnil její rozhodnutí. Protože vypadal rozčileněji než Calum, rozhodla se souhlasit s ním.

„Calume, věřím, že Keith má pravdu, když…“

„Nebude nosit barvy vašeho klanu dva dny po sobě.“

„Ale bude,“ odpověděl se zlobným pohledem Keith. „Vidíš, že souhlasí, Calume. Měl bys raději následovat jejího příkladu.“

„Trochu jsi změnil názor, že? Ani ne před hodinou jsi říkal, že měla zůstat tam, kde byla.“

„Nemínil jsem to jako urážku. Bylo by pro mne jednodušší, kdyby mi dala vědět, kde je…“

„Odkdy je dohled nad jedinou ženou, navíc tak křehkou, tak těžkým úkolem? A když už na to myslím, jak jsi věděl, kde je? Když má na sobě pléd MacBainů, je snad mojí starostí zavést ji…“

„Nikdo mě nebude nikam vodit.“

Vojáci si nevšímali jejího protestu. Byli plně zabráni do svého vášnivého sporu. Napřed chtěla začít muže uklidňovat. Teď by je nejraději uškrtila.

Johanna si vzpomněla, že si předsevzala vycházet s každým v klanu, dokonce i s veliteli tvrdohlavými jako mezci. Protože si jí nevšímali, pomalu se dala na ústup. Nedbali na ni. Otočila se a seběhla dolů po schodech ke krbu, kde odpočíval Dumfries.

„Muži z Vysočiny mají na všechno podivné názory,

Dumfriesi,“ zašeptala. Poklekla a pohladila psa. „Proč by se měli dospělí muži starat o to, co mají jejich ženy na sobě? Vidím, že na to nedovedeš odpovědět. Tak už nevrč. Teď se ti podívám pod obvazy, jestli se všechno dobře hojí. Nebude to bolet. To ti slibuji.“ Rána se pěkně hojila. Dumfries vrtěl ocasem, když ho převazovala a přitom k němu konejšivě hovořila.

Keith a Calum si vyřizovali své spory venku. Johanna vyšla nahoru, oblékla si pléd Maclaurinů a pak se vrátila do velkého sálu, aby pomohla s přípravou večeře. Naštěstí byly dnešní přípravou pověřeny Leila a Megan. Ostatní ženy by ji neposlouchaly.

Nejhorší z nich byla Janice, hezká žena se světlými, nazrzlými vlasy. Kdyby po ní Johanna něco chtěla, otočila by se k ní zády a odešla, ještě než by Johanna svůj požadavek dopověděla. Další žena z Maclaurinů s nepřátelským postojem ke své paní byla Kathleen. Johanna nevěděla, jak by měla změnit chování těch žen, ale byla rozhodnuta, že se o to pokusí.

„Co si přejete, abych udělala, paní?“ zeptala se Leila.

„Chtěla bych, abyste přinesly na stoly plnou zástěru květin,“ řekla Johanna. „Megan, ty půjdeš se mnou, přineseme plátno a na ně položíme dřevěné podnosy.“

„Sál teď vypadá hezky, že?“ poznamenala Megan.

Johanna přisvědčila. Také to zde vonělo čistotou. Vůně borového jehličí se mísila s čerstvou vůní rákosu na podlaze. Sál

byl tak veliký, že by se do něho vešlo asi padesát válečníků. Avšak nábytku v něm bylo pramálo. Všimla si té skutečnosti, když dva vojáci sešli dolů po schodech a přinesli dvě křesla s vysokými opěradly.

„Kam je chcete dát?“ zeptala se Megan.

„Ke krbu,“ odpověděl jeden z mužů. „Řídíme se příkazy našeho zemana.“

Megan se zamračila. Rozhodila přes stůl bílý plátěný ubrus a začala ho urovnávat. „Zajímalo by mě, proč…“

Johanna ji přerušila. Uchopila druhý konec plátna a začala ho roztahovat na druhém konci dlouhého stolu. Pak si povzdechla. Vojáci přenášeli křesla přes místnost. Dumfries začal vrčet. Oba muži byli mladí a zřejmě se vrčícího psa trochu báli. Změnili směr své cesty a širokým obloukem se mu vyhnuli.

Johanna chápala jejich strach. Měla v úmyslu jim říci, že jim Dumfries neublíží, ale pak si to rozmyslela. Vojáci by upadli do rozpaků, kdyby jim dala najevo, že na nich vidí jejich obavy.

Předstírala, že je příliš zaměstnána úpravou ubrusu, než aby si jich všímala.

Křesla byla postavena ke krbu. Když Johanna mužům poděkovala, uklonili se své paní a rychle vyšli ven ze sálu. Křesla měla bohatě polštářovaná sedadla a čalounění na opěradlech. Na jednom křesle, jak si všimla, ležel pléd MacBainů; na druhém pléd s barvami Maclaurinů.

„Bože na nebesích, myslíte si, že budu střídat křesla stejně jako plédy?“

„Prosím, paní?“ Magan přerušila pokládání podnosů na stůl.

„Nepochopila jsem, co jste říkala.“

„To jsem si říkala jen pro sebe,“ vysvětlovala Johanna. Vzala si od Megan polovinu podnosů a začala připravovat druhý stůl.

„Není to hezké od našeho zemana, že vám chce udělat pohodlí? Při tom, kolik má práce, ještě myslí na to, aby přinesli pro vás křesla.“

„Ano,“ rychle souhlasila Johanna, aby si Megan nemyslela, že dostatečně neoceňuje pozornost svého manžela. „Myslím, že dnes večer se dám do práce na své tapisérii. To mého muže určitě potěší.“

„Jste dobrá manželka, když mu chcete udělat radost.“

„Ne, Megan, nejsem dobrá manželka.“

„Ale jistěže jste,“ odporovala Megan.

Gabriel vešel právě dovnitř, takže slyšel poznámku služebné Maclaurinů. Zastavil se na horním schodu a čekal, až se k němu

jeho žena otočí a všimne si ho. Ale ona byla zaměstnána kladením podnosů na stůl.

„Dobrá manželka je poslušná manželka.“

„A poslušnost je špatná věc?“ zeptala se Megan.

„Zdá se, že mi příliš nevyhovuje,“ odpověděla Johanna ve snaze osvětlit bolestné téma.

„Vy mi připadáte velice poslušná,“ prohlásila Megan.

„Nevšimla jsem si, že byste někdy s někým nesouhlasila, zvláště se svým manželem.“

Johanna přikývla. „Snažím se vykonávat jeho příkazy, protože se ukázalo, že chápe mé pocity. Potěší ho, když mě uvidí sedět u krbu a zabývat se vyšíváním; a protože se mi taková práce líbí, udělám to.“

„To je od tebe pěkné, ženo,“ pochválil ji Gabriel. Johanna se otočila a pohlédla na manžela. Zrudla rozpaky. Měla pocit, jako by ji přistihl při hříchu.

„Nebylo na tom nic neuctivého, pane.“

„Nemyslím si, že by bylo.“

Dlouho na něho hleděla a pokoušela se přijít na to, co mu probíhá hlavou. Jeho výraz jí nic neříkal, a tak nemohla zjistit, zlobí-li se, nebo ho to pobavilo.

Viděl její tvář celou zrůžovělou rozpaky. Vypadala ztrápeně. Proto se neusmál. Připadlo mu, že jeho žena urazila dlouhý kus cesty od doby, kdy se vzali. Za dobu kratší než tři měsíce se zbavila strachu z něho. Při pohledu na něj se už netřásla. Byla sice pořád tak hloupě ustrašená, což se mu moc nelíbilo, ale doufal, že bude-li trpělivý, pomůže jí za nějaký čas zbavit se i tohoto nedostatku.

„Chtěl jsi něco, manželi?“

Přikývl. „Nemáme tady ranhojiče, Johanno. Protože jsi ukázala zručnost v zacházení s jehlou a nití, chtěl bych, abys sešila Calumovi ránu. Jeden nezkušený voják, kterého se pokoušel cvičit, mu prořízl paži.“

Johanna už spěchala po schodech nahoru, aby si přinesla své náčiní. „Ráda mu pomohu. Jen si vezmu věci, které potřebuji, a vrátím se dolů. Chudák Calum. Musí ho to ukrutně bolet.“

Její obava byla planá. Když se vrátila do velkého sálu, Calum

už na ni čekal. Seděl na jedné stolici a těšil se pozornosti žen, které ho obklopovaly.

Johanna si všimla, že nejvíce se jeho zraněním trápí Leila. Stála na protější straně stolu a předstírala, že upravuje květiny,

které natrhala. Její oči byly zamžené a často na vojáka pohlížela. Calum si jí nevšímal.

Žena z klanu Maclaurinů zjevně cítila náklonnost k jednomu z MacBainů. Usilovně se snažila nedat na sobě znát své pocity. Johannu napadlo, jestli to je proto, že Calum nedával o ni najevo zájem, nebo zda své pocity skrývala proto, že byla z Maclaurinů, a Calum patřil k MacBainům. Jedna věc byla jistá. Leila se trápila. Johanna věděla, že není její věcí plést se do toho, ale Leila jí byla tak milá, že jí skutečně chtěla pomoci.

Najednou prošla kolem Johanny ve spěchu jiná žena v barvách Maclaurinů.

„Ráda ti sešiji ránu, Calume,“ zavolala Glynis. Žena, která dala Johanně přezdívku Odvážná, se usmívala. „Nevadí mi, že patříš k MacBainům. Odvedu dobrou práci.“

Johanna ztuhla a spěchala přes síň. „Uvolněte mi místo, prosím,“ poručila. „Postarám se o Caluma. Leilo! Přines mi stolici.“

Gabriel se vrátil do sálu, uviděl dav a okamžitě jej rozehnal.

Johanna zkoumala zranění. Byl to dlouhý úzký řez, který

začínal na Calumově levém rameni a končil těsně nad loktem. Byl dost hluboký, takže potřeboval sešít, aby se rána spojila a zahojila.

„Bolí to, Calume?“ zeptala se hlasem plným účasti.

„Ne, paní, vůbec ne.“

Nevěřila mu. Položila na stůl své potřeby a usedla na stolici vedle vojáka. „Tak proč se škaredíš, pane?“

„Zklamal jsem svého pána,“ vysvětloval tichým šeptem Calum.

„Ta mizerná rána svědčí o tom, že jsem nedával pozor.“

Poté, co jí dal takové vysvětlení, pohlédl přes rameno a zamračil se na Leilu. Ihned sklopila oči. Johanna by ráda věděla, jestli snad voják nepřikládá té ženě vinu za svoji nepozornost.

Calum ani neucukl, když ošetřovala jeho ránu. Trvalo jí

dlouho, než ji vyčistila, ale sešití už bylo krátkou záležitostí. Leila jí pomáhala, trhala dlouhé pásy bílé bavlny, které pak použila jako

obvaz.

„Tak,“ prohlásila Johanna, když skončila. „Jsi jako nový, Calume. Nenamoč si ten obvaz a prosím, nenamáhej nitě tím, že bys zvedal něco těžkého. Každé ráno ti ránu převážu,“ dodala.

„O takovou maličkost se může postarat sám.“ Gabriel přešel ke krbu. Poklekl, aby se přivítal se svým psem.

„Raději bych mu převázala obvazy já, pane,“ zavolala Johanna. Odstoupila od Caluma, aby se mohl postavit, pak přešla na druhou stranu stolu. Leila tam nechala ležet hromadu květin. Johanna se chystala urovnat je do porcelánové vázy s vodou, než začnou uvadat.

„Neodporuj mým příkazům, ženo.“

Gabriel vstal a obrátil se k vojákovi. Jeho hlas byl plný hněvu, když mu poručil opustit síň. „Vrať se ke svým povinnostem, Calume. Už jsi promrhal dost času. Leilo, ty zůstaň. Chci si s tebou promluvit, než odejdeš.“

Tvrdost v hlase jejího muže Johannu udivila. Zjevně se zlobil na vojáka a něco z jeho hněvu se přeneslo i na Leilu. Žena vyhlížela sklíčeně. Johannino srdce s ní cítilo. Chtěla ji bránit. Rozhodla se nejprve zjistit, co Leila udělala, že to zemana tak rozzlobilo.

„Jen jsem říkala Calumovi, aby nezvedal nic těžkého, pane.“

„Půjde teď pracovat na stavbě opevnění.“

„Míníš tím, že bude nosit kameny?“ Vypadala zděšeně.

„Přesně tak.“ Říkal to vážně.

„Ale to nemůže.“

„Bude to dělat.“

Posbírala květiny a nastrkala je do vázy. Nevěnovala pozornost tomu, co dělá. Plně se soustředila na manžela a probodávala ho hněvivým pohledem.

To od něho není správné, rozhodla. Její manžel si prostě neuvědomuje, jak vážné je Calumovo zranění. „Ta rána byla hodně hluboká, pane. Neměl by dělat vůbec žádnou práci.“

„Nezajímá mě to, i kdyby přišel o ruku, ženo. Bude pracovat.“

„Potrhá tak moje stehy.“

„Může používat jen jednu ruku nebo kopat kameny před sebou. Leilo?“

„Ano, zemane MacBaine?“

„Nebudeš odvádět pozornost mých vojáků, když pracují. Rozumíš mi?“

Její oči se naplnily slzami. „Ano, zemane MacBaine, rozumím. Už se to nestane.“

„Dej si pozor, aby se to už opravdu nestalo. Teď můžeš jít.“ Leila se rychle uklonila a obrátila k odchodu. „Přejete si, abych zítra zase pomáhala vaší paní?“

Johanna už chtěla říci ano. Její manžel ji svou odpovědí předběhl. „To není nutné. Tvé úkoly převezme některá žena z MacBainů.“

Leila vyběhla ze síně. Johannu jednání jejího manžela pohoršilo. Nacpala do vázy další kytici a kroutila přitom hlavou.

„Zranil jsi její city, pane.“

„Její city ji nezabijí,“ odsekl. „Co tím míníš?“

„Pojď, Dumfriesi. Je načase podívat se ven.“

Johanna upravila květiny ve váze a pak spěchala, aby zabránila svému muži v odchodu. Zastavila se na krok od něho.

Rukama si podepřela boky a zaklonila hlavu, takže se mu mohla podívat do očí.

Jeho žena si už nepočínala ustrašeně. Svatá pravda, v očích jí plál oheň. Gabriela tak potěšila kuráž, kterou jeho žena projevila, že by se byl nejraději zasmál.

Místo toho se zamračil. „Pochybuješ o mých důvodech?“

„Myslím, že ano, pane.“

„To nesmíš.“

Změnila svou taktiku. „Smím projevit své mínění,“ připomněla mu. „A podle mého názoru jsi Leilu uvedl do rozpaků svými výtkami.“

„Ona to přežije,“ vyštěkl.

Bylo to těžké, ale ona neuhnula svým hněvivým pohledem.

„Dobrá manželka by tu záležitost možná nechala být,“ zašeptala.

„Ano, to by udělala.“

Povzdechla si. „Pak zřejmě nejsem příliš dobrá manželka, Gabrieli. Pořád chci vědět, co Leila provedla, že tě tak rozzlobila.“

„Zatraceně, způsobila skoro smrt mého vojáka.“

„Opravdu?“

„Ano.“

„Ale určitě to neměla v úmyslu,“ bránila ji.

Naklonil se k ní, takže jeho tvář byla sotva pár palců od její.

„Je to Calumova vina. Zdá se, že vzbudil svým zraněním tvůj soucit. Nedával pozor na to, co dělá.“

Napřímila se. „Narážíš na tu malou nehodu, ke které došlo, když jsem se kdysi náhodou dostala mezi vojáky při výcviku, muži?“

„Ano.“

„Je od tebe neomalené to připomínat,“ prohlásila. Nezdálo se, že ho zajímá, jestli byl neomalený, nebo ne. „Zůstat naživu je důležitější než zranit něčí city,“ zamumlal.

„To je pravda,“ připustila.

Dumfries je přerušil hlasitým zaštěkáním. Gabriel se otočil, zavolal na zvíře a opustil místnost, aniž své ženě věnoval jediný pohled.

Johanna přemýšlela o jejich rozhovoru celý zbytek odpoledne. Věděla, že by asi neměla zasahovat do manželových rozhodnutí týkajících se příslušníků jeho klanu. Ale něco takového nedokázala. Za několik měsíců po svatbě vzrostla její náklonnost jak ke Calumovi, tak i k Leile.

Ve skutečnosti byla překvapena svým vlastním chováním. V minulosti se naučila nevytvářet si žádné vazby, protože zájem o jiné způsoboval starosti a její první manžel by měl proti ní další zbraň. Její náklonnost ke služebnictvu je vystavovala nebezpečí. První Johanninou lekcí byla Chelsea. Byla to kuchařova pomocnice, velmi laskavé děvče, stejně staré jako Johanna. Raulf věděl, že Johanna ráda pomáhá v kuchyni. Zmínila se mu, že ráda pobývá v Chelseině blízkosti, protože dívka je velmi bystrá a nalézá potěšení ve všem, co dělá.

Jednoho rána Chelsea rozbila vejce. Kuchař ohlásil škodu Raulfovi. Téhož dne odpoledne zlomil Chelsei nohu. Biskup Hallwick prohlásil, že trest za tak mrzký čin je odpovídajícím pokáním.

Nicméně tady byly věci rozdílné jako noc a den. Tady mohla mít přátele a nemusela se obávat o jejich bezpečnost.

U večeře se k nim přidal otec MacKechnie. Vypadal unaveně

po své cestě do Nížiny a zpátky, ale měl plno nových zpráv o posledních událostech v Anglii, o které se chtěl podělit.

Vojáci mluvili všichni najednou a jen s obtížemi bylo možné slyšet, co říká kněz.

„Papež Innocent se určitě chystá vyobcovat krále Jana,“ oznámil otec MacKechnie téměř křikem, aby ho všichni slyšeli.

„Země se brzy ocitne pod klatbou.“

„Co učinil, že si zasloužil tak tvrdé zacházení?“ zeptala se Johanna.

„Jan byl rozhodnut, že dosadí na místo canterburského arcibiskupa vlastního člověka. Náš papež nechtěl připustit takové vměšování. Oznámil svůj návrh, člověka, který žil již dlouho v Římě, jak jsem rozuměl; a Jan, rozzuřen tím rozhodnutím, dal příkaz nevpustit toho muže do Anglie.“

Jeden z Maclaurinových vojáků udělal rychlé žertovné gesto, které řádně rozveselilo ostatní vojáky. Johanna musela počkat, dokud výbuch smíchu od vedlejšího stolu neustal, než mohla promluvit.

„Co se stane, jestliže je země dána do klatby?“

„Všichni budou trpět. Většina kněží bude muset opustit Anglii. Nebudou se sloužit žádné mše, poslouchat žádné zpovědi, nebude se oddávat. Jedinou svátostí, kterou papež dovolí, bude křest novorozenců a poslední pomazání umírajícím, za předpokladu, že rodina nalezne kněze, který provede svátost včas. Je to politováníhodný stav věcí, lady Johanno, ale král se nezdá být příliš znepokojen těmito strašlivými okolnostmi.“

„Bude pravděpodobně vysávat církev, aby si to vynahradil,“ vyslovil úvahu Gabriel. Johanna souhlasila.

Otec MacKechnie byl zděšen takovou možností. „Budou ho spalovat plameny pekelné, jestliže se toho odváží,“ zamumlal.

„Jeho duše je už ztracena, otče.“

„To nemůžeš vědět tak jistě, děvče.“

Johanna sklopila zrak. „Ne, to opravdu nemohu vědět.“ Otec MacKechnie změnil téma. „Princ Artuš je mrtev,“

oznámil. „Soudí se, že zemřel před čtyřmi lety o Velikonocích.“ Otec MacKechnie se odmlčel. „Říká se, že princ byl zavražděn.“

Gabriel teď sledoval Johannu. Všiml si, že její pleť zbledla jako křída.

„Pravděpodobně byl zavražděn,“ řekl Calum.

„Ano, ale otázka, která znepokojuje barony, je…“

„Kdo ho zabil,“ doplnil Calum.

„Na mou věru,“ souhlasil kněz.

„Kdo připadá v úvahu?“ otázal se Gabriel.

„Většina baronů věří, že to má na svědomí král Jan. On samozřejmě popírá, že by mu bylo o osudu jeho synovce cokoliv známo.“

„Král je jediným člověkem, který má silný motiv,“ řekl Calum.

„Snad,“ souhlasil otec MacKechnie.

„Připijme si na úspěšnou denní práci.“

Ta slova pronesl Keith. Všichni vojáci Maclaurinů vstali s poháry v rukou. Za nimi následovali MacBainové. Setkali se mezi stoly, udeřili poháry o sebe a vypili zbytek tmavého piva. Většina piva však vystříkla na podlahu.

Johanna se omluvila od stolu. Vydala se nahoru do pokoje, aby sebrala svou brašnu s napůl hotovou tapisérií, jehlu a přízi a pak se vrátila do síně. Usadila se do jednoho z křesel a dala se do práce.

Sotva protáhla režným plátnem první steh, byla vyzvána, aby se přemístila.

„Sedíte v křesle MacBainů, paní,“ oznámil jí Keith. Stál před Johannou s rukama založenýma za zády. Tři další vojáci Maclaurinů stáli za svým velitelem. Tyčili se ve světle a zdálo se, že všichni jsou hrozivě zaujati tím, co zřejmě považovali za vážný prohřešek.

Povzdechla si. „Záleží na tom, kde sedím, Keithe?“

„Ano, paní. Dnes nosíte barvy Maclaurinů. Měla byste tedy sedět i v křesle čalouněném jejich barvami.“

Tři vojáci, obklopující svého velitele, okamžitě přikývli. Nevěděla, jestli se má smát naježeně, vyhlížejícím vojákům,

nebo na ně začít křičet. Ve skupině zavládlo ticho, když vyčkávali, jak se jejich paní zachová.

„Nechte ji sedět, kde chce,“ vykřikl nějaký MacBainův voják. Johanně připadala celá situace směšná. Vrhla pohled za vojáky, aby se podívala na svého manžela, očekávajíc jeho podporu.

Gabriel ji sledoval, ale neprojevil žádnou reakci. Nechává rozhodnutí na ní, usoudila.

Rozhodla se uklidnit Maclauriny. Byl konec konců ještě pořád čtvrtek. „Děkuji ti za upozornění, Keithe, a za tvoji trpělivost.“ Pokoušela se, aby to znělo upřímně. Ale přesto se nemohla zbavit náznaku smíchu v hlase. Muži ustoupili, když se zvedla. Jeden z nich se sklonil, aby jí podal brašnu se šitím.

Johanna přešla ke druhé straně krbu a usadila se do křeslo Maclaurinů. Upravila si roucho, urovnala na něm záhyby, pak znovu zvedla svoji tapisérii a vrátila se k práci.

Hlavu měla skloněnou nad vyšíváním. Předstírala usilovné soustředění, protože Maclaurinové ji stále sledovali. Když uslyšela několikeré zamručení, pomyslela si, že to je trochu neomalené projevení souhlasu, a musela se kousnout do rtu, aby se nerozesmála.

Otec MacKechnie zůstal s Gabrielem po celý zbytek večera. Zásoboval zemana nejnovějšími historkami o okolních klanech. Jejich rozmluva Johannu upoutala. Tématem byly dlouholeté sváry a zdálo se jí, že každý klan na Vysočině žije v trvalém sporu s jiným klanem. Příčiny jejich válek, které kněz uváděl, ji udivovaly ještě víc. Proč sebemenší náznak urážky nebo malá roztržka tak provokuje jejich letoru? Zdálo se, že záminkou pro vypovězení boje může být i pouhé kýchnutí.

„Muži z Vysočiny mají rádi boj, nemám pravdu, otče?“ Johanna ani nezvedla oči od své tapisérie, když vyslovila svou otázku.

Otec MacKechnie vyčkal, dokud síň neopustili vojáci Maclaurinů, než jí odpověděl. Johanna byla ráda, že ti muži odešli. Byli tak hluční a tak divocí, že v jejich přítomnosti bylo obtížné mluvit o čemkoliv, aniž by je musela překřikovat.

Bylo nádherné ticho, když ti muži opustili síň. Nikdo z nich se neobtěžoval uklonit se své paní. Pokusila se nebrat to jako prohřešek, protože alespoň jejímu muži projevili poctu patřičnou úklonou.

Opakovala knězi svou otázku. „Ovšem, rádi bojují,“ souhlasil otec MacKechnie.

„A proč je tomu tak, co myslíte?“

„Je to považováno za chvályhodné,“ vysvětlil kněz.

Johanna vynechala steh, zamračila se a začala napravovat chybu. Stále upírala oči na svou práci, když se ptala manžela, zda souhlasí s knězovým názorem.

„Ano, je to chvályhodné,“ řekl Gabriel.

Usoudila, že je to hloupý názor. „Otloukat si hlavy je považováno za zásluhu? Nedovedu si představit proč, pane.“ Gabriel se usmál. Johannina volba slov spolu s jejím rozhořčeným tónem hlasu ho pobavila.

„Boj dovoluje mužům z Vysočiny ukázat vlastnosti, které nejvíc obdivují, děvče,“ vysvětloval kněz. „Odvahu, oddanost svému veliteli a vytrvalost.“

„Žádný válečník si nepřeje zemřít v posteli,“ přerušil ho Gabriel.

„Považují to za hřích,“ dodal kněz.

Upustila jehlu a hleděla na oba muže. Byla přesvědčena, že si z ní tropí žerty. Oba se však tvářili vážně. Stále nebyla přesvědčena.

„Jaký hřích by to měl být?“ zeptala se se zjevným podezřením.

„Neobratnost,“ řekl Gabriel.

Téměř si odfrkla. Včas se zarazila. „Musíte mě považovat za naivní, když si myslíte, že takové povídačce uvěřím,“ vyrazila.

„Ano, Johanno, jsi naivní, ale my nežertujeme. My opravdu považujeme za hřích zemřít v posteli.“

Zavrtěla hlavou, aby věděl, že nemůže uvěřit takovému nesmyslu, a pak se vrátila k vyšívání. Kněz pokračoval ve svém vyprávění. Gabriel mu sotva věnoval pozornost. Jeho pohled se neustále stáčel k manželce.

Okouzlovala ho. V hrudi se mu rozlila taková spokojenost, jakou nikdy předtím nepoznal. Když byl ještě velmi mladý a bláhový a úplně sám, usínal každou noc s myšlenkami na svoji budoucnost. Snil o rodině, kterou bude jednou mít. Žena a děti budou patřit jenom jemu a všichni budou samozřejmě žít v jeho sídle. Gabriel si často představoval svou ženu, jak sedí u krbu a zabývá se nějakou ženskou prací… například vyšíváním.

Takové představy doslova očarovaly jeho mysl, když se jako malý chlapec bránil, aby ho přemohla drsná skutečnost jeho prázdného života. Ty představy mu pomáhaly přežít.

Ano, tehdy byl zoufale mladý a citlivý. Čas a výcvik ho však zocelil a on vyrostl z potřeby takových bláznivých snů. Už necítil potřebu někam patřit. Naučil se spoléhat pouze na sebe. Sny jsou jen pro slabochy. Ano, pomyslel si, byl teď dost silný a na své sny zcela zapomněl.

Až dodnes. Při pohledu na jeho ženu se mu vzpomínky vrátily. Skutečnost je mnohem lepší než představy, pomyslel si

Gabriel. Nikdy si nemyslel, že jeho manželka bude tak krásná jako Johanna. Nikdy netušil, že bude cítit takovou radost a že bude mít tak silnou potřebu ji chránit.

Johanna náhodou zvedla oči a zachytila manželův pohled.

Zdálo se, že jeho pohled prochází skrz ni a on přemýšlí o něčem důležitém. Ano, jistě myslí na nějaké trápení, pomyslela si, protože jeho tvář se chmuřila čím dál víc.

„Dal bych si slzu uisgebreathy“ prohlásil otec MacKechnie.

„Pak už se budu jen těšit na postel. Bože, jak jsem dnes unavený.“ Johanna ihned vstala, aby knězi posloužila. Z police u stěny za Gabrielem vyňala džbán plný pálenky z Vysočiny. Přinesla ho ke stolu a naplnila duchovnímu jeho pohár.

Pak se otočila, aby posloužila svému muži. Gabriel odmítl nápoj zavrtěním hlavy.

Otec MacKechnie se dlouze napil a okamžitě se zašklebil.

„Vsadím se, že není starší než týden,“ posteskl si. „Chutná jak kyselá břečka.“

Gabriel se usmál. „Budete si muset postěžovat Auggiemu. Ten nápoj pochází z jeho kotle.“

Johanninu zvědavost zaujala poznámka o stáří nápoje. „Je důležité, jak dlouho nápoj leží?“

„On dozrává, děvče,“ opravil ji kněz. „Neleží. A je to tak, je to důležité. Čím starší, tím lepší, říkají někteří znalci.“

„Jak dlouho?“ chtěla vědět.

„Nu, tak asi deset dvanáct let v dubových sudech,“ uvažoval otec MacKechnie. „Potřebuje to ovšem trpělivého člověka, který by vydržel a nezačal ochutnávat.“

„Pak je nápoj cennější?“

Johanna odložila džbánek na stůl. Postavila se vedle manžela a čekala, až kněz dopije a odpoví jí.

Položila Gabrielovi ruku na rameno. Její pohled mířil na kněze

a Gabriel pochyboval, že si je vůbec vědoma toho, že se ho dotýká. Podvědomý projev náklonnosti ho značně potěšil, protože to byl důkaz, že se už úplně zbavila strachu z něho. A to, usoudil, je důležitý krok. Chtěl si získat její důvěru. Ach, pomyslel si, požadoval, aby mu dala svoji důvěru, ale hned po tom panovačném příkazu si uvědomil, že si důvěru musí napřed získat. Gabriel byl přesvědčen, že je trpělivý muž. Dovedl čekat. Za čas si uvědomí svoji šťastnou volbu a ocení jeho ochranu. Naučí se mu věřit a s důvěrou nastoupí oddanost.

Muž nemůže žádat od své ženy víc.

Kněz ho vytrhl z jeho myšlenek, když řekl: „Takový nápoj je velmi vzácný, jestliže má možnost dozrát. Muži jsou schopni pro čistou uisgebreathu i zabíjet. Muži z Vysočiny, víte, berou to pití vážně. To je důvod, proč nápoji říkají živá voda, děvče.“

„Bylo by možné vyměnit takovou pálenku za potraviny, kdyby se nabízela na trhu?“

„Johanno, proč tě takové věci zajímají?“ zeptal se Gabriel. Pokrčila rameny. Nechtěla mu říci o sudech zlaté tekutiny, o kterých se jí zmínil Auggie. K tomu by musela nejprve získat svolení svého přítele. Také se chtěla sama přesvědčit, že ty sudy v jeskyni jsou. Kromě toho by to bylo pro Gabriela pěkné překvapení; a pokud by jejich cena byla tak vysoká, jak si Johanna představovala, její manžel by měl co nabídnout za potraviny.

„Otče, poctil byste nás tím, že byste přijal pro dnešní noc jeden z horních pokojů?“ zeptala se Johanna.

Kněz obrátil pohled k zemanovi. Čekal na něho, že potvrdí její pozvání.

„Je tam pohodlná postel, otče,“ podotkl Gabriel.

Otec MacKechnie se usmál. „Bude pro mne potěšením strávit u vás noc,“ řekl. „Jsi velmi pohostinný, když mi nabízíš svůj dům.“ Otec MacKechnie vstal, uklonil se zemanovi a pak odešel posbírat si svá zavazadla. Johanna se vrátila zpátky ke svému křeslu, sebrala tapisérii a jehlu a uložila je do brašny. Gabriel na ni čekal u vchodu.

„Můžeš si nechat své vyšívání tady na křesle, ženo. Nikdo se ho nedotkne.“

Dumfries se vrátil do síně, na své cestě ke schodům prošel kolem Johanny a zavrčel na ni. Pohladila psa, než pokračovala v cestě.

Gabriel ji následoval po schodech.

Když připravovala lože, zdálo se, že je zabrána do svých myšlenek. Přidala poleno do krbu, pak se naklonila k římse krbu a dívala se na ni.

„Na co myslíš?“

„Na všechno možné.“

„To není žádná odpověď, Johanno.“

„Trochu jsem přemýšlela o životě tady.“

„Ten přechod jsi zvládla bez větších obtíží,“ poznamenal.

„Měla bys být šťastná.“

Johanna si uvázala pásek svého nočního roucha a obrátila se k manželovi. „Nebylo žádné přechodné období, Gabrieli.“

„Předtím jsem žila ve vězení. Byla jsem uvězněna mezi dvěma světy,“ dodala.

Její manžel se usadil na kraji postele a stáhl si boty.

„Chtěla jsem o té záležitosti mluvit už dříve,“ řekla. „Ale nebylo na to dost času.“

„A co přesně jsi mi chtěla říci?“

„Ty i všichni ostatní se ke mně chováte, jako bych tu byla jen hostem, Gabrieli. A co je horší, já sama se tak chovám.“

„Johanno, to, co říkáš, nedává žádný smysl. Neberu k sobě do postele žádné návštěvníky. Jsi moje žena, ne host.“

Obrátila oči k ohni. Byla zklamaná sama sebou. „Víš, co jsem

si uvědomila? Ve snaze chránit se jsem myslela jen na sebe. Budu muset jít zítra ke zpovědi a prosit Boha za odpuštění.“

„Nemusíš se starat o svou ochranu. Mojí povinností je, abych tě chránil.“

Usmála se navzdory svému rozladění. Gabriel vypadal uraženě.

„Ne, je i mojí povinností postarat se sama o sebe.“

Nerad slyšel takový názor. Jeho vráska byla hluboká jako

brázda. „Pokoušíš se mě záměrně dráždit náznakem, že se nemám o tebe starat?“

Rychle se ho snažila uklidnit. „Jistěže ne,“ odpověděla. „Těší mě, že se o mne staráš.“

„Teď si sama odporuješ, ženo.“

„Pokusím se ti to vysvětlit, Gabrieli. Jenom se snažím srovnat

si myšlenky. Když je někdo hladový, a kolem není nic k jídlu, nu, pak stráví den i noc slíděním, kde by našel něco k snědku. Je to pravda, muži?“

Gabriel pokrčil rameny. „Dovedu si to představit.“

„Dlouhou dobu mne stravoval strach. Žila jsem se strachem tak dlouho, až se zdálo, že mne zcela ovládl, ale teď, když jsem v bezpečí, mám čas myslet na jiné věci. Chápeš mě?“ Nerozuměl jí. Ale každopádně nerad viděl, že se mračí. „Už jsem ti říkal, že z tebe mám radost. Nemusíš mít strach.“

Byla v rozpacích. Protože byla odvrácena od manžela, mohla se bezpečně usmát. „Gabrieli, může se ti zdát zvláštní, když ti řeknu, že mě nijak nezajímá, že ti dělám radost.“

Pořádně ho to překvapilo a stejně tak pohoršilo. „Jsi moje manželka,“ připomněl jí. „Proto je tvojí povinností chtít mi dělat radost.“

Johanna si povzdechla. Věděla, že její manžel nepochopil, co se mu snaží vysvětlit. Nechtěla mu ublížit. Sotva rozuměla sama sobě.

„Nechtěla jsem tě urazit, pane.“

Znělo to upřímně. Gabriel byl spokojen. Přešel k ní a položil jí ruce kolem pasu. Pak se naklonil a políbil ji na krk. „Pojď už do postele. Chci tě, Johanno.“

„Já po tobě také toužím, Gabrieli.“

Otočila se a usmála se na manžela. Zvedl ji na pažích a uložil do postele.

Pomalu a něžně se začali milovat, a když dospěli k vyvrcholení, zůstali v objetí.

„Děláš mi radost, ženo.“ Jeho hlas byl ochraptělý rozkoší.

„Nezapomeň na svou chválu, pane, protože jsem si jista, že nastanou doby, kdy ti radost dělat nebudu.“

„To je obava, nebo proroctví?“

Naklonila se k němu na loktech a jemně ho šťouchla do krku.

„Ne, říkám ti čistou pravdu.“

Pak upoutala jeho pozornost svou otázkou ohledně plánů na zítřek. Nezvykl si probírat své plány s nikým, ale teď jí chtěl udělat

radost, a tak probíral všechny podrobnosti chystané výpravy za kořistí a hovořil o předmětech, kterých se chtěl se svými muži zmocnit.

Přísahala, že mu to již nebude vytýkat. Ale nevydržela mlčet déle než pár minut a vyrazila ze sebe proud řečí o hlavních zásadách cti. Zmínila se o božím hněvu, který vypukne soudného

dne. Gabriela však nijak neomráčily její řeči o ohni a síře pekelné. Místo toho zívl.

„Muži, je mojí povinností vést tě k dobrému, počestnému životu.“

„Proč?“

„Přece aby ses dostal do nebe.“

Rozesmál se. Vzdala to. Usnula v obavách o duši svého manžela.

KAPITOLA 10

První věcí, které si Johanna všimla, když sešla následujícího

dne dolů, byla její tapisérie. Z poloviny hotový nástěnný obraz byl roztrhán na cáry. Ale její brašna zůstala nedotčena. Pachatel právě žvýkal pruh režného plátna. Další už měl v sobě.

Dumfries věděl, že to je od něho hanebné. Pokusil se zalézt

pod jedno z křesel, když slyšel, jak na něho Johanna křičí a běží k němu. Křeslo se převrhlo na zem; Dumfries začal skučet a v tom zmatku se vynořila z přístěnku Megan.

Vytí psa znělo jako hlas démona vypuštěného z pekel. Děsivý zvuk byl tak hlasitý, až otřásal trámy. Megan se vyděsila. Přestože jí pes nevěnoval žádnou pozornost, byla mimořádně opatrná, když na zemi sbírala zbytky tapisérie.

Calum i Keith uslyšeli ten rozruch a vběhli dovnitř. Zůstali stát na horním stupni schodiště. Za nimi se objevil Gabriel. Odstrčil vojáky z cesty a zamířil dolů po schodech. Johanna sváděla s Dumfriesem těžký boj. Pes vítězil. Pokoušela se mu vytrhnout látku z tlamy. Bála se, že se zadusí pruhem plátna, který se pokoušel polknout.

„Ach Bože, Megan, co jsi to udělala s tapisérií naší paní?“

naříkal Keith, když konečně zjistil, co drží Megan v ruce. Zamračil se na ženu a kroutil hlavou.

Johanna neustávala v boji se psem a zavolala na Keitha. „Pane, myslíš si opravdu, že to má na svědomí Megan?“

Calum se rozesmál. Johanna ztratila rovnováhu a málem upadla. Gabriel ji zachytil. Zvedl ji k sobě a obrátil se ke zvířeti. Johana mu rychle zastoupila cestu a postavila se před psa.

„Gabrieli, neopovažuj se to zvíře udeřit.“

Vykřikla ten příkaz, aby přehlušila Calumův smích. Gabriel vypadal, jako by chtěl také začít křičet.

„Nemám v úmyslu ho bít. Ustup mi z cesty, ženo, a nesvírej pěsti. Nechci mu ublížit. Dumfriesi, přestaň s tím zatraceným kňučením.“

Johanna se nehýbala. Gabriel ji odstrčil z cesty, pak si klekl na jedno koleno a nutil psa, aby otevřel tlamu a pustil pruh látky. Dumfries se nechtěl nechat přesvědčit. Na protest zaštěkal, ale pak to vzdal.

Gabriel jí nedovolil, aby psa uklidnila. Vstal, chytil ji za ramena a chtěl, aby ho políbila na rozloučenou.

„Před tvými lidmi?“ zašeptala.

Přikývl. Začala se červenat. Jeho ústa se dlouhým polibkem přitiskla na její. Povzdechla si. Byla trochu roztřesená, když se odtáhl.

„Vypadáš unaveně, ženo. Měla by sis odpočinout.“ Gabriel pronesl tu poznámku už cestou ke dveřím. Běžela za ním.

„To nemůžeš myslet vážně, pane.“

„Vždycky hovořím vážně, ženo.“

„Ale vždyť jsem sotva vstala z postele. Přece nechceš říci, že bych si měla jít zase lehnout.“

„Opravdu očekávám, že budeš odpočívat,“ zavolal přes

rameno. „A vyměň si pléd, Johanno. Máš na sobě zase nesprávný.“

„Je pátek, paní,“ připomněl jí Calum.

Vydala ze sebe hlasité, nespolečenské zasupění. Megan počkala, dokud muži neodešli, a pak spěchala ke své paní. „Tak

pojďte přece dovnitř a posaďte se, lady Johanno. Nepřeceňujte své síly.“

Johanně se chtělo ječet. Potlačila to nutkání. „Pro lásku… Megan, cožpak ti připadám nemocná?“

Služebná z Maclaurinů si ji zblízka prohlédla a zavrtěla hlavou.

„Abych řekla pravdu, zdáte se mi úplně v pořádku.“

„Ty se také chystáš posadit se a odpočívat?“ zeptala se Johanna.

„Musím pracovat,“ odpověděla Megan. „Nemám čas tady sedět.“

„Ani já ne,“ zamumlala Johanna. „Je nejvyšší čas, abych se začala starat o chod domácnosti. Byla jsem zaměřená jen sama na sebe. Všechno se musí změnit. A začnu hned.“

Megan nikdy neslyšela svou paní mluvit tak rozkazovačně.

„Ale paní, váš manžel vám přikázal odpočívat.“

Johanna zavrtěla hlavou. Vysypala ze sebe řadu příkazů o drobných úkolech, které chtěla mít do soumraku hotovy, pak dala Megan svolení přivést si na pomoc další dvě služky a oznámila jí, že půjde promluvit s kuchařkou o přípravě večeře.

„Prosím, přines mi z mého pokoje luk a šípy,“ požádala Johanna. Vydala se do zadní části tvrze. „Pokud bude kuchařka v

dobré náladě, budeme mít k večeři dušeného králíka. Jsem si jistá, že bych mohla přemluvit Auggieho, aby si šel se mnou zalovit.

Vrátím se před polednem, Megan.“

„Nemůžete se vypravit na lov, paní. Váš manžel vám zakázal opustit tvrz.“

„Ne, nezakázal,“ odporovala Johanna. „On jenom navrhl, abych odpočívala. Ani jednou se nezmínil o lovu, že?“

„Ale on myslel…“

„Nepokoušej se hledat nějaký jiný význam slov svého pána. A zapomeň na své obavy. Slibuji, že se vrátím, než mě začne někdo postrádat.“

Megan zavrtěla hlavou. „Neuděláte ani deset kroků z tvrze, aniž by vás nespatřil Keith… nebo vás má dnes na starosti Calum?“

„Nejraději bych byla, kdyby si každý myslel, že je to povinnost toho druhého.“

Rychle vyšla ze dveří, obrátila se vlevo a namířila přes nádvoří k budově, kde bylo sídlo kuchyně. Představila se kuchařce a připojila omluvu, že jí trvalo tak dlouho, než se s ní přišla seznámit. Kuchařka se jmenovala Hilda. Byla to starší žena s rezavými vlasy, které už začínaly šedivět. Měla na sobě pléd

MacBainů. Zdálo se, že oceňuje Johannin zájem o své povinnosti, a vzala ji na prohlídku špižírny.

„Jestli budu mít štěstí a podaří se mi chytit několik králíků, udělala bys je dnes k večeři?“

Hilda přikývla. „Umím udělat z králíka dobré dušené,“ chlubila se. „Ale potřebovala bych jich alespoň deset, ledaže by byli pořádně vypasení. Pak by stačilo devět.“

„Tak mi popřej dobrý lov,“ zavolala Johanna. Spěchala zpátky do velké síně, vzala si od Megan luk a šípy a vyšla ven zadním vchodem.

Vydala se dlouhou cestou okolo tvrze směrem ke stájím. Sean jí nechtěl osedlat koně. Přiměla ho k tomu laskavým

přemlouváním, úsměvem a slibem, že neopustí louku. Naznačila, že má Gabrielovo svolení. Nebyla to vyložená lež, jenom menší úskok, ale přesto se cítila provinile.

Nechala připravit další klisnu pro Auggieho. Je to asi od ní troufalé předpokládat, že ji bude chtít doprovázet na vyjížďce, pomyslela si, ale nechtěla marnit čas. Pokud s ní Auggie pojede, nebude se muset vracet ke stájím. Tam by se ji mohli pokusit zadržet Keith nebo Calum.

Auggie právě mířil svou ranou doprostřed louky, když ho Johanna vyrušila.

„Nemám náladu jít lovit králíky,“ prohlásil.

„Doufala jsem, že budeš ochotnější,“ namítala Johanna. „A kdybychom lovili králíky, alespoň bys mi mohl ukázat, kde je ukryta jeskyně. Včera jsem ji nemohla najít.“

Auggie zavrtěl hlavou. „Pojedu s tebou jenom na hřeben a ukážu ti ještě jednou směr, ale to je veškerý čas, který mohu věnovat něčemu jinému než své hře.“

Auggie vylezl na koně, vzal si od Johanny otěže a vydali se na cestu.

„Chtěla bych, abys mi dovolil říci manželovi o těch sudech plných zlata,“ řekla.

„To není moje tajemství, děvče.“

„Chtěl by ses podělit o pálenku se zemanem? Mohl by ji vyměnit za nějaké potraviny.“

„Ten nápoj patří mému zemanovi. Vděčím MacBainovi za svůj

život, ale ty o tom asi nevíš. Většina MacBainů měla dobré důvody, když mu slíbila svoji věrnost. Vrátil jim jejich hrdost. Neodepřel bych mu nic, tím méně naši pálenku z Vysočiny. Nu a dokonce bych se vzdal i své hry, kdyby mě o to požádal,“ dodal s dramatickým gestem.

Auggie se zastavil na vrcholu hřebenu a ukázal na řadu stromů svažujících se po severním svahu. Řekl Johanně, aby začala počítat stromy od pokřivené borovice na úpatí kopce zpátky směrem nahoru. Byla u čísla dvanáct, když ji zastavil.

„Tam mezi těmi stromy je průchod, který hledáš,“ poučil ji.

„Dala ses tou širokou pěšinou nahoře, když jsi poprvé hledala jeskyni, nemám pravdu, děvče?“

„Ano,“ odpověděla. „Nerozmyslíš si to ještě a nepojedeš se mnou?“

Auggie znovu odmítl její pozvání. „Nechej se doprovázet mladšími vojáky, děvče. A neříkej Maclaurinům o sudech s pálenkou. Ať rozhodne náš zeman, co udělá s tím pokladem.“

„Ale Maclaurinové jsou teď částí našeho klanu, Auggie,“ přela se.

Starý MacBain si odfrkl. „Jenom nad námi ohrnují nos,“ řekl.

„Myslí si, jak nejsou skvělí, a přitom jsou hlavně nafoukaní. Nikdo z nich nebyl nikdy vyhoštěn z klanu, víš.“

„Nevím,“ odpověděla Johanna. „Bylo mi řečeno, že prosili mého muže o pomoc proti Angličanům a…“

„To je pravda,“ přerušil ji Auggie. „Jeho otec byl zeman Maclaurin. Samozřejmě nikdy neuznal svého nemanželského syna, ani když měl smrt na jazyku. Maclaurinové snadno zapomněli, že MacBain je bastard. Věděli, že má v sobě krev Maclaurinů, myslím. Ale nemají žádné pochopení pro nás ostatní.“

Johanna zavrtěla hlavou. „Vsadím se, že vojáci MacBainů bojovali po boku svého velitele během války, aby pomohli Maclaurinům.“

„Pak bys vyhrála, protože je to pravda, skutečně jsme bojovali po boku našeho zemana.“

„Cožpak Maclaurinové na to zapomněli?“

Začínala se zlobit nad přístupem Maclaurinů a pokoušela se to nedávat najevo. Auggie se usmál. „Jsi teď pobouřena kvůli

MacBainům, že ano, děvče? Sama chceš být jednou z nás.“

Jiskřičky v laskavých očích Auggieho ji rozesmály. Jeho

chvála i mínění byly pro ni důležité. Za krátký čas, co ho znala, si začala vážit jeho přátelství…a jeho rad. Auggie si udělal čas, aby jí naslouchal. Je pravda, že něčeho takového se od jiných nedočkala. Ani jí nikdy neřekl, aby odpočívala, pomyslela si.

„Tak proč se tak mračíš?“

Zavrtěla hlavou. „Jen jsem uvažovala nad svými záležitostmi,“ odpověděla.

„Zase? Přivodíš si z toho pořádné bolení hlavy, když budeš pořád přemýšlet o svém osudu. Dobrý lov, Johanno,“ dodal s kývnutím hlavy. Obrátil koně a vracel se na louku.

Johanna vyjela opačným směrem. Dostala se téměř na pěšinu, kterou jí Auggie ukázal, když na paseku vyběhl bělavý králík. Zastrčila si otěže pod levé koleno, sáhla pro šíp, vložila jej do luku a namířila na cíl. Králík klesl k zemi právě v okamžiku, když přeběhl přes pěšinu další.

Něco muselo králíky vystrašit, když opustili svůj úkryt, protože za necelých dvacet minut dostala osm pěkných vypasených a jednoho poněkud hubenějšího. Zastavila se u pramene, omyla šípy a uložila je zpátky do toulce. Králíky přivázala k sedlu.

Když se vracela domů, dostihli ji tři vojáci Maclaurinů. Byli to mladí válečníci a snad se teprve cvičili, napadlo ji, protože žádný z nich neměl na tváři ani na pažích šrámy. Dva muži byli plavovlasí. Třetí voják měl tmavé vlasy a jasně zelené oči. „Náš zeman bude nešťastný, když se doví, že jste si vyjela sama, paní,“ řekl jeden z plavovlasých vojáků. Johanna předstírala, že neslyší. Rozvázala provaz a podala králíky vojákovi.

„Zanesete je prosím kuchařce? Už na ně čeká.“

„Zajisté, paní.“

„Jak se jmenuješ, pane?“

„Niall,“ odpověděl voják. Ukázal na druhého světlovlasého muže a řekl: „To je Lindsay. A za ním Michael.“

„Těší mě, že se s vámi setkávám,“ odvětila Johanna. „A teď mě omluvte. Chtěla bych sledovat jednu stopu.“

„Proč?“ zeptal se Michael.

„Něco hledám,“ řekla Johanna, úmyslně dávajíc vojákovi jen

polovičatou odpověď. „Nebudu dlouho pryč.“

„Ví náš zeman, co máte v úmyslu?“ zeptal se Michael.

„Nevzpomínám si, jestli jsem mu o tom říkala,“ bezostyšně lhala Johanna.

Niall se otočil ke svým společníkům. „Zůstaňte s naší paní a já odvezu její kořist zpátky do tvrze.“

Johannu jejich doprovod potěšil. Začala se věnovat svému záměru a vydala se na cestu přes les. Pěšina se úžila a postupně stále víc zarůstala křovím, které jí zatarasovalo cestu. Větvemi stromů, klenoucími se nad ní jako bujný zelený baldachýn, prosvítaly sluneční paprsky. Mladí vojáci se usmívali, když šeptala slova chvály na krásu, která je obklopovala.

„Tady nejsme v kostele, paní,“ volal Michael. „Tady nemusíte mluvit potichu.“

„A co to je, po čem pátráte?“ zeptal se Lindsay.

„Jeskyně,“ odpověděla Johanna.

Pěšina se rozdělovala do dvou směrů, Johanna stočila koně doleva a přikázala vojákům, aby se vydali druhým směrem. Ani jeden z nich se však od ní nehnul.

„Pak prosím označte toto místo, a až se budeme vracet, prozkoumáme druhou stezku.“

Stáhla si stuhu, která svazovala její cop, a podala ji Michaelovi. Voják právě upevňoval modrou stuhu na jednu ze sklánějících se větví, když Johannina klisna zneklidněla. Napřímila uši, hlasitě zafrkala a uskočila na okraj pěšiny. Johanna přitáhla uzdu a tišila klisnu.

„Něco ji polekalo,“ podotkla. Ohlédla se, aby se podívala, co její klisnu vyděsilo. Pak se i Michaelův kůň postavil na zadní.

„Měli bychom se vrátit na paseku,“ navrhl Lindsay. Usilovně se snažil svého koně uklidnit.

Johanna s tím návrhem souhlasila. Pobídla stiskem kolen Rachel a pokusila se koně obrátit.

Rachel se najednou vzepjala. Johanna měla sotva čas sklonit hlavu, když se její klisna začala prodírat houštinou. Nebylo ji možné uklidnit. Johanna měla plné ruce práce s krocením koně a zároveň se musela chránit před větvemi.

Nedovedla si představit, co způsobilo ten náhlý zmatek. Jeden

z vojáků na ni vykřikl. Nerozuměla mu však. Rachel zahnula doleva a pokračovala v cestě, už v plném cvalu. Uslyšela další výkřik, ohlédla se, ale vojáky neviděla. Zkusila se ohlédnout ještě jednou a ruku vztáhla před sebe, aby se vyhnula další větvi. Ale nebyla schopna překážku odstranit. Najednou doslova vylétla ze sedla. Otočila se ve vzduchu a přistála na zemi u listnatého keře. Měla vyražený dech. Tiše zaúpěla a posadila se. Větve keře se zpod její nohy uvolnily a švihly ji do obličeje. Tiše zaklela a zvedla se. Pokoušela se třít si naražené místo na zádech.

Pořád očekávala, že za ní přijedou Lindsay a Michael. Její

klisna nebyla nikde v dohledu. Les byl teď tichý, až tajuplný, a tak předpokládala, že se vojáci vydali jiným směrem. Snad se snažili pronásledovat jejího koně. Měla by asi počkat, dokud nechytí Rachel a neuvědomí si, že jejich paní zmizela. Pak se určitě vydají zpátky hledat ji.

Johanna sebrala svůj luk a šípy a přešla k nízkému kameni, aby tam na vojáky počkala. Zatuchlá vůně rašeliny a borového jehličí naplňovala vzduch. Johanna čekala dlouhou chvíli, než se rozhodla vrátit se na paseku. Nebyla si jistá, kudy se má dát, protože její kůň několikrát během svého úprku změnil směr.

„Asi budu chodit celý den dokola,“ mumlala si Johanna.

Gabriel bude zuřit. Neměla ho podvádět, pomyslela si. Nebylo bezpečné toulat se lesem, zvláště když se tu mohla prohánět divoká zvěř.

Vložila šíp do luku, jenom tak pro jistotu, a vydala se na cestu.

O dobrých patnáct minut později si uvědomila, že je na stejném místě, odkud vyšla. Pak si ale všimla, že kámen před ní je mnohem větší než ten, na kterém seděla. Věřila, že konečně našla správný směr, a vydala se dál.

Jeskyni našla úplnou náhodou. Zastavila se před dalším

velikým balvanem, který jí stál v cestě, a pokoušela se rozhodnout, jestli se má vydat vpravo, nebo vlevo. Otvor po její levici byl stejně velký jako ona. Na obou stranách ho lemovaly vysoké, štíhlé stromy.

Johanna byla tak vzrušená, že zapomněla na všechno. Doslova vběhla dovnitř. Chodbu osvětlovaly sluneční paprsky prorážející mezi prasklinami ve stropě. Když se dostala na konec cestičky,

dutina se otevírala do rozlehlé jeskyně veliké jako síň v jejich tvrzi. Nalevo vystupovaly úzké kamenné stupně, které připomínaly zborcené schody. Napravo uviděla sudy. Bylo jich asi dvacet, možná i víc. Náčelníci, kteří je sem ukryli, je uložili na bok. Jejich dna se opírala o skálu. Sudy tvořily pyramidu, která dosahovala až do stropu jeskyně. Čas dubové dřevo nepoškodil. V jeskyni bylo docela sucho.

Johanna byla nálezem uchvácena. Nejraději by se rozběhla do tvrze a naléhala na Gabriela, aby se sem vydal s ní a uviděl ten poklad.

Bude muset počkat, až se její manžel vrátí z lovu, uvědomila si. Pak si povzdechla. „Označuj vše správným jménem, Gabrieli,“ zamumlala si. Nebyl na lovu. Vydal se na loupežnou výpravu. Ano, dnes měli v úmyslu krást, pomyslela si, ale určitě naposledy, protože ať se děje co se děje, ona ho naučí umění výměnného obchodu.

Ano, měla v úmyslu zachránit jeho duši, ať chce nebo nechce. Johanna vyšla ven z jeskyně, aby počkala na vojáky. Přešla k balvanu a vylezla nahoru. Opřela se o kmen obrovské borovice, složila ruce křížem a čekala.

Vojákům to trvalo nějak dlouho. Uplynula dobrá hodina, než jí došla trpělivost. Rozhodla se, že se pokusí cestu domů nalézt sama.

Johanna se odlepila od stromu, upravila si na rameni luk a právě se chystala seskočit dolů z balvanu, když uslyšela z křovin

přímo před sebou zavrčení. Strnula. Hluk neustával. Děsivý zvuk jí připomínal Dumfriese, ale věděla, že to nemůže být Gabrielův pes. Byl přece v tvrzi. Ten hluk musel vydávat vlk.

Pak uviděla proti sobě oči. Byly žluté. Johanna zadržela výkřik. Můj Bože, tak se jí chtělo křičet! Chtěla také utíkat, ale toho se neodvážila.

Přes malou mýtinku se blížil další šelestivý zvuk…a s ním

další pár temných žlutých očí zírajících na ni. Všude kolem ní se ozývalo vrčení. Také za sebou vytušila pohyb a poznala, že vlci jsou všude okolo.

Vůbec netušila, kolik vlků, čekajících na kořist, tam je. Nedělala paniku. Neměla čas na nějaké lehkovážnosti.

Pak u sebe objevila zvláštní dovednost. Uměla se vznést. Svatá

pravda, najednou se ocitla ve větvích stromu. Vůbec přece neuměla šplhat! Dostala se skoro do bezpečí, když jeden vychytralý vlk chňapl po lemu jejího plédu. Zuřivě ji táhl zpátky. Jeho čelisti pevně svíraly látku, hlavou trhal usilovně sem a tam. Johanna seděla na větvi, jednou rukou si přidržovala toulec se šípy, aby jí nevypadly na zem, a druhou rukou se tiskla ke stromu. Byla to ošemetná poloha. Její nohy byly sotva pár palců od vlčích zubů.

Neodvážila se pohlédnout dolů. Nohama pevně svírala větev a pokoušela se uvolnit pás, který spínal její pléd. Trvalo jí to dlouho, a když se jí to konečně podařilo, pustila látku dolů vlkům.

Byla volná. Vylezla ještě výš, úpěla námahou, a když už byla tak vysoko, aby se mohla cítit v bezpečí, usadila se na rozsoše větve a kmene stromu.

Konečně sebrala dost odvahy a pohlédla dolů. Měla pocit, že jí srdce pokleslo až do žaludku. Můj Bože, pod ní bylo alespoň šest vlků. Obklopili strom, vrčeli a chňapali nahoru po stromě. Byl mezi nimi jeden, snad jejich vůdce, vedle kterého by vypadal Dumfries jako štěně. Kroutila hlavou, jako by nechtěla věřit tomu, co viděla. Vlci se tak vysoko nedostanou. Či snad ano?

Vlci se přece nedovedou vyšplhat na strom… nebo by to dokázali? Obrovský vlk neustále dorážel na kmen stromu. Myslela si, že je to od něho pořádný nesmysl. Další dva vlci trhali její pléd na kusy. Zdáli se být pěkně zuřiví.

Nevypadalo to, že by se jim chtělo odtud pryč. Johanna se dlouho trápila nad svým postavením. Když se konečně uklidnila a uvědomila si, že je opravdu v bezpečí, začala mít starosti o Michaela a Lindsaye. Nechtěla, aby vjeli do houfu vlků, a nevěděla, jestli by ty bestie utekly, kdyby slyšely dusot koní. Ano, každopádně to byly pořádné šelmy a nevypadaly, že by se něčeho nebo někoho zalekly.

Johanninu pozornost najednou upoutal pohyb po její levici. Jeden vlk vylezl na kamenitý otvor do jeskyně. Zvíře vypadalo, jako by se chystalo skočit na ni. Johanna netušila, jestli je vlk schopen doskočit na takovou vzdálenost, nebo ne. Ale nechtěla čekat, až se o to pokusí. Stáhla z ramene luk, vytáhla šíp, pak se trochu posunula dopředu a zamířila.

Šíp pronikl vlkovi okem. Zvíře kleslo k zemi a zůstalo ležet

sotva stopu od ostatních. Okamžitě se na ně zaměřili.

V příštích asi dvaceti minutách Johanna zabila ještě tři další. Slyšela, že vlci jsou chytrá zvířata. Tihle nebyli. Byli bezpečni před jejími šípy, dokud zůstali dole, protože větve jí bránily ve výhledu na cíl, ale pak jeden po druhém začali lézt na skálu a pokoušeli se skočit na strom. Jsou dost nechápaví, pomyslela si, když čtvrtý vlk následoval své mrtvé druhy.

Prsty ji už bolely od držení šípu na tětivě luku. Chtěla teď dostat na mušku toho obrovitého vlka. Myslela si, že to asi bude ten, který potrhal Dumfriese. Nevěděla, co ji přivedlo na tu

myšlenku. Možná to byla zaschlá černá krev na jeho tesácích, když je na ni vycenil. Vypadal spíš jako démon než jako zvíře.

Nespouštěl z ní oči. Byla to skutečně ďábelská bestie. Johanna se otřásla odporem a strachem.

„To jsi ty, kterému říkají Miláček, že?“

Samozřejmě že nečekala na odpověď. Začala uvažovat, jestli jí ta strastiplná situace nepomátla mysl. Vždyť už hovoří s běsy. Povzdechla si sama nad sebou.

Proč ten vlk neodejde? A kde proboha jsou Michael a Lindsay! Přece na ni nezapomněli, nebo ano?

Johanna nevěřila, že by mohla zažít ještě něco horšího.

Mýlila se. Nepočítala s deštěm. Byla příliš zaneprázdněná, než aby si všimla, že se slunce schovalo, a jen Bůh věděl, že neměla čas pohlédnout na oblohu a všimnout si dešťových mraků.

Věnovala veškerý zájem své ochraně před vlky a neměla čas myslet na cokoliv dalšího. Nedá se nic dělat, pomyslela si napřed. I kdyby zpozorovala blížící se bouřku předem, nic by se nezměnilo. Stejně ji promočí.

Blesky začaly křižovat oblohu. Z oblohy se hrnuly přívaly

deště. Větve navlhly a začaly klouzat, jako kdyby je pokrýval tuk, a ne voda. Johanna se sotva držela stromu. Bála se změnit svou polohu, měla strach, že sklouzne dolů.

Bestie stále čekala u paty stromu. Johanniny ruce se třásly vysílením. V prstech měla křeč.

Vtom uslyšela, že někdo volá její jméno. Zašeptala modlitbu díků Stvořiteli, než se ozvala. Podivné, ale zdálo se jí, že slyší manželův hlas. To není možné, pomyslela si. Je přece na lovu.

Dusot blížících se kopyt konečně přiměl vlka k útěku. Johanna byla připravená. Jakmile se temná skvrna hnula od stromu, napjala luk. Skoro minula. Mířila na střed těla, ale trefila se do zadní části. Vlk zděšeně zavyl a otočil se k ní. Johanna chtěla rychle zbavit vlka trápení. Vytáhla z toulce další šíp, napjala luk a znovu zamířila.

Neměla žádnou zálibu v zabíjení. I když vypadal jako ďábel vypuštěný z pekel, byl přece i vlk jedním z božích tvorů. Sloužil svému účelu víc než ona sama, tak jí to alespoň bylo řečeno, a přestože neměla ani tušení jakému, cítila vinu.

Po pěšině v oblouku přijížděli vojáci MacBainů, právě když Johannin šíp prolétl vzduchem a zabil vlka. Zvíře se zvedlo a zvrátilo dozadu, pak se zhroutilo na zem před koni vojáků. Johanna se opřela o kmen stromu a upustila luk.

Svírala a zase roztahovala prsty, aby se zbavila křeče. Najednou pocítila nevolnost. Zhluboka se nadechla a pohlédla zpoza větve na vojáky dole.

Jakmile se jí vrátila trocha síly, měla chuť pořádně jim vyčinit za to, že ji nechali tak dlouho čekat. Pak, poté co jí přednesli své

omluvy, chtěla je začít úpěnlivě prosit, aby se o té ostudné příhodě nezmiňovali svému zemanovi. Bože, musí přinutit každého vojáka, aby jí to slíbil.

„Jste v pořádku, paní?“

Neviděla vojákovi do obličeje. Podle hlasu však poznala Caluma.

„Ano, Calume,“ zavolala. „Jsem úplně v pořádku.“

„Neříká to, jako by byla úplně v pořádku,“ řekl Keith. Téměř křikem dodal: „Zabila jste našeho Miláčka.“

Hlas velitele Maclaurinů zněl ohromeně. Johanna měla pocit,

že jim to musí vysvětlit. Nechtěla, aby si někdo z vojáků myslel, že pociťuje potěšení ze záměrného zabíjení těch zvířat.

„To všechno je úplně jinak,“ zakřičela.

„Vy jste je nezabila?“

„Vypadá to na její šípy,“ ozval se Keith.

„Nechtěli odejít, pane. Musela jsem je zabít. Prosím, neříkejte to nikomu, zvláště ne našemu zemanovi. Má jiné starosti než se trápit takovou bezvýznamnou událostí.“

„Ale paní…“

„Calume, neodporuj mi. Nemám náladu na zdvořilosti. Měla jsem úmorné ráno. Dej mi slovo, že neprozradíš moje tajemství.“ Johannina sukně se zachytila o větev. Zatímco se ji snažila uvolnit, čekala, že jí vojáci dají svůj slib. Nechtěla sestoupit ze svého místa nahoře, dokud to neudělají.

Gabriel bude zuřit. Jen pomyšlení na jeho reakci jí nahánělo husí kůži.

Muži se stále neozývali. „Je pomalu čas se jich zeptat,“ zamumlala si pro sebe.

Calum se začal smát. Netrvalo jí dlouho a zjistila proč. Gabriel už o všem věděl. „Tak pojď dolů. Okamžitě.“

Zuřivost v hlase jejího manžela ji téměř setřásla ze stromu. Johanna se ušklíbla. Opřela se znovu o větev a doufala, že se skryje před manželem…a jeho spravedlivým hněvem. Brzy si uvědomila, jak je to dětinské, s kletbou na rtech se naklonila a pohlédla dolů.

Hned toho však začala litovat. Přímo pod sebou spatřila Gabriela. Díval se na ni. Jeho ruce spočívaly na hrušce sedla a zdálo se, že se zlobí jen nepatrně.

Věděla ale své. Její manžel nebyl schopen ovládnout svůj hlas. Hrubě zařval svůj příkaz.

Jeho kůň stál mezi Keithem a Calumem. Johanna pustila větev

a opřela se znovu o kmen stromu. Cítila, jak jí tvář rudne rozpaky. Gabriel byl dole po celou tu dobu, kdy naléhala na jeho vojáky, aby mu nic neříkali.

Teď by bylo na místě nějaké vysvětlení, pomyslela si, a kdyby měla dost času, určitě by přišla na něco hodnověrného. Johanna se rozhodla, že se nepohne, dokud něco nevymyslí.

Gabriel musel vynaložit veškeré své úsilí, aby udržel svůj hněv na uzdě. Ještě jednou pohlédl dolů k zemi a spočítal mrtvé vlky,

jen aby se ujistil, že ho nešálí zrak. Pak se opět podíval na Johannu. Nehýbala se, aby splnila jeho příkaz. Strach z vlků ještě nepominul. Dole stál ještě jeden a byl připraven se na ni vrhnout.

„Johanno, pojď dolů.“

Jeho nevrlý tón hlasu se jí nelíbil. Chtěla mu to také říci, ale nevěřila, že by ho moc zajímal její názor. Pomyslela si, že bude lepší začít ho uklidňovat.

Naneštěstí jí nohy vypověděly poslušnost. Svírala stehny větev tak dlouho, až se zdálo, že se změnily v rosol, když se pokoušela slézt dolů ze stromu.

Nakonec se musel Gabriel vydat nahoru za ní a pomoci jí. Musel jí odtrhnout ruce od stromu.

Položil si její ruce kolem krku, pak ji začal táhnout dolů.

Jednou rukou ji držel kolem pasu, druhou se přidržoval větví, aby nesklouzli.

Dlouhou chvíli se nepohnul. Johanna si neuvědomila, jak jí je zima, dokud ji nezačalo zahřívat teplo jeho těla. Roztřásla se. Všimla si, že i on se třese. Že by snad zuřil tak, až jím začal lomcovat vztek?

„Gabrieli?“

Strach, který slyšel v jejím hlasu, ho ničil. „Měla by ses mě už konečně přestat bát, zatraceně,“ řekl jí tichým hněvivým šepotem.

„Svatá pravda, nejraději bych ti nacpal trochu rozumu do hlavy, ale v nejmenším ti neublížím.“

Jeho výtky ji zasáhly. Neudělala přece nic takového, co by

mělo způsobit jeho znechucení…kromě toto, že snad neposlechla jeho podivný příkaz, aby odpočívala. Ano, pomyslela si, brala na lehkou váhu jeho slova.

„Já už jsem se tě přece přestala bát, hrome,“ zamumlala u jeho krku. Pak si povzdechla. Gabriel měl velice rád upřímnost a uvědomila si, že jen podráždí jeho hněv, když mu teď neřekne úplnou pravdu.

Její muž vypadal, jako by chtěl někoho uškrtit. „Většinou se tě nebojím,“ dodala rychle. „Proč se na mne tak zlobíš?“ Neodpověděl jí na otázku. Ještě nebyl schopen klidného slova. Pořád hrozilo nebezpečí, že na ni začne řvát. Počkal, až ovládne svůj vztek, než jí začal vysvětlovat, že ho svým zmizením připravila o dobrých dvacet let života.

Manžel ji sevřel ještě pevněji. Její otázka ho zřejmě ještě víc podráždila. Nechápala proč. Konec konců, nedovede přece číst myšlenky. Nedělalo jí vůbec dobře podněcovat jeho hněv. Byla jeho manželka, a tak měla pocit, že je její povinností ho uklidnit. Rozhodla se změnit téma. Začala s omluvou, myslela, že ho potěší. „Měl jsi pravdu, muži. Lesy jsou plné vlků.“

Nebyla to nejlepší poznámka, kterou mohla pronést. Dospěla k tomu závěru, když ji sevřel ještě pevněji a vydal ze sebe hlasitý hrozivý povzdech.

„Budeš ode mne celý mokrý, pane,“ vyhrkla, pokoušejíc se odvrátit jeho pozornost od nešťastné poznámky o vlcích.

„Jsi úplně promočená,“ vyštěkl. „Můžeš dostat horečku a za týden bude po tobě.“

„Nedostanu horečku,“ prohlásila. „Převléknu se do suchých šatů a budu v pořádku jako vždy. Vyrazíš ze mne dech, muži. Nesvírej mne tak pevně.“

Gabriel nedbal na její prosbu. Zaklel, pak se konečně pohnul. Sevřela ho kolem krku a zavřela oči. Nechala ho, ať se sám trápí odhrnováním větví na cestě dolů.

Nechtěl, aby šla pěšky. Přenesl ji ke svému koni, zvedl ji do výše a usadil do sedla. Nezacházel s ní přitom příliš jemně. Okamžitě se snažila upravit si svou sukni. Látka se jí lepila na kůži. Věděla, že teď nevypadá jako slušná dáma, pohlédla dolů a zděšeně zaúpěla, když viděla, jak se jí šaty lepí k ňadrům. Rychle

si prsty projela vlasy a přehodila si je dopředu, aby jí zakryly hruď. Naštěstí jí vojáci nevěnovali pozornost. Gabriel stál zády k ní a přikazoval odstranit vlky. Calum a Keith seskočili z koně, aby vlkům na krk uvázali provazy.

„Vytáhněte je na hřeben a spalte,“ přikázal Gabriel. Podal otěže Johanniny klisny Lindsayovi a přikázal jemu i ostatním vojákům, aby se vrátili do tvrze.

Chtěl zůstat chvíli se svou ženou sám.

Calum jí věnoval soucitný pohled, než se vydal na cestu. Zřejmě byl přesvědčen, že ji čeká hromobití. Stejně tak Keith, pokud bylo možné usoudit z jeho zarputilého výrazu.

Zvedla hlavu, složila ruce před sebe a předstírala, že je klidná. Gabriel počkal, dokud jeho vojáci nezmizeli, než se otočil k manželce. Položil jí ruku na bok, aby upoutal její pozornost.

„Nemáš mi co říci, ženo?“

Přikývla. Čekal. „Nu?“ ozval se konečně.

„Přála bych si, aby ses zbavil svého hněvu.“

„To není to, co bych chtěl slyšet.“

Položila ruku na jeho. „Očekáváš omluvu, že? Nu dobrá, mrzí

mne, že jsem nedbala tvého návrhu, abych si odpočinula.“

„Návrhu?“

„Nemusíš na mne křičet, muži. Je to nezdvořilé.“

„Nezdvořilé?“

Nechápala, proč musí opakovat, co právě řekla. On nechápal, proč ji nevzrušilo její setkání s vlky. Cožpak nechápe, co se mohlo stát? Můj Bože, musí na to pořád myslet. Ty bestie ji mohly roztrhat na kusy.

„Johanno, chci, abys mi slíbila, že už nikdy neopustíš tvrz bez pořádného doprovodu.“

Jeho hlas zněl ochraptěle. Myslela si, že za to může skutečnost, že se pokouší ovládnout, aby na ni nekřičel. Pokud byla tato domněnka správná, její manžel dobře rozuměl jejím pocitům.

„Pane, nechci být vězněm ve tvém domě,“ vysvětlovala. „Už jsem se musela uchýlit ke lsti, abych si mohla trochu zalovit. Měl bys mi dovolit přicházet a odcházet, jak se mi zachce.“

„To nemůžeš.“

„A s doprovodem?“

„Proklatě, ženo, to přece…“

„Jsi navrhoval?“

„Nic jsem nenavrhoval. Vyžadoval jsem od tebe slib.“ Pohladila ho po ruce. Neměl však náladu na její uklidňování.

Ukázal na zem pod strom, kde ležel roztrhaný pléd. „Uvědomuješ si, že tě mohli roztrhat zrovna tak rychle a snadno jako tvůj pléd?“ Pomalu začínala chápat tu pravdu. Její oči se rozšířily překvapením. Napadlo ji, že konečně rozumí jeho obavám. Přikývl hlavou. „Ano, mohli tě zabít, ženo.“

Usmála se. To nebyla reakce, kterou očekával. Jak ji může naučit opatrnosti, když vůbec nedbá na nebezpečí kolem sebe? Zamračil se. „Pokoušel jsem se zvyknout si na to, že mám ženu, Johanno. Neustále mi to ale ztěžuješ. Proč se proboha zase usmíváš?“

„Jen jsem si uvědomila, pane, že tvůj hněv zavinilo mé

zmizení. Věřím, že ses rozzlobil, protože jsem odmítla tvůj návrh na to, abych odpočívala. Teď už rozumím,“ dodala s kývnutím hlavy. „Je to tak, že se o mne začínáš starat. Tvoje srdce už není tak tvrdé, nemám pravdu, muži?“

Neměl v úmyslu nechat ji, aby dospěla k tak pošetilým závěrům.

Zavrtěl hlavou. „Jsi moje žena a vždycky tě budu chránit. To je mojí povinností, Johanno. Ale jsem válečník jednou provždy. Zdá se, že zapomínáš na tu důležitou skutečnost.“

Vůbec nechápala, o čem to proboha mluví. „Co má skutečnost, že jsi válečník, společného s tvým přístupem ke mně?“

„Záležitosti citů mě nezajímají,“ vysvětloval.

Narovnala ramena. „Mne také nezajímají,“ odpověděla, jenom aby věřil, že se jí jeho mínění nedotklo. „A já si také musím zvykat na to, že tě mám u sebe.“

Podle výrazu v jejích očích usoudil, že asi její city zranil.

Natáhl se a dlaní přejel po jejím krku. Ovinula mu paže kolem krku a na oplátku ho políbila. Když se odtáhl, téměř spadla z koně.

Zachytil ji v pase, aby nesklouzla.

„Slib mi to, než odtud odjedeme.“

„Slibuji.“

Její okamžitý souhlas mu zlepšil náladu. Netrvalo to dlouho. Hrome, kdyby tak nedráždila jeho trpělivost. „Co jsem to vlastně slíbila, pane?“

„Slíbila jsi, že nebudeš opouštět tvrz bez náležitého doprovodu!“

Opravdu neměl v úmyslu křičet, ale panebože, doháněla ho k šílenství. O čem to těch deset minut předtím mluvili?

Johanna sjela prsty dolů po jeho krku. Mračil se tak zoufale a ona ho chtěla jenom utišit. Připojila malou omluvu za svou neopatrnost.

„Přiměješ mě, abych na všechno zapomněla, když mě políbíš. To je ten důvod, proč už nevím, co jsem ti slíbila, pane.“ Nemohl jí spílat za to, že mu řekla pravdu. Byly časy, kdy byl také uchvácen jejím polibkem. Jistě však ne tak často jako jeho žena, řekl si.

Johanna přehodila nohu přes sedlo a pokoušela se dostat se dolů. Gabriel ji sevřel kolem pasu, aby ji zadržel.

„Chtěla bych ti něco ukázat,“ oznámila mu. „Napřed jsem chtěla čekat do zítřka, protože jsem myslela, že ti bude trvat dlouho, než zapomeneš na dnešní malou nehodu, ale teď jsem

změnila názor. Ukážu ti to hned. To překvapení ti určitě zlepší náladu. Nechej mě slézt.“

„Na dnešní příhodu nikdy nezapomenu,“ mručel. Neustále se mračil, pomohl jí na zem, ale přidržel jí ruku, když vykročila. Natáhl se, vytáhl z jejího sedla luk a šípy a pak ji následoval do jeskyně. S obtížemi se dostal přes vstupní otvor. Musel se doslova protlačit a jít se skloněnou hlavou, ale jakmile byl uvnitř a uviděl sudy, přestal mručet nad nepohodlím, ke kterému ho jeho žena přinutila.

Její nadšení nad nálezem ho potěšilo víc než poklad sám.

„Teď budeš mít něco cenného na výměnu,“ prohlásila. „A už nebudeš muset loupit. Co na to říkáš, pane?“

„Ach, Johanno, připravíš mě o všechnu radost z honu za kořistí,“ odpověděl.

Nerada to slyšela. „Je mojí povinností chránit tvou duši, muži, a jako že je Bůh nade mnou, pokusím se o to, ať mi v tom pomůžeš, nebo ne.“

Rozesmál se. Zvuk se rozléhal jeskyní a odrážel od kamenných stěn.

Gabriel si dokázal udržet svou veselou náladu, dokud mu nedošlo, že jeho žena se vydala sama do jeskyně hledat poklad.

„Mohla jsi vejít přímo do jejich houfu!“ zařval najednou.

Ta náhlá změna v jeho chování ji překvapila. Ustoupila o krok od svého muže. Okamžitě zmírnil tón. „Co bys udělala, kdyby tě vlci zastihli tady?“

Mohla mu říci, aby se snažil ovládnout svůj temperament.

Gabriel byl opravdu dobrosrdečný muž. Věděl, že nemá ráda, když na ni křičí, a tak se snažil uklidnit.

Z výrazu v jeho očích se ale zdálo, že by ho to zabilo. Neodvážila se ani usmát. Myslel by si, že nebere tu věc vážně.

„To je pravda, pane, neuvažovala jsem o takové možnosti. Byla jsem jako u vytržení, když jsem nalezla jeskyni, a zapomněla jsem na opatrnost. Ale,“ dodala chvatně, když se zdálo, že má v úmyslu ji přerušit, „myslím, že by to dopadlo dobře. Ano, jsem o tom přesvědčena,“ dodala s kývnutím. „Protože bych mohla vylézt na ty sudy. Vylezla jsem přece na strom, abych se zbavila těch hrozných bestií. Málem se mi to nepovedlo. Jeden chňapl po lemu

mého plédu a já…“

Výraz ve tváři jejího muže jí řekl, že by se neměla pouštět do líčení tak jasných podrobností. Gabriel se začínal zase dostávat do varu.

Viděla, že má o ni starost. Jeho srdce teď bylo plné citu k ní, ať už to chtěl přiznat, nebo ne. Nerozčiloval by se tak, kdyby se o ni nebál.

Johannu těšil takový důkaz manželovy náklonnosti, dokud si neuvědomila, jak moc jí na tom záleží. Pak se začala trápit. Proč se stará, jak o ní Gabriel smýšlí? Copak ona také změnila své city vůči němu? Ach Bože, začíná snad milovat toho barbara?

Ta možnost ji zděsila. Odmítavě kroutila hlavou. Nechtěla dovolit sama sobě, aby ji zachvátil takový cit.

Gabrielovi se ulevilo, když ji viděl mračit se. Také zbledla. S uspokojením kývl hlavou. Jeho žena konečně pochopila, co by se jí mohlo stát.

„Začínal jsem si myslet, že jsi úplně ztratila zdravý rozum,“ mručel.

„Mám dost zdravého rozumu,“ odpověděla pyšně. Nechtěl se s ní přít. Táhl ji zpět ven. Když na něho čekala,

zatarasil vchod do jeskyně kameny, aby se dovnitř nemohlo dostat žádné zvíře.

Cestou zpátky do tvrze mu seděla na klíně. Když se dostali na hřeben, slunce už znovu svítilo.

Johanna se nutila hodit starosti za hlavu. Konec konců, dovede přece ovládnout své emoce; a když nebude chtít Gabriela milovat, pak to neudělá.

„Jsi tak napjatá jako tětiva na luku, ženo. Dovedu si samozřejmě představit proč. Konečně sis uvědomila, jak blízko smrti jsi dnes byla. Opři se o mne a zavři oči. Měla by sis odpočinout.“

Udělala, jak přikázal. Ale chtěla mít poslední slovo k věci.

„Nikdy jsem nevěřila, že zemřu, pane. Věděla jsem, že mě nakonec najdeš ty nebo tvoji vojáci. Na stromě jsem byla v bezpečí.“

„Ale přesto ses bála,“ řekl jí.

„Ovšemže jsem se bála. Dole pode mnou se hemžila smečka divokých vlků.“

Začínala být zase nervózní. Stiskl ji. „Také jsi měla obavy, protože jsi byla přesvědčena, že jsi mne zklamala,“ poznamenal. Obrátila oči k nebi. Její muž byl přece nadutec. „Jsi přesvědčen, že jsem si myslela, že jsem tě zklamala?“

Zamračil se, když slyšel v jejím hláse utajovaný smích. „Ano, jistě,“ odpověděl.

„Proč?“

„Proč co?“

„Proč bych si měla myslet, že jsem tě zklamala?“ Dlouze si povzdechl. „Uvědomila sis, že jsi mi způsobila zbytečnou starost,“ odpověděl.

„Takže přiznáváš, že jsi o mne měl starost?“

„Zatraceně, ženská, už jsem to přece řekl.“

Usmála se. Opět to znělo rozmrzele. Neobrátila se, aby mu pohlédla do tváře, ale bylo jí jasné, že se mračí. Pohladila ho po paži, aby ho utišila.

„Jsem šťastna, že vím, jakou máš o mne starost, i když si myslím, že to bylo zbytečné trápení.“

„To tedy bylo.“

Nevšímala si jeho poznámky. „Ale měl by ses naučit věřit mi, pane. Dovedu se o sebe postarat.“

„Nemám náladu na tvoje žerty, Johanno.“

„Já nežertuji.“

„Ale žertuješ.“

Přestala mu odporovat. Poté co o této věci několik minut přemýšlela, rozhodla se, že opravdu nemůže vytýkat manželovi jeho přesvědčení, že se o sebe nedovede postarat. Chovala se jako zbabělec, když se s ním poprvé setkala, a i později byla velice ustrašená. Ne, nemůže ho vinit za jeho mínění, že potřebuje dohled. Za čas, doufala, změní svůj názor. Nechtěla, aby si její muž neustále myslel, že je slaboch.

„Johanno, chci, aby ses nikomu nezmiňovala o těch sudech v jeskyni.“

„Jak si přeješ, muži. Už víš, co s nimi uděláš?“

„Promluvíme si o tom později, po večeři,“ slíbil jí.

Přikývla. Pak změnila téma. „Jak jsi mne našel? Myslela jsem, že se celý den budeš věnovat honbě.“

„Změnily se plány,“ vysvětlil jí. „Ohlásili mi, že naši hranici překročil zeman MacInnes s deseti svými vojáky.“

„Soudíš, že míří k tobě domů?“

„Ano.“

„A co chtějí?“

„Zjistím to, až přijedou,“ odpověděl.

„Kdy to bude?“

„Ještě dnes odpoledne.“

„Zůstanou na večeři?“

„Ne.“

„Bylo by nezdvořilé, kdybys je nepozval k jídlu.“

Pokrčil rameny. Nebyla pohoršena nedostatkem jeho zájmu. Jako jeho manželka však cítila, že je její povinností svému muži vštěpovat dobré způsoby.

„Dám čeledi příkazy, aby připravili místa u stolu pro tvé hosty,“ oznámila.

Očekávala, že se s ní bude přít, a příjemně ji překvapilo, když mlčel.

Johanna obrátila svou pozornost k plánování jídelníčku. Náhle ji něco napadlo. Vydechla. „Panebože, Gabrieli, neloupil jsi v MacInnesově klanu, že?“

„Ne,“ odpověděl, usmívaje se nad zděšením v jejím hlase. Znovu se o něho opřela. „Takže nemusíme mít obavy, že k nám přijíždějí bojovat.“

„Bojovat jen s deseti vojáky? Ne, to nemají v úmyslu,“ odpověděl.

Pobavení v jeho hlase ji rozesmálo. Její manžel začínal mít lepší náladu. Snad ji způsobila skutečnost, že budou mít společnost.

Chtěla se ujistit, že večer dopadne dobře. Nebude dostatek dušených králíků pro všechny, pokud neuloví ještě další. Zavrhla tu myšlenku. Králíci se musí dusit několik hodin, aby jejich maso nebylo tuhé, a na to už v žádném případě nebude čas. Johanna usoudila, že se převlékne, pak zajde za kuchařkou a probere s ní tu záležitost. Hilda bude vědět, co přidat k masu, a Johanna samozřejmě nabídne svou pomoc při přípravě.

Přála si, aby se mohla zbavit pro večer družiny Maclaurinů.

Byli tak strašně hluční, ukřičení a hrozně nezdvořilí.

Nu, způsob, jakým se pokoušeli všichni po jídle odříhnout, byl veskrze odporný.

Ale na druhé straně nechtěla zranit jejich city. Byli teď součástí Gabrielova klanu, a proto by se s nimi mělo počítat.

Dojeli na nádvoří. Gabriel sesedl z koně první, pak se otočil, aby jí pomohl. Držel ji déle, než bylo nutné. Usmála se na svého muže, zatímco čekala, až ji pustí.

„Johanno, nezapleť se do další pohromy. Chci, abys šla dovnitř a…“

„Nechej mě hádat, pane,“ přerušila ho. „Chceš, abych odpočívala, že?“

Usmál se. Bože, byla tak okouzlující, když se durdila. „Ano, chci, abys odpočívala.“

Naklonil se k ní, políbil ji, a pak se obrátil ke koni, aby ho zavedl do stáje.

Johanna kroutila hlavou nad manželovým podivným příkazem. Jak může mít čas odpočívat, když navečer přijde společnost?

Spěchala dovnitř, opřela luk a šípy o stěnu dole u schodů a pak odešla do svého pokoje. Netrvalo jí dlouho, než se převlékla do suchých šatů. Vlasy však měla příliš mokré, aby si mohla uplést cop. Svázala si je tedy alespoň vzadu stuhou a pak rychle zamířila zase dolů.

Dole u dveří stála Megan a vykukovala ven.

„Co tu děláš, Megan?“

„Přijeli MacInnesovi vojáci.“

„Tak brzy?“ podivila se Johanna. Vyšla ven a postavila se vedle ní. „Neměli bychom otevřít dveře a pozvat je dovnitř?“ Megan zavrtěla hlavou. Ustoupila z cesty, aby její paní mohla vyhlédnout ven, pak zašeptala: „Něco není v pořádku, paní.

Podívejte se, jak se mračí. Ale přesto mají pro našeho zemana nějakou nabídku. Vidíte ten pytel přehozený přes zemanův klín?“

„Dovolte, ať se podívám.“ Za oběma ženami zašeptal svou prosbu otec MacKechnie.

Johanna vrazila do kněze, když se otáčela. Omlouvala se za

svoji neohrabanost, pak vysvětlila, proč vyhlížela jejich společnost.

„Jejich chování je rozporuplné,“ řekla. „Jsou všichni

zamračení, ale je zjevné, že nesou s sebou pro našeho zemana dar. Možná že se mračí jenom naoko.“

„Ne, tak to není,“ odpověděl otec MacKechnie. „Muži z Vysočiny nejsou jako Angličané, děvče.“

„Co tím míníte, otče? Muži jsou muži, bez ohledu na to, jak se oblékají.“

Kněz zavřel dveře, než jí odpověděl. „Při svých stycích s Angličany jsem si všiml zvláštního rysu. Všichni jako by za svým vnějším chováním skrývali jiné pohnutky.“

„A lidé z Vysočiny?“ zeptala se.

Otec MacKechnie se usmál. „Jsme velmi prostí. Jsme takoví, jací se ti zdáme. Rozumíš? Nemáme čas na skrývání pohnutek.“

„MacInnesovi vojáci se mračí, protože se kvůli něčemu zlobí,“ přerušila je Megan. „Nejsou dost chytří na to, aby nás mátli nějakou přetvářkou.“

Kněz přikývl na souhlas. „Úskoky by nebyly k ničemu. Zeman MacInnes vypadá jako sršen, kterého se někdo právě pokusil přimáčknout. Je úplně bez sebe.“

„Pak se pokusíme vyvinout veškeré své úsilí, abychom ho uklidnili. Je to konec konců návštěva,“ zdůvodňovala Johanna.

„Megan, jdi prosím a řekni kuchařce, že budeme mít k večeři jedenáct dalších osob. A nabídni jí naši pomoc při přípravě. Budu za minutu hotova.“

Megan spěchala vyplnit rozkaz své paní. „Kuchařce nebudou vadit takové starosti,“ zavolala přes rameno, když spěchala chodbou dozadu k zadním dveřím. „Patří konec konců k MacBainům. Raději dělá, než si stěžuje.“

Johanna se zamračila nad tou záhadnou poznámkou. Co na tom záleží, jestli patří kuchařka k MacBainům nebo k Maclaurinům? Megan už zmizela, a tak se Johanna rozhodla zeptat se jí později na náležité vysvětlení.

Její pozornost upoutal kněz, když znova otevřel dveře. Stála za ním. „Který z nich je zeman?“ zeptala se tiše.

„Ten starý muž s vyvalenýma očima sedící na grošákovi,“ odvětil otec MacKechnie. „Raději zůstaň zde, děvče, dokud tvůj muž nerozhodne, jestli je pozve dovnitř nebo ne. Já půjdu ven a promluvím s nimi.“

Johanna přikývla na souhlas. Zůstala stát za dveřmi, ale vykukovala ven a sledovala kněze. Otec MacKechnie sešel dolů po schodech a zavolal na pozdrav.

MacInnesovi vojáci si kněze nevšímali. Jejich tváře byly jako vytesány z kamene. Johanně připadalo jejich chování nezdvořilé. A navíc se ani jeden z mužů neobtěžoval sestoupit z koně.

Uvědomovali si vůbec, jak je jejich chování urážlivé? Johanna obrátila pozornost k jejich zemanovi. Otec

MacKechnie měl pravdu, usoudila. Ten muž měl vyvalené oči. Byl starý, s vrásčitou kůží a huňatým obočím. Jeho pohled mířil na Gabriela. Johanna spatřila svého muže, jak kráčí přes nádvoří.

Zastavil se několik kroků od MacInnesových vojáků. Zeman řekl něco, co zcela jistě Gabriela rozzlobilo. Výraz jejího manžela potemněl a ztuhl. Johanna ho nikdy předtím

neviděla takto se tvářit. Až se zachvěla. Gabriel vypadal, jako by byl připraven k boji.

Přicházeli MacBainovi vojáci, aby se postavili za svého zemana. Maclaurinové se k nim připojili.

Zeman MacInnes pokynul jednomu z mužů. Voják hbitě seskočil z koně a vykročil, aby se postavil vedle svého velitele.

Podobal se zemanovi a Johannu napadlo, že by to mohl být jeho syn. Sledovala, jak zvedá ze zemanova klína dlouhý pytel. Potěžkal ho v pažích, otočil se a zamířil před grošáka. Zastavil se jen pár kroků od Gabriela, zvedl vak a hodil ho na zem.

Pytel se roztrhl. Mračno prachu se zvedlo do vzduchu; a když

se rozptýlilo, Johanna uviděla zemanův dar. Z pytle vypadla žena, jejíž tvář byla tak krvavá a zhmožděná, že nebyla k poznání, a převrátila se na bok. Byla nahá a na jejím těle nebylo neposkvrněného místa.

Johanna v mrákotách couvla od dveří. Tiše zaúpěla. Myslela si, že snad bude zvracet. Bylo jí tak zle při pohledu na zmučenou ženu, že se jí chtělo plakat studem… a ječet vzteky.

Nic z toho neudělala. Místo toho sáhla pro svůj luk a šípy. KAPITOLA

11

Johanně se třásly ruce a byla sotva schopna soustředit se na přesné míření, když se chystala vystřelit na bídáky, kteří měli na

svědomí tento hanebný čin.

Gabriel se zase třásl vztekem. Ruka mu sklouzla na jílec meče. Nemohl uvěřit, že člověk z Vysočiny je schopen zostudit se tak ničemným jednáním. Ale důkaz o tom ležel před ním na zemi. Zeman MacInnes se tvářil samolibě. Gabriel se rozhodl, že ho zabije jako prvního.

„Ty jsi utloukl tuto ženu až k smrti?“ Nevyslovil tu otázku; zařval ji.

MacInnes se místo odpovědi zamračil. „Není mrtvá. Ještě dýchá.“

„Udělal jsi to ty?“ naléhal znovu Gabriel.

„Ano, já,“ vykřikl zeman. „Ovšemže já.“

Říkal to, jako by se Gabrielovi, který už vytahoval meč z pochvy, chlubil. Zeman MacInnes si povšiml jeho pohybu a náhle si uvědomil své nejisté postavení. Rychle začal vysvětlovat důvody, které ho k tomu činu vedly.

„Clare MacKayovou přivedl do mé rodiny její otec,“ vykřikl.

„Byla zaslíbena mému nejstaršímu synu Robertovi.“ Odmlčel se a kývl na vojáka, stojícího po jeho boku, aby pokračoval. „Měl jsem v úmyslu spojit naše klany, získat podporu, na kterou bychom mohli spoléhat, ale ta děvka byla před třemi měsíci zneuctěna, MacBaine, a to někým z vás. Nemá smysl popírat pravdu, protože váš pléd spatřili tři moji muži. Clare MacKayová strávila s tím mužem celou noc. Nejprve lhala a tvrdila, že zůstala na noc se svými bratranci. A já byl takový blázen, že jsem tomu uvěřil. Když zjistila, že nosí dítě, měla tu drzost se ještě svým hříchem chlubit. Je to tak, Roberte, že?“

„Ano, tak je to,“ odpověděl jeho syn. „Neožením se s děvkou,“ zařval. „MacBain ji zneuctil, ať tedy táhne k MacBainům.“ Poté co vynesl svoje rozhodnutí, zamířil pohledem na ženu.

Plivl na zem kousek od ní, pak postoupil vpřed a postavil se nad ženu v bezvědomí s rukama v bok a s jízlivým úšklebkem na tváři. Rozehnal se nohou v těžké botě s úmyslem kopnout do ní.

Šíp ho přimrazil k zemi. Robert zaječel bolestí a couvl. Šíp se mu zanořil do stehna. Ruce mu sklouzly k noze, otočil se s neutuchajícím řevem a rozhlížel se, kdo ho tak zranil.

Johanna stála na horním schodu před tvrzí. Oči upírala na

vojáka. Vložila do luku další šíp a neustále ho sledovala. Čekala na záminku, aby ho mohla zabít.

Všichni se teď dívali na ni. Když se Robert rozehnal, aby ženu kopl, chystal se zasáhnout i Gabriel. Než však mohl něco učinit, zasáhl vojáka šíp. Otočil se, všiml si výrazu na tváři své ženy a ihned se vydal směrem k ní.

Nikdo jiný se dlouhou chvíli ani nepohnul. Maclaurinové byli naprosto ohromeni tím, co se stalo přímo před jejich zraky.

MacBainové strnuli ve stejném úžasu.

Voják, kterého zranila, se znovu pohnul směrem k ženě. Johanna si myslela, že se chystá jí opět ublížit.

Nemohla připustit, aby to udělal. „Zkus ji ještě jednou kopnout a přísahám, že tentokrát můj šíp zamíří do tvého černého srdce.“ Zuřivost znějící z jejího hlasu se zarývala do uší vojáků. Robert se dal okamžitě na ústup. Kněz spěchal dopředu a poklekl vedle ženy. Pokřižoval se a zašeptal požehnání.

„Zbláznila se,“ zašeptal Robert.

Gabrielovi vojáci zaslechli jeho poznámku. Tři MacBainové vyrazili vpřed. Calum je mávnutím ruky zarazil.

„Náš zeman rozhodne, co je třeba udělat,“ přikázal. Keith se postavil vedle Caluma. Nemohl se udržet.

„Nezbláznila se,“ zařval. „Ale počítej s tím, že řeknu zemanovi, co si myslíš o jeho ženě.“

„Můj syn se nenechá urážet,“ bránil se zeman MacInnes. „Říká jen pravdu. Podívejte se na její oči. Vždyť zešílela. A proč to, ptám se vás? Vždyť na zemi leží jen sprostá děvka.“

Gabriel si teď nevšímal nikoho jiného, jen své manželky. Vystoupil nahoru na schody, ale nedotkl se jí. Postavil se vedle ní. Johanna nedbala na svého muže. Pomalu se otočila a dívala se přímo na zemana MacInnese.

Potěšilo ji, že jeho ošklivá tvář zbělela jako křída. Tlusté rty byly zkřiveny obavami.

„Kdo z vás ztloukl tuto ženu?“

Zeman jí neodpověděl. Obrátil oči doleva a pak zase doprava. Bylo to, jako by hledal cestu k úniku.

„Nemůžeš ho zabít.“

Gabriel svá slova jen zašeptal, tak, aby ho slyšela jen ona.

Johanna na jeho příkaz neodpověděla.

Opakoval svůj rozkaz. Zavrtěla hlavou. Neustále se dívala na zemana, když hovořila s manželem.

„Ty věříš, že si ta žena zasloužila takové zacházení? Myslíš si, že je méně důležitá než hloupý dobytek?“

„Ty to víš lépe, než aby ses mne na to musela ptát,“ namítl.

„Dej mi svůj luk a šípy.“

„Ne.“

„Johanno…“

„Podívej se, co udělali!“ vykřikla.

Bolest v jejím hlase mu drásala srdce. Jen málo schází, aby jeho žena úplně ztratila rozvahu. Nemohl připustit, aby k tomu došlo.

„Nedopusť, aby viděli tvoji úzkost,“ poručil. „Bylo by to jejich vítězství.“

„Ano,“ zašeptala. Ruce se jí začaly třást a tiše zaúpěla.

„Čím déle tady zůstaneme, tím déle ta dívka zůstane bez pomoci. Dej mi svou zbraň.“

Nemohla se k tomu odhodlat. „Nemohu je nechat, aby jí dál ubližovali. Nemohu. Copak to nevidíš? Modlila jsem se, aby mi někdo pomohl. Nikdo to neudělal. Ale já jí pomohu. Musím…“

„Nedovolím, aby jí ublížili,“ slíbil jí.

Znovu zavrtěla hlavou. Gabriel se rozhodl pro jiné řešení.

Vypadalo to, jako by uplynula hodina od okamžiku, kdy přišel

na schody za ní, ale věděl, že ve skutečnosti neuplynulo víc než pár minut. Ale čas ho teď nezajímal. Nestaral se o to, jak dlouho jí bude trvat, než se sebere. Ti prašiví MacInnesovi vojáci budou muset počkat. Gabriel si samozřejmě mohl vzít zbraň od ní sám.

Nechtěl to udělat. Chtěl, aby mu ji dala sama.

„Dobrá tedy,“ řekl. „Rozkážu svým mužům, aby je všechny pozabíjeli. Bude ti to vyhovovat?“

„Ano.“

Nedovedl zakrýt svoje překvapení. Povzdechl si, pak se otočil, aby dal rozkaz. Neměl v úmyslu jen se chvástat. Pokud Johanna chce, aby zabil ty barbary, pak jí vyhoví. K čertu, vždyť stejně hledal záminku. Prosba jeho ženy mu postačí.

„Calume,“ křikl.

„Ano, MacBaine?“

„Ne,“ vyhrkla Johanna. Gabriel se k ní obrátil. „Ne?“

Oči se jí naplnily slzami. „Nemůžeme je zabít.“

„Ale ano, můžeme.“

Zavrtěla hlavou. „Nebyli bychom lepší než oni, kdybychom neovládli svůj hněv. Nechej je odejít. Zvedá se mi z nich žaludek.“ Její hlas už zněl zase pevně. Gabriel s uspokojením přikývl.

„Napřed mi dej svůj luk a šípy.“

Pomalu jí klesly paže. Co se stalo pak, ji tak překvapilo, že neměla ani čas zareagovat. Gabriel jí vytrhl zbraň z ruky, otočil se, zamířil a vystřelil šíp s neuvěřitelnou rychlostí a přesností.

Následovalo bolestné zaskučení. Šíp si našel svůj cíl v rameni téhož MacInnese, kterého předtím zasáhla ona. Robert, zemanův syn, vytáhl od pasu dýku a chystal se jí vrhnout, ale Gabriel jeho pohyb spatřil. Calum ani Keith nestačili vydat varovný výkřik.

Zemana MacInnese rozzuřila potupa jeho syna. Gabrielův

vztek byl mnohem silnější. Odstrčil Johannu za sebe, upustil luk na zem a sáhl pro svůj meč.

„Klid se z mé země, MacInnesi, nebo tě zabiju.“ MacInnesovi vojáci neztráceli čas. Gabriel nechtěl, aby se Johanna pohnula, dokud nádvoří nebude prázdné.

„Keithe, pošli družinu Maclaurinů, aby je vyprovodili na hranici,“ poručil.

„Jak si přeješ, MacBaine,“ vykřikl Keith.

V okamžiku, kdy se její muž pohnul, Johanna proklouzla

kolem něho a seběhla dolů po schodech. Zamířila přes nádvoří a v běhu si rozepínala pás. Ještě než doběhla k ženě, svlékla si pléd, poklekla k ní a přikryla ji látkou. Položila ruku na její krk, zkusila tep a téměř zaúpěla úlevou.

Otec MacKechnie položil Johanně ruku na rameno. „Raději bychom ji měli vzít dovnitř,“ zašeptal.

Calum poklekl na koleno a naklonil se, aby ženu zvedl. Johanna vykřikla na vojáka. „Nedotýkej se jí!“

„Tady nemůže zůstat, paní,“ odporoval Calum, pokoušeje se pochopit rozrušenou paní. „Dovolte mi, abych ji zanesl dovnitř.“

„Gabriel ji odnese,“ rozhodla Johanna. Zhluboka se nadechla,

aby se uklidnila. „Nechtěla jsem na tebe křičet, Calume. Odpusť mi, prosím. Každopádně bys ji neměl zvedat ty. Potrhal by sis stehy.“

Calum přikývl. Byl překvapen a potěšen, že mu jeho paní věnovala omluvu.

„Je mrtvá?“ zeptal se Keith.

Johanna zavrtěla hlavou. Gabriel jí pomohl na nohy a sklonil se, aby zvedl Clare MacKayovou.

„Dávej na ni pozor,“ zašeptala Johanna.

„Kam chceš, abych ji uložil?“ zeptal se Gabriel. Vstal s bezvládnou ženou v náručí.

„Dejte ji do mého pokoje,“ navrhl otec MacKechnie. „Pro dnešek si najdu postel jinde.“

„Myslíte, že bude žít?“ zeptal se Calum, když následoval svého zemana přes nádvoří.

„Jak to k čertu mám vědět?“ opáčil Gabriel.

„Přežije to,“ prohlásila Johanna, modlíc se, aby měla pravdu. Calum běžel napřed, aby otevřel dveře. Johanna následovala svého manžela a vešla dovnitř. Chodbou od zadního vchodu právě přicházela Hilda. Spatřila svou paní a zavolala na ni.

„Mohu s vámi promluvit slovíčko o našem jídelníčku pro dnešní večeři s hosty?“

„Nebudeme mít žádné hosty,“ řekla Johanna. „Raději bych povečeřela s ďáblem nebo se samotným králem Janem, než abych strpěla společnost MacInnese.“

Hildiny oči se rozšířily. Johanna kráčela po schodech za svým manželem, pak se zastavila. „Zdá se, že dnes na každého křičím, Hildo. Prosím, odpusť mi. Nejsem dnes ve své kůži.“

Nečekala, až Hilda přijme její omluvu, a spěchala dál nahoru

po schodech. O několik minut později už jejich návštěvnice ležela v posteli. Gabriel stál vedle své ženy, když zkoumala, nemá-li polámané kosti.

„Zdá se, že jsou neporušeny,“ šeptala Johanna. „Trápí mě ty rány na hlavě. Podívej se na otok nad jejím spánkem, Gabrieli. Nevím, jak vážné je to zranění. Možná že se vůbec neprobudí.“ Johanna si neuvědomovala, že pláče, dokud jí její manžel nepřikázal, aby přestala. „Já s ní nic nepořídím, jestli se zhroutíš.

Ona potřebuje tvoji pomoc, ne slzy.“

Měl samozřejmě pravdu. Johanna si setřela hřbetem ruky slzy z tváří. „Proč jí tak ostříhali vlasy?“

Naklonila se a dotkla se ženiny hlavy. Clare MacKayová měla husté, tmavě hnědé vlasy. Po stranách jí splývaly dolů, ale sotva překrývaly uši. MacInnesovi muži nepoužili nůžky. Konce byly příliš roztřepené. Museli je odříznout nožem.

Potupa, pomyslela si Johanna. Ano, to byl důvod toho ohavného činu.

„Je zázrak, že ještě dýchá,“ řekl Gabriel. „Dělej, co dovedeš, Johanno. Půjdu říci otci MacKechniemu, aby sem přišel. Bude jí chtít dát poslední pomazání.“

Johanna chtěla odporovat. Svátost posledního pomazání byla dávána jen těm ubohým duším, které se už ocitly na prahu smrti. Rozum Johanně napovídal, že je to věc, která by se měla udělat. Ale žena zatím dýchala, k čertu, a Johanna nechtěla ani pomyslet na to, že by se z toho nedostala.

„Jen pro jistotu,“ chtěl Gabriel získat její souhlas.

„Ano,“ zašeptala, „jen pro jistotu.“ Napřímila se. „Zkusím něco udělat, aby se cítila lépe.“ Přešla místnost, aby přinesla džbán vody a číši ze skříňky. Chtěla je postavit u ženiných nohou na zem, ale Gabriel měl lepší nápad a přemístil skříňku vedle ní. Zamířil ke dveřím a ona spěchala znovu přes pokoj, aby přinesla štůsek lněného plátna.

Gabriel sáhl na závoru, pak se najednou zastavil. Obrátil se a pohlédl na manželku. Nevěnovala mu už pozornost. Usadila se na okraji postele a namáčela jedno pláténko do číše vody, kterou právě nalila.

„Mám ještě jednu otázku,“ ozval se Gabriel.

„Ano?“

„Bili tě také tak jako ji?“

Johanna nepohlédla na svého muže, když mu odpovídala.

„Ne.“

Neuvědomil si, že zadržuje dech. Vydechl, až když mu odpověděla.

Pak svoji odpověď opravila. „Málokdy se dotkl mého obličeje nebo hlavy. Jen jednou byl tak neopatrný.“

„A zbytek tvého těla?“

„Rány zakryje oděv,“ odpověděla.

Vůbec si neuvědomila, jak na něho zapůsobilo její vysvětlení. Gabriel se zachvěl. Připadalo mu jako zázrak, že vůbec přistoupila na nový sňatek. Zatraceně, a on naléhal, aby mu důvěřovala. Cítil se teď jako pošetilec. Kdyby byl na jejím místě, určitě by už nebyl schopen věřit nikomu.

„Nezůstanou jí jizvy,“ šeptala Johanna. „Většinu krve na tváři způsobilo krvácení z nosu. Je zázrak, že jí ho nezlomili. Je to krásná žena, že, Gabrieli?“

„Její tvář je příliš opuchlá, než abych mohl říci, jak vypadá,“ odpověděl.

„Nemuseli jí stříhat vlasy.“

Zdála se být pohoršena tím druhořadým trestem. „Ostříhání vlasů je to nejmenší z jejich ohavností, Johanno. Neměli ji bít. I pes si zaslouží lepší zacházení.“

Johanna přikývla. A dobytek, pomyslela si.

„Gabrieli?“

„Ano?“

„Jsem ráda, že jsem se provdala za tebe.“

Byla v přílišných rozpacích, než aby pohlédla na manžela, když říkala, co cítí, a tak předstírala velký zájem o vyždímání každé kapky vody ze svého plátna.

Usmál se. „Já vím, Johanno.“

Nadutost z toho prohlášení přímo čišela. Přesto ji zahřálo u srdce. Zavrtěla hlavou, pak se vrátila ke svému úkolu a začala omývat krev z obličeje Clare MacKayové. Šeptala přitom konejšivá slova. Pochybovala, že ji Clare slyší, ale Johanna se cítila lépe, když jí mohla znovu a znovu opakovat, že už je v bezpečí. Přidala ještě slib, že tady jí už nikdo neublíží.

Gabriel otevřel dveře a zjistil, že chodba je plná žen. Všechny měly na sobě pléd MacBainů. V čele skupiny stála Hilda.

„Chtěly bychom nabídnout pomoc v péči o tu ženu,“ řekla.

„Otec MacKechnie jí musí dát poslední pomazání, než půjdete dovnitř,“ přikázal Gabriel.

Na konci davu stál kněz. Slyšel zemanovo prohlášení a okamžitě se začal prodírat mezi ženami s prosbami o dovolení.

Vstoupil do pokoje, spěchal k posteli, kde ležela jeho brašna, a vytáhl dlouhou purpurovou štolu. Políbil každý její lem a s modlitbou na rtech si přehodil látku přes ramena.

Gabriel zavřel dveře. Sestupoval po schodech dolů. U paty schodiště na něho čekali Calum a Keith.

Následovali svého zemana do velkého sálu.

Na zemi před krbem spatřil Gabriel pléd. Jeho pes na něm neležel. „Kde je k čertu Dumfries?“

„Vykradl se ven,“ napadlo Caluma.

„Odešel ven už ráno,“ dodal Keith.

Gabriel kroutil hlavou. Johanna vyletí z kůže, jestli si všimne, že pes utekl. Bude se bát o jeho stehy.

Přinutil se soustředit se na důležitější věci. „Calume, svolej celou družinu MacBainů,“ přikázal. „Chci, aby mi každý z nich potvrdil, že se nedotkl Clare MacKayové.“

„A uvěříš…“

Keith zmlkl, když viděl, že se jeho zeman zamračil. „Nikdo z mých bojovníků mi nebude lhát, Keithe,“ vyštěkl Gabriel.

„A co když někdo opravdu přizná, že strávil noc s tou ženou? Co uděláš pak?“

„To není tvoje věc, Keithe. Chci, aby ses vydal k zemanu MacKayovi a řekl mu, k čemu tady dnes došlo.“

„Mám mu říci, že jeho dcera umírá, nebo mám raději zamlčet úplnou pravdu?“

„Řekni mu, že dostala poslední pomazání.“

„A mám mu říci, že někdo z MacBainů…“

„Řekni mu přesně, jaké obvinění vyslovil zeman MacInnes,“ přikázal Gabriel se zjevnou netrpělivostí. „K sakra, nejraději bych ty bastardy zabil, kdybych mohl.“

„Kdybys to udělal, měl bys na krku válku, MacBaine,“ podotkl Keith.

„K válce stejně dojde,“ vyštěkl. „Myslíš, že tak snadno zapomenu na skutečnost, že zemanův syn chtěl zabít moji ženu?“ V okamžiku, kdy pronášel tu odpověď, již křičel. Velitel Maclaurinů kroutil hlavou. „Ne, zemane,“ odpověděl. „Na to nemůžeš zapomenout a já budu stát při tobě.“

„To je hrome tvoje povinnost,“ podotkl Gabriel.

Calum postoupil o krok vpřed. „MacKayové by také mohli vyhlásit válku, kdyby uvěřili, že MacBain opravdu zneuctil Clare MacKayovou.“

„Nikdo z mých mužů by se nezachoval tak hanebně,“ vyštěkl Gabriel.

Calum přikývl na souhlas. Keith o tom přesvědčen nebyl.

„MacInnes tvrdil, že spatřili tvůj pléd,“ připomněl zemanovi.

„Lhal nám,“ odporoval Calum.

„Zeman MacInnes také říkal, že Clare MacKayová přiznala, že strávila noc s nějakým MacBainem,“ namítal Keith.

„Pak také lhala,“ odvětil Calum.

Gabriel se k vojákům otočil zády. „Oběma jsem vám dal nějaké úkoly. Postarejte se o ně.“

Vojáci okamžitě opustili síň. Gabriel ještě hodnou chvíli postál u krbu.

Měl teď k řešení jeden zapeklitý problém. Byl si jist, že nikdo z jeho mužů nezneuctil Clare MacKayovou.

Ale spatřili jeho pléd… před třemi měsíci.

„K čertu,“ zamumlal si Gabriel. Pokud zeman MacInnes mluvil pravdu, může na to být jen jediná odpověď, jen jeden muž může mít na svědomí tu proklatou věc.

Nicholas. KAPITOLA 12

Clare MacKayová se probrala až následujícího rána. Johanna s

ní zůstala po většinu noci, dokud za ní nepřišel Gabriel a doslova ji neodtáhl pryč. Hilda pak ráda převzala dohled za svou paní.

Johanna se vrátila do pokoje a sotva se usadila na židli vedle Clariny postele, žena otevřela oči a promluvila.

„Slyšela jsem, že na mne mluvíš.“

Johanna sebou trhla. Vyskočila a přistoupila ke Clare.

„Ty ses probrala,“ zašeptala s ohromnou úlevou. Clare přikývla. „Jak je ti?“ ptala se Johanna.

„Bolí mě celé tělo.“

Johanna přikývla. „Jsi samý šrám a modřina od hlavy k patě. Nebolí tě také v krku? Tvůj hlas zní chraptivě.“

„Je pravda, že jsem hodně křičela,“ řekla Clare. „Mohla bych

dostat trochu vody?“

Johanna rychle běžela pro pohár. Pomohla Clare posadit se. Snažila se být co nejohleduplnější, ale žena přesto křivila tvář bolestí. Když sahala pro pohár, ruka se jí třásla.

„Nebyl tady kněz? Zdálo se mi, že slyším někoho se modlit.“

„Otec MacKechnie ti dával poslední pomazání,“ vysvětlovala Johanna. Položila pohár na skříňku a znovu se usadila na židli.

„Nevěděli jsme, jestli to přežiješ, nebo ne. Bylo to jen pro jistotu,“ dodala rychle.

Clare se usmála. Měla krásné bílé zuby a tmavěhnědé oči. Její tvář byla ovšem stále ošklivě napuchlá, a Johanna usoudila, že ji stále sužuje bolest, protože se snažila moc se nehýbat.

„Kdo ti to udělal?“

Clare zavřela oči. Vyhnula se odpovědi na otázku tím, že

položila svou vlastní. „Včera v noci… říkala jsi, že jsem v bezpečí. Vzpomínám si, že jsi šeptala ta slova. Říkala jsi pravdu? Jsem opravdu v bezpečí?“

„Ano, jistěže jsi.“

„A kde jsem?“

Johanna se chvatně představila a vysvětlila, co se stalo.

Záměrně vynechala zmínku o šípu, kterým proklála stehno Roberta MacInnese, i o tom, kterým mu její muž prostřelil rameno. Když skončila své vysvětlování, Clare už znovu usínala.

„Promluvíme si později,“ slíbila. „Teď se prospi, Clare. Můžeš s námi zůstat, jak dlouho budeš chtít. Za chvilku ti Hilda přinese něco k jídlu. Budeš…“

Johanna zmlkla, když si uvědomila, že Clare MacKayová už tvrdě spí. Pořádně ji přikryla, odsunula židli a opustila pokoj. Gabriel právě sahal pro boty, když Johanna vešla do jejich ložnice.

„Dobré ráno, pane,“ pozdravila. „Vyspal ses dobře?“

Na tu otázku se jen zamračil. Johanna přešla k oknu a odtáhla kožešiny. Podle nažloutlého odstínu oblohy usoudila, že je jen chvíle po rozednění.

„Řekl jsem ti, abys zůstala v posteli,“ řekl. „Čekala jsi, dokud neusnu, a pak jsi zase odešla?“

„Ano.“

Zachmuřil se ještě víc. Rozhodla se, že se pokusí ho udobřit.

„Myslela jsem, že si teď chvíli odpočinu, než půjdu dolů. Jsem vyčerpaná.“

„Vypadáš jako polomrtvá.“

„Není důležité, jak vypadám,“ prohlásila a snažila se zastrčit vlasy do copu.

„Pojď sem, Johanno.“

Prošla pokojem a zůstala před ním stát. Vztáhla ruku, aby si rozepjala pás, který přidržoval její pléd.

„Zůstaneš, kde jsi,“ oznámil.

Pokoušela se odsunout jeho ruku. „Já nejsem kus šperku ani cetka, kterou vytáhneš z truhly, jenom když máš náladu, pane.“ Gabriel ji chytil za bradu a sklonil se k ní, aby ji políbil. Měl to v úmyslu udělat jen proto, aby se na něho přestala mračit, ale její

rty byly tak hebké a lákavé, že zapomněl na svůj záměr. Objal svou ženu a přitáhl si ji k sobě.

Jeho polibky jí podlomily kolena a způsobily závrať. Rozhodla

se, že je úplně v pořádku, když mu dovolí, aby z ní vypudil každou myšlenku. Byl konec konců její manžel. Kromě toho, když ji líbal, nemohla se mračit… nebo ho poučovat.

Nevzpomínala si, jak si odložila šaty nebo jak se uložila do postele. Donesl ji tam asi Gabriel. Zřejmě ji také svlékl. Pokryl ji svým tělem, hladil po tváři a jako ve snách ji políbil. Jeho jazyk jí vklouzl do úst a setkal se s jejím.

Ráda se ho dotýkala, ráda cítila jeho horkou kůži pod svými prsty, hladila křivky jeho pevných svalů na pažích a ramenou.

Když ovinula ruce kolem svého muže, cítila, jako by získávala jeho sílu a moc.

Byl pro ni zázrakem, zjevením. Gabriel byl silný jako nejlepší bojovník, a přesto tak neuvěřitelně jemný, když se jí dotýkal. Líbilo se jí, že ho dovede přivést z rovnováhy. Nemusela ani uvažovat nad tím, jestli se jí to jen nezdá; Gabriel jí to sám řekl. Cítila se s ním… svobodně a zcela bez zábran, protože jejímu manželovi se líbilo všechno, co chtěla dělat.

Samozřejmě také on ji připravoval o rozvahu. Nevykřikovala svá přání, ale když utišil laskání a docházelo ke spojení, divoce toužila, aby udělal konec tomu sladkému utrpení.

Vykřikla, když do ní vstoupil, a ihned zase umlkla. „Bože, Johanno, nechtěl jsem…“

„Ach Bože, doufám, že jsi chtěl,“ zašeptala. Její nehty se mu zarývaly do lopatek. Ovinula nohy kolem jeho stehen a přitiskla si ho pevněji k sobě. „Gabrieli, nepřestávej ještě. Chci, abys pokračoval.“

Myslel si, že umírá a vstupuje na nebesa. Nedbal na její slova a zvedl se na loktech, aby se jí podíval do očí. Uviděl v nich vášeň a téměř se přestal ovládat. Můj Bože, byla tak krásná… a tak úžasně poddajná.

„Jsi smyslná žena.“ Pokoušel se ji škádlit, ale jeho hlas zněl drsně. „Líbí se mi to,“ dodal se zaúpěním, když se bez oddechu pohnula proti němu.

Gabriel v ní roznítil žár a teď ji odmítal vést k naplnění nebo dosáhnout svého.

„Muži, teď bys neměl ustávat,“ vykřikla s nepochopitelným zklamáním.

„Myslel jsem, že tě napřed trochu poblázním,“ řekl jí chraptivým šepotem.

Ukázalo se, že je to plané vychloubání, protože Gabriel cítil, že skoro sám ztratil rozum, když ho vyčerpala dlouhým vášnivým polibkem a tak dráždivě se pohnula proti němu. Sebeovládání ho opustilo. Jeho pohyby začaly být naléhavé a toužící, právě tak jako byla touha jeho ženy.

Dospěli k vyvrcholení zároveň. Johanna svému manželovi přinášela jednu vlnu extáze za druhou. Cítila se v jeho silných pažích bezpečná, úplně uspokojená a téměř jako v ráji. Bylo to víc, než čeho dosáhla kdykoliv předtím nebo si vůbec kdy představovala.

S povzdechem usnula.

Gabriel si myslel, že ji zničil k smrti. Úplně v jeho pažích ochabla. Obrátil se na bok a šeptal její jméno. Neodpovídala.

Přesto viděl, že dýchá. Přivedla ji snad vášeň ke mdlobám? Gabriel se usmál, protože taková možnost se mu líbila. Znal samozřejmě opravdový důvod. Johanna byla vyčerpaná. Strávila většinu noci dohlížením na jejich nového hosta.

Naklonil se nad ni, políbil ji na obočí a vstal z postele. „Teď

budeš odpočívat,“ zašeptal. Pak se usmál. Ta malá žena ho konečně poslechne. Ovšemže neslyšela jeho příkaz; už tvrdě spala, ale přesto se cítil dokonale šťastný, když věděl, že jeho rozkaz bude splněn.

Gabriel přikryl svou ženu, oblékl se a tiše vyšel z pokoje.

Den začal velmi příjemně, dobrý začátek však neměl dlouhého trvání. Calum čekal na svého zemana ve velkém sále s oznámením, že dorazila další petice od barona Gooda, dožadujícího se slyšení u lady Johanny. Posel, který přinesl zprávu, přicházel zase od zemana Gillevreye a čekal spolu s Calumem na Gabrielovu odpověď.

„Čeká baron na hranicích vaší země?“ zeptal se vojáka.

„Ne, zemane. Vyslal zástupce. Jeho cílem je přesvědčit lady Johannu, aby se setkala s baronem Goodem nedaleko anglické hranice.“

Gabriel zavrtěl hlavou. „Moje žena nikam nepojede. Nepřeje si hovořit s baronem Goodem. Anglie je dnes jen částí její minulosti a teď pohlíží jen do budoucna. Řekni svému zemanovi, že mu děkuji za zprostředkování. Mrzí mě, že mu Angličané způsobili takové potíže. Budu hledat způsob, jak mu vynahradit úsilí vynaložené na to, aby udržel barona a jeho vazaly mimo mé pozemky.“

„Co si přejete, abych řekl jeho zástupci?“ zeptal se voják.

„Zapamatuji si každé slovo a budu opakovat všechno, co řeknete.“

„Řekni mu, že moje žena nechce mluvit s žádnými barony a bylo by pošetilé, kdyby ji dále obtěžovali.“

Posel se uklonil a opustil síň. Gabriel se otočil ke Calumovi.

„Nezmiňuj se o tom mé ženě. Nemusí vědět, že se baron pokouší znovu se s ní setkat.“

„Jak si přeješ, zemane.“

Gabriel přikývl. Pokusil se pustit z hlavy tu návštěvu vyslanou anglickým baronem, ale jeho den nepokračoval o nic lépe.

Maclaurinové nebyli hotovi s žádným ze svých úkolů a před polednem došlo ke třem nehodám. Vojáci byli přetíženi; chovali se, jako by je někdo smrtelně urazil, a nemohli snést myšlenku, že by měli pracovat bok po boku s MacBainy. Bylo zřejmé, že obviňují MacBainy z potíží, do kterých se dostali.

Bylo zvláštní, že Maclaurinové vůbec netoužili po boji.

Gabriela jejich přístup mátl. Myslel si, že snad ztratili chuť bojovat od té doby, co ztratili téměř všechen majetek, když trpěli pod panstvím Angličanů. Ale přesto Gabrielovi připadalo jejich chování ostudné.

Muži z Vysočiny by měli vítat válku, ne si ji ošklivit.

Sbližování těch dvou klanů trvalo déle, než očekával. Chtěl poskytnout každému příslušníku klanu čas na to, aby přivykl všem změnám, ale teď si uvědomil, že projevoval až příliš dobré vůle.

To všecko teď přestane. Jeho stoupenci buď zapomenou na všechny rozdíly, nebo se setkají s jeho nemilostí.

Práce na opevnění pokračovala hlemýždím tempem. Za běžný den vykonal jeden MacBainův voják práci za tři Maclauriny.

Nicméně dnešek nevypadal jako obvyklý den. Maclaurinové reptali jako starci. Své práci nevěnovali patřičné úsilí a nic pořádného neudělali.

Gabrielova trpělivost byla u konce. Chystal se udeřit na pár největších provinilců, když ho dole dohonil Calum se zprávou, že přijel další posel.

Gabriel neměl náladu na další vyrušování. Mnohem raději by otloukl o sebe hlavy několika Maclaurinů. Zprávy, které slyšel, ho zvlášť nezajímaly. Ale předpokládal, že jistě potěší jeho ženu.

Chtěl, aby Johanna byla šťastná. Nebyl si jist, proč mu na tom tak záleží, ale byl natolik upřímný, aby si přiznal, že její štěstí je pro něho důležité.

Zatraceně, začíná být nějak citlivý. Posel se celý třásl až do chvíle, kdy mu Gabriel dovolil odejít. Když do síně vběhl Dumfries, pozornost muže byla ta tam. Gabriel mu musel ještě jednou zopakovat zprávu, kterou měl vyřídit v Anglii. Pes zavrčel; muž ztuhl a Gabriel se poprvé od rána usmál.

Johannina reakce na zprávy nebyla taková, jak očekával. Chtěl počkat do oběda, než jí to řekne, ale ona sešla dolů po schodech, právě když se posel snažil proběhnout zavřenými dveřmi, a chtěla vědět, co tady chtěl ten cizinec.

Dumfries chňapl po mužových kotnících. Johannu pobavilo zjištění, jakého přivítání se návštěvníkovi dostalo. Odstrčila psa z cesty, pak otevřela muži dveře. Popřála mu dobrý den, ale nemyslela si, že by ji slyšel. Byl už na půl cesty přes nádvoří,

utíkaje jako šílenec, a její slova navíc přehlušoval Gabrielův smích. Zavřela dveře a kráčela ke schodům. Její manžel stál u krbu a šklebil se jako nad bohatou štědrovečerní nadílkou. Kroutila nad ním hlavou.

„Není od tebe příliš zdvořilé takhle děsit naše hosty, pane.“

„Je to Angličan, Johanno,“ vysvětloval. Věřil, že jí právě dal odpovídající omluvu pro své chování.

Vypadala ztrápeně. Rychle sešla ze schodů a přistoupila k manželovi. „Byl to posel, že? Odkud přinesl zprávy? Od krále Jana? Nebo se znovu ozval baron Goode?“

Za chvíli vystřídalo její obavy zděšení. Gabriel zavrtěl hlavou.

„Nepřinesl špatné zprávy, ženo. Ten vzkaz posílá tvoje matka.“ Uchopila Gabriela za ruku. „Je nemocná?“

Gabriel se ji snažil rychle uklidnit. Nesnášel, když začínala být tak zděšená. „Není nemocná,“ řekl. „Alespoň nevím, že by byla,“ dodal. „Kdyby byla nemocná, nechystala by se sem přijet, ne?“

„Matka sem přijede?“

Vykřikla tu otázku. Udivilo ho to. Zdálo se, že Johanna snad omdlí. Její reakce nebyla vůbec taková, jak očekával. „Potěšila tě ta zpráva?“

„Musím se na to posadit.“

Zhroutila se do jednoho z křesel. Gabriel si stoupl před ni.

„Odpověz mi, ženo. Pokud tě ta zvěst nepotěšila, pošlu Caluma, aby posla dohonil a řekl, že jeho žádost zamítám.“

Vyskočila. „To přece neuděláš. Chci vidět svoji matku.“

„Tak co to proboha s tebou je? Proč se chováš, jako bys právě obdržela špatnou novinu?“

Nevěnovala svému muži pozornost. Její mysl těkala od myšlenky k myšlence. Bude muset nějak uspořádat dům. Ano, to bude její prvořadá povinnost. Dumfries se bude muset vykoupat. Ještě si bude muset najít čas, aby toho psa naučila nějakým způsobům. Johanna neměla v úmyslu nechat psa vrčet na svou matku.

Gabriel vzal manželku kolem ramen a vyžadoval, aby mu odpověděla. Požádala ho, aby opakoval svou otázku.

„Proč to není dobrá zpráva, ženo?“

„Je to nádherná zpráva,“ odpověděla. Vrhla na něho pohled

svědčící o tom, že si myslí, že se zbláznil. „Neviděla jsem matku už čtyři roky, Gabrieli. Bude to radostné setkání.“

„Tak proč proboha vypadáš tak ztrápeně?“

Strhla jeho ruce z ramen a začala se procházet před krbem. „Je tu spousta práce, než ji budu moci přivítat,“ vysvětlovala.

„Dumfries se bude muset vykoupat. Tvrz se musí uklidit odshora dolů. A nenechám tvého miláčka vrčet na svoji matku, Gabrieli. Budu ho muset naučit nějakým způsobům. Ach Bože, způsoby.“ Otočila se ke svému manželovi. „Maclaurinové také žádné nemají.“

Svoji poslední poznámku zakvílela. Gabriel nevěděl, jestli se má smát, nebo mračit nad jejím ztřeštěným chováním.

Nakonec se usmál. Ona se na něho zamračila. „Nenechám urážet svoji matku,“ vyhrkla.

„Nikdo ji tady nebude urážet, ženo.“

Nedůvěřivě odfrkla. „Nechci také, aby byla zklamaná.

Vychovala mne, abych byla dobrá manželka.“ Založila si ruce v bok a čekala. Její manžel neměl na to co říci. „Nu?“ naléhala, když tvrdohlavě mlčel.

Povzdechl si. „Nu co?“

„Čekám, že mi řekneš, že jsem dobrá manželka,“ vykřikla s očividným zklamáním.

„Dobrá,“ obměkčil se. „Jsi dobrá manželka.“ Zavrtěla hlavou. „Ne. Nejsem.“ přiznala.

Obrátil oči k nebi. Nevěděl, co od něho čeká. Očekával, že se to doví, když se začne víc ovládat, a trpělivě čekal.

„Zanedbávala jsem své povinnosti. To všechno je však minulost. Začnu učit tvé muže způsobům už dnes u večeře.“

„Johanno,“ začal s varováním v hlase. „Ti muži jsou…“

„Nepřerušuj mě, Gabrieli. Nemusíš se bát. Tvoji vojáci budou naslouchat mým radám. Myslíš si, že budeš do oběda doma?“ zeptala se.

Byl tou otázkou zmaten. Byl teď přece doma, zatraceně, a oběd se bude podávat za pár minut. Ale ona pořád ještě zmatkuje, připomněl si. Možná si neuvědomuje, kolik je hodin.

„Jsem přece doma,“ připomenul jí. „A oběd…“ Nenechala ho domluvit. „Musíš odjet.“

„Cože?“

„Jeď a přivez Alexe, muži. Byla jsem už dost dlouho trpělivá,“ dodala, když se začínal mračit. „Tvůj syn by měl být doma, když sem přijede matka. Alex se asi také bude muset vykoupat.

Vykoupu ho v potoce i s Dumfriesem. Jen Bůh ví, jakým způsobům se učí tvůj syn. Pravděpodobně žádným.“ Odmlčela se a povzdechla si. „Běž a přiveď ho.“

Pokoušela se vyjít ven ze síně, když mu dala ten příkaz.

Zadržel ji a přinutil, aby se k němu otočila a podívala se na něho.

„Nebudeš mi takhle rozkazovat, ženo.“

„Nemohu uvěřit, že bys mohl využít této příležitosti a byl tak nevlídný, muži. Nemám čas tě dnes udobřovat. Musím se postarat o důležitější povinnosti,“ dodala. „Chci mít Alexe tady. Chceš, abych se musela před matkou stydět?“

Zdálo se, že ji taková možnost děsí. Gabriel si nahlas povzdechl. Sotva si vzpomínal na vlastní matku, a proto si

nedovedl představit, proč se Johanna tou návštěvou tolik vzrušuje. Bylo samozřejmě důležité, aby vše proběhlo, jak se patří.

A chtěl, aby jeho žena byla šťastná. Rozhodl se, že jí řekne pravý důvod.

„Alex zůstane u svých příbuzných, dokud…“

„To opevnění se bude stavět celou věčnost,“ přerušila ho.

„Je tu ještě jiný důvod, ženo.“

„A jaký?“

„Nechci ho tady, dokud Maclaurinové a MacBainové nezapomenou na své spory. Nechci, aby Alex trpěl nějakým… urážlivým chováním.“

Pokoušela se uniknout jeho sevření, dokud jí nedal toto vysvětlení. Pak úplně zmlkla. Na tváři se jí objevil nedůvěřivý výraz.

„Proč by měl někdo urážet Alexe? Je to přece tvůj syn, ne?“

„Pravděpodobně.“

„Uznal jsi ho za svého. Teď nemůžeš změnit svůj názor. Alex věří, že jsi jeho otec, Gabrieli –“

Položil jí ruku přes ústa, aby přerušil její poučování. Jeho

úsměv byl plný něhy, protože si uvědomil, že jeho citlivá manželka ani jednou neuvažovala o tom, že by Alexovi upřela plnoprávné

postavení v jejich domácnosti. Hrome, zasluhuje si poctivé jednání. Toužila porozumět jeho snaze držet chlapce stranou. Gabriel ji přitáhl ke křeslu. Posadil se a přitáhl si ji na klín. Okamžitě se začala chovat plaše. Nebyla zvyklá sedět manželovi na klíně.

Kdokoliv sem mohl přijít a vidět je. Chvíli se trápila tou možností a pak ji pustila z hlavy. Proč by se měla starat, co si myslí ti druzí? Gabriel byl konec konců její muž. Měl na to právo. Kromě toho se jí líbilo, že ji objímá.

Pravda je, že ho začínala mít ráda víc, než se jí zdálo být možné.

„Nemaluj si vzdušné zámky,“ přikázal Gabriel, když spatřil výraz v její tváři. Opravdu vypadala, jako by snila, když tak zírala do prostoru. „Rád bych ti něco vysvětlil.“

„Ano, muži?“

Ovinula mu paži kolem krku a začala ho hladit. Řekl jí, aby přestala, ale ona nedbala na jeho slova. Zamračil se na ni.

„Když Maclaurinové tak zoufale potřebovali vůdce pro boj s Angličany, poslali ke mně skupinu vojáků.“

Přikývla, mračíc se, protože nemohla pochopit, proč jí Gabriel vykládá něco, co už dávno ví. Ale nepřerušila ho. Vypadal rozčileně a bylo by od ní nezdvořilé, kdyby ho teď přerušila poznámkou, že už ví, proč se stal zemanem. Nicholas jí tu situaci vysvětlil a ještě víc podrobností jí sdělil otec MacKechnie.

Byla tu také skutečnost, že to bylo poprvé, kdy si Gabriel udělal čas, aby se s ní podělil o své záležitosti. Ať si to uvědomoval nebo ne, dal jí pocit, že je součástí jeho života i starostí.

„Pokračuj, prosím,“ pobídla ho.

„Poté, co válka skončila a hrozba Angličanů pominula, Maclaurinové mě stále považovali za svého vůdce. Samozřejmě neměli možnost výběru,“ dodal. „Nebyli ale ochotni přijmout mé následníky.“

„Cožpak nebojovali všichni MacBainové s Maclauriny proti Angličanům?“

„Bojovali.“

„Tak proč za to nejsou teď Maclaurinové vděčni? Už na to zapomněli?“

Gabriel zavrtěl hlavou. „Všichni MacBainové nemohli bojovat. Tak například Auggie. Je už na boj příliš starý. Myslel jsem, že za čas se vztahy mezi MacBainy a Maclauriny urovnají, ale teď jsem si uvědomil, že se to nestane. Má trpělivost je u konce, ženo. Ti muži se buď podřídí a budou pracovat společně, nebo pocítí můj hněv.“

V okamžiku, když skončil se svým vysvětlováním, vrčel jako Dumfries. Pohladila ho po krku. „A co se stane, když se na ně rozhněváš?“

Pokrčil rameny. „Obvykle někoho zabiju.“

Byla přesvědčena, že žertuje. Usmála se. „Nedovolím bojovat ve svém domě, muži. Budeš muset někoho zabít jinde.“

Byl příliš ohromen tím, co řekla, než aby si všiml jejího příkazu. Johanna právě nazvala tvrz svým domovem. Bylo to

poprvé, protože až do tohoto okamžiku mluvila o všem jako o jeho. Gabriel si neuvědomoval, nakolik ho takové vymezování, ať již záměrné nebo ne, trápí.

„Je to tvůj domov?“

„Ano,“ odpověděla. „A není?“

„Je,“ souhlasil. „Johanno, chci, abys tu byla šťastná.“ Vypadal zmateně při tom prohlášení. Nemohla si pomoci, ale byla jeho poznámkou trochu rozrušena.

„Říkáš to překvapeně,“ řekla. Bože, jak měl krásné oči. Uvědomila si, že se nemůže dost vynadívat na svého muže, i kdyby se na něho dívala celý den. Opravdu byl krásný jako sám ďábel.

„Překvapilo mě to,“ připustil.

Najednou zatoužil políbit ji. Její ústa byla tak proklatě vábivá.

A stejně tak i její oči. Měly barvu té nejjasnější modři, kterou kdy viděl. Hrome, vždyť se mu líbil i způsob, jakým se na něho mračila. Zakroutil hlavou nad tím pošetilým poznáním. Manželky nikdy nedávají najevo manželům svůj hněv… nebo ano?

„Někteří manželé chtějí, aby jejich ženy byly šťastné,“ hlasitě uvažovala Johanna. „Můj otec určitě chtěl, aby matka byla šťastná.“

„A co chtěla matka?“

„Milovat mého otce,“ odpověděla.

„A co chceš ty?“

Zavrtěla hlavou. Neměla v úmyslu mu říci, že ho chce milovat. Takové prohlášení by ji učinilo zranitelnou… nebo ne?

„Já vím, co chceš,“ vyhrkla v pokusu odvést pozornost od svých pocitů. „Chceš, abych seděla u krbu a ve dne v noci vyšívala. To je přesně to, po čem toužíš.“

Téměř ztuhla v jeho pažích. Už ani nehladila jeho krk. Tahala ho za vlasy. Natáhl se, vzal ji za ruku a položil si ji na klín.

„Ach, zapomněla jsem ještě na jednu věc,“ vyhrkla. „Chtěl bys, abych zůstala, kam mě usadíš, není-liž pravda?“

„Nežertuj se mnou, ženo. Nemám na to náladu.“

Nežertovala, ale pomyslela si, že nebylo zrovna nejlepší mu to říkat. Nechtěla ho popichovat. Chtěla, aby zůstal v dobré náladě, aby ji nechal jednat po svém.

„Ryba se dá vždycky stáhnout několika způsoby,“ prohlásila. Nevěděl, o čem to k čertu mluví. Byl přesvědčen, že to neví ani ona. Proto se jí nezeptal na vysvětlení.

„Věřil jsem, že za nějaký čas jeden druhému přivykneme,“ řekl jí.

„Mluvíš o nás, jako by se jednalo o MacBainy a Maclauriny,“ protestovala. „Už sis na mne zvykl?“

„Trvá to déle, než jsem předpokládal,“ odpověděl jí.

Záměrně ji dráždil. Johanna se pokoušela nedat mu najevo, jak

se začíná zlobit. Ale prozradily ji její oči. Měly teď barvu modrého plamene. Ano, byla úplně rozčilená.

„Neměl jsem mnoho zkušeností s manželstvím,“ pokračoval.

„Já ano,“ vyhrkla.

Zavrtěl hlavou. „Ty jsi neprožila manželství. Žila jsi v otroctví. To je něco jiného.“

Nemohla popřít jeho slova. Opravdu žila jako otrok. Nechtěla však prodlévat v minulosti. „A co má vlastně moje první manželství společného s tématem našeho hovoru?“

„A o čem vlastně mluvíme?“

„O Alexovi,“ vykoktala. „Vysvětlovala jsem ti, že je vždycky více způsobů, jak se dá ryba stáhnout. Nerozumíš tomu?“

„Jak bych tomu proboha mohl rozumět? Tady nikdo ryby nestahuje.“

Myslela si, že ji záměrně odbývá. Určitě neměl v oblibě chytrá

pořekadla. „Mínila jsem tím, že je vždycky víc než jeden způsob, jak se dostat k cíli,“ vysvětlovala. „Nebudu muset použít násilí, abych naučila Maclauriny, jak se chovat. Budu používat jiné způsoby.“

Zdálo se jí, že Gabriel konečně začíná o věci uvažovat.

Využila své výhody. „Říkal jsi mi, že bych ti měla věřit. Je pravda, že jsi mi to přikázal,“ připomněla mu. „Teď ti dám stejný příkaz. Věř mi, že se budu starat o Alexe. Prosím, přivez ho domů.“

Neodporoval jí. „Dobrá tedy,“ souhlasil s povzdechem.

„Zajedu pro něho zítra, ale přijede sem jenom na krátkou návštěvu. Pokud všechno půjde dobře, pak zůstane. Jinak…“

„Půjde to dobře.“

„Nechci ho uvádět v nebezpečí.“

„Jistěže ne.“

Pokusila se vyprostit z jeho klína. Zastavil ji pevným stiskem.

„Johanno?“

„Ano?“

„Věříš mi?“

Dlouho mu hleděla do očí. Viděl, že přemýšlí nad otázkou, než mu na ni odpoví. Ta možnost ho dráždila. Byli manželi už přes tři měsíce a za tu dobu se mu mohla naučit věřit.

„Tvoje váhání mě trápí,“ vyštěkl.

Nezdálo se, že ji ta skutečnost nějak mrzí. Dotkla se jeho tváře rukou. „Mohu říci, že ano,“ zašeptala. „Ano, Gabrieli, věřím ti.“ Naklonila se k němu a políbila ho. Její rozpaky doprovázené projevem náklonnosti ho přiměly k úsměvu. „A ty mi věříš?“ Téměř se rozesmál, než si uvědomil, že to myslí vážně.

„Válečník nemůže věřit nikomu, Johanno, jen svému pánovi.“

„Manželé by měli věřit svým manželkám, nebo ne?“ Nevěděl. „Nemyslím si, že je to nutné.“ Přejel si rukou po bradě a pak dodal: „Ne, to by bylo pošetilé.“

„Gabrieli?“

„Ano?“

„Chceš, abych si začala rvát vlasy.“

„Prosím za prominutí, paní,“ zavolala ode dveří Hilda. „Mohla bych vás na okamžik vyrušit?“

Johanna vyskočila manželovi z klína. Okamžitě zrudla, otočila se ke kuchařce a vyzvala ji, aby vešla do sálu.

„Kdo zůstal u Clare?“ zeptala se.

„Teď je s ní otec MacKechnie,“ odpověděla Hilda. „Chtěla s ním mluvit.“

Johanna přikývla. Gabriel vstal. „Proč jsi mi neřekla, že se probrala?“

Nedal jí čas na odpověď a vydal se po schodech nahoru. Johanna chvátala za ním. „Slíbila jsem jí, že tady může zůstat,“ zajíkala se.

Její manžel jí neodpovídal. Odtlačila z cesty Dumfriese a běžela za manželem po schodech.

„Co chceš dělat?“ naléhala na něho.

„Jen si chci s ní promluvit, Johanno. Nemusíš se obávat.“

„Není v takovém stavu, aby snesla dlouhý rozhovor, muži, a

otec MacKechnie možná teď poslouchá její zpověď. Neměl bys je rušit.“

Kněz právě otevíral dveře a vycházel ven, když Gabriel stanul před pokojem. Kývl mu na pozdrav, když ho míjel. Johanna šla těsně za manželem.

„Počkáš tady, než s ní promluvím,“ přikázal Gabriel.

„Ale možná se tě bude bát, muži.“

„Pak asi bude mít k tomu důvod.“

Zavřel dveře manželce před nosem. Johanna neměla čas se pohoršovat nad jeho hrubostí. Měla příliš mnoho obav o Clare MacKayovou.

Přiložila ucho ke dveřím a pokusila se poslouchat. Otec MacKechnie zavrtěl hlavou a odsunul ji stranou.

„Dopřej manželovi, aby měl své soukromí,“ navrhl. „Měla bys vědět, že náš zeman nikdy ženě neublížil.“

„Ach ano, to přece vím,“ chvatně odpověděla Johanna. „Ale Clare MacKayová to nemůže vědět, že?“

Kněz jí na to neodpověděl. Změnila pak téma. „Vyslechl jste její zpověď?“

„Ano.“

Johanně poklesla ramena. Otec MacKechnie si pomyslel, že to je podivná reakce. „Zpověď je svátost,“ připomněl své paní.

„Chtěla rozhřešení.“

„Za jakou cenu?“ otázala se tichým hlasem Johanna.

„Nerozumím tvé otázce, děvče.“

„Pokání,“ vyhrkla. „Bylo kruté, že?“

„Přece víš, že o takové věci s tebou nemohu hovořit,“ řekl.

„Biskup Hallwick se rád vychloubal tím, jaká pokání ukládá,“ pokračovala Johanna.

Kněz po ní chtěl, aby uvedla příklad. Ten, který ji nejvíc odpuzoval, si nechala na konec. „Jedna noha za jedno vejce,“ řekla.

„Biskup se smál, když navrhl mému prvnímu manželovi, aby tak potrestal služebné děvče.“

Otec MacKechnie na ni útočil s dalšími otázkami, a když mu na ně odpovídala, kroutil hlavou.

„Jsem zahanben, když slyším takové věci,“ přiznal, „protože bych rád věřil, že všichni duchovní jsou dobří lidé vykonávající na zemi vůli boží. Biskupa Hallwicka čeká den odplaty, až stane před Stvořitelem a bude se muset zpovídat ze své záměrné krutosti.“

„Ale otče, církev přece stojí za biskupem. Bere svá pokání z Písma svatého. Nu, tam se hovoří i o délce hole.“

„O čem to mluvíš? Jaké hole?“ zeptal se kněz naprosto zmaten. Nechápala, jak to, že neví, o čem mluví. „Církev určuje, jak by se měli chovat manželé a manželky,“ řekla mu. „Poslušná

manželka je dobrá a bohabojná manželka. Církev schvaluje bití žen a opravdu doporučuje takové tresty, protože ženy se pokoušejí vládnout svými manželi, jestliže nejsou dost poslušné.“

Odmlčela se, aby se nadechla. Probírání takových věcí ji rozhořčovalo, ale nechtěla dát knězi najevo svou podrážděnost. Možná by se ptal, proč je tak rozrušená, a pak by musela přiznat temný a jistě smrtelný hřích.

„Církev nemá samozřejmě v lásce vrahy. Manžel nesmí svou

ženu ubít k smrti. Je lepší použít hůl než pěst. Měla by být dřevěná, ne kovová a ne víc než takto dlouhá.“

Roztáhla ruce, aby mu ukázala míru.

„Kde jsi slyšela taková pravidla?“

„Od biskupa Hallwicka.“

„Ne každý v církvi věří…“

„Ale předpokládá se, že budou věřit,“ přerušila ho a její

pobouření teď bylo očividné. Mnula si ruce a snažila se, aby si kněz nevšiml, jak blízko má ke ztrátě rozvahy. „Proč to, děvče?“ Proč to nechápal? Byl přece kněz a měl by být více obeznámen se zásadami uplatňovanými při zacházení s ženami.

„Protože ženy jsou poslední v milosti boží,“ zašeptala.

Tvář otce MacKechnieho byla bez výrazu. Uchopil Johannu za paži a vedl ji dolů do chodby. Nechtěl, aby zeman vyšel ven a viděl svou ženu tak rozrušenou.

U zdi pod schody byla lavice. Kněz se na ni usadil, pak ukázal na místo vedle sebe. Johanna se okamžitě posadila. Hlavu měla skloněnou a předstírala velký zájem o urovnání záhybů na svém plédu.

Otec MacKechnie počkal ještě chvíli, než se paní sebere, a pak ji požádal, aby vysvětlila svou poslední poznámku.

„Jak víš, že ženy jsou na posledním místě v lásce boží?“

„Je tu hierarchie,“ odpověděla. Opakovala zpaměti to, čemu ji učili, pořád s hlavou skloněnou. Když skončila, stále se bránila pohlédnout na kněze.

Opřel se o zeď. „Nu dobrá,“ začal. „Dala jsi mi celou řadu námětů k přemýšlení. Řekni mi toto, Johanno. Opravdu věříš, že tupý dobytek…“

„Hloupý dobytek, otče,“ přerušila ho.

Přikývl. „Dobrá tedy. Věříš, že hloupý dobytek stojí výše než ženy?“

Otec MacKechnie byl tak laskavý muž. Nechtěla ho zklamat. Přesto mu však nechtěla ani lhát bez ohledu na následky.

„Ne,“ zašeptala. Zvedla oči, aby viděla, jak její odpověď na kněze působí. Nevypadal pohoršeně. Nadechla se a pak vyhrkla.

„Nevěřím ničemu z toho. Jsem kacířka, otče, a jistě mě budou spalovat plameny pekelné.“

Kněz zavrtěl hlavou. „Já tomu také nevěřím,“ řekl jí. „Je to nesmysl, který si vymyslel vyděšený muž.“

Narovnala se. Byla názorem otce MacKechnieho úplně zmatena. „Ale církevní učení…“

„Ta učení vykládají lidé, Johanno. Nezapomínej na tu důležitou skutečnost.“

Vzal ji za ruku. „Nejsi kacířka,“ prohlásil. „A teď bych chtěl,

abys poslouchala, co ti musím říci. Je jen jeden Bůh, Johanno, ale dva pohledy na něho. Jeden uplatňují Angličané. Na Vysočině je tomu jinak.“

„A v čem je rozdíl?“

„Někteří Angličané se modlí k pomstychtivému Bohu,“ vysvětloval otec MacKechnie. „Děti jsou vychovávány k bázni boží. Varují je, aby nehřešily, jinak je čeká po smrti strašná odplata. Lidé z Vysočiny jsou jiní, ačkoliv Boha nemilují o nic méně. Víš, co znamená slovo klan?“

„Děti,“ odpověděla.

Kněz přikývl. „Učíme naše děti milovat Boha, ne se ho bát. Je přirovnáván k laskavému dobrosrdečnému otci.“

„A když člověk zhřeší?“

„Je-li kajícný, bude mu odpuštěno.“

Hodnou chvíli přemýšlela o jeho vysvětlení, než znovu promluvila. „Takže nebudu zatracena, protože nevěřím, že Bůh miluje ženy nejméně ze všech tvorů?“

Kněz se usmál. „Ne, nebudeš zatracena,“ souhlasil. „Máš

stejnou cenu jako muž. Abych řekl pravdu, děvče, nevěřím, že Bůh má nějakou hierarchii.“

Tak se jí ulevilo, když slyšela, že není se svými názory sama a že není kacířka, protože odmítá věřit přikázáním biskupa Hallwicka, až se jí chtělo plakat. „Nevěřím, že Bůh chce bít ženy, aby byly poslušné,“ zašeptala. „Ale pořád nerozumím tomu, proč má církev tolik krutých pravidel proti ženám.“

Otec MacKechnie si povzdechl. „S takovými pravidly přicházejí strachující se muži.“

„A čeho se bojí, otče?“

„Žen, samozřejmě. Neříkej to nikomu, Johanno, ale jsou

někteří svatí muži, kteří si myslí, že ženy jsou ve skutečnosti lepší a silnější než muži. Nechtějí, aby získaly nad nimi nadvládu. Věří také, že ženy využívají svá těla, aby získaly to, co chtějí.“

„Některé ženy to pravděpodobně činí,“ přisvědčila Johanna.

„Ale jen některé.“

„Ano,“ souhlasil kněz. „Ženy jsou silnější. Tu skutečnost nemůže nikdo popřít.“

„My nejsme silnější,“ protestovala Johanna s úsměvem,

protože si byla jista, že kněz žertuje.

„Ale ano, jste,“ odporoval otec MacKechnie. Její úsměv byl nakažlivý a on se nemohl ubránit, aby se také nezasmál. „Myslíš, že některý muž by měl víc než jedno dítě, kdyby musel trpět při porodu?“

Johanna se zasmála. Kněz líčil neskutečnou představu.

„Ženy čeká v tomto životě těžký úděl,“ pokračoval otec MacKechnie. „Ale přežívají ho a ve skutečnosti nalézají způsob, jak si najít cestu i v takovém omezeném postavení. Jistěže musí být chytřejší než muži, děvče, aby mohl jejich hlas proniknout, kam je třeba.“

Dveře do pokoje Clare MacKayové se otevřely a Gabriel vyšel ven. Otočil se a zavřel za sebou dveře.

Johanna i otec MacKechnie vstali. „Díky, otče,“ zašeptala.

„Pomohl jste mi vyřešit těžké trápení.“

„Z pohledu na tvář tvého muže bych se vsadil, že on své

trápení příliš nevyřešil.“ Zašeptal svá slova, pak zvýšil hlas, když se otočil ke svému zemanovi. „Dopadlo tvé jednání dobře, zemane MacBaine?“

Vráska na Gabrielově tváři ukazovala knězi, že schůzka nedopadla dobře. Johanna usoudila, že otec MacKechnie se jen pokouší diplomaticky zjistit výsledek.

Gabriel zavrtěl hlavou. „Odmítá jmenovat muže, který je za to zodpovědný,“ řekl.

„Snad jeho jméno nezná,“ namítla Johanna, instinktivně se stavíc na obranu Clare MacKayové.

„Řekla mi, že strávila s tím vojákem celou noc, Johanno. Opravdu věříš, že se ho nezeptala na jméno?“

„Gabrieli, nemusíš na mne zvyšovat hlas.“

Zamračila se na manžela a pokusila se projít kolem něho, aby se mohla dostat do Clarina pokoje. Manžel ji uchopil za paži.

„Dopřej jí odpočinku,“ přikázal. „Během mých otázek usnula.“ Pak se otočil ke knězi a dodal: „Kdyby nebyla její tvář znetvořená ranami, přivedl bych sem každého svého vojáka, aby se na ni podíval. Možná že by pohled na ni povzbudil jejich paměť.“

„Takže věříte, že někdo z MacBainů…“

„Ne, nevěřím, že za to nese zodpovědnost někdo z mých

mužů,“ řekl Gabriel. „Moji muži jsou počestní.“

„Řekla Clare, že to byl MacBain?“ zeptala se Johanna. Zavrtěl hlavou. „Ani na tuto otázku neodpověděla,“ řekl.

„MacBaine, Keith se vrátil z MacKayova panství!“

Toto prohlášení vykřikl od vchodu Calum. Gabriel pokynul

knězi, pustil manželčinu paži a scházel dolů. Téměř vytrhl dveře ze závěsů a vyšel ven. Calum spěchal, aby s ním držel krok. Dveře se za nimi s třeskotem zabouchly.

Johanna strávila další hodinu bojujíc s Dumfriesem, když mu vytahovala stehy. Dělal scény jako dítě; a když konečně skončila s pošťuchováním do jeho těla, ještě dlouho ho utěšovala. Seděla na zemi. Dumfries si zjevně neuvědomoval, jak je velký, protože se snažil usadit se na jejím klíně.

Byla si jista, že páchne stejně hrozně jako ten pes a usoudila, že je nejvyšší čas, aby se Dumfries pořádně vykoupal. Megan jí přinesla řemínek. Johanna uvázala jeden konec psovi kolem krku, sebrala nádobku se svým růžovým mýdlem, zadními dveřmi vyvedla psa ven a pak s ním kráčela po svahu dolů.

U studny narazila na Glynis. Johanna byla pořád trochu nesvá. Soustavná starost o Clare MacKayovou jí vyčerpávala mysl a Dumfriesovo hanebné chování vysávalo její sílu. Paže ji už bolely od námahy, kterou musela při vedení psa vynaložit. Johanna byla přesvědčena, že by dokázala ovládnout svůj hněv, kdyby byla v lepším rozpoložení.

Glynis byla natolik zdvořilá, že zavolala na pozdrav své paní, než se zeptala na Clare MacKayovou. „Nechcete tu děvku nechat spát pod jednou střechou s naším zemanem, že ne?“

Johanna strnula. Pomalu se k ženě otočila. „Clare MacKayová není děvka!“ vykřikla na Glynis. Měla v úmyslu dodat patřičnou připomínku o odplatě, které se jí dostane v příštím životě, projeví-li soucit, ale pak si to rozmyslela. Glynis by nejspíš potřebovala nakopnout. Johanna odolala tomu nutkání a rozhodla se, že jí uštědří pořádný kopanec svými slovy.

„Nechtěla jsem na tebe zvyšovat hlas, Glynis, protože to není tvoje chyba, když jsi uvěřila tomu, že Clare MacKayova je děvka. Ale když už máš takovou přezdívku, myslela bych si, že před tím, než ji odsoudíš, bys měla vědět všechny skutečnosti. Maclaurinové

by ti nedali tuto přezdívku, kdyby sis ji nezasloužila, nebo ano?“ zeptala se. Pokynula na pozdrav ostatním ženám, které se řadily u zdi.

Glynis zavrtěla hlavou. Vyhlížela zmateně a ostražitě. Johanna se líbezně usmála. „Máme jenom slovo zemana MacInnese, že se Clare MacKayová zachovala hanebně, a nemíníme jen tak uvěřit všemu, co ten muž řekne. Clare je v mém domě vítaným hostem. Očekávám, že s ní bude jednáno s úctou a ohledy. A teď mě omluv. Jdu s Dumfriesem k Bystrému potoku. Přeji ti hezký den, Glynis.“

Johanna si přitáhla řemínek se psem a odcházela. Začala počítat. Slyšela, že si ženy za jejími zády mezi sebou šeptají.

Pochybovala, že Glynis bude schopna udržet svou zvědavost déle než minutu nebo dvě.

Mýlila se. Žena na ni zavolala, ještě než došla k číslu deset.

„Jakou přezdívku jste slyšela, paní?“

Johanna se pomalu obrátila. „Nu, Glynis, myslela jsem, že o tom víš. Říkají ti Spravedlivá.“

Glynis se zajíkla a očividně zbledla. Johanna by se měla cítit zahanbena pro svoji lež. Ale necítila stud. Žena z Maclaurinova klanu si myslela, že je kdovíjak chytrá se svými dvojsmyslnými urážkami. Netušila, že Johanna ví, že přezdívky byly vždy opakem toho, co ve skutečnosti měly znamenat.

„Dumfriesi,“ zašeptala, „teď ji necháme do zítřka se trápit. Do té doby si Glynis uvědomí, jak krutá je její hra. Pak jí řeknu, že jsem si to jméno vymyslela.“

Pocit viny nedovolil Johanně čekat tak dlouho. Už v době, kdy koupala psa, se cítila mizerně. Byla si jistá, že kdyby ji v tom okamžiku zasáhl blesk, dostane se přímo do pekla.

Rozhodla se zajít ke Glynis do chýše a přiznat svůj hřích. Byla mokrá od hlavy k patě, protože Dumfries se v potoce choval skutečně nehorázně, a po cestě zpátky ke studni ji provázely udivené pohledy.

„Paní, co se vám stalo?“ zeptala se jí Leila.

Odtáhla se od psa a ulpěla na něm pohledem, zatímco čekala na odpověď své paní.

„Koupala jsem Dumfriese. Vtáhl mě do potoka,“ vysvětlovala

Johanna. „Udělal to dokonce dvakrát. Kde bydlí Glynis? Chtěla bych si s ní promluvit.“

Leila ukázala na chýši. Johanna si přitáhla psa a tiše reptala nad jeho umíněností. Došla k příbytku, na okamžik zaváhala, pak si shrnula vlasy z tváře a zaklepala na dveře.

Glynis otevřela. Oči se jí rozšířily, když spatřila svou paní. Johanna si všimla, že Glynis má v očích slzy. Bože, že by snad ten pláč způsobila její krutá poznámka? Johanna se cítila ještě provinilejší. Byla také trochu překvapená, protože Glynis byla tak velká, urostlá žena, postavou téměř jako muž, že si nemyslela, že by vůbec někdy mohla plakat.

Pak spatřila u stolu sedět Glynisina manžela. Nechtěla, aby slyšel, co se jí chystala říci.

„Můžeš mi věnovat okamžik, Glynis? Ráda bych s tebou mluvila o samotě.“

„Ano, samozřejmě,“ odpověděla Glynis. Ohlédla se, pak se otočila zpátky ke své paní. Na tváři měla ztrápený výraz. Johanna usoudila, že ani ona nechce, aby její manžel slyšel, co si budou povídat.

Seznámili se. Glynisin manžel byl o hlavu menší než jeho žena. Měl ryšavé vlasy, pihy na tvářích i rukou a hezké bílé zuby. Jeho úsměv vypadal upřímně.

Pozval Johannu dovnitř. Odmítla tak zdvořile, jak jen dovedla, a záminkou jí byl její zubožený vzhled.

Místo toho požádala Glynis, aby vyšla na zápraží. Když žena za sebou zavřela dveře, Johanna jí pokynula, aby šla dál.

Glynis udělala pár kroků a pak se zastavila. Dumfriesovo tiché zavrčení ji zjevně zastrašovalo.

Johanna přikázala psovi, aby přestal se svými hrozbami, než se začala omlouvat.

„Přišla jsem za tebou, abych ti řekla, že tvou přezdívku jsem vymyslela já. Nikdo ti neříká Spravedlivá,“ prohlásila. „Jen mi to tak vyklouzlo, Glynis, a teď mě to mrzí. Způsobila jsem ti zbytečné trápení, ale na svou obranu ti řeknu, že jsem ti chtěla dát ponaučení. Bolí to, když se věc obrátí proti tobě, že?“

Glynis na její otázku neodpověděla, ale její tvář zbledla. Johanna přikývla. „Vím, že to ty jsi vymyslela moji přezdívku.

Také vím, že když mi říkáte Odvážná, znamená to vlastně, že jsem zbabělá.“

„To bylo předtím, paní,“ koktala Glynis.

„Před čím?“

„Předtím, než jsme vás poznali a uvědomili si, že vůbec nejste zbabělá.“

Johanna se nechtěla nechat ukolébat takovou chválou. Byla si jistá, že Glynis se jen pokouší vyklouznout z nepříjemné situace.

„Nedbám o vaše hloupé hry,“ prohlásila s kývnutím. „Otec MacKechnie se chlubil, že lidé z Vysočiny nikdy neskrývají své city. Neznají přetvářku.“

Musela nejprve vysvětlit, co znamená slovo, které použila, než mohla pokračovat. „Zjistila jsem, že takovou vlastnost obdivuji, Glynis. Pokud si myslíš, že jsem zbabělá, pak neváhej a řekni mi to přímo. Nezkoušej nějaké hloupé hry. Jsou velmi bolestné… a velmi podobné něčemu, co dělají Angličané.“

Kdyby Glynis kývala ještě důrazněji, Johanna by si myslela, že si zlomí krk.

„Říkala jste to našemu zemanovi?“ zeptala se. Johanna zavrtěla hlavou. „Ta věc se ho netýká.“

„Nebudu už nikomu dávat přezdívky, paní,“ řekla pak Glynis.

„A je mi líto, že jsem vás ranila svou krutostí.“

„Já jsem tě také ranila?“

Glynis chvíli neodpovídala. Pak přikývla. „Ano,“ zašeptala.

„Pak je vše vyrovnáno. Auggie není blázen,“ dodala. „Je opravdu chytrý. Když s ním strávíš nějaký čas, uvědomíš si to.“

„Ano, paní.“

„Takže,“ pokračovala Johanna. „Vyřešily jsme jeden problém. Měj se dobře, Glynis.“

Uklonila se a obrátila k odchodu. Glynis ji následovala až k pěšině. „Říkaly jsme vám Odvážná do té doby, než jste dala dohromady svými stehy Dumfriese. Pak jsme přezdívku změnily.“

Johanna byla rozhodnuta nezeptat se, ale zvědavost ji přemohla.

„Bázlivá.“

„Bázlivá?“

„Ano, paní. Říkáme vám Bázlivá.“

Johanna dostala najednou dobrou náladu. Cestou domů se usmívala.

Říkají jí Bázlivá. To není špatný začátek. KAPITOLA

13

Johanna neviděla svého muže až do večeře. Muži už seděli u obou stolů, když sešla po schodech dolů do velké haly. Nikoho nenapadlo vstát. Gabriel tam ještě nebyl. Chyběli také otec MacKechnie a Keith. Služebnictvo roznášelo na stoly podnosy s masem. Vzduchem se linula vůně skopového. Způsobila Johanně překvapivě nevolnost. Pomyslela si, že příčinou, proč se jí dělá špatně, je chování vojáků. Nabírali si jídlo plnýma rukama ještě předtím, než před ně postavili prkénka. Nečekali, až se k nim připojí zeman, ani na kněze, až jim dá před večeří požehnání.

Co je moc, to je moc. Matce by puklo srdce, kdyby byla

svědkem takového ostudného chování u jídelního stolu. Johanna se nemínila stydět před svou milovanou matkou. To radši zemře.

Nebo zabije pár Maclaurinů, pomyslela si. To byli ti nejhorší viníci, ačkoliv i MacBainové se pokoušeli nezůstat pozadu. Megan si všimla, že u vchodu stojí její paní. Zavolala na ni, ale pak si uvědomila, že ji Johanna nemůže slyšet v hluku, který vydávali muži, a přešla sálem k ní.

„Nevezmete si večeři?“ zeptala se.

„Jistěže vezmu.“

„Paní, nevypadáte dobře. Necítíte se v pořádku? Jste bledá jako vosk, opravdu.“

„Je mi dobře,“ lhala Johanna. Zhluboka se nadechla ve snaze uklidnit svůj rozbouřený žaludek. „Podej mi prosím velkou mísu. Přines nějakou, která je prasklá.“

„Proč to, paní?“

„Asi ji budu muset rozbít.“

Megan si myslela, že své paní špatně rozuměla. Požádala ji,

aby opakovala své vysvětlení. Johanna zavrtěla hlavou. „Už brzy porozumíš,“ slíbila.

Megan běžela do přístěnku, vytáhla z police těžkou porcelánovou mísu a spěchala zpátky ke své paní.

„Tahle je otlučená,“ oznámila. „Bude to stačit?“

Johanna přikývla. „Ustup, Megan. Budou létat střepy.“

„Opravdu?“

Johanna nejprve na vojáky zavolala. Věděla, že ji přes celý ten rachot neuslyší, ale pomyslela si, že se nejprve pokusí zachovat se jako dáma. Pak zkoušela zatleskat. Nakonec zahvízdala. Nikdo z vojáků nevzhlédl.

Vzdala se snahy jednat takticky. Zdvihla mísu a mrštila jí před sebe. Megan hlasitě zaúpěla. Mísa narazila do kamenného krbu a roztříštila se na střepy.

Účinek byl takový, jak předpokládala. Všichni muži v síni se obrátili k ní. Mlčeli, vypadali nevěřícně, a nic víc ji nemohlo potěšit.

„Teď, když jsem získala vaši pozornost, chtěla bych vám říci několik pokynů.“

Několik vojáků otevřelo ústa. Calum začal vstávat. Řekla mu, aby zůstal na místě.

„Chtěla jste rozbít mísu?“ položil jí otázku Lindsay.

„Ano,“ odpověděla. „Prosím, poslouchejte mě,“ vysvětlovala.

„Toto je můj dům, a proto bych uvítala, kdybyste se řídili mými pravidly. První a nejdůležitější je, že nikdo z vás nezačne jíst, dokud se neusadí zeman a nebude obsloužen. Řekla jsem to dost jasně?“

Většina vojáků přikývla. Několik Maclaurinů vypadalo rozhořčeně. Calum, jak si všimla, se usmíval. Nevšímala si ho.

„Ale co když náš zeman nepřijde k večeři?“ zeptal se Niall.

„Pak počkáte, dokud nebude sedět a nebude obsloužena vaše paní,“ odpověděla.

Na její příkaz se ozvalo povážlivé bručení. Johanna byla trpělivá.

Muži se obrátili ke svým tácům.

„Ještě jsem se svými instrukcemi neskončila,“ volala Johanna. Její hlas se utápěl v brebentění. „Megan, přines mi další mísu.“

„Ale paní…“

„Prosím.“

„Jak si přejete.“

Neuplynula ani minuta a Megan tu byla zpátky s druhou mísou. Johanna jí okamžitě udeřila o krb. Hlasitý třeskot znovu přivábil

pozornost všech. Několik Maclaurinů jí věnovalo nevrlé pohledy. Usoudila, že pár vyhrůžek neuškodí.

„Už nebudu o krb rozbíjet další mísy,“ prohlásila. „Roztříštím

je o některou z vašich hlav, když mi nebudete věnovat pozornost.“

„Chceme se najíst, paní,“ vykřikl jeden voják.

„A já chci, abyste napřed dávali pozor,“ odpověděla.

„Poslouchejte pozorně. Když vstoupí do místnosti žena, muži vstanou.“

„Přerušujete nás u večeře, abyste nám tohle řekla?“ křičel Lindsay. Pak se nervózně zasmál a šťouchl loktem do svého souseda.

Založila si ruce v bok a opakovala svůj příkaz. Pak čekala. Potěšilo ji, že se nakonec všichni vojáci postavili.

Spokojeně se usmála. „Můžete si sednout.“

„Právě jste řekla, abychom vstali,“ bručel další Maclaurin. Panebože, jak byli nechápaví. Pokusila se nedat najevo své podráždění. „Vstanete, když vejde dáma, a posadíte se, když vám to dovolí.“

„A co máme udělat, když vejde dovnitř a hned zase vyjde ven?“

„Vstanete a zase se posadíte.“

„To mi připadá jako pěkná otrava,“ poznamenal další Maclaurin.

„Mám v úmyslu vás naučit způsobům, i kdyby vás to mělo zabít,“ prohlásila.

Calum se začal smát, ale její pohled mu smích zarazil.

„Proč?“ tázal se Niall. „K čemu se máme učit způsobům?“

„Abyste mě potěšili,“ vyštěkla. „A také už nebudete u mého stolu říhat,“ řekla.

„Nemůžeme říhat?“ zeptal se Calum se zjevným údivem.

„Ne, nemůžete!“ téměř vykřikla. „A nebudete vydávat ani jiné nechutné zvuky.“

„Ale to se sluší, paní,“ vysvětloval Niall. „Když nám jídlo a pití chutná, vyjádříme pochvalu právě říhnutím.“

„Pokud vám jídlo chutná, prostě řeknete hostiteli, že bylo dobré,“ poučovala je. „A když už jsme u toho jídla, říkám vám, že považuji za hrubou urážku, když vidím, jak trháte jídlo ze

sousedova podnosu. To musí okamžitě přestat.“

„Ale paní…“ začal Lindsay.

Přerušila ho. „Nebudete také při přípitku třískat poháry o sebe,“ prohlásila. „Všechno je pak pocákané.“

„To děláme úmyslně,“ vysvětloval Calum.

Její oči se rozšířily nad tím přiznáním. Niall jí rychle začal vysvětlovat proč. „Když si tak připíjíme, jsme si jisti, že alespoň nějaká kapka ukápne do poháru těch druhých. Takže kdyby snad byl v některém poháru jed, zemřeli by všichni. Chápete to, paní? Děláme to proto, aby nikdo nepřipravoval zradu.“

Nemohla uvěřit tomu, co slyšela. Cožpak Maclaurinové a MacBainové tak podzírali jeden druhého?

Maclaurinové se odvážili obrátit se k ní zády. Johanna byla bez sebe vzteky nad jejich hrubostí. Teď záměrně hlučeli tak, že opět přehlušovali její hlas.

„Megan?“

„Už pro ni jdu, paní.“

Johanna zvedla tentokrát nahoru džbán, obrátila se ke stolu Maclaurinů a právě chtěla nádobou hodit, když ji někdo chytil za ruku. Obrátila se a spatřila, že za ní stojí Gabriel. Po jeho boku stáli Keith a otec MacKechnie.

Vůbec netušila, jak dlouho tam stáli, ale ohromený výraz na tváři otce MacKechnieho jí ukazoval, že už asi dost dlouho.

Cítila, že se začíná červenat. Žádná manželka si nepřeje být přistižena, když křičí jako saň nebo rozbíjí předměty, aby upoutala pozornost. Johanna ale neměla v úmyslu dát najevo své rozpaky. Když už s tím začala, pak jako že je Bůh nad ní, dokončí to.

„Co to proboha děláš, ženo?“

Gabrielův hluboký hlas a zachmuřená tvář způsobily, že sebou trhla. Zhluboka se nadechla a pak řekla: „Nevšímej si toho. Právě dávám tvým mužům potřebnou lekci.“

„Zdá se, že vám nikdo nevěnuje pozornost, paní,“ podotkl Keith.

„Řekla jsi mi právě, že chceš, abych do toho nezasahoval…“ Gabriel byl tak vyveden z míry, že nebyl schopen pokračovat. Pochopila podstatu toho, co chtěl říci. „Ano, chci, aby ses do toho nevměšoval,“ souhlasila, než obrátila pozornost ke Keithovi.

„Budou mi věnovat pozornost, nebo pocítí mou nemilost,“ slíbila.

„Co se stane, když se rozzlobíte?“ zeptal se velitel Maclaurinů. Nebyla schopna najít hned vhodnou odpověď. Pak si vzpomněla, co jí řekl na stejnou otázku Gabriel. „Asi někoho zabiju,“ chvástala se.

Byla si jistá, že na vojáka její prohlášení zapůsobilo. Pokývla hlavou, aby věděl, že nežertuje, a čekala na jeho reakci.

Nebyla taková, jak očekávala. „Máte na sobě špatný pléd, paní. Dnes je sobota.“

Najednou měla chuť Keitha zardousit. Za ní se ozvalo hlasité říhnutí. Ztuhla, jako by jí někdo vrazil nůž do zad. Hlasitě zaúpěla, vytrhla džbán z manželovy ruky a obrátila se k mužům.

Gabriel ji znovu zachytil, než mohla způsobit škodu. Podal džbán Keithovi, pak si ji otočil k sobě.

„Prosila jsem tě, abys do toho nezasahoval,“ zašeptala.

„Johanno…“

„Je to můj dům nebo ne?“

„Je.“

„Děkuji.“

„Proč mi děkuješ?“ zeptal se ve zmatku. Určitě měla něco za lubem. Pověděly mu to jiskřičky v jejích očích.

„Právě jsi slíbil, že mi pomůžeš,“ vysvětlovala mu.

„Ne, nic jsem neslíbil.“

„Ale měl bys.“

„Proč?“

„Protože tohle je můj dům, nemám pravdu?“

„To už jsem jednou řekl, ne?“

„Gabrieli, chtěla bych mít volnou ruku v řízení své domácnosti. Prosím,“ zašeptala.

Povzdechl si. Zatraceně, bylo opravdu nemožné jí něco odmítnout. Nebyl si jist, jestli má souhlasit, ale pak přikývl.

„Kolik číší a džbánů jsi rozbila?“

„Kolik bylo třeba,“ odpověděla.

Obrátila se a spěchala do čela stolu Maclaurinů.

„Keithe, uchop jeden jeho konec a vy, otče, budete-li tak laskav, zvedněte druhý. Já půjdu před vámi a podržím otevřené

dveře. Pánové,“ dodala s očima upřenýma na vojáky sedící u stolu,

„prosím, pomozte nám s přenášením vašich židlí. Nemělo by to trvat dlouho.“

„Co chcete s tím dělat?“ zeptal se Keith.

„Vystěhovat stůl ven samozřejmě.“

„Proč?“

„Chci, aby se Maclaurinové cítili šťastni,“ vysvětlovala. „Jsou teď součástí mého klanu a jsem přesvědčena, že by měli být spokojeni.“

„Ale my se nechceme stěhovat ven,“ vyhrkl Lindsay. „Proč si myslíte, že bychom chtěli? Mám tu čest jíst se svým zemanem. Já chci zůstat tady.“

„Ne, nezůstaneš,“ protestovala Johanna. Usmála se, aby válečníka zmátla.

„Proč ne?“

„Všichni budete mnohem spokojenější tam venku, protože se nechcete řídit žádným pravidlem mé domácnosti. Pravda je, že jíte jako zvěř. Stejně tak dobře tedy můžete jíst se zvířaty. Dumfries bude potěšen vaší společností.“

Všichni Maclaurinové pohlédli na Keitha. Ten se podíval na zemana, zachytil jeho pokyn a pak si odkašlal. Bylo zapotřebí to říci paní přímo.

„Věřím, že nechápete zdejší situaci, paní. Tato tvrz patří klanu Maclaurinů tak dlouho, jak jen paměť sahá.“

„Teď patří mně.“

„Ale paní…“ začal Keith.

„Co tím míní, když říká, že naše země patří jí?“ ptal se Niall. Johanna zkřížila ruce. Gabriel přistoupil k ní.

„Ráda vám to vysvětlím, ale jen jednou, tak mě prosím

sledujte,“ řekla. „Váš král se této země vzdal. Bere každý z vás na vědomí tuto skutečnost?“

„Ano, ovšem,“ přisvědčil Keith. „Ale, víte…“

Nenechala ho dokončit. „Odpusť mi prosím přerušení, ale ráda bych dokončila své vysvětlování.“

Obrátila se znovu na vojáky. „A teď – a opravdu dobře poslouchejte prosím, protože se nerada opakuji – když jsem se provdala za vašeho zemana, země začala patřit jemu. Chápete, jak je to jednoduché?“

Její zrak ulpěl na Lindsayovi. Přikývl, aby měla radost. Usmála se. Místnost se jí najednou začala houpat před očima. Zamrkala a snažila se znovu zaostřit pohled. Chytila se okraje stolu, aby získala rovnováhu. Zachvátila ji vlna nevolnosti, pak zase rychle ustoupila. Bylo to to maso, pomyslela si. Ta strašná vůně jí obracela žaludek.

„Co jsi říkala, děvče?“ pobídl ji otec MacKechnie zářící uspokojením nad kuráží, kterou jeho paní ukázala před muži.

„Zajímalo by mne, co ji tak rozzlobilo.“

Johanna nepoznala, kdo se tak zeptal. Otázka přišla od stolu MacBainů. Obrátila pohled k oněm mužům a odpověděla.

„Megan jednou říkala něco, co mne překvapilo,“ řekla.

„Přemítala jsem nad tím a pořád nerozumím tomu, proč pronesla takovou poznámku.“

„Co jsem řekla?“ otázala se Megan. Chvatně přešla a postavila

se na protější stranu stolu Maclaurinů, aby stála čelem ke své paní.

„Říkala jsi, že kuchařka ráda udělá cokoliv, o co ji požádám, protože patří k MacBainům, a raději dělá, než si stěžuje. Zajímalo mě, jak to myslíš, ale teď už myslím, že chápu. Ty si vlastně myslíš, že by Hilda měla být vděčná za to, že tu může žít. Mám pravdu?“

Megan přikývla. „To je pravda, že by měla být vděčná.“ Maclaurinové sborově přikývli.

Johanna zavrtěla hlavou. „Věřím, že to tvrzení všichni vezmete zpět,“ řekla. „Maclaurinové nemají žádný nárok na tuto tvrz ani na tuto zemi a to je, pánové, skutečnost. Můj manžel patří k MacBainům. Cožpak jste na to zapomněli?“

„Jeho otec byl zeman Maclaurin,“ vmísil se Keith.

„Přesto je MacBain,“ zdůraznila znovu. „Projevil mnoho dobré vůle. Je trpělivější než já,“ dodala s kývnutím hlavy. „Bez ohledu na to věřím, že MacBainové budou tak laskaví a dovolí všem Maclaurinům tady zůstat. Opravdu nerada začínám teď s tak bolestnou záležitostí, ale obdržela jsem důležité zprávy, víte, a opravdu musím uvést svou domácnost do pořádku. Bylo by pro mne smutné, kdybyste odešli, ale pokud vám připadá příliš obtížné dodržovat má pravidla a pokud nemůžete vyjít s MacBainy, pak nevěřím, že je tu jiná možnost.“

„Ale MacBainové jsou tu cizí,“ koktal Lindsay.

„Ano, to jsou,“ přisvědčoval Keith.

„Byli,“ řekla Johanna. „Ale už nejsou. Rozumíte?“

Nikdo nerozuměl. Johanna zatoužila vědět, jestli byli tak neuvěřitelně zabednění, nebo jí prostě nebrali vážně. Rozhodla se, že se naposledy pokusí dosáhnout toho, aby pochopili.

Ale Gabriel jí nedovolil. Odtáhl ji zpět a stanul před ní.

„Jsem vaším zemanem,“ připomenul vojákům. „Já rozhodnu, kdo půjde a kdo zůstane.“

Keith okamžitě přikývl na souhlas. „Můžeme hovořit otevřeně?“

„Ovšem,“ odvětil Gabriel.

„Každý z nás ti přísahal věrnost,“ začal. „Ale neslíbili jsme věrnost tvým nástupcům. Jsme vyčerpáni válkou a chceme se dát znovu dohromady, než se vydáme do dalších bojů. Ale jeden z MacBainů zapříčinil válku s klanem MacInnesů, a teď odmítá předstoupit a přiznat své provinění. Takové chování je zbabělé.“ Calum vyskočil. „Ty se odvažuješ nazývat nás zbabělci?“

Ach Bože, co to způsobila? Johanna pocítila znovu závrať. Litovala, že vůbec něco řekla. Dva z Maclaurinů vstali.

Každopádně se schylovalo k boji a to bylo všechno, čeho dosáhla. Ale zdálo se, že Gabriel nemá v úmyslu učinit tomu přítrž. Zdálo se, jako by ho hrozivá atmosféra vůbec nevzrušila, vypadal téměř znuděně.

Došlo konečně ke střetnutí a Gabriel z toho měl pekelnou radost. Chtěl, aby každý bojovník mohl vyjádřit svůj hněv, a pak

jim vysvětlí, co bude následovat. Ti, kteří se nebudou chtít podřídit jeho rozhodnutím, mohou odejít.

Johanna se zdála být rozzlobena tím, co se stalo. Její tvář byla

bílá jako křída a pevně svírala ruce. Gabriel se rozhodl přenést spor ven. Právě měl v úmyslu dát k tomu příkaz, když jeho žena postoupila vpřed.

„Calume, Keith tě nenazval zbabělcem,“ vykřikla. Obrátila se pak k družině Maclaurinů. „Nerozumíš tomu, pane, protože jsi již předtím odejel vyřídit vzkaz otci Clare MacKayové,“ pokračovala rychle. „Víš, můj manžel se ptal každého ze svých přívrženců,

jestli… se zapletli s Clare, a všichni popřeli, že by měli s tou ženou

něco společného.“

„Ale říkal skutečně každý z nich pravdu?“ pochyboval Keith.

„Místo odpovědi se tě na něco zeptám,“ řekla. „Kdyby zeman MacInnes obvinil Maclauriny a každý z vás by dal vašemu zemanovi zápornou odpověď, očekával bys, že vám uvěří?“ Keith byl natolik chytrý, že pochopil, kam svou otázkou míří. Váhavě přikývl.

„Můj manžel a já věříme bezvýhradně jeho stoupencům. Pokud ti muži říkají, že se nedotkli Clare MacKayové, pak je to pravda.

Nerozumím ti, pane. Jak můžeš považovat slovo takového ničemy, jako je MacInnes, za pravdivější než slovo některého z vás?“

Na takovou otázku nikdo nenalezl pohotovou odpověď.

Johanna znovu zakroutila hlavou. Cítila teď pronikavou nevolnost. Její tvář byla jako v ohni, ale paže pokrývala husí kůže. Chtěla se opřít o svého muže, ale pak couvla, protože nechtěla, aby věděl, že je jí špatně. Nechtěla ho zneklidňovat. Také nechtěla strávit další rok v posteli; a vědouc o Gabrielově posedlosti v tom směru, byla si jista, že by ji pak k tomu nutil.

Johanna se rozhodla vrátit se do svého pokoje a omýt si tvář. Určitě ji studená voda zase vzpamatuje.

„Ocenila bych, kdyby každý z vás bral v úvahu to, co jsem vám teď vysvětlila,“ žádala. „Nesnesu tahanice ve vlastním domě.

Omluvíte-li mne teď, půjdu nahoru do svého pokoje.“

Obrátila se k odchodu. Pak se zastavila a ještě jednou se otočila k vojákům. „Když žena odchází, muži vstanou.“

„Už to tu máme zase,“ zašeptal jeden z Maclaurinů dost hlasitě, aby to slyšela.

„Nu?“ vyzvala je.

Muži vstali. Spokojeně se usmála. Pak se obrátila k odchodu. Místnost se s ní okamžitě začala točit. Neměla se čeho chytit, dokud se všechno neusadilo zpátky na své místo.

„A přece jsi mě nazval zbabělcem, Keithe,“ bručel Calum.

„Pokud tomu chceš věřit, pak věř, Calume,“ odpověděl Keith.

„Jaké to byly zprávy, které obdržela dnes naše paní?“

„Gabrieli?“ Johannin hlas byl slabý, ale on ji přece slyšel. Obrátil se. „Ano?“

„Chyť mě.“

KAPITOLA 14

Zachytil ji, než dopadla na podlahu. Všichni začali křičet. Otec MacKechnie myslel, že snad omdlí, když viděl, jak špatně jeho paní vypadá.

„Ukliďte stůl,“ zakřičel. „Uložíme ji tady.“

Niall a Lindsay přejeli rukama po lněném plátně. Podnosy s jídlem letěly vzduchem. Megan stáhla ubrus.

„Přiveďte někdo ranhojiče, proboha,“ zařval Niall. „Paní potřebuje pomoc.“

„Ona je naším ranhojičem,“ odsekl Calum.

„Proč omdlela?“

„Myslím, že kvůli nám,“ usoudil Lindsay. „Všichni jsme ji pěkně rozčilili. Bylo toho na ni moc.“

Gabriel byl jediný, kdo se zdánlivě vůbec nezajímal o svou manželku. Její tvář se mu zdála bledá, ale nemyslel si, že by byla vážně nemocná.

Všiml si, jak ji rozzlobilo, když muži začali křičet jeden na druhého. Pociťovala nechuť k takovým sporům, to věděl, a proto došel k závěru, že její mdloba byla jen chytrý manévr, jak odvrátit pozornost mužů od jejich hádky. Trochu to přehnala, samozřejmě, a on jí to řekne, až budou o samotě.

„Dobrá, je to všechno naše chyba, přinutit ji, aby házela

mísami, když chtěla upoutat naši pozornost,“ řekl Niall. „Chce nás naučit způsobům. Nedovedu si představit proč, ale myslím si, že bychom měli projevit víc dobré vůle.“

„Ano,“ přisvědčil další z Maclaurinů jménem Michael.

„Nemůžeme ji nechat pořád omdlévat. Zeman MacBain nemusí být příště nablízku, aby ji zachytil.“

„Odstupte trochu, chlapci,“ přikázal otec MacKechnie.

„Netlačte se tak k paní, ať má dost prostoru a může volně dýchat.“

„Ale ona přece dýchá, ne?“

„Ano, Calume, dýchá,“ přisvědčil kněz. „Tvůj zájem o tvoji paní je chvályhodný.“

„Dnes je naší paní,“ podotkl Lindsay. „Má na sobě náš pléd.“

„Dnes je sobota,“ vmísil se do řeči Keith. „Vzala si nesprávný pléd.“

„Zdá se, že to dost dobře nepochopila, že?“ zeptal se Calum.

„Proč váháš, MacBaine? Polož to děvče na stůl,“ řekl otec MacKechnie. „Muži, ustupte našemu pánovi z cesty.“

Muži okamžitě couvli. Sotva Gabriel položil svou manželku na stůl, okamžitě postoupili vpřed. Naklonilo se nad ni nejméně dvacet tváří. Každému z nich se na tváři zračila starost o Johannu. Gabriel se v duchu usmíval. Vojáci měli své chyby,

samozřejmě, ale teď je obavy o jejich paní sjednotily. Johanna svým původem nepatřila ani Maclaurinům ani k MacBainům. Byla Angličanka. Dovedou-li ti muži projevit věrnost jí, pak jsou schopni také naučit se vycházet spolu.

„Proč neotevírá oči?“ zeptal se Niall.

„Nezdá se, že by ji mdloba přešla,“ odpověděl kněz.

„Dáte jí poslední pomazání, otče?“

„Nemyslím si, že by to bylo nutné.“

„Neměli bychom něco udělat?“ zeptal se Calum a zamračil se na svého zemana. Bylo zřejmé, že očekává, že Gabriel bude chtít napravit to, co sužuje jeho paní.

Gabriel zavrtěl hlavou. „Určitě se za okamžik probudí.“

„Neměli jsme ji rozčilit,“ řekl Michael.

„Proč jí vlezl najednou takový brouk do… hlavy?“ Lindsay rychle nahradil slovo, které chtěl použít, jiným, když viděl, že se na něho kněz mračí.

„Byly to naše způsoby, které ji rozzlobily,“ připomněl všem Bryan.

„Ale zajímalo by mě, proč právě teď,“ vyhrkl Lindsay. „Až do včerejška se nezdálo, že by jí naše způsoby vadily.“

„Její matka sem přijede na návštěvu.“

Tu zprávu jim řekl Gabriel. Odpovědí mu bylo sborové protáhlé ‚aha‘.

„Není divu, že chtěla, abychom se chovali líp,“ řekl s kývnutím hlavy Michael.

„Ubohé děvče,“ zašeptal Keith. „Určitě se trápí, že ji zahanbíme před její matkou.“

„Už začínám chápat,“ souhlasil Calum.

„Takže bychom se měli začít chovat co nejlíp,“ navrhl Lindsay. Povzdechl si. „Konec konců, zabila Miláčka.“

„A ještě tři další,“ připomněl vojákům Keith. Gabriel začínal být zvědav, jak dlouho bude Johanna protahovat svoje mdloby, když najednou otevřela oči.

Málem vykřikla, ale včas se vzpamatovala a místo toho hlasitě vzdechla. Chvíli zírala na vojáky, kteří se na ni dívali, a přitom se snažila překonat překvapení.

Trvalo jí pěknou chvilku, než si uvědomila, že leží na jídelním stole. Nechápala, jak se tam dostala.

„Proč tady ležím na stole?“

„Stůl byl blíž než postel, paní,“ odvětil Calum.

„Omdlela jste,“ dodal Keith pro případ, že by si to neuvědomila.

„Proč jste nám neřekla, že přijede na návštěvu vaše matka?“ tázal se Niall.

Johanna se pokusila posadit se, než na otázku odpověděla. Otec MacKechnie jí položil ruku na rameno, aby ji zadržel. „Zůstaň raději ležet, děvče. Tvůj muž tě rád zanese nahoru do postele. Cítíš se už lépe?“

„Ano, děkuji,“ odpověděla. „Opravdu jsem omdlela? Nikdy předtím se mi to nestalo. Nechápu proč…“

Lindsay se rozhodl dát jí vysvětlení, než se na to zeptala. „Byly to naše způsoby, které vás rozčilily, paní.“

„Myslíš?“

Voják přikývl. „Měla by alespoň týden zůstat v posteli,“ doporučoval Keith.

„Nemohu jít do postele,“ odporovala Johanna.

Nikdo nevěnoval jejímu protestu pozornost. „Říkám, že by měla zůstat v posteli dva týdny,“ prohlásil Calum. „Je to jediná možnost, jak si být jist, že zase nabere sílu. Povšimněte si, jak je křehká,“ podotkl.

Muži přikývli. Johanna byla udivena. „Nejsem křehká,“ prohlásila téměř křikem. „Otče, nechejte mě vstát. Nemohu jít do postele. Musím jít nahoru a dohlédnout na Clare MacKayovou.“

„Ráda si k ní sednu sama,“ nabídla jí Megan. „Nezdá se mi správné, aby se o ni staraly jenom ženy MacBainů. Nechcete přece, aby se ženy Maclaurinů hašteřily kvůli takové maličkosti, nemám pravdu, paní?“

„Megan, teď není čas probírat takovou věc,“ mručel Keith.

„Ženy MacBainů byly jediné, které nabídly Clare pomoc,“ vysvětlovala Johanna.

„Ale teď ji nabízím já,“ namítala Megan.

„Pak ti děkuji a určitě tvou pomoc ocením.“

Megan se usmála. Byla zjevně potěšena vděčností své paní. Johanna nechala tu věc být a vzpomněla si na manžela.

Záměrně se vyhýbala jeho pohledu, protože věděla, že se na ni mračí a určitě se chystá jí připomínat věci jako ‚vždyť jsem ti říkal, že jsi velmi slabá‘. V duchu se na to připravila a teprve pak na něj pohlédla. Snadno Gabriela v tom davu nalezla, protože převyšoval své vojáky. Stál vlevo od stolu vedle Caluma.

Její manžel se usmíval, což Johannu pořádně udivilo. Byla si jista, že se bude zlobit. Měla by ji tedy jeho veselá nálada potěšit, ale ona z ní radost neměla. Konec konců omdlela a Gabriel v minulosti ukázal dost starostlivosti o její stav. Ale teď vypadal… šťastný. Zdála se mu snad její mdloba zábavná?

Věnovala Gabrielovi rozmrzelý pohled a on na ni zamrkal, což ji zmátlo.

„Kdy sem přijede vaše matka?“ zeptal se pak Keith. Nespustila oči ze svého muže, když vojákovi odpovídala. „Za měsíc nebo dva,“ odhadovala. Pak se usmála na otce MacKechnieho a jemně odsunula jeho ruku z ramene, aby se mohla posadit.

Calum se ji pokusil zvednout do náruče. Keith se mu snažil pomáhat z druhé strany, takže ji zároveň tahali různými směry. Konečně zasáhl Gabriel. Odsunul Caluma z cesty a uchopil manželku sám.

„Opři si hlavu o mé rameno,“ přikázal.

Neudělala to dost rychle, a tak jí tam hlavu položil sám.

Vynesl ji ven ze sálu a pak nahoru po schodech. Většinu cesty protestovala. „Už se cítím dobře,“ protestovala. „Mohu jít sama, muži. Postav mě na zem.“

„Ale já tě chci nést,“ vysvětloval. „Je to to nejmenší, co pro tebe mohu udělat po všech těch potížích, které jsi měla s přesvědčováním těch mužů.“

„To nejmenší, co můžeš udělat?“

„Ano,“ odpověděl.

Neměla vůbec ponětí, o čem to mluví. Jeho úsměv ji ještě víc mátl. „Chováš se, jako by tě má mdloba pobavila,“ vyhrkla. Gabriel otevřel dveře do jejich ložnice a přenesl ji dovnitř.

„Abych řekl pravdu, pobavilo mě to,“ přiznal.

Její oči se rozšířily. „Ale obvykle máš o mne takovou starost, sekýruješ mě, abych celý den odpočívala. Zajímalo by mě, proč se tvůj přístup najednou změnil.“

„Nic takového nedělám. Staré ženy sekýrují, ne bojovníci.“

„Ale sekýroval jsi,“ odporovala. Nemohla si pomoci, ale byla trochu rozladěna. Lhostejný přístup jejího manžela ji mrzel. Manžel by se měl přece trochu trápit, když jeho žena omdlí, ne?

„Tvůj trik zabral,“ řekl. „Moji muži zapomněli na své spory. To byl ten důvod, proč jsi předstírala mdloby, že?“

Hodil ji prostě na postel. Dvakrát se zhoupla, než zůstala ležet. Nejraději by se teď rozesmála. Naplnila ji ohromná úleva.

Gabriel nebyl vůbec takový necita. Opravdu si myslel, že mdloby jen předstírala.

Johanna nechtěla svému muži lhát, ale na druhé straně mu nechtěla ani říci pravou příčinu. Kdyby si uvědomil, že nic nepředstírala, pravděpodobně by ji přinutil zůstat v posteli až do příštího jara.

Neřekla na to svému manželovi nic. Pokud bude považovat její mlčení za souhlas, ať si to myslí.

Každopádně jí už nevěnoval pozornost. Začal si sundávat boty.

„Nechceš se pochlubit svou chytrostí?“ zeptal se. Pohodil boty

na podlahu a začal si rozvazovat uzel na svém pásu. Celou tu dobu z ní nespouštěl zrak.

„Staří muži se vychloubají, pane,“ odpověděla. Pohledem spočinula na jeho pásu. „Manželky válečníků ne.“

Bože, jak ho potěšila. Líbil se mu způsob, jak pohotově

obracela jeho vlastní slova proti němu. Johanna začínala být přímo drzá. Takové chování svědčilo o tom, že se úplně zbavila strachu z něho.

Pořád stačilo málo a začínala se červenat. Teď byla přímo rudá. Zjevně uhádla, co má v úmyslu udělat. Rozhodl se jí to v každém případě říci, aby ještě zvýšil její rozpaky. Byla celá zmatená, ach

Bože, jak se mu ta vysloveně ženská vlastnost líbila. Postavil se k boku postele a řekl jí velmi otevřeně, co má v úmyslu s ní dělat. Obrazy, které jí líčil smyslnými slovy, jí

rozpalovaly tváře a způsob, kterým se chtěl milovat, v ní vyvolal pocit, že snad znovu omdlí.

Temný a neuvěřitelně vzrušený výraz na jeho tváři jí vnukl myšlenku, že nežertuje. Ale potřebovala být si jista.

„Opravdu se ženy a muži milují takovým způsobem?“ Vyslovila to jedním dechem, ale nemohla si pomoci. Srdce jí divoce tlouklo a ona bojovala se svým vlastním vzrušením,

zatímco se pokoušela uvážit, jestli je taková věc vůbec možná. Ty myšlenky, které jí Gabriel úmyslně nasadil do hlavy, ji děsily i vzrušovaly zároveň.

Přitiskl se k jejím nohám a začal ji svlékat.

„Ty jsi žertoval, muži, že?“ Rozesmál se. „Ne.“

„Manželé a manželky tedy opravdu…“

„Zkusíme to,“ odpověděl a jeho hlas zněl ochraptělým šepotem.

Zachvěla se. „Pravda, nikdy jsem neslyšela o takovém…“

„Bude se ti to líbit,“ slíbil jí. +

„Ty bys chtěl…?“

„Ach, ano.“

„A co mám…“

Jeho žena měla potíže s dokončením věty. Očividně se styděla. On také, uvědomil si. Byl naprosto vzrušen. Jeho pohyby byly nesmírně prudké, když bojoval s jemnými stuhami, kterými bylo sešněrováno její prádlo.

Vydechl uspokojením, když ji konečně zbavil posledního

kousku oděvu, a pak ji drsně přitáhl k sobě. Zvedl ji tak, že se jeho vztyčený úd přitiskl k jejímu rozkroku. Instinktivně se k němu přimkla. Zamručel radostí.

Svalili se na postel zároveň. Zvedl se nad ní na loktech a naklonil se nad její ústa, aby se jich zmocnil dlouhým,

dobyvačným polibkem. Jejich jazyky se setkaly, narážely jeden na druhý, a když se konečně opět odtrhl a začal pokrývat polibky cestičku po straně její hebké šíje, ucítil, jak se chvěje rozkoší.

Ještě neskončila se svými otázkami. Je asi škarohlíd, pomyslela si o sobě, a to bude zcela jistě ten důvod, proč vyžaduje úplné vysvětlení.

„Gabrieli, opravdu mě zamýšlíš líbat svými ústy… tam?“

„Ach, ano,“ zašeptal jí do ucha. Jeho sladký a teplý dech, který vnímala její citlivá pokožka, ji rozechvíval touhou.

„Pak tě mám také… víš… políbit… tam?“

Úplně zmlkl. Začala mít strach. O pouhou vteřinu později pomalu zvedl hlavu a podíval se na ni.

„Nemusíš vůbec nic,“ řekl jí.

„A chceš to?“

„Ano.“

Protáhl to slovo a, Bože, byl tak nádherný. Měla pocit, jako by

ho už uspokojila. Vztáhla ruku a pohladila ho po tváři. Sklonil se k její ruce.

Byl rád, když se ho dotýkala. Potřebuje, aby to dělala, uvědomila si… téměř stejně jako ona potřebuje teď jeho, aby ji hladil.

Povzdechla si a ovinula mu ruce kolem krku. Pokoušela se přitáhnout ho k sobě k dlouhému polibku, ale on odolal. „Johanno, nemusíš…“

Usmála se na něho. „Bude se ti to líbit,“ zašeptala.

Hlava mu klesla k ohbí jejího ramene. Trochu se zvedl, políbil ji na ušní lalůček a pak řekl: „Vím, že se mi to bude líbit, ale nevím, jestli ty…“

Teď měl sám potíže s dokončením věty. Byla to všechno její vina. Natáhla ruku a jemně pohladila jeho úd. Celý se roztřásl a nebyl schopen souvislé myšlenky.

Obával se, že se jí nebude líbit dotýkat se ho ústy. Začala nesměle, ale brzy se přestala stydět a začala být neskutečně vášnivá.

Úplně ho zbláznila. Měl pocit, jako by se mu zastavilo srdce, když uchopila jeho úd do úst. Byla teď divoká, ztratila všechny zábrany, když ho přejížděla ústy a jazykem a můj Bože, rozdivočila ho zrovna tak.

Nebyl schopen vydržet takovou extázi příliš dlouho. Skončil dříve než ona, ale sotva se vzpamatoval z křeče, která zachvátila

jeho tělo, a mohl znovu začít myslet, obrátil naplno svou pozornost k rozkoši své ženy.

Její sténání se brzy změnilo ve výkřiky. Intenzita vlastního orgasmu jí zastavovala dech. Vyžadovala, aby přerušil ta nádherná muka, a přitom se k němu zase hned tiskla a žádala, aby pokračoval.

Chutnala mu tak, že se v několika málo minutách opět vzrušil a rozechvěl. Najednou zoufale toužil proniknout do ní. Posunul se, přitlačil ji k posteli a klekl si mezi její stehna. Jeho ruce jí hladily záda a zvedl ji právě v okamžiku, kdy prorazil úplně do hloubky. Měl pocit, jako by zemřel a dostal se do nebe. Tak pevně ho svírala, byla neuvěřitelně sladká a on věděl, že se jí nikdy nenabaží.

Postel vrzala pod jejich prudkými pohyby. Jejich dech byl

drsný a přerývaný, a když došla opětného vyvrcholení, její výkřik mu dlouho zněl v uších.

Byl úplně uspokojen. Zhroutil se na svou ženu a hlasitě zaúpěl. Slyšel, že jí srdce buší v hrudi jako kladivo. Naplnilo ho to pýchou a potěšením. Způsobil, že úplně zapomněla sama na sebe. Totéž se stalo i jemu. Zamračil se nad tím poznáním. Uvědomil si, že je pro něho nemožné, aby se vzdálil od své ženy. Nemohl ji prostě pomilovat, pak se vrátit ke svým povinnostem a vypustit ji ze své mysli. Nebyla jen ženou, se kterou se v temných nočních hodinách miluje. Byla jeho manželkou a, k čertu, byla ještě něčím víc.

Byla láskou jeho života.

„Proklatě.“

Zamručel kletbu, pak zvedl hlavu, aby se na ni podíval. Tvrdě spala. Ulevilo se mu, protože nemusel vysvětlovat zmatený výraz, který se mu jistě objevil na tváři, ani bezbožnou kletbu, kterou právě vyslovil.

Zdálo se mu, že se nepřinutí od ní odejít. Dlouho se na ni díval. Připadala mu tak krásná. Ale její vzhled nebyl tou příčinou, pro kterou ztratil hlavu a zamiloval se do ní, Bůh mu pomáhej. Ne, byla to její povaha, která ho zmámila tak, že zapomněl na svůj tvrdý krunýř. Spanilý vzhled léty pomine, ale krása Johannina srdce a její duše snad roste každým novým dnem víc a víc.

Chytila ho do svých osidel, uchvátila ho, jak jen bylo možné, a teď je příliš pozdě se tomu bránit.

Zbývá mu jediná možnost. Johanna se bude muset do něho také zamilovat. Bože, nemůže se přece stát tak zranitelným, aniž by se mu dostalo stejného zadostiučinění.

Gabriel se začal cítit lépe. Ten plán mu připadal rozumný. Nebyl si jist, jak dosáhne toho, aby ho milovala, ale je přece moudrý muž. Něco vymyslí.

Naklonil se nad ni, políbil ji na obočí a pak vstal z postele.

Jejich milování ji úplně vyčerpalo, pomyslel si, když sahal pro svůj pléd. Ta úvaha mu vyvolala úsměv na tváři, dokud nezívl.

Uvědomil si, že i on je vyčerpán.

Díval se na ni, zatímco se oblékal; a když byl hotov, přikryl ji. Pak, hrome, ať je proklet, nepolíbí-li ji ještě jednou, než odejde z ložnice. Začínal být zmaten svým necudným chováním. Milování je ošemetná záležitost, usoudil. Možná za čas tomu přijde na kloub. Sáhl prudce po dveřích, aby je zavřel, ale včas se zastavil a zatáhl je co nejtišeji.

K čertu, začíná být ohleduplný. Kroutil hlavou nad tím nepříjemným zjištěním. Zajímalo ho, jaké další překvapivé vlastnosti u sebe objeví, teď když přišel na to, že opravdu miluje svou ženu. Budoucnost ho trápila. Změní-li se v bezmezné milujícího manžela, napadlo ho, bude asi muset někoho zabít.

Ano, láska je záhadná věc.

Johanna spala celou noc. Gabriel odešel z ložnice dříve, než se probudila. Byla mu vděčná za své soukromí. Cítila se špatně, sotva se mohla nadechnout, aniž se jí obracel žaludek.

Dvakrát se pokoušela vstát z postele, ale pokaždé se s ní pokoj začal točit a žaludek jí vířil na protest proti takovému pohybu. Začala zhluboka dýchat ve snaze utišit svou nevolnost.

Nepomohlo to. Přešla ke stolu s mísou a džbánem s vodou a přiložila si na čelo namočený kousek plátna, ale ani to nepomáhalo. Johanna nakonec přestala bojovat s osudem a skončila klečíc zkroucená v křeči nad nočníkem, až si byla jistá, že znovu omdlí.

Když zvracela, měla pocit, že snad zemře; ale jakmile skončila, překvapivě se jí ulevilo. Ať již se o ni pokoušela jakákoliv choroba, nikdy nepřešla tak rychle ani neměla tak podivné

příznaky. Dokud nebude vědět, co ji to postihlo, nebude se moci začít léčit.

Johanna nebyla člověkem, který by se příliš hýčkal, ale přesto si nemohla pomoci, aby nezačala mít o sebe strach. Byla přesvědčena, že její mdloby včera večer zapříčinil její prázdný žaludek spolu s nepříjemným pachem vařeného skopového. Ale

teď ráno málem omdlela znovu a přitom jediným pachem v pokoji byla vůně čerstvého vzduchu proudícího otevřeným oknem.

Pokoušela se nemyslet na nemoc. Promeškala mši a věděla, že bude muset vzít kněze později stranou a vysvětlit mu, že se necítí dobře. Než se oblékla, vrátila se jí zase barva do tváří. Zapletla si cop, uklidila ložnici a pak se šla podívat na Clare MacKayovou. Hilda jí otevřela dveře. Johanna se usmála, když viděla, že

Clare už sedí v posteli. Její tvář byla sice ještě děsivě opuchlá, samozřejmě, a levá strana obličeje černá a modrá samými podlitinami, ale její oči byly jasné, nezamlžené a Johanna usoudila, že rána na hlavě nezanechá nenapravitelné následky.

„Jak se dnes cítíš, Clare?“ zeptala se Johanna.

„Už je to lepší, díky,“ odpověděla Clare MacKayová slabým chvějícím se hlasem.

„Snědla sotva nepatrné sousto jídla, které jsem jí přinesla,“ vmísila se do hovoru Hilda. „Říká, že ji velice bolí v krku. Vrátím se do kuchyně a namíchám jí posilující nápoj.“

Johanna přikývla. Dívala se stále na Clare. „Musíš hodně jíst, abys znovu nabrala sílu.“

Clare pokrčila rameny. Johanna zavřela za Hildou dveře a přešla k okraji postele své pacientky. „Chceš se přece cítit lépe, ne?“

Clare hleděla dlouho

na Johannu, než odpověděla.

„Předpokládám, že budu muset,“ zašeptala. Úmyslně pak změnila téma: „Je od tebe velmi laskavé, že mě tady necháváš, lady Johanno. Ještě jsem ti ani pořádně nepoděkovala. Jsem ti velmi vděčná.“

„Nemusíš mi děkovat,“ protestovala Johanna. „Proč mluvíš tak smutně, když říkáš, že se asi budeš muset cítit lépe?“

Žena MacKayů jí neodpověděla. Byla zjevně neklidná, protože křečovitě svírala cíp přikrývky.

„Chystá se sem přijet můj otec?“

„Nevím,“ odpověděla Johanna. Natáhla se a vzala Clare za ruku. „Budeš šťastná, když tě přijede navštívit?“

„Ano, ovšem,“ vyrazila rychle Clare.

Neznělo to však příliš upřímně. Johanna měla v úmyslu dovědět se trochu víc, ale nechtěla na ubohou ženu činit nátlak. Chtěla být trpělivá a chápavá. Snad jí nakonec Clare řekne, co ji tak trápí.

Rozhodla se uklidnit ji. „Nemusíš mít obavy. Jsi tady v bezpečí. Nikdo ti tu neublíží. Až se narodí tvoje děťátko, můj manžel i já ti pomůžeme rozhodnout se, co bude třeba dál dělat. Můžeš u nás zůstat, jak dlouho budeš chtít. Máš mé slovo.“ Clariny oči se naplnily slzami. „Cítím se strašně slabá. Chtěla bych si odpočinout.“

Johanna okamžitě vstala. Urovnala přikrývku kolem ženy, počínajíc si jako starostlivá matka. Sáhla Clare na čelo, aby zjistila, nemá-li horečku, pak nahlédla do džbánu, aby se přesvědčila, jestli je v něm dost vody pro pacientku.

V době, kdy Johanna opouštěla pokoj, se zdálo, že Clare už tvrdě spí. Hilda se vrátila, aby převzala dohled.

Johanna se pak později dopoledne snažila opět si s Clare promluvit; ale jakmile jí začala klást otázky, Clare začala být zase vyčerpaná a ospalá.

Odpoledne se ujala hlídání Megan, aby se Hilda mohla věnovat dohledu nad přípravou večeře. Johanna si myslela, že se ještě jednou pokusí promluvit se svou pacientkou, ale zabránil jí v tom její muž, když vešel do velkého sálu se svým synem po boku.

Johanna právě skončila s odstraňováním Calumových stehů. Pokoušela se ještě upoutat jeho pozornost, když mu dávala poslední pokyny. Byl jako neposedné dítě toužící se zas rychle dostat ven.

„Neodejdeš, dokud mi neslíbíš, že si budeš dávat na ránu ráno a večer po celý týden tuto mast, Calume.“

„Slibuji,“ odpověděl voják. Vyskočil a již chvátal přes sál, nechávaje lahvičku s mastí na stole.

„Už jsem tu!“

Alex vykřikl to důležité sdělení a roztáhl paže v tak dramatickém gestu, že jeho otec si nemohl pomoci a rozesmál se.

Chlapec neměl jistě starosti s vlastním sebevědomím. Samozřejmě že ho Gabriel několikrát během cesty ujistil, že Johanna se už moc těší na setkání s ním.

Reakce jeho ženy pobavila Gabriela zrovna tak. Hlasitě zajásala, vykasala si sukni a rozběhla se k Alexovi.

Chlapec se jí vrhl do náruče. Pevně ho k sobě přitiskla. Jeho temeno jí sahalo sotva k pasu. Byl tak roztomilý a ona byla tak šťastná, že je zase doma, až se jí oči naplnily slzami.

Gabriel nechal oba být a vydal se nahoru, aby si znovu promluvil s Clare MacKayovou. Byl odhodlán, že zjistí jméno

válečníka, který tu ženu zneuctil. Také jí chtěl sdělit zprávu, že její otec přijede už zítra, aby ji odvezl domů, za předpokladu ovšem, že bude patřičně silná.

Gabriel se za několik minut vrátil dolů. Clare byla stále příliš churava, než aby odpovídala na jeho otázky. Byla tak vyčerpaná, že usnula sotva minutu poté, co jí vysvětlil důvod své návštěvy. Dole u schodů na něho čekala Johanna s Alexem.

„Není něco v pořádku, muži?“ zeptala se, když spatřila vrásku na jeho čele.

„Pokaždé když se pokouším mluvit s tou ženou, usíná. Jako dlouho si myslíš, že bude trvat, než se zotaví natolik, aby byla schopna odpovídat na moje otázky?“

„Nevím, Gabrieli,“ odpověděla. „Viděl jsi, jak vypadala toho dne, kdy ji sem přivezli. Potrvá to nějaký čas, než se dá dohromady. Měj s ní trpělivost,“ vyzvala ho s kývnutím hlavy. „Je zázrak, že vůbec žije.“

„Myslím, že ano,“ souhlasil. „Johanno, zítra přijede její otec, aby si ji odvezl domů.“

Nerada slyšela tu zprávu. Zavrtěla hlavou. „Clare není v takovém stavu, aby mohla někam jezdit. Její otec to bude muset pochopit.“

Gabriel neměl náladu přít se se svou ženou. Potěšení, které

viděl na její tváři, když se k ní rozběhl Alex, ho naplnilo ohromnou radostí a uspokojením. Nechtěl rušit jejich shledání důležitou rozmluvou. Večer bude dost času, aby s Clare probrali její budoucnost.

„Proč nevezmeš Alexe ven, ženo? Je dnes tak pěkný den, že by bylo škoda trávit ho uvnitř.“

Soustředil teď svou pozornost na syna. Alex držel Johannu za ruku a zíral na ni jako na opravdový zázrak. Najednou si Gabriel uvědomil, že chlapec zoufale potřebuje matku. Zároveň odhalil skutečnost, že Johanna zrovna tak potřebuje Alexe.

„Ano, dnes je hezky,“ řekla Johanna. V Gabrielových očích se objevil výraz něhy. Teď byl velmi zranitelný. Bylo na něm vidět, jak svého syna miluje.

Bože, cítila se dnes tak dojata. Věděla, že se rozpláče, a otočila se, aby manžel neviděl její rozrušení. Určitě by to nepochopil.

Muži věří, že ženy pláčí pouze tehdy, když jsou nešťastné nebo trpí bolestí, nebo si to Johanna alespoň myslela, ale její slzy byly pouze citovou odezvou na nádherný pocit štěstí a spokojenosti, který ji zachvátil. Bůh ji vyslyšel. Je neplodná, a přece má syna, kterého může milovat. Ano, chce milovat Alexe, protože prostě nedovede uzavřít své srdce před láskou k tak nevinnému dítěti.

„Mohli bychom jít ven a podívat se na koně, mami?“ Vytryskly jí slzy. Gabriel i jeho syn se zděsili. „Johanno, co je to s tebou?“ Starost jejího muže změnila jeho hlas téměř v ostrý křik.

„Nemusíme se jít dívat na koně,“ vyhrkl Alex, mysle, že to je příčina jejího rozrušení.

Johanna se pokusila ovládnout se. Otřela si koutky očí lemem svého plédu, než začala vysvětlovat.

„Nic se neděje,“ řekla manželovi. „Alex mě nazval matkou. Tak mě to překvapilo, víš, a jsem dnes velmi dojatá.“

„Tatínek říkal, že bych ti měl říkat mami,“ prohlásil Alex.

„Říkal, že se ti to bude líbit.“

Tvářičku chlapce zkrabatila vráska. Zjevně se trápil. Johanna ho rychle uklidňovala. „Tvůj otec měl pravdu. Měl bys mi říkat mami.“

„Tak proč pláčeš jako malé děcko?“ zeptal se Alex.

Usmála se. „Protože jsem šťastná,“ odpověděla. „Alexi, dnes je opravdu moc hezky na to, abychom zůstali doma. Pojďme se podívat na ty koně.“

Chystala se odejít. Gabriel se natáhl a vzal ji za ramena.

„Napřed bys mi měla poděkovat za to, že jsem přivezl domů tvého syna,“ prohlásil.

Chce, abych ho pochválila, pomyslela si. „Poděkuji ti později, pane, až budu připravena.“

Stoupla si na špičky a políbila ho. Slyšela, jak Alex vyprskl a pak se rozesmál. Gabriel se usmíval. Díval se, jak jeho žena se

synem vycházejí ven. Pak se vydal za nimi a zůstal stát na horním schodu. Sledoval je pohledem, dokud nezmizeli na svahu.

„Co tě tak rozesmálo, zemane?“

Po schodech k němu kráčel otec MacKechnie a postavil se vedle něho.

„Díval jsem se na svoji rodinu,“ odpověděl Gabriel.

Otec MacKechnie přikývl. „Máš krásnou rodinu, synu. Bůh vám všem třem požehnal.“

Gabriel se nepovažoval za zbožného muže, ale přesto shledal, že musí souhlasit s knězovými slovy. Když byl ještě mladý a pošetilý, prosil o rodinu v modlitbách. Teď měl Alexe a Johannu.

Usoudil, že by měl za to Stvořiteli poděkovat. Vyslyšel přece jeho prosby.

Po nádvoří se rozlehl Johannin smích a přerušil Gabrielovy myšlenky. Bezděčně se také usmál. Zatraceně se mu líbil zvuk jejího smíchu.

Johanna netušila, že manžel naslouchá. Alex tak překypoval nadšením a vzrušením z toho, že je venku, že se mu paty za zády jen míhaly. Stěží s ním držela krok.

Strávili spolu celé odpoledne. Nejprve si prohlédli koně, pak sešli dolů na louku za Auggiem. Starý bojovník se právě vrátil z hřebene a vypadal, jako by měl špatnou náladu.

„Proč se tak mračíš, Auggie?“ zavolala na něho Johanna. Alex uviděl zlobný vojákův pohled a hned se chytil Johanniny sukně.

„To je v pořádku, Alexi,“ zašeptala. „Auggie rád bručí, ale má laskavé srdce.“

„Jako tatínek?“

Johanna se usmála. „Ano,“ odpověděla, uvažujíc o tom, jak chytré dítě je Alex. Byl také velmi vnímavý.

Auggie počkal, dokud k němu oba nepřišli, než vysvětlil své chmury. „Asi se budu muset vzdát své hry,“ oznámil s dramatickým gestem. „Nemá smysl třískat do kamenů na žádnou vzdálenost. Většina se jich rozpadne po úderu, kterým je zasáhnu. Roztříští se ve vzduchu. Netrefím pak ani jednu jamku, věřila bys tomu? Kdo se to tam za tebou schovává a vyvaluje na mne ty modré oči?“

„To je Alex,“ odpověděla Johanna. „Pamatuješ si na Gabrielova syna?“

„Samozřejmě že si pamatuji, děvče,“ odpověděl Auggie. „Ale mám teď náladu pod psa, Johanno. Nebyl bych dnes dobrým společníkem. Běžte jinam a nechte mne trucovat.“

Johanna se musela snažit, aby se nerozesmála. „Nemohl bys nám věnovat alespoň pár minut a ukázat Alexovi, jak umístit kámen do jamky tady na louce?“

„Ne, nemohu ti věnovat ani minutu,“ zabručel Auggie a

pokynul Alexovi, aby šel k němu. „To není hra pro děti. Kolik máš let, chlapče?“

Alex křečovitě sevřel Johanninu ruku. Neměl v úmyslu se jí pustit. Musela přistoupit k Auggiemu s ním.

„Alex neví, jak je starý,“ vysvětlovala Johanna. „Myslím, že může mít tak čtyři nebo pět let.“

Auggie si začal třít soustředěně bradu. „Otevři ústa, chlapče. Dovol mi, ať se ti podívám na zuby. Pak ti řeknu, kolik máš let.“ Johanna se rozesmála. „To není kůň,“ řekla.

„Když se jedná o zuby, je to totéž, alespoň u dětí.“

Alex zaklonil hlavu a otevřel ústa. Auggie souhlasně přikývl.

„Dobře se staráš o svoje zuby, nemám pravdu?“

„Tatínek mi ukázal, jak si je mám třít lískovou větvičkou a otírat vlněným klůckem,“ odvětil Alex. „Jenom na to někdy zapomínám.“

Auggie přivřel oči proti slunci, když se skláněl, aby dobře viděl.

„Brzo bude mít pět, hádám. Nemůže být starší. Jeho první zuby

jsou ještě pěkné a pevné,“ vysvětloval, když sáhl Alexovi na dva přední zuby a zkoušel jimi viklat. „Příliš pevné na šest a příliš velké na tři. Ano, určitě bude mít pět. Vsadil bych nato svou hru.“ Alex konečně mohl zavřít ústa. Otočil se pohledem na

Johannu. „Je mi pět let?“

„Skoro,“ odpověděla. „Budeme muset vybrat nějaký den a uspořádat oslavu narozenin, Alexi. Pak budeš mít opravdu pět.“

Alex překonal strach z vrásčitého muže a úpěnlivě se

dožadoval hry. Auggie strávil pak výukou dítěte skoro dvě hodiny. Alex nechápal výzvu k soustředění a v jednom kuse drmolil.

Auggie byl k chlapci mimořádně trpělivý, ale vrhl směrem k Johanně několik zlobných pohledů. Zdálo se, že Alex není schopen zapamatovat si, že má být potichu, když se Auggie chystá udeřit do svého kamene.

Johanna se usadila na trávě a sledovala dvojici. Naslouchala,

jak Auggie vypráví dávné příběhy, a brzy bylo zřejmé, že Alex má ze starého vojáka respekt. Naléhal, aby vyprávěl dál.

Slunce se už chýlilo k západu a Alex začal zívat, když Johanna učinila jejich zábavě konec. Vstala, upravila si záhyby na svém plédu a začala Auggiemu děkovat.

Pak už si nepamatovala, co se stalo. Když otevřela oči, zjistila, že se nad ní naklánějí Auggie i Alex. Alex plakal. Auggie ji jemně hladil po tváři a zároveň se snažil utišit chlapce.

Johanně trvalo sotva okamžik, než si uvědomila, co se stalo.

„Ach Bože, zase jsem omdlela, že?“

„Zase?“ zeptal se Auggie, obočí svraštělé obavami. Pomohl své paní posadit se. Alex se jí okamžitě usadil na klíně a opřel o prsa. Očividně potřebuje pocit jistoty, pomyslela si. Ovinula dítě rukama a pevně ho přitiskla k sobě.

„Jsem už úplně v pořádku, Alexi.“

„Ty jsi už někdy omdlela?“ naléhal znovu Auggie.

Johanna přikývla. Ten pohyb způsobil, že se jí začala točit hlava. „Včera večer,“ odpověděla. „Gabriel mě zachytil. Došlo k tomu tak rychle, že jsem si to ani neuvědomila.“

„Jistěže to bylo rychle,“ souhlasil Auggie. Dřepl si na zem

vedle Johanny a podepřel jí záda pažemi. „V jednom okamžiku jsi tu stála, a v dalším jsi ležela na zemi jak široká tak dlouhá a

vyhlížela jsi jako mrtvá.“

Auggie záměrně hovořil o věci tak lehkovážně, aby nepolekal dítě. Svoji starost ukrýval, co mohl.

„Nechápu, co se se mnou děje,“ zašeptala.

„Nejlépe by bylo, kdybys zašla ke Glynis,“ poradil jí Auggie.

„Ona se vyzná v léčení různých nemocí.“

„Chtěla sešívat Calumovi paži, tak má jistě nějaké zkušenosti,“ podotkla Johanna. „Ano, zítra se k ní vypravím.“

„Ne,“ odporoval Auggie. „Běž tam hned. Dovedu Alexe domů.“

Podle tvrdohlavě zaťatých čelistí Johanna viděla, že by nemělo smysl s mužem se hádat. „Tak dobře,“ souhlasila. Pak se obrátila k synovi.

„Alexi, nezmiňuj se otci o mé mdlobě. Nechceme ho přece zneklidňovat, že?“

„Není ti hanba říkat tomu chlapci…“

„Auggie, myslím na Gabrielovy dnešní starosti,“ protestovala Johanna. „Nechci, aby se trápil.“

Auggie přikývl na souhlas. Měl samozřejmě v úmyslu říci svému zemanovi, co se stalo; a když jeho paní bude protestovat, připomene jí, že po něm nevyžadovala slib mlčení.

Auggie i Alex doprovodili Johannu ke Glynisiným dveřím. Tam ji opustili, když Auggie zaklepal na dveře a žena ji pozvala dál.

„Lady Johanna si chce na něco postěžovat,“ oznámil Auggie.

„Pojď se mnou, chlapče. Už je čas na večeři.“

„Udělala jsem něco, čím jsem vás rozhněvala, paní?“ zeptala se Glynis.

Johanna zavrtěla hlavou. Ukázala na kamennou lavici za dveřmi, aby Glynisin manžel neměl možnost zaslechnout něco z jejich hovoru.

„Posad se prosím, Glynis,“ požádala ji. „Moje přítelkyně

churaví a ráda bych se s tebou poradila, co je třeba udělat, abych jí pomohla.“

Glynis se okamžitě uklidnila. Posadila se na kámen, složila ruce do klína a čekala, že Johanna bude pokračovat.

„Už dvakrát ta žena omdlela bez jakýchkoliv zjevných

důvodů,“ vyhrkla Johanna. Stála před Glynis a čekala na její reakci.

Žena přikývla. Johanna nevěděla, co si má z toho vybrat.

„Mohla by trpět nějakou obávanou nemocí?“ Johanna si mnula ruce a pokoušela se nedat najevo své rozčilení.

„Snad ano,“ odvětila Glynis. „Potřebuji se dovědět více, než vám navrhnu něco na léčení, paní. Je vaše přítelkyně mladá, nebo stará?“

„Mladá.“

„Je vdaná?“

„Ano.“

Glynis přikývla. „Projevují se u ní ještě jiné příznaky?“

„Já… vlastně ona se po ránu cítí velice špatně a zvrací. Zvedá se jí žaludek. Ale pak to přejde a je zas úplně v pořádku.“

„Musím vám položit pár osobních otázek, než vyslovím svůj názor, paní,“ tiše řekla Glynis.

„Odpovím ti na ně, pokud budu znát odpověď,“ ozvala se Johanna.

„Nevynechaly vaší přítelkyni měsíčky?“

Johanna přikývla. „Vynechaly už dvakrát, ale to není nic neobvyklého, protože je nemívá vždy pravidelně.“

Glynis měla co dělat, aby se nerozesmála. „Nevíte náhodou, jestli jsou její prsa citlivější?“

Johanna si to málem zkusila sama na sobě, než odpověděla. Včas se zarazila. „Snad trochu, ale ne příliš.“

„Provdala se nedávno?“

Johanna si pomyslela, že je to podivná otázka. Přikývla. „Ty myslíš, že napětí z nového manželství by mohlo být příčinou takových příznaků? Tomu nevěřím, Glynis, protože ta žena byla již jednou vdaná.“

„Měla děti s prvním…“

Johanna ji nenechala dokončit otázku. „Je neplodná,“ ozvala se.

„Možná s jedním mužem byla,“ podotkla Glynis.

Johanna nevěděla, co má její poznámka znamenat. Pak Glynis upoutala její pozornost další otázkou. „Spíte… chtěla jsem říci, spí víc, než je obvyklé?“

„Ano, spí,“ vykřikla Johanna. Byla ohromena bystrými otázkami, které jí Glynis kladla. „Slyšela jsi někdy o takové chorobě, že?“

„Svatá pravda, že jsem slyšela,“ odpověděla Glynis.

„Zemře?“

„Ne, paní. Nezemře.“

„Tak co by měla udělat?“

Johanna měla slzy na krajíčku Glynis ji chtěla rychle uklidnit. Zeširoka se usmála, než odpověděla.

„Měla by říci svému manželovi, že nosí jeho dítě.“ KAPITOLA

15

Chvála Bohu, že Glynis byla tak silná a urostlá žena. Vyskočila rychle z lavice. Zachytila svou paní ještě předtím, než udeřila hlavou o kamennou desku.

Radostná zpráva způsobila, že Johannu zas znenadání

přemohly mdloby. Probrala se o několik minut později v Glynisině posteli. Prvními slovy, která jí vyšla z úst, byl výkřik:

„Jsem neplodná!“

Glynis ji pohladila po ruce. „S jedním mužem jste byla, ale ne s naším zemanem. Máte všechny patřičné příznaky, paní. Jste těhotná, bohudíky.“

Johanna zavrtěla hlavou. Její mysl odmítala přijmout takovou možnost. „Ženy jsou neplodné, ne muži.“

Glynis odfrkla. „To říkají muži,“ zabručela. „Mezi námi jsou velké rozdíly, paní, ale myslím, že si porozumíme. Považuji vás za přítelkyni, zvláště tehdy, máte-li na sobě pléd Maclaurinů,“ dodala s úsměvem.

„Jsem šťastna, že jsem v tobě našla přítelkyni, Glynis,“ odpověděla Johanna, zvědava, proč proboha ta žena přichází teď s takovými úvahami.

Glynis jí rychle vysvětlila důvody. „Přátelé mají důvěru jeden

k druhému,“ řekla. „A tak bych se vás chtěla zeptat, jestli váš první manžel někdy lehal s jinými ženami. Nechci vás zahanbit, paní, jenom se dobrat pravdy.“

Johanna se posadila. „Ano, brával k sobě do postele jiné ženy,“ přiznala. „A ne málo. Chodil s nimi do postele tak často, jak jen

mohl. Rád se přede mnou těmi ženami i vychloubal. Ale to mi nevadilo,“ dodala rychle, když zachytila lítostivý Glynisin pohled.

„Nemilovala jsem svého muže. Byl to ďábel.“

„Ale vlastně jsem se chtěla zeptat na něco jiného, paní. Narodily se z jeho milkování nějaké děti?“

„Ne, žádné dítě se nenarodilo,“ odpověděla Johanna. „Raulf mi říkal, že ty ženy používaly nápoj, který je chrání před početím. Myslel si, že ho také užívám, a každý měsíc dostával záchvat vzteku, protože si myslel, že záměrně mařím jeho snahu dát mu potomka.“

„Jsou takové prostředky,“ odpověděla Glynis. „Ale teď určitě nosíte dítě, paní, takže můžeme dojít k závěru, že vůbec nejste neplodná. Budu zatím mlčet o této radostné zprávě. Je na vás, abyste si vybrala vhodnou dobu a řekla tu zprávu vašemu manželovi. Našeho zemana to velmi potěší.“

O několik minut později Johanna opustila chýši. Glynis ji vyprovázela. Najednou se k ní Johanna otočila.

„Můj manžel mi nedovolí pracovat na poli,“ prohlásila.

„Ne, jistěže ne,“ odpověděla Glynis. „Jste naše paní. Nemůžete vykonávat hrubé práce.“

„Umím vyšívat,“ řekla Johanna a kývla hlavou. „Každý večer sedím u krbu a pracuji na své tapisérii nebo něco vyšívám. Umím vyšívat květiny na… různé věci,“ dodala.

„Co tím myslíte, paní? Jen ven s tím, proč se zdráháte?“

„Všimla jsem si blůzy šafránové barvy pod tvým plédem a napadlo mě, jestli bys chtěla, abych ti vyšila na okraj kolem výstřihu květinový vzor.“

Glynis rozšířila oči. „Proč byste chtěla…“

„Celý den se dřeš na poli, Glynis, a já bych ráda pro tebe něco udělala, abych ti vyjádřila svou vděčnost. Když mi přineseš svou blůzu do sálu, mohu začít už dnes večer.“

Byla příliš zmatena, než aby čekala na odpověď. Johanna nechápala, proč se najednou tolik stydí a je tak nejistá. Mávala, ještě když běžela po cestičce vedoucí k nádvoří.

Když docházela na vrchol, zpomalila. Naplnění jejího osudu ji znovu omámilo. Zbytek cesty domů kráčela jako ve snách.

Uprostřed nádvoří ji dostihl Auggie. „Dnes večer přijdu k

večeři,“ začal. „Chystám se říci tvému manželovi…“

Když uviděl výraz její tváře, zmlkl se svým vysvětlováním, že se chystá říci zemanovi o Johanniných mdlobách. „Proč se usmíváš, jako bys vykopala hrnec zlata, děvče?“

Zavrtěla hlavou. „Řeknu ti to dnes večer,“ slíbila. „Je to velký den, Auggie, i když počasí je trochu chladné.“

„No, děvče, už bys konečně měla něco vědět o zdejším počasí.“

Auggie jí chtěl říci, že počasí je zvlášť mírné na toto období časného podzimu. Od Keitha věděl, že jejich paní věří, že na Vysočině je po celý rok teplo jako v létě. Nechtěl, aby se vojáci Johanně za zády smáli nad její prostoduchostí, ale jeho paní ho vznešeně minula, hlavu zjevně nesouc někde v oblacích, než se mohl o počasí na Vysočině otevřeně vyjádřit. Rozhodl se, že počká na vhodnější okamžik a pak jí řekne pravdu.

Johanna se posadila s Alexem u stolu, zatímco jedl večeři. Byl ještě malý, a nemusel tedy čekat na starší. Když dojedl, poslala ho do přístěnku, aby si omyl ruce a tvář.

Odešla od stolu a sedla si ke krbu. Do sálu dlouhými skoky zamířil Dumfries. Poplácala ho, aby mu vyjádřila svou přízeň, pak se usadila na židli a dala se do vyšívání. Dumfries se svalil se žuchnutím vedle jejího křesla a položil si hlavu na její střevíc.

Alex se k nim připojil o minutu později. Na tváři měl pořád zbytky jídla. Johanna přinesla vlhký ubrousek a pořádně ho umyla. Chtěl se posadit vedle ní do stejného křesla. Přesunula se na stranu, aby mu vyhověla.

„Chtěl bys zůstat tady se svým otcem a se mnou, nebo ti budou chybět ostatní příbuzní, Alexi?“

„Rád bych zůstal tady,“ odpověděl. Hlasitě zívl, naklonil se k Johanně a sledoval, jak propichuje jehlou plátno.

„Já také chci, abys zůstal,“ zašeptala Johanna.

„Tatínek říkal, že jsem ti chyběl.“

„Má pravdu. Skutečnější mi chyběl.“

Alexova hruď se nadmula pýchou. „A taky jsi plakala, když jsem ti chyběl?“

Usmála se jeho slovům. „Většinou ano,“ lhala. „Chceš, abych ti vyprávěla nějaké příběhy, než půjdeš do postele?“

Alex přikývl. „Odkud znáš ty příběhy? Od Auggieho?“

„Ne,“ odpověděla. „Matka mi je vyprávěla, když jsem ještě byla malá; a když jsem vyrostla, učila jsem se číst a…“

„A proč?“

„Proč co?“

„Proč ses učila číst?“

Johanin zrak byl plně soustředěn na Alexův obličej obrácený k

ní, a proto si nevšimla, že do síně vešel její muž. Zůstal stát nahoře na schodech, pozoroval svou manželku a syna a čekal, až si ho někdo z nich všimne.

„Učila jsem se to, protože to bylo zakázáno,“ odpověděla.

„Bylo mi řečeno, že jsem příliš hloupá, než abych se naučila číst, a nějakou dobu jsem tomu nesmyslu věřila. Pak jsem zase dostala kuráž a usoudila jsem, že jsem zrovna tak chytrá, jako kdokoliv jiný. Tak proto jsem se naučila číst, Alexi; a až budeš starší, naučím tě to taky.“

Alex si pohrával s jejím plédem, když poslouchal její vysvětlování. Najednou široce zívl, až mu viděla hluboko do krku. Poučila ho, že si má zakrýt ústa rukou, a pak mu začala vyprávět báji, která patřila v dětství k jejím nejoblíbenějším.

O minutu později už Alex tvrdě spal. Hlava mu klesla na její hruď. Johanna byla tak šťastná, když cítila malé dětské tělíčko ve své náruči, zavřela oči a zašeptala slova díkůvzdání. Usnula skoro stejně rychle jako Alex.

Gabriel nevěděl, koho má odnést do postele dřív. Naštěstí přišel Calum. Vzal do náruče Alexe.

„Kam ho mám uložit na noc, MacBaine?“ zeptal se tiše, tak aby je neprobudil.

Gabriel nevěděl. Druhou ložnici teď obývala Clare, a tak tam nemohl syna uložit.

Ale zároveň nechtěl, aby Alex zůstal spát s vojáky. Chlapec byl příliš malý a potřeboval být nablízku své matce a otci pro případ, že by se v noci probudil a dostal strach nebo si neuvědomil, kde je.

„Ulož ho dnes do mé postele,“ přikázal Gabriel. „Později něco vymyslím.“

Počkal, dokud Calum nevynesl Alexe ven ze síně, a pak obrátil pozornost ke své ženě. Dřepl si vedle jejího křesla a chtěl ji vzít do

náruče, když najednou otevřela oči.

„Gabrieli.“ Vyslovila jeho jméno s údivem v hlase. Bylo mu, jako by ho pohladila.

„Zdálo se ti snad o mně?“

Pokoušel se škádlit ji, ale jeho hlas se zachvíval citem. Zatraceně, opravdu ji miluje. Pak si povzdechl a zamračil se ve snaze ovládnout své myšlenky.

Chtěl ji uložit do postele. Věděl, že bude muset počkat, tak místo toho na ni zabručel. „Měla bys jít nahoru, ženo. Jsi pořádně vyčerpaná. Moc se vyčerpáváš. V jednom kuse ti říkám, abys odpočívala, ale ty bezostyšně…“

Vztáhla ruku a konečky prstů přejela po jeho tváři. Není třeba říkat, že jeho soustředění bylo to tam. Pomyslel si, že to je od ní záměrný taktický manévr.

„Nedělám toho tolik,“ odpověděla. „A teď jsem nespala. Jen

jsem dřímala a přemýšlela o něčem moc pěkném, čemu pořád ještě nemohu uvěřit, Gabrieli. Nezdá se mi to možné, a až ti tu důležitou novinu řeknu…“

Najednou se zarazila a rozhlédla se kolem, aby se ujistila, že jsou tu sami. Nechtěla, aby se s nimi někdo dělil o tento mimořádný okamžik.

Keith a tři další vojáci Maclaurinů vešli do síně právě v okamžiku, kdy si uvědomila, že Alex zmizel.

„Tak vidíš, přece jsi spala,“ řekl jí Gabriel. „Ani sis nevšimla, že Calum odnesl mého syna nahoru.“

„Našeho syna,“ opravila ho.

Její slova ho potěšila. Johanna si začínala uvědomovat své vlastnictví a on si myslel, že je to dobré znamení. Doufal, že za nějaký čas se její nároky vztáhnou i na něho.

„Ano, je to náš syn,“ souhlasil. „A teď mi řekni tu velkou novinu.“

„Bude to muset počkat na později.“

„Řekni mi to hned.“

„Ne.“

Jeho oči se rozšířily. Vstal, pak ji vytáhl z křesla. „Ty se opovažuješ mi odporovat?“

Usmála se. „V poslední době se opovažuji dělat spoustu věcí,

díky tobě, muži.“

Nechápal, o čem to mluví. Usoudil ale, že bude muset počkat na později, než ji začne trápit, aby ji přiměl k pořádnému vysvětlení. Teď byl rozhodnut přemluvit ji, aby mu svěřila svoji novinu.

„Chci vědět, co tě trápí. Musíš mi to říci hned,“ přikázal.

Znělo to zase nafoukaně. Nebesa ať jí pomohou, ale začínala se

jí líbit ta jeho odporná vlastnost. „Nic mě netrápí,“ řekla. „Řeknu ti tu novinu, až nastane vhodný okamžik, pane, a bude to brzy.

Nesmíš na mne spěchat.“

„Chystáš se říci zemanovi, co se stalo dole na louce?“

Tu otázku vykřikl od vchodu Auggie. Johanna se otočila a pohlédla na něho. Starý bojovník chvátal dolů po schodech a vydal se přes sál. Dumfries hlasitě zavrčel a Auggie ho rychlým zamručením vyzval ke klidu.

„Ano,“ řekla Johanna. „Chci mu to říci po večeři.“

„Jestli mu to neřekneš, ráno ti to připomenu, děvče. Jen se vsaď, že to udělám.“

„Co hrome…“

Úmyslně přerušila mručení svého muže a zavolala na kněze.

„Dobrý večer, otče.“ Tichým šeptem pak požádala manžela:

„Pokus se být ještě chvíli trpělivý. Slibuji ti, že tě čeká bohatá odměna.“

Zamručel. Nemohla posoudit z jeho výrazu, jestli s ní souhlasí nebo ne. „Chtěla bych mít soukromí, až ti ty důležité zprávy budu říkat.“

Konečně přikývl. Gabriel se pokoušel nesmát se. Pomyslel si,

že konečně přišel na to, co mu chce říci. Bože, cítil se tak dobře, a to všechno proto, že ta bláhová žena si konečně uvědomila, že miluje svého muže.

Nechá ji, ať si to udělá, jak chce, rozhodl se. Pokud mu chce sdělit svou novinu v soukromí jejich ložnice, vyhoví jí. Zatraceně, nejraději by byl, kdyby už bylo po večeři. Toužil s ní být o samotě. Neuvědomoval si až do tohoto okamžiku, jak je pro něho její láska důležitá. Manželky nemusí milovat své muže, ale jeho žena ho miluje. Kdyby se cítil nešťastný, cítila by se tak i ona.

„Záležitosti srdce jsou tak podivné,“ mumlal si sám pro sebe.

„Prosím?“ zeptala se, nevědouc, co říkal. „To nic,“ odsekl.

„Tvoje nálada, pane, je jako zdejší počasí,“ podotkla.

„Naprosto nepředvídatelná.“

Pokrčil rameny. Johanninu pozornost teď upoutali vojáci, kteří naplnili síň.

Okamžitě si povšimla podstatné změny v jejich chování. „Měli byste se uklonit před svým zemanem a jeho paní, když vejdete do místnosti.“

Zavolala svůj pokyn a pak počkala, aby se přesvědčila, jestli dovedou být zdvořilejší. Pokud míní dělat nějaké potíže, byla připravena, že požádá Megan, aby přinesla ještě pár nádob.

Muži sklonili hlavy. Johanna byla spokojena. Zanechala manžela u krbu a přešla ke stolu MacBainů. Dva mladší vojáci, kteří měli výsadu večeřet dnes se svým zemanem, už zaujali svá místa. Požádala je, aby vstali.

„Nikdo z vás si nesedne, dokud nezaujme své místo zeman a jeho manželka,“ vysvětlovala trpělivě.

Po tom příkazu se ozvalo trochu mručení, ale nakonec všichni vyhověli její žádosti.

Johanna neměla v úmyslu muže příliš popichovat. Z toho důvodu jim ani nechtěla vyčítat, že každé druhé slovo během

večeře vykřikují. Docela ji jejich pokrok potěšil. Ti muži se snažili být zdvořilí. Během jídla neuslyšela jediné odříhnutí.

Auggie se zeptal zemana, co zamýšlí dělat se sudy tekutého zlata odpočívajícího v jeskyni. Protože svou otázku vyslovil šeptem, všichni byli ve střehu, neboť vycítili, že se jedná o něco tajnůstkářského.

Johanna byla omráčena. Ti muži nedbali včera večer na její křik, ale teď okamžitě zmlkli, když přivábilo jejich pozornost Auggieho šeptání. Mínila si toto své zjištění dobře zapamatovat, později se jí může hodit.

„O čem to Auggie mluví?“ ptal ze zemana Keith.

Gabriel se opřel ve své židli a pověděl všem o sudech v jeskyni. Ozvalo se nadšené hulákání a vyvolávání slávy nad tou

zprávou, a když se muži uklidnili, Gabriel přidal výzvu, že by měli všichni Auggiemu za ten poklad poděkovat.

„Pojďme a přinesme jeden nebo dva sudy, ať máme dnes večer

co pít,“ navrhl Bryan s nadšením.

Johanna nedala manželovi čas, aby se vyjádřil k Bryanovu návrhu. Postavila se a zavrtěla hlavou.

Vojáci okamžitě vstali. Ukázka jejich způsobů na ni zapůsobila.

„Odcházíte, nebo zůstáváte?“ zeptal se Niall.

„Zůstávám,“ odpověděla. „Můžete se posadit, pánové.“

„Ale vy pořád stojíte,“ poznamenal Lindsay. „Není to lest, že ne, paní? Když si teď sedneme, nezačnete zase házet mísami?“ Johanna se přiměla k trpělivosti. „Neudělám už něco takového,“ slíbila. „Vstala jsem, jen abych upoutala vaši pozornost.“

„Proč?“

Zamračila se na vojáka MacBainů, který jí položil tu otázku.

„Jestli budeš ještě chvíli trpělivý, vysvětlím ti to. Ty sudy nejsou k vypití. Pálenka je příliš vzácná. Chystáme se ji nabídnout výměnou za zboží, které potřebujeme.“

Očekávala protesty. A nezklamala se. Všichni najednou začali křičet. Mlčeli jen otec MacKechnie a Gabriel. Oba sledovali Johannu a usmívali se, když se pokoušela muže uklidnit.

„Když byste měli čas o tom přemýšlet, uvědomili byste si, že taková výměna je naší jedinou možností.“

„Ale proč proboha bychom je měli někomu nabízet?“ naléhal v tom hluku Keith.

Uslyšela jeho otázku a otočila se k němu. „Krást je hřích, víte, a když použijeme…“

Přerušila pokus vysvětlit své důvody, když si uvědomila, že ji nikdo neposlouchá. Obrátila se k svému muži. Výraz jeho obličeje jí řekl, že chování svých mužů považuje především za zábavné.

Naklonila se k němu blíž, aby ji mohl slyšet přes hluk, který dělali Maclaurinové a MacBainové, a požádala ho, aby vysvětlil důvody, které je vedou k tomu, aby použili sudy pro obchodování.

Přikývl na souhlas. Poděkovala mu a znovu se posadila na své místo.

„Mlčte!“ Gabrielův řev nebyl sice tím nejzdvořilejším způsobem, jak vyvolat ticho u jídelního stolu, pomyslela si Johanna, ale ukázalo se, že byl účinný. Muži okamžitě přestali

hlučet.

S uspokojením přikývl a pak se k ní otočil. „Můžeš teď vysvětlit svůj názor na to, co je třeba s nápojem udělat.“

„Ale já bych chtěla, abys to vysvětlil ty.“

Zavrtěl hlavou. „Budeš se muset pokusit přesvědčit je, aby tě pochopili,“ přikázal. „A když už jsme u toho, budeš muset přesvědčit i mne.“

Znovu vyskočila. „Chceš tím říci, že se mnou nesouhlasíš?“

„Ano, nesouhlasím s tebou.“

Počkal, dokud neskončila se svými povzdechy, pak pokračoval.

„Minulé loupeže byly úspěšné, Johanno. Nedívej se na mne tak. Nezradil jsem tě.“

„Krádež je špatná, nemám pravdu, otče?“ Kněz přikývl. „Ona má pravdu, zemane.“

Bylo obtížné zaslechnout kněze uprostřed rachotu židlí, když muži znovu vstávali.

„Tak nám řekněte, jak to myslíte,“ naléhal Keith.

„Odchází teď?“ zeptal se Niall šeptem tak hlasitým, že ho slyšeli všichni.

„Nezdá se, že by chtěla někam odejít,“ odpověděl Calum.

„Ach, tak si přece sedněte,“ zamumlala Johanna.

Nechtěli uposlechnout její výzvu, dokud ji nezopakovala ještě jednou.

Pořád upírala na manžela zamračený pohled. „Potěšilo by mne, a mohu říci, že Boha jistě také, kdybyste přestali s loupením a použili sudy pro získání toho, co náš klan potřebuje.“

„Ano, Hospodina by to potěšilo,“ souhlasil otec MacKechnie.

„Prosím za prominutí, že vás přerušuji, ale rád bych vám něco navrhl.“

„A co je to, otče?“

„Použijte jen několik sudů pro obchodování, a zbytek uschovejte pro klan.“ Poté co kněz přednesl svůj návrh, ozvala se

další hádka. Většina Maclaurinů souhlasila. Ale MacBainové trvali tvrdohlavě na tom, že by si sudy měli nechat pro sebe. Chovali se jako děti, které se nechtějí dělit o hračku. Gabriel, bohužel, patřil také do této skupiny.

Johanna se na manžela dívala zle. Pokoušel se nesmát se na ni.

Ta záležitost se zdála jeho ženě hrozně důležitá a on nakonec rozhodl, že by se mohl vzdát potěšení z loupeže, aby jí udělal radost.

„Uděláme, jak navrhuje náš kněz,“ přikázal.

Johanna vydechla úlevou. Gabriel na ni zamrkal. „Nemůžeš jít vždycky svou cestou,“ upozornil ji.

„Ne, samozřejmě že nemohu,“ souhlasila rychle. Odpověď

jejího manžela ji tak potěšila, že se natáhla přes stůl a uchopila ho za ruku.

„Budete tedy potřebovat koštéra,“ poznamenal Auggie. Všichni se k němu obrátili. Mladší vojáci nevěděli, o čem to mluví. Lindsay byl první, kdo se na to zeptal, zatímco ostatní přemýšleli.

„Co je to proboha koštér, Auggie?“

„Znalec,“ odpověděl a kývl, aby svá slova zdůraznil. „Ten nám bude schopen říci, které sudy si máme nechat. Nechcete dát přece pryč ty nejlepší, že?“

„Ne, to samozřejmě nechceme,“ vyhrkl Niall.

„Nevypije koštér všechnu tu pálenku, kterou bude

ochutnávat?“ zeptal se Bryan.

„Já mám jemnou chuť na každý nápoj,“ chlubil se Lindsay.

„Rád bych dělal koštéra.“

Všichni se jeho slovům rozesmáli. Když hluk utichl, Auggie vysvětloval. „Koštér neochutnává nápoj,“ poučoval. „Používá svůj nos, aby ocenil vůni nápoje. Už podle vůně dovede odlišit dobrý nápoj od kyselého.“

„Tak potom by byl nejlepší Spencer,“ navrhl Calum. „Má ten největší nos ze všech Maclaurinů i MacBainů.“

Auggie se zasmál. „Není důležitá velikost, ale zkušenosti, synu,“ řekl. „Zkušenost je to, na čem záleží. Čichání se nedá naučit, ale nejlepší jsou ti, kteří mají vrozené nadání pro takovou

činnost. Nedaleko ostrova Islay je jeden koštér, pro kterého bychom mohli poslat, pokud je dosud naživu, a slyšel jsem, Že další žije někde na jihu, dost blízko Nížiny, takže si myslím, že by to mohl být MacDonnell.“

„Nemůžeme sem přivést cizince,“ protestoval Calum. „Jakmile uvidí takový poklad, vrátí se a řekne o tom svému zemanovi. A budeme mít na krku všechny MacDonnelly.“

Johanna už nevěnovala jejich rozhovoru mnoho pozornosti. Její mysl plně zaměstnalo přemýšlení o jejím radostném stavu.

Chtěla říci Gabrielovi o dítěti ještě dnes večer, až se dostanou do postele. Nejlépe dokud ještě budou hořet svíce, aby mohla vidět výraz překvapení na jeho tváři, až mu to řekne. Její ruka se pohnula směrem k břichu. Můj Bože, vždyť je tam děťátko.

„Takže ujednáno?“ zeptal se Gabriel.

Všichni křičeli své ano, když Johanna zachytila na tváři otce MacKechnieho zděšený výraz. Zíral na ni; a když zjistil, že se na něho dívá, naklonil hlavu k jejímu muži.

Napadlo ji, že to, na čem se právě dohodli, se knězi příliš nelíbí.

„Na čem jste se dohodli?“

„Nevěnovala jsi pozornost hovoru?“

„Ne.“

„MacBaine,“ vykřikl Calum. „Nemůžeme vyslat posla, aby získal koštéra. Jeho klan by začal něco tušit.“

„Ano, byli by zvědavi, proč potřebujeme koštéra, a určitě by ho pak sledovali,“ vmísil se do řeči Keith.

„Budeme ho muset unést,“ navrhl Auggie.

„A jak budeme vědět, že je to on?“ zeptal se Lindsay.

„Jestli se vypravíme za Neversem, přidám se k vám a ukážu vám ho.“

„Nevers? Co je to za jméno?“ zeptal se jeden z Maclaurinů.

„Gabrieli, vysvětlíš mi prosím, na čem jste se dohodli?“ trvala na svém Johanna.

„Dohodli jsme se na otázce, co udělat s koštérem,“ odpověděl místo zemana Calum, „až pro nás vybere tu nejlepší pálenku.“

„Ano, tak je to,“ přidal se Keith.

„Takže všichni souhlasí?“ zeptal se Auggie. „Uneseme

Neverse?“

Všichni vyjadřovali křikem svůj názor na Auggieho plán, když Johanna netrpělivě zaklepala prsty o stůl. „Prosím vysvětlete…“ začala znovu.

„Neměli bychom přemístit sudy sem do síně?“ zeptal se zároveň Bryan.

„Kde je ta jeskyně?“ chtěl vědět Keith.

Johanna už nechtěla dál čekat na odpověď. Otec MacKechnie vypadal pořád ustaraně. Rozhodla se, že zjistí proč.

„Jen okamžik prosím,“ vykřikla. „Keithe, říkal jsi, že ses rozhodl, co uděláte s koštérem…“

„Všichni jsme rozhodli,“ opravil ji.

„A?“ pobídla ho k odpovědi.

„A co, paní?“

„Co chcete udělat? Koštér se pak vrátí domů, ne?“

„Můj Bože, to ne, děvče,“ řekl Auggie. Takový nápad mu vyloudil úšklebek na tváři.

„Nemůže se vrátit domů, paní.“

„A proč ne?“ naléhala.

„Řekl by o těch sudech svému zemanovi,“ vysvětloval Keith.

„Nemůžeme připustit, aby koštér mluvil,“ přerušil je Bryan.

„To je jisté, že by mluvil,“ souhlasil Niall. „Já bych to také našemu zemanovi řekl.“

Pak se Keith pokusil změnit téma. Johanna mu nedovolila.

„Pořád jsi neodpověděl na moji otázku,“ trvala na svém. „Co tedy vlastně chcete udělat s tím člověkem?“

„Nu, Johanno, to se tě netýká,“ řekl Gabriel. „Proč už nejdeš ke krbu a nekrátíš si čas vyšíváním?“

Snažil se záměrně odvést její pozornost. Její podezření rostlo.

„Teď nemám náladu na vyšívání, pane, a nepůjdu odtud, dokud nedostanu odpověď na svoji otázku.“

Gabriel si povzdechl. „Jsi tvrdohlavá žena,“ poznamenal. Všichni vojáci kývali hlavami, protože samozřejmě s míněním svého zemana souhlasili.

Kněz usoudil, že je jeho povinností říci své paní, co bylo ujednáno. Nikdo jiný se k tomu neměl.

„Mají v úmyslu ho zabít, děvče.“

Nemohla uvěřit tomu, co právě slyšela.

Kněz jí to musel zopakovat ještě jednou. Pak zaúpěla, vyskočila a prudce zavrtěla hlavou.

„I ty ses vyslovil pro takové řešení?“ zeptala se manžela.

„On je zeman, paní,“ řekl Calum. „On nevyjadřuje svůj názor.“

„Náš zeman čeká, víte; a až mu všichni řekneme své návrhy, rozhodne se pro, nebo proti.“

„Pak tedy bude váš hříšný návrh vetovat,“ prohlásila.

„Proč by to dělal, paní? Je to rozumný návrh,“ protestoval Michael.

Gabriel měl v úmyslu v každém případě jejich návrh zamítnout, protože si myslel, že by nebylo čestné získat pomoc toho člověka a odvděčit se mu takovým podlým způsobem, ale nelíbil se mu způsob, jakým se ho manželka snažila řídit v jeho povinnostech. Pokoušel se také přijít na nějaké vhodné náhradní řešení.

„Nikdo koštéra nezabije.“

Několik vojáků nesouhlasně zamručelo na protest proti jejímu poroučení. „Ale paní, pravda je, že je to poprvé, co se všichni Maclaurinové a MacBainové na něčem shodli,“ poznamenal Keith.

Johanna byla popuzena. Upírala oči na manžela. „Rozumím tomu správně? Vy chcete využít koštérova umění, a když skončí svou práci pro vás, máte v úmyslu ho zabít?“

„Zdá se, že ano,“ odpověděl místo zemana Calum.

Voják MacBainů měl tu drzost ještě se usmívat, když se přiznal ke svému budoucímu hříchu.

„Tak se chcete odvděčit tomu člověku za jeho přízeň?“

Na její otázku nikdo neodpověděl. Přelétla očima své posluchače, pak se obrátila zpátky k manželovi. Přikývl. Zřejmě také souhlasil s tím odporným plánem.

Johanna se rozhodla, že se ho pokusí rozumným zdůvodněním získat na svou stranu. „Gabrieli, jestliže je loupež hřích, co si myslíš, že je vražda?“

„Nutnost,“ odpověděl.

„To není pravda.“

Úplně se rozčilila a on věděl, že by ji měl uklidnit prohlášením, že nepřipustí, aby se degustátorovi něco stalo, ale působilo mu to

ohromnou radost dívat se na ni, jak se zlobí. Cožpak si mohl někdy myslet, že je ustrašená? Vzpomněl si, jak se chovala prvního dne, kdy se s ním setkala. Tehdy byla ustrašená, a dokonce vyděšená.

Jeho křehká malá ženuška urazila za ten krátký čas pěkný kus cesty. Všechny ty změny byly pro její dobro, ale líbila se mu myšlenka, že na tom měl zásluhu. Když poprvé přišla na Vysočinu, cítila se nejistá, ale teď už se jistě cítí bezpečná. Také mu už důvěřuje. Nemohla by na něho tak vztekle křičet, kdyby se ho dosud bála.

„Nemohu uvěřit, že se směješ, Gabrieli. Cožpak jsi přišel o rozum?“

„Nutíš mě k smíchu, Johanno. Hodně ses změnila od doby naší svatby. Všechny své vlastnosti jsi skrývala za maskou lhostejnosti. Jako že je Bůh nade mnou, jsem na tebe pyšný, když jednáš podle svého postavení. Ano, je to tak.“

Nemohla uvěřit, že ji chválí právě teď, když byli uprostřed tak vášnivého sporu, který byla rozhodnuta vyhrát. Je to od něho nějaký úskok, pomyslela si. Ano, právě to má v úmyslu. Chce tou troškou chvály odvrátit její pozornost.

To se mu ale nepodaří. „Tvoje chvála mě těší,“ vyštěkla. „Ale

v žádném případě nezabiješ koštéra. Já na tom trvám, muži, takže bys udělal nejlépe, kdybys mi to přislíbil. Nenechám toho, dokud to neuděláš.“

Vypadala, že má chuť někoho zabít, a napadlo ho, že by jejím cílem mohl být právě on. Nemohl odolat, aby ji ještě trochu nepopíchl. „Rozhodl jsem se vyjít vstříc tvému návrhu na výměnný obchod, jen abych ti udělal radost, ale tu věc s koštérem si prosadím.“

Po zemanových slovech se ozvalo několik souhlasných zamručení.

„Nemůžeme dovolit tomu muži odejít domů. Přivede pak s

sebou celou armádu a ukradou nám naše sudy,“ vysvětloval Keith, když se na něho rozzlobeně podívala.

„Ne, to nemůžeme udělat,“ vykřikl další Maclaurin.

„Ona znovu vstává,“ vyhrkl Bryan.

„Pro lásku…“

Tak začali muži mručet, když se chvatně zvedali. „Gabrieli,

když koštér nebude vědět, kde jeskyně leží, a jestli neuvidí svou cestu tam, pak k sudům můžeme zavést kohokoliv. Takže…“ Nechala manžela, ať si udělá vlastní závěr. Byl to barbar, ano, ale byl inteligentní. Měl by být schopen si to promyslit a přijít na to, co mu vlastně navrhla.

Calum plácl rukama o stůl. „Můj Bože, vymyslela dobrý plán, zemane.“

„Je to taky trochu podlé,“ poznamenal Keith. „Myslím, že

zabití by bylo lepší, ale když se naše paní rozhodla nechat koštéra naživu, musím připustit, že to není špatná možnost.“

„Ona je pěkně mazaná,“ prohlásil Auggie. Jeho hlas se nadýmal pýchou.

Johanna teď nevěděla, o čem muži mluví. Její pohled byl upřen na manžela. Dlouho na ni hleděl a pak řekl: „Nechceš, abych ho zabil, že, děvče?“

Znělo to bezútěšně. Dala mu najevo své rozhořčení.

„To je pravda, že ne.“

Jeho povzdech byl dlouhý a dramatický. „K čertu.“

Vyložila si jeho bezbožné klení jako důkaz své výhry. „Děkuji ti,“ zašeptala. „Věděla jsem, že budeš mít rozum.“

Zachvátila ji taková úleva, že se zhroutila na židli. Muži se zase posadili.

„Budeme se držet tvého návrhu,“ oznámil Gabriel.

„Je to sice hanebné, ale správné.“ Keith to řekl, jako by svou paní chválil.

„Hanebné?“ Myslela si, že ji Keith vůbec nepochopil. Jiskřičky v Gabrielových očích jí také nedávaly smysl. Byl snad šťasten, že je konec sporu?

Pohlédla přes stůl na otce MacKechnieho, jak se tváří. Měl by se usmívat nad tím vítězstvím. Ale neusmíval se. Vypadal pořád ztrápeně.

Začala být zase ostražitá. „Keithe, co tím vlastně myslíš, že je to hanebné?“

„Je to chytrý plán, paní, ať už je hanebný, nebo ne,“ řekl Calum.

„Jaký plán?“

„Ten, který jste nám navrhla,“ odpověděl. „Copak si

nevzpomínáte?“

„Má potíže s pamětí,“ podotkl Keith. „Vždyť si plete i dny. Nu, i dnes má na sobě nesprávný pléd.“

„Vysvětlí mi někdo můj vlastní plán?“

„Oslepíme ho.“

Ta odporná slova pronesl Keith. Ozvalo se souhlasné mručení. Znovu vyskočila. Muži se okamžitě zvedli.

„Mám chuť přivázat naši paní na židli,“ mumlal Auggie. „Už začínám být z toho neustálého vstávání a sedání pořádně unavený.“

Johannu začínala ukrutně bolet hlava. Její trpělivost byla u konce. Téměř křikem přikázala mužům, aby se posadili.

Uvědomila si samozřejmě, že křičí, a ihned se pokoušela uklidnit se. Hádá se, uvědomila si, hádá se s divochy.

„Muži, do domu nevede jen jedna cesta,“ začala ochraptělým hlasem ve snaze ovládnout se.

„Paní,“ přerušil ji Keith. „O tom už jsme mluvili. Nevzpomínáte si na to? Máme u nás zadní vchod a přední…“

„Mlč už!“ zakřičela Johanna. Probírala se prsty ve vlasech a snížila hlas. „Mluvíš tak, že se mi chce křičet! Bože, je to tak!“

„Ale vy křičíte, paní,“ podotkl Lindsay.

Zhluboka se nadechla. Můj Bože, musí je přimět, aby vyslechli důvody, nebo zemře. Jistě jen málokteří si uvědomují, jak je jejich plán hříšný. Bylo na ní, aby o tom přesvědčila i ty ostatní. Jsou to konec konců členové jejího klanu, a proto má za ně zodpovědnost.

„Bože, pomoz mi,“ zašeptala.

„Co říkala?“ zeptal se Lindsay.

„Nemohu uvěřit tomu, že byste chtěli toho ubohého muže oslepit,“ vykřikla.

„Vy jste nám vnukla ten nápad, paní.“

„Keithe, kdybych měla po ruce mísu, přísahám, že bych…“

„Snažíš se naši paní nazlobit,“ varoval Auggie.

Obrátila se k manželovi. „Nikdo toho muže neoslepí. O ničem takovém ať už neslyším. Když jsem řekla, že do domu vede víc než jedna cesta, chtěla jsem jen vysvětlit a – můj Bože, Keithe, jestli se pokusíš ještě jednou poučovat mě o počtu vchodů do tvrze, přísahám, že po tobě něco hodím – co tím chci říci, muži… ach Bože, teď mi to vypadlo z paměti.“

„Pokoušela jste se připomenout si, jak se dostat do tvrze,“ připomněl jí Bryan.

„Já ne,“ odsekla. „To je pořekadlo, vy bláhoví muži. Stejně

jako to, že je více způsobů, jak stáhnout rybu; a když nechcete, aby koštér viděl, kde je jeskyně, pak mu prostě předtím, než ho tam povedete, zavážete oči.“

„My tady ryby nestanujeme,“ řekl Lindsay. „Jíme je tak, jak jsou.“

Chtěla toho vojáka zabít. Umlčela ho zlobným pohledem.

„Už jsi ji rozzlobil,“ vykřikl Auggie. „To není dobré vzhledem k její nemoci. Omluv se jí, chlapče,“ přikázal.

„Gabrieli, chci tvé slovo, že tomu koštérovi neublížíš,“ vyžadovala Johanna.

Její muž se na ni mračil. Lindsay koktal svou omluvu.

Keith si pomyslel, že bude nutné probrat ještě jednou počet vchodů do tvrze, a Calum uvažoval hlasitě o tom, jestli Angličané ryby napřed stahují a pak teprve jedí. Byl přesvědčen, že by byli dost hloupí, kdyby se měli řídit jejich zkušenostmi.

„Neměla by paní mít dnes na sobě naše barvy?“ vmísil se do řeči Michael, nejmladší z družiny Maclaurinů.

Keith přikývl. Jeho hlas zněl rezignovaně, když říkal: „Měla by.“

„Auggie, co tím k čertu myslíš, když říkáš, že moje žena churaví?“

„Dnes odpoledne omdlela, zemane,“ vysvětloval Auggie.

„Skácela se k zemi jako mrtvá, opravdu.“ Gabrielův řev naplnil síň. Všichni okamžitě zmlkli.

Před dvěma měsíci by při takovém jeho chování utekla. Ano, byla by plna hrůzy. Urazila dlouhou cestu, napadlo ji, protože Gabrielovo řvaní ji teď sotva vzrušilo.

Od toho křiku jí zvonilo v uších. Přikryla si je rukama a pohlédla na manžela. „Musíš tak křičet?“ zeptala se.

Nedbal na její výtku. „Opravdu jsi omdlela? Tentokrát jsi to nepředstírala?“

Neodpověděla mu. „Proč musíte všichni v jednom kuse hulákat? Varuji vás, muži,“ dodala a očima přejela oba stoly. „Až sem přijede moje matka, nikdo nebude mluvit jinak než slušným

šepotem.“

Muži dost rychle nesouhlasili s jejím příkazem. „Rozumíte mi?“ zeptala se téměř řevem ona sama.

Vojáci sborově přikývli. Vydala ze sebe velmi nemístné souhlasné zavrčení. Pak zahlédla úsměv otce MacKechnieho. Vzbudil její pozornost, protože nechápala, co ho tak pobavilo. Chvíli přemýšlela o jeho podivném chování.

Gabriel neměl v úmyslu nechat se odbýt. „Odpověz mi, hrome.“

Byl odhodlán získat pravdivé vysvětlení. Ramena jí poklesla. Už se viděla v posteli, kde stráví dalších pět nebo šest měsíců, a zkřivila tvář.

Pomyslela si, že bude lepší uklidnit ho. Byl to konec konců její manžel a zdálo se, že je opravdu vyděšen představou její případné nemoci.

„Není to vůbec tak, jak to vypadá,“ řekla. „Nejsem nemocná.“

„Omdlela jsi, nebo ne?“

Židle se převrhla dozadu, když Gabriel vstal. Tyčil se nad ní jako trestající archanděl, podobný tomu, kterého si představovala ve své fantazii a, Bože, byl tak nádherný. Naklonil se k její tváři, až byl od ní sotva pár palců, a zřejmě ji chtěl zastrašit a přinutit k odpovědi.

Natáhla ruku a položila mu ji na tvář. „Slib mi, že neublížíš koštérovi, a vysvětlím ti, co se stalo.“

Chytil ji za ruku, než odpověděl. „Nemám náladu na vyjednávání, ženo. Jaký důvod tě vedl k tomu, abys předstírala mdlobu před Auggiem?“

„To nebylo předstírání. Už vím, proč se to stalo. Ale ráda bych si o tom s tebou promluvila v soukromí,“ zašeptala Johanna.

„Zavedl jsem ji ke Glynis, aby se s ní poradila,“ prozradil Auggie.

„Náš zeman si myslí, že včera večer mdloby jen předstírala?“ ptal se Bryan.

„Je dost prohnaná na to, aby se nás pokusila oklamat,“ poznamenal Lindsay.

Calum souhlasil s Maclaurinem. „Ano, je pěkně prohnaná.“ Johanna byla zděšena míněním mužů o svém charakteru.

Odtrhla ruku z manželovy tváře a obrátila se k vojákům.

„Jak můžete říci, že jsem prohnaná?“ vykřikla.

„Protože jste, paní,“ vesele jí odvětil Bryan.

Obrátila se zpátky ke Gabrielovi. Plně očekávala, že vystoupí na její obranu.

„Gabrieli, jak můžeš připustit, aby mě tví muži tak očerňovali?“

„To je poklona, kterou ti prokazují, zatraceně. A teď mi věnuj pozornost. Když ti položím otázku, očekávám na ni odpověď.“

„Ano, jistěže ano,“ souhlasila, pokoušejíc se ho utišit.

„Jenomže teď není čas…“ Její mysl byla stále plně zaměstnána úvahami o tom, jaký mají vojáci na ni názor. „Nemohu uvěřit tomu, že si myslíte, že jsem prohnaná!“ vykřikla.

„Zabila jste našeho Miláčka a ještě tři další,“ připomněl Calum.

„To bylo nutné, ne prohnané.“

„Přišla jste na nápad oslepit koštéra,“ řekl Keith.

„Zavázat mu oči,“ opravila ho.

„Vystřelila jste na vojáka MacInnesů. To bylo pěkně prohnané, paní.“

„A udělala bych to zase,“ prohlásila. Nehodlala předstírat, že lituje toho, že zranila vojáka. Chtěl kopnout Clare MacKayovou, a to přece nemohla připustit.

„Ano, udělala byste to znovu,“ přisvědčil Keith. „A to je

důvod, proč si myslíme, že jste prohnaná, paní. Je to pro nás čest, že jste naše paní.“

Po Keithově pokloně se ozvalo souhlasné mručení. Johanna začínala pociťovat zmatek. Shrnula si vlasy dozadu ve snaze předstírat,

že ji

Keithova poznámka vůbec nevzrušila.

„Předpokládám, že je to pro vás samozřejmé, že mě nazýváte hanebnou, muži, ale před mojí matkou takové věci neříkejte. Nerozuměla by tomu.“

„Johanno!“

Gabriel vykřikl její jméno. Usoudila, že mu došla trpělivost. Čekal už na její pozornost dost dlouho. Obrátila se zpátky k němu a usmála se na něho.

„Chtěl jsi něco, můj pane?“

Začalo mu cukat víčko. Sebral poslední zbytky sebeovládání. Johanna se nadechla a vyhrkla: „Nepředstírala jsem mdloby ani poprvé a dnes odpoledne jsem také omdlela. Nicméně,“ dodala rychle dřív, než mohl zase začít křičet, „vůbec nejsem nemocná. Glynis mi vysvětlila, co se se mnou stalo.“

„Půjdeš do postele.“

„Já jsem věděla, že to bude tvá odpověď!“ vykřikla.

Vzal ji za ruku a táhl ji přes sál. Vzpouzela se. Pokoušela se táhnout na opačnou stranu. „Jak dlouho musím zůstat v posteli?“

„Dokud se nezotavíš z toho, co tě zachvátilo,“ poručil.

„Hrome, věděl jsem, že jsi příliš slabá, než abys tu vydržela alespoň rok.“

Její zaúpění naplnilo sál. Měla vážné námitky proti jeho poznámce. Všichni vojáci se na ně dívali, samozřejmě, a když slyšeli poslední zemanova slova a odezvu jeho manželky, sborově se začali smát.

„Když sis myslel, že jsem tak slabá, neměl sis mě brát.“ Zašklebil se. Vytrhla svou ruku z jeho a vrátila se, než jí v tom mohl zabránit.

„Vsadím se, že má v úmyslu udělat zase něco hanebného,“ řekl Lindsay.

Otec MacKechnie zavrtěl hlavou. „Našemu zemanovi ne,“ řekl vojákům. „Je mu příznivě nakloněna.“

„Teď se nezdá, že by mu byla příznivě nakloněna,“ prohlásil Bryan. „Mračí se zrovna tak zle jako on.“

Johanna nevěnovala pozornost mručení vojáků. Soustředila se zcela na svého paličatého manžela. „Mrzí tě, že ses se mnou oženil, že?“

Neodpověděl jí dost rychle. „Vzal sis mě jen proto, abys získal půdu, a až umřu a zůstaneš sám, oženíš se s nějakou obrovitou ženštinou, nejlépe takovou, která umí říhat stejně jako tvoji muži.“ Výraz na jeho tváři ji přiměl, aby se odmlčela.

„Ty nezemřeš.“

Zašeptal svá slova ochraptělým hlasem plným mučivé úzkosti. Vypadal zděšeně. „Já tě nemohu ztratit.“

„Ne, opravdu mě neztratíš.“

Přistoupila k němu a vzala ho za ruku. Slzy jí vstoupily do očí, když se dívala na svého báječného muže probodávajícího ji planoucím pohledem.

Miloval ji. Ještě jí to sice neřekl, ale důkaz spatřila v jeho očích. Johanna byla ochromena.

Vydali se spolu ke schodům vedoucím ke dveřím. Cítila, že se

její manžel chvěje. Nechtěla, aby se o ni obával, a tak se zastavila u paty schodiště vedoucího k jejich ložnicím, a obrátila se k němu.

Muži natahovali krky, aby viděli, co se děje, ale byli příliš daleko, než aby zaslechli něco z jejich rozhovoru.

„Gabrieli, vzpomínáš si na moji starost před naší svatbou?“

„Měla jsi příliš mnoho starostí, než abych si je pamatoval,

ženo. Neodstrkuj mi ruce. Chci tě zanést nahoru. Uvědomuješ si, že by sis mohla zlomit vaz, kdybys při cestě nahoru po schodech omdlela? Možná se o své zdraví nebojíš, ale já k čertu ano.“

Věděl, že mu buší srdce. Nerad se cítil tak zranitelný. „Co řekne tvá matka, až přijede a najde tady svou dceru mrtvou?“ bručel.

Usmála se. „Mamince se určitě budeš líbit, Gabrieli.“

Její manžel vyhlížel zmateně. Zvedl ji do náruče. Hned ho políbila.

„V každém případě musíš do postele,“ prohlásil.

„Tu noc po naší svatbě jsem ti řekla, že jsem neplodná.“

„Ne, to mi řekl už předtím Nicholas.“

Přikývla. „Jsem si jista, že jsem se o tom zmínila v naší svatební noci.“

Přisvědčil. „Ano, máš pravdu,“ řekl. „Vlastně ses o tom zmínila několikrát.“

Vydal se nahoru po schodech. Opřela si hlavu o jeho rameno. Její prsty ho začaly usilovně hladit po krku.

Napadlo ji, jestli jejich dítě bude mít pleť jako její muž. Pomyslela si, že by byla ráda, kdyby to bylo děvčátko, pak usoudila, že chlapec by také nebyl špatný.

„Nejsem,“ zašeptala s povzdechem.

Počkala, až to pochopí. Neřekl nic, dokud nepřišli do ložnice.

„Slyšel jsi, co jsem právě řekla? Že nejsem,“ opakovala.

„Co nejsi?“

„Nejsem neplodná.“

Otevřel dveře, ale na prahu se zastavil. Jeho oči se upíraly na manželku. Pomalu ji postavil na zem. „Ty si vážně myslíš, že mi na tom záleží? Ty a Alex jste všechna rodina, kterou chci.

Nepotřebuji další dítě. K čertu, ženo, neuvědomuješ si, jak moc… chceš říci…“

Hrome, blábolí jako stařena. Pokynul jí, aby vešla do pokoje.

„Válečníci se nezajímají o záležitosti srdce,“ mručel. Vyhlížel ztrápeně. Nesmála se. Věděla, že nerad hovoří o tom, co cítí.

Je to jejich společný rys, uvědomila si.

„Gabrieli…“

„Vůbec nechci, abys znovu probírala skutečnost, že jsi neplodná, Johanno. Tak si přestaň dělat starosti.“

Kráčela do ložnice. „Možná, že nepotřebuješ další dítě, pane, ale prohlašuji, že za šest nebo sedm měsíců ho tady budeš mít.“ Nepochopil. Zavrtěl hlavou. Přikývla. „Budeme mít děťátko.“ Poprvé v životě Gabriel MacBain nenacházel slov. Jeho manželka věřila, že je to ta nejlepší odpověď.

Stal se konec konců zázrak. KAPITOLA

16

„Víš to jistě?“

Gabriel tu otázku zašeptal, aby neprobudil svého syna. Alex spal na rohožce na zemi. Z hromady pokrývek, které na něho

naskládala Johanna ve snaze, aby mu bylo teplo, mu vyčnívaly jen vlasy.

Ona si lehla s manželem do postele. Cítila takovou úlevu, že konečně pochopil, až si povzdechla. Řekla Gabrielovi tu novinu už víc než před hodinou, pak čekala, že jí poví, jak šťastným ho učinila. Zatím neřekl ani slovo.

„Mám všechny příznaky,“ zašeptala. „Napřed jsem tomu nevěřila, samozřejmě, protože jsem si stále myslela, že jsem

neplodná. Jsi rád, že budeme mít dítě, Gabrieli?“

„Ano.“

Znovu si povzdechla. V pokoji byla přílišná tma, aby mu viděla do obličeje, ale tušila, že se usmívá.

„Glynis mi řekla, že žena může být neplodná s jedním mužem, a plodná s jiným. Víš, co to znamená?“

„Co?“

„Že muži mohou být také neplodní.“

Rozesmál se. Tišila ho, aby neprobudil Alexe. „Tvůj první manžel zřejmě byl,“ řekl.

„Proč tě to tak těší?“

„Byl to bastard.“

Nemohla jeho mínění popřít. „Proč muži nepřiznají, že mohou být také v manželství neplodní?“

„Takové přiznání by zranilo jejich pýchu, myslím si. Snadnější je obvinit ženu. Není to správné, ale je to jednoduché.“ Hlasitě a s potěšením zívla. Gabriel ji hladil po zádech. To laskání ji uspávalo. Na něco se jí ještě ptal, ale ona byla příliš

unavená, než aby mu odpověděla. Zavřela oči a o chvíli později přestal pro ni svět existovat.

Gabriel nespal ještě dobrou hodinu. Tiskl se k Johanně a myslel na dítě. Měl by asi chtít, aby se narodil chlapec, protože muž nemá nikdy dost synů, kteří by mohli pomoci při budování

země, ale doopravdy toužil po holčičce. Měla by mít modré oči a zlaté vlasy jako její matka, a jestli Bůh bude chtít znovu stvořit dokonalost, jeho dcera bude i trochu drzá.

Usnul s úsměvem na tváři.

Zeman MacBain řekl svému klanu o dítěti druhého dne ráno. Johanna stála za svým manželem na horním schodu za dveřmi. Alex stál vedle ní. Maclaurinové i MacBainové měli z té noviny upřímnou radost. Johanna a Gabriel to řekli i Alexovi. Chlapec se nijak zvlášť nezajímal o nového bratříčka nebo sestřičku a takový nedostatek zájmu si jeho rodiče vysvětlovali tím, že se cítí v bezpečí.

Sotva vydržel na místě během toho oznamování. Otec mu

slíbil, že si s ním vyjede na koni, a pro čtyřletého chlapce je minuta čekání dlouhá jako celá hodina.

Když Gabriel rozpustil dav přicházející s blahopřáním, obrátila se Johanna ke Calumovi a Keithovi.

„Napadlo mě několik jmen, která bych chtěla…“

„Dobrotivý Bože, nemůžete přece vyslovit jméno dítěte,“ vyhrkl Keith.

Velitel Maclaurinů byl zděšen její nevědomostí. Cožpak si neuvědomuje, že jméno dítěte se nikdy nesmí oznámit před křtem jiné osobě? Když konečně zastavil svůj vzrušený příval slov, zeptal se jí na to. Řekla mu, že si to vůbec neuvědomila.

„Nikdy jsem se nezajímala o zvyklosti týkající se dětí,“ vysvětlovala.

„A proč to, paní?“ ptal se Calum. „Většina vdaných žen bedlivě dbá na to, aby dodržovala všechny zvyky.“

„Myslela jsem, že jsem neplodná.“

„A zatím nejste,“ poznamenal Keith. Usmála se. „Ne, to nejsem,“ přisvědčila.

„Budeme muset vyvinout veškeré úsilí, abychom vás o tom poučili, i o důležitosti výběru správného jména.“

„Jméno muže je mnohem důležitější než jakékoliv jiné jméno,“ prohlásil Calum.

Než se mohla zeptat, co proboha míní svými slovy, upoutal její pozornost Keith. „Když se cizí osoba doví jméno dítěte před křtem, mohla by dítě očarovat.“

Calum přikývl na souhlas.

Johanna z jejich vážných výrazů usoudila, že nežertují.

Opravdu tomu nesmyslu věřili. „Je to tradice nebo pověra, co mi tu říkáte?“ zeptala se.

Glynis postoupila kousek dopředu, aby se zúčastnila hovoru. Chtěla doplnit svůj vlastní příspěvek.

„Křičí-li dítě během křtu, pak je to důkaz toho, že byl ďábel již vyhnán. Věděla jste o tom, paní?“

Johanna zavrtěla hlavou. Ještě nikdy neslyšela nic tak směšného. Nechtěla však Glynis urazit, a tak se nesmála.

„Pak doufám, že dítě bude křičet,“ řekla.

„Mohla byste ho také trochu štípnout, abyste zajistila, že skutečně zakřičí,“ navrhla Glynis.

„Některé matky to tak určitě dělají,“ uvažoval Keith.

„Narodí-li se vaše dítě o půlnoci nebo za soumraku, bude obdařeno darem druhého zraku. Nebesa mu budiž nápomocna, přijde-li na svět s údery zvonu, protože pak bude mít schopnost vidět duchy a démony ukryté v každém z nás.“

„Tati, není už načase jít?“ zeptal se Alex.

Gabriel přikývl. Sklonil se k Johanně, přikázal jí, aby se příliš nevyčerpávala, zvedl syna na ramena a vydal se s ním ke stájím. Přes nádvoří přicházela Leila, poklonila se zemanovi, když ho míjela, a pak spěchala k Johanně, aby jí blahopřála. „Je to radostná zpráva,“ řekla.

„Ano, to je,“ souhlasila Glynis. „Právě jsem dávala naší paní několik ponaučení,“ oznámila Leile.

„A já se budu snažit, abych si všechna zapamatovala,“ slibovala Johanna.

Keith vrtěl hlavou. „Moc pochybuji, že si je zapamatujete,“

řekl. „Zase jste zapomněla, jaký je dnes den,“ dodal. „Máte na sobě nesprávný pléd.“

„Zajímalo by mě, jestli to nedělá schválně,“ poznamenal Calum. V jeho hlase se zachvíval náznak pobavení. Sotva voják MacBainů promluvil, Leila se k němu otočila zády. Dívala se k zemi. Johanna si jejího chování povšimla a zarazilo ji to.

„Glynis, Megan mi říkala, že umíš dobře zastřihnout vlasy,“ řekla Johanna.

„To je pravda, mám v tom dost zkušeností.“

„Clare MacKayová by potřebovala tvoji péči,“ řekla Johanna.

„MacInnesovi muži jí z vlasů udělali strniště.“

„Vím o tom,“ řekla Glynis. „Udělali to proto, aby každý, kdo ji uvidí, věděl o její hanbě.“

Johanna se teď nechtěla pouštět do dlouhých hovorů o Clare MacKayové. „Ano,“ souhlasila. „Ale dnes přijede Clarin otec a chtěla bych vědět, jestli bys mohla…“

„Už nemusíte nic říkat, paní. Ráda přinesu nůžky a pokusím se, aby to děvče vypadalo trochu slušněji.“

„Díky,“ řekla Johanna. „Leilo, neodcházej ještě, prosím,“ dodala, když se žena Maclaurinů obrátila na odchod zároveň s Glynis.

„Protože lady Johanna dnes nosí barvy MacBainů,

předpokládám, že ji máš dnes na starost ty,“ řekl Calumovi Keith.

„Dovedu se o sebe postarat sama, pánové,“ řekla Johanna.

„Oba marníte čas, když jste mi neustále v patách.“

Muži nedbali na její protest. „Ano, dnes je to má povinnost,“ řekl Calum.

Johanna se rozhodla, že si bude muset promluvit s Gabrielem o hlouposti, kterou přikázal. Ti muži jí budou pořád nablízku, dokud je zeman jejich povinnosti nezprostí.

Keith se uklonil své paní a odešel, aby pokračoval ve své práci. Calum měl v úmyslu vrátit se dovnitř, ale Johanna ho zastavila, položila mu prostě ruku na rameno.

„Calume, mohu si s tebou na okamžik promluvit? Ráda bych tě představila Leile.“

Věnoval jí pohled, jako by si myslel, že přišla o všechen rozum. „Já už Leilu nějaký čas znám, paní.“

Nevěnoval ženě Maclaurinů ani pohled, když vyslovil její jméno. Johanna se obrátila k Leile. Ta neustále hleděla k zemi.

„Leilo, setkala ses už s Calumem?“

„Přece víte, že ano,“ zašeptala Leila.

„Tak mi prosím oba řekněte, proč se chováte, jako kdybyste se vůbec neznali? Jsem velmi zvědavá a snad se pletu do vašich věcí, ale ujišťuji vás, že mám nejlepší úmysly. Myslela jsem podle vyhýbavých pohledů, které se vám objevují v očích, když se potkáte, že se jeden o druhého velmi zajímáte.“

„On je MacBain.“

„Ona patří k Maclaurinům.“

„Omluvte mě prosím, paní,“ řekl Calum sevřeným a

ochraptělým hlasem. „Mám povinnosti, které potřebují můj dohled. Nemám čas na takové bláznivé povídání.“

Ani na Leilu nekývl, když odcházel. Ona se také dívala stranou. Johanna se dotkla jejího ramene. „Mrzí mě to. Nechtěla jsem nikoho z vás rozzlobit. Ale tebe Calum zajímá, že?“

Leila prudce přikývla. „Pokoušela jsem se zbavit svých pocitů, paní,“ zašeptala. „Ale myslím, že si nemohu pomoci.“

„Věřím, že se Calumovi také líbíš, Leilo.“

„Ne,“ protestovala. „Nikdy by si nedovolil, aby ho přitahovala žena Maclaurinů.“

„Neuvědomila jsem si, že propast mezi klany je tak veliká,“ poznamenala Johanna.

„Jak o tom můžete nevědět? Způsob, jakým se ti muži ozývají, když máte na sobě jiný pléd, vám jistě ukázal, jaký význam tomu rozdílu přisuzují. My všichni se snažíme vycházet jeden s druhým, a zároveň zůstat odděleni.“

„Ale proč musíte být odděleni?“

Leila přiznala, že neví. „Vážíme si toho, jakou trpělivost má s námi zeman,“ řekla. „Slyšela jsem, co jste říkala u večeře o zemi, která teď patří MacBainům. Všichni o tom mluvili, paní. To, co jste řekla, někteří z nás pochopili. Ale vojáci Maclaurinů neradi slyší pravdu.“

„Víš, co si myslím? Že máme příliš mnoho plédů.“

„Ano, to máme,“ souhlasila Leila. „Ale žádný klan se nevzdá svých barev, i kdybyste si ho prosila sebevíc.“

„Nemám v úmyslu nikoho prosit,“ řekla Johanna. „Odpovíš mi prosím na otázku? Kdyby byl Calum Maclaurin, dvořil by se ti?“

„Doufám, že ano,“ odpověděla. „Ale není Maclaurin, a tak ke mně necítí žádnou náklonnost.“

Johanna pak změnila téma. „Chtěla by ses vrátit do sálu a pomáhat tam s prací?“

„Ach, ano, paní, chtěla. Mohla bych…“ zarazila se dřív, než se prozradila.

Ale Johannu neoklamala. „Ano mohla by ses častěji setkávat s Calumem.“

Leila zčervenala. „Náš zeman by nechtěl, abych…“

„Ale ovšemže by chtěl,“ řekla Johanna. „Přijď dnes k večeři, Leilo. Sedneš si vedle mne. Po jídle probereme tvoje povinnosti.“

„Bude to pro mne čest, když budu moci sedět po vašem boku,“ zašeptala Leila. Její hlas se třásl dojetím.

„Teď se musím vrátit dovnitř a sednout si ke Clare. Uvidíme se večer, Leilo.“

Johanna spěchala nahoru a vstoupila přímo do Clarina pokoje. Zprostila Megan její povinnosti dohlížet na ženu a posadila se vedle ní.

„Vyšla jste po schodech bez pomoci, paní?“ chtěla vědět Megan.

„Ovšem,“ odpověděla Johanna, překvapena výtkou ozývající se v Meganině hlase.

„Mohla jste upadnout,“ namítala Megan, „neměla byste pokoušet osud.“

„Megan, mám dost lidí, kteří se o mne starají. Určitě se z toho jednou zblázním, když mě budou sledovat ve dne v noci. Držela jsem se zábradlí,“ dodala, když viděla, že Megan chce protestovat.

„Jsi churava, lady Johanno?“ zeptala se Clare.

„Čeká dítě, jako ty,“ vyhrkla Megan. Kývla na pozdrav a zavřela za sebou dveře.

„Blahopřeji ti, paní. Doufám, že dáš manželovi zdravého syna.“

Clare se snažila posadit se na posteli. Johanna jí upravila pokrývku, než si k ní znovu sedla.

„Děvče by nás potěšilo zrovna tak,“ poznamenala.

Clare zavrtěla hlavou. „Nechtěla bych děvče. Chlapci mají mnohem víc výhod, ale s děvčaty se jen smlouvá. Nemám pravdu?“

„Ano,“ souhlasila Johanna. Složila ruce na klíně a usmála se na ženu.

Clare se na ni zamračila. „Tak proč chcete děvče? Budeš se trápit, až ji tvůj muž bude chtít provdat za nějakého špatného člověka, a ona stráví zbytek života…“

„Ve strachu?“

Clare přikývla. „A s bitím,“ zašeptala.

„Můj manžel by nechtěl nikdy dát svou dceru nějakému netvorovi,“ řekla. „Věděl tvůj otec, jak je MacInnes krutý?“ Clare pokrčila rameny. „Staral se jenom o spojení obou klanů.“ Johanna byla sklíčena, když slyšela tu odpověď. „Miluje tě tvůj otec?“

„Tak jak otec může milovat svou dceru,“ odpověděla.

„Dívky jsou chytřejší,“ řekla Johanna. „I otec MacKechnie říká, že je to tak.“

„Ale přesto mohou být tlučeny a ponižovány. Neuvědomuješ si, jaké máš štěstí, lady Johanno. Tvůj muž s tebou zachází laskavě.“

Johanna se opřela o židli. „Kdyby se ke mně nechoval dobře,

nezůstala bych tady.“

Nezdálo se, že by Clare Johanně věřila. „Jak bys mohla odejít?“

„Našla bych si způsob,“ vysvětlovala Johanna. „Clare, když

jsem byla poprvé vdaná za Angličana, modlila jsem se každou noc, abych nepočala dítě. Nechtěla jsem mu dát děvče, protože jsem věděla, že by ji trápil vždy, když by si potřeboval zchladit hněv, a nechtěla jsem mu dát ani chlapce, protože jsem věděla, že by mi ho vzal a nechal vychovávat podle svých představ. Nechtěla jsem dopustit takové hanebné jednání, víš.“

„Bil tě?“

„Ano.“

„Jak ten Angličan zemřel? Zabila jsi ho?“

Johannu ta otázka překvapila. Zavrtěla hlavou. „Byly doby, kdy jsem ho chtěla zabít, a za ten hříšný úmysl mě budou jistě spalovat plameny pekelné, ale nechtěla jsem podlehnout svému

hněvu. Nechtěla jsem být jako on, Clare. Byla jsem jako v pasti. A pak jsem si uvědomila, že jsem dost chytrá na to, abych si dokázala najít cestu, jak odejít.“

„Jak zemřel?“

„Král Jan mi řekl, že spadl z útesu nedaleko města na vodách. Ani jsem nevěděla, že opustil Anglii.“

Clare přikývla. Johanna se rozhodla změnit téma. „Glynis tady bude za několik minut s nůžkami. Pokusí se upravit ti vlasy.“

„Kdy přijede můj otec?“

„Očekáváme ho dnes odpoledne.“

„Nechci si dát zastřihnout vlasy. Mívala jsem je tak dlouhé jako ty, než mi je zničili. Chtěla bych, aby můj otec viděl, co udělali MacInnesové jeho dceři.“

„A co tvá matka?“

„Už nežije,“ odpověděla Clare. „Zemřela před čtyřmi lety. Jsem ráda, že se toho nedožila. Zlomilo by jí srdce, kdyby mě viděla v takovém stavu.“

„A dítě, které čekáš… bude tvůj otec…“

„Jsem už moc unavená, paní. Chtěla bych si odpočinout.“ Johanna na Clare dlouho hleděla. Žena MacKayů zavřela oči. Předstírala, že spí.

„Clare, takhle to nemůžeš dlouho dělat,“ řekla Johanna. „budeš mi muset popovídat, co se stalo.“

„Všechno mě bolí, lady Johanno. Nemáš ani trošku slitování?“ Johanna přikývla. „Vím, že máš bolesti.“

„Tak prosím…“

„Clare,“ přerušila ji Johanna. „Můj muž hrozně touží vědět, který voják z MacBainů…“

„Neřeknu jméno toho muže.“

Clare vypukla v pláč. Johanna ji uchopila za ruku.

„To bude v pořádku,“ zašeptala. „Nemusíš se ničeho bát.“

„Říkala jsi mi, že ses cítila jako v pasti, a já jsem na tom byla právě, tak. Nemohla jsem se provdat za bastarda. Nemohla. Udělala jsem něco, co bych teď…“

„Ano?“

Clare zavrtěla hlavou. „Na tom nezáleží,“ zašeptala. „I tak se na to brzy přijde. Prosím nechej mě teď odpočívat. Nemám dost síly, abych hovořila o tom, co se stalo.“

Johanna to vzdala. Glynis zaklepala na dveře a vešla dovnitř. V ruce nesla kartáč a nůžky.

„Jdu se podívat, co se s tím dá dělat,“ oznámila.

Johanna vstala. „Clare si nepřeje, aby ses teď věnovala jejím vlasům.“

„Takže mi chcete říci, že všechny ty starosti, které jsem měla s hledáním nůžek, byly pro nic za nic, paní?“

„Vůbec ne, Glynis. Já přece také potřebuji tvé služby. Toužím už nějaký čas po kratších vlasech. Pojď se mnou do mé ložnice a vyzkoušej své nůžky na mně.“

Glynis hodila hlavou. Její pochůzka nakonec nebyla zbytečná. Dostala se však s Johannou do sporu, jak mají zůstat vlasy dlouhé. Glynis je nechtěla ostříhat příliš krátce, ale její paní rozhodně trvala na svém.

Johanniny vlasy sahaly sotva na ramena, když Glynis skončila.

„Musím přiznat, že vypadáte báječně, paní.“

„Neuvědomila jsem si, že se mi budou tak vlnit.“

„Předtím jejich tíha vlny vyrovnávala,“ vysvětlovala Glynis.

„Jejich váha mi každý den působila pořádnou bolest hlavy,“ dodala Johanna. „Tisíceré díky, Glynis.“ Prohrábla si vlasy prsty a

rozesmála se. „Nevím jistě, jak vypadám, ale cítím se nádherně.“

„Nedostane váš manžel záchvat, až uvidí, co jsem udělala?“ Johanna poznala podle Glynisina úsměvu, že svoji otázku nemyslí vážně.

„Pochybuji, že si toho vůbec všimne.“

„Určitě si všimne. Všímá si na vás všeho. Všichni se smějeme, když vidíme, jak na vás hledí. Líbíte se mu, paní.“

„Budu se modlit, abych se mu líbila i dnes večer. Určitě se

rozčilí, když se k němu připojím u večeře. Je pravda, že všichni asi budou vyděšeni překvapením, které jsem připravila.“

To samozřejmě vzbudilo Glynisinu zvědavost. „Co máte v plánu?“

„To ti nemohu říci,“ odpověděla Johanna. „Budeš muset počkat a uvidíš.“

Glynis se ještě několikrát pokusila něco vyzvědět, ale pak to vzdala. „Půjdete dolů? Budu vás držet za ruku a dávat pozor, abyste neupadla na schodech.“

„Zůstanu tady,“ odpověděla. „Nebude ti vadit, když si půjčím tvoje nůžky? Vrátím ti je dnes večer.“

„Nechejte je tady,“ řekla Glynis. „Až bude chtít Clare upravit vlasy, budu vědět, kde je mám hledat. Přeji vám pěkný den, paní.“ Glynis už sahala na závoru u dveří, když ji Johanna zastavila otázkou.

„Mají všechny ženy stejné příznaky, když jsou těhotné?“ Glynis se obrátila. „Většinou ano,“ odpověděla. „Proč se ptáte?“

„Jen mě to tak napadlo,“ odpověděla Johanna. „Kdy to začíná být na ženě znát?“

„To je různé,“ odpověděla Glynis. „U některých už od čtvrtého měsíce, jiným se začne zvětšovat bříško až za další měsíc. Měla byste začít tloustnout v pase,“ dodala. „Už se to projevuje?“

„Ano,“ řekla Johanna.

Ještě jednou Glynis poděkovala. Sotva se za ženou zavřely

dveře, Johanna začala pracovat na svém překvapení. Prostřela pléd MacBainů na postel a uprostřed jej po délce rozstřihla. Totéž udělala s plédem Maclaurinů. Pak se usadila na postel, vzala poloviny obou plédů a sešila je dohromady. Když skončila, bylo těžké zjistit, kde končí pléd MacBainů a začíná pléd Maclaurinů.

Keith z toho určitě na týden onemocní, až uvidí, co udělala. Johanna věděla, že tím způsobí povyk. Nezajímalo ji to. Byl nejvyšší čas, aby všichni zapomněli na rozdíly a spojili se, aby se z nich stal pod Gabrielovým vedením jeden klan.

Asi měla říci svému manželovi, co zamýšlí udělat. Johanna poskládala zbývající pruhy látky a uložila je pod postel. Ukryla tam i nově ušitý pléd. Nechtěla ukázat nový oděv před večeří. Když končila se svou prací, už zívala. Potřebovala si zdřímnout. Svlékla si pléd, přehodila ho i s pásem přes židli a natáhla se na postel. Chtěla si na chvilku odpočinout.

Johanna usnula s myšlenkou na Clare MacKayovou. Ta žena jí už chtěla povědět, co udělala, ale pak si to rozmyslela. Vypadala pořádně vyděšeně.

Bylo to pro ni hádankou. Co tím myslela, když říkala, že za čas se to stejně pozná?

Johanna spala celé tři hodiny. Otevřela oči a zjistila, že vedle ní spí Alex. Její syn jí poslintal celou paži. Očividně byl dobrý spáč a doufala, že stejnou vlastnost bude mít i jeho malý bratříček nebo sestřička.

Pomalu se posadila, aby Alexe nevzbudila, a téměř se rozesmála, když uviděla, že u postele spokojeně spí i Dumfries. Nemohla poručit psovi, aby zmizel z ložnice, aniž by vzbudila

Alexe. Vyskočila z postele, opláchla se a pak si znovu oblékla pléd MacBainů. Vlna nevolnosti v ní vyvolala pocit, že jí ten jednoduchý úkol bude trvat celou věčnost. Johanna se musela několikrát posadit a počkat, dokud nevolnost nepominula.

Právě když si zavazovala pás, vešel do ložnice Gabriel. Všiml si, že jeho syn ještě spí, a tak jen mávnutím ruky vyzval Johannu, aby s ním šla dolů do sálu.

Díval se na její vlasy, nebo si to alespoň myslela, a mračil se zjevnou nelibostí.

Snad se nakonec přenese přes své rozladění, pomyslela si Johanna. Prošla ložnicí s úsměvem na tváři a vyšla do chodby. Gabriel zavřel dveře a obrátil se k ní.

„Jsi hrozně bledá,“ zabručel.

„A proto se mračíš, muži?“

Přikývl. Štípla se do tváří, aby jí zčervenaly. „Nevšiml sis snad

ještě něčeho?“

„Na hřebenu byl spatřen Clarin otec blížící se k nám.“

Úplně zapomněla na svůj záměr získat pochvalu za svůj účes, když jí Gabriel sdělil tu zprávu.

„Chci, abyste s Alexem zůstali nahoře v ložnici, dokud MacKay se svými muži neodjede.“

„Kolik vojáků doprovází zemana?“ Pokrčil rameny. „Hodně.“

Gabriel se právě obracel k odchodu, když zavrtěla hlavou.

„Chtěla bych s Clariným otcem mluvit,“ prohlásila.

„Nebude mít náladu na zdvořilosti, Johanno. Udělej, co jsem řekl.“

„Zeman se zlobí na MacInnesův klan, ne na náš,“ připomněla mu.

„Ne,“ řekl. „Jeho zloba je namířena proti všem MacBainům. Obviňuje nás ze zneuctění své dcery.“

Johannina pleť se najednou úplně změnila. Už nebyla bledá. Tvář jí zčervenala hněvem.

Neptala se manžela, jak dospěl k tomu úsudku. Když řekl, že zeman MacKay viní je, pak to musí být pravda. Gabriel nebyl z těch, kdo by dělal ukvapené závěry, aniž by znal všechna fakta.

„Kdo je teď u Clare?“

„Hilda,“ odpověděla.

„Vrať se zpátky,“ přikázal jí. „Nechci, aby ses setkala s MacKayovým hněvem.“

Nevyjádřila s příkazem svého muže ani souhlas, ani nesouhlas. Předpokládal, že se podřídí. Zašla zpátky do ložnice, ale jen na malou chvíli, dokud si nebyla jista, že její manžel odešel dolů čekat na Clarina otce. Pak se vydala chodbou do Clarina pokoje. Poslala Hildu do ložnice k Alexovi.

„Za několik minut sem dorazí tvůj otec, Clare. Přeješ si setkat se s ním o samotě, nebo chceš, abych zůstala s tebou?“

Clare se snažila zvednout se na posteli. Potichu zaúpěla úzkostí. Johanna si nebyla jista, jestli důvodem jejího stenu byla

bolest při pohybu nebo její oznámení. Bylo pro ni utrpením vidět Clarinu tvář.

„Zůstaň, prosím,“ řekla.

Johanna urovnala přikrývku na posteli, spíš aby zakryla svou nervozitu, než aby udělala Clare pohodlí.

„Nevím, co mu řeknu.“

„Jen mu řekni to, co se stalo,“ radila jí Johanna. Clariny oči se naplnily slzami. „Nemohu,“ lkala.

Najednou Johannu udeřila pravda do očí. Bylo štěstí, že stála vedle židle. Včas se posadila, aby neupadla.

„Nechápeš to, Johanno.“

„Ach Bože, myslím, že chápu. Všechno sis vymyslela, že? Nebyl žádný MacBain… nečekáš dítě…“

Clare se rozplakala. Kroutila hlavou ve snaze popřít Johannino obvinění. Strach v očích ji však usvědčoval z neúspěšného pokusu o lež.

„Mýlíš se,“ protestovala.

„Opravdu?“ ptala se Johanna. „Pokaždé, když se někdo z nás snaží klást ti nějaké otázky, předstíráš slabost.“

Clare nenechala Johanu pokračovat. „Já jsem opravdu slabá,“ bránila se.

Johanna chápala Clarinu paniku. Chtěla ji uklidnit. Ale neudělala to. Místo toho se snažila být necitelná k její bolesti,

protože byla rozhodnuta zjistit pravdu. Jen tak může Clare pomoci.

„Prozradila ses, víš.“

„To ne.“

„Říkala jsi mi, že ses cítila jako v pasti a že jsi udělala něco, co se nakonec zjistí. Předstírání těhotenství by se přece zjistilo, nemám pravdu? Cožpak sis neuvědomila, že lidé si všimnou, že netloustneš?“

Clare už hlasitě vzlykala. „Vůbec jsem na to nepomyslela,“ přiznala se.

Johanna se pomalu opřela na židli. „Co proboha uděláme s tou polízanicí?“

„My? Jsem jediná, kdo bude trpět následky, až můj otec zjistí, že jsem lhala.“

„Proč sis vymyslela takovou historku?“

„Byla jsem zoufalá,“ přiznala Clare. „Cožpak nechápeš? Bylo hrozné tam žít. Den ze dne to bylo horší.“

„Rozumím,“ řekla Johanna. „Ale…“

Clare ji přerušila. Toužila vysvětlit své důvody, aby ji Johanna neodsuzovala.

„Otec mě zavezl do domu MacInnesů, abych si tam zvykla. Předpokládalo se, že se za šest měsíců provdám za zemanova syna. Netrvalo dlouho a uvědomila jsem si, jak jsou všichni hrozní. Víš, že zeman má dvě starší dcery? Narodily se dříve než jeho milovaný syn,“ dodala rychle. „Jedna služebná mi řekla, že pokaždé, když se zeman dověděl, že ho jeho žena obdařila dcerou, vtrhl do její ložnice a ztloukl ji. Když se jí narodil syn, zemřela. Snad tu smrt i přivítala. Vím, že já bych si ji přála, kdybych se provdala za takovou zrůdu.“

„A syn je stejný jako jeho otec, že?“ Johanna již znala

odpověď na svou otázku. Měla v živé paměti, jak zemanův syn stál nad Clare s rukama sevřenýma v pěst.

„Je ještě horší než jeho otec,“ řekla Clare. Hlas jí překypoval znechucením. „Nemohla jsem snést myšlenku, že bych se měla za něho vdát. Zkoušela jsem to říci otci, ale vůbec mě neposlouchal. Utekla jsem domů, víš, ale…“

Clare chvíli nemohla vydat ani slovo. Její vzlyky byly bolestné. Johanna zjistila, že i pro ni je těžké udržet rozvahu. Nejenže se Clare dostala do rukou netvora, ale zradil ji i její otec. Pro Johannu bylo toto pomyšlení nepředstavitelné, protože její vlastní otec by byl Raulfa zabil, kdyby tehdy byl naživu a dověděl se o utrpení, kterému je vystavena jeho dcera.

„Tvůj otec tě zavezl zpátky do klanu MacInnesů, že Clare?“

„Ano,“ zašeptala. „Myslím, že jsem se ještě nikdy necítila tak opuštěná… nebo… zoufalá. O několik dní později jsem zaslechla, co si povídají MacInnesovi vojáci. Spatřili, že jejich hranici překročili ozbrojenci v plédech MacBainů.“

„A tehdy tě napadla ta lež?“

Clare zavrtěla hlavou. „Vojáci nevěděli, že jsem je

poslouchala. Když zašeptali jméno tvého manžela, slyšela jsem v jejich hlase strach. Rozhodla jsem se, že zkusím ty vojáky vyhledat. Nevím, co jsem si myslela, že udělám, až je najdu.

Neměla jsem žádný plán, Johanno. Jen jsem potřebovala někoho, kdo by mi pomohl.“

„Ano,“ přisvědčila Johanna a její hlas zněl konejšivým

šepotem. Podala Clare plátěný šátek, aby si otřela tvář, pak ji uchopila za ruku. „Udělala bych totéž.“

„Opravdu?“

„Ano.“

Přesvědčení v Johannině hlase Clare uklidnilo. Johanna cítila, že ji váže s tou dívkou pevné pouto. Byly si teď blízké, protože

jejich vzpomínky na prožité hrůzy je spojovaly proti ukrutnostem, které ženám připravovali zbabělí muži – tyrani.

„Už jsem jednou dostala výprask pro drzost,“ řekla Clare. „A věděla jsem, že by k tomu došlo zas. Vojáky MacBainů jsem nikde nenašla; a v okamžiku, kdy jsem své pátrání vzdala, se už stmívalo. Zůstala jsem na noc v opuštěné rolnické chýši. Můj Bože, měla jsem takový strach. Bála jsem se vrátit se do tvrze MacInnesů, a bála jsem se nevrátit,“ dodala. „Příštího rána mě našli.“ Clare uchopila Johanninu ruku a stiskla ji tak pevně, až jí nehty zaryla do kůže. „Cítila ses bezradná, že?“

„Ach, ano,“ dopověděla Clare. „Ještě pořád jsem však na takovou lež nemyslela. Uplynuly tři měsíce a pak jednoho dne zeman oznámil, že se rozhodl uspíšit datum svatby. Měla jsem být oddána s Robertem následující sobotu.“

Clarin hlas byl ochraptělý úzkostí a pláčem. Johanna chtěla vstát, aby přinesla pohár vody, ale Clare její ruku nepustila.

„Neplánovala jsem svou lež předem,“ řekla. „Sebrala jsem všechnu odvahu a předstoupila před Roberta. Řekla jsem mu, že si ho nikdy nevezmu. Rozzuřil se. Je to vášnivý muž, a také žárlivý. Věděla jsem, že by o mne nestál, kdyby věřil, že jsem se záměrně oddala jinému muži. Vzpomněla jsem si na MacBainovy vojáky, kteří přejeli hranici, vzpomněla jsem si také na strach MacInnesových vojáků z vašeho zemana, a tehdy mě napadla ta lež. Věděla jsem, že to, co dělám, je špatné, a mrzí mě, že jsem ti lhala. Byla jsi ke mně tak laskavá, Johanno. Hilda mi vyprávěla, co jsi udělala Robertovi. Byla bych nejraději, kdyby mu tvůj šíp proklál jeho černé srdce. Můj Bože, jak ho nenávidím. Nenávidím všechny muže, i svého otce.“

„Máš rozumný důvod opovrhovat Robertem. Za čas překonáš svoji zášť. Možná dokonce začneš toho muže litovat.“

„Nejsem tak milosrdná.“

„Clare, vím, že nemáš náladu mě poslouchat, ale přece ti musím připomenout, že bys neměla odsuzovat všechny muže za hříchy těch několika.“

„Cožpak ty jsi necítila nenávist ke svému prvnímu manželovi?“ Johanna si povzdechla. „Ano,“ připustila. „Ale necítila jsem nenávist ke všem mužům. Kdyby žil můj otec, uchránil by mne před Raulfem. Nalezla bych u něho útočiště. Můj bratr Nicholas mi přijel na pomoc hned, když si uvědomil, co se děje.“

„Když si uvědomil? Ty jsi mu neřekla o tom, že tě bije?“

„To je těžké vysvětlovat, Clare,“ odpověděla Johanna. „Raulf nebyl jako Robert a já jsem tehdy byla mnohem, mnohem mladší. Nezačal mě bít hned po svatbě. Nejdřív začal ničit mou sebedůvěru. Byla jsem naivní a vyplašená, a když ti někdo, od koho čekáš, že tě bude milovat a chránit, v jednom kuse říká, že jsi hloupá a neotesaná, nu, za nějaký čas začneš něčemu z těch nesmyslů věřit. Neřekla jsem nic svému bratrovi, protože jsem se styděla. Dlouho jsem si myslela, že se to spraví. Nikdy jsem nevěřila, že si zasluhuji tak špatné zacházení, a nakonec jsem došla k názoru, že se Raulf nikdy nezmění. Tehdy jsem si uvědomila, že musím najít způsob, jak odejít. Byla bych bývala šla k Nicholasovi, ale věci se změnily tak, že to nakonec nebylo nutné. Můj manžel zemřel.“

Johanna se odmlčela, aby si na okamžik vydechla.

„Nezazlívala bys nic Nicholasovi, kdybys ho znala. On mě vlastně přesvědčil, abych se provdala za Gabriela,“ dodala. „A nemůžeš cítit zášť ani k mému manželovi. Abych řekla pravdu, nedovedu si představit, že by ho někdo neměl rád.“

„Já k němu necítím nenávist,“ řekl Clare. „Chránil mě a jsem mu za to vděčna. Ale přesto mě děsí. Samozřejmě víš, jaký je to obr, paní, a jak jsou jeho způsoby… prudké.“

„Dovede být jako vichřice, ale jen když mu to dovolíš,“ odpověděla Johanna s úsměvem v hlase. „Clare, projevila jsi neuvěřitelnou odvahu, když ses vzepřela Robertovi. Jistě jsi věděla, co bude následovat. Vždyť tě téměř zabil.“

„Moje hra skončila, že? Řeknu svému otci pravdu. Slibuji.“

„Pošle tě zpátky k MacInnesům?“

„Nevím,“ řekla Clare. „Touží po spojení klanů.“

Johanně se dělalo zle. Myšlenka na to, že by ta žena byla poslána násilím zpátky Robertovi do spárů, byla prostě příliš úděsná, než aby ji mohla klidně snášet. Věděla, že jedno je jisté. Nemůže to připustit.

„Neříkej ještě svému otci pravdu,“ řekla. „Musím si to promyslet. Nemohu dovolit, aby ses tam vrátila. Ne, to se nesmí

stát. Budeme muset dát hlavy dohromady a přijít na nějaké řešení.“

„Proč se o to staráš, paní? Uvádíš se v nebezpečí, když mi pomáháš. Tvůj soucit ti způsobí trápení. Můj otec…“ Johanna ji nenechala její protest dokončit. „Clare, věřím, že nejobtížnější úkol jsi už zvládla.“

„A co to bylo, Johanno?“

„Byla jsi v neudržitelné situaci a udělala jsi nejdůležitější první krok. Já bych si takovou cestu ke svobodě nevybrala, ale na tom teď nezáleží. Vyvázla jsi z toho živá. Rozumíš? Teď nemůžeš uvažovat o tom, že by ses vrátila.“

„Co se stane, když vojáci mého otce kvůli mé lži vyhlásí válku MacBainům?“

Johanna zavrtěla hlavou. „Najdeme způsob, jak se vyhnout sporu,“ prohlásila.

„Jak?“

„Ještě nevím… zatím, ale obě přece nejsme hloupé. Najdeme způsob, jak se dostat ven z té kaše.“

„Ale proč chceš vystavovat vlastní klan takovému nebezpečí?“

„Nevěřím tomu, že by se někdo musel obětovat za druhého,“

řekla Johanna. „Ale věřím tomu, že každá žena má povinnost starat se o jinou. Když se jedna ocitne v otroctví nebo v potížích, neocitají se tam všechny?“

Johanna věděla, že to neříká dost srozumitelně. Bylo pro ni

těžké vyjádřit souvisle své pocity. „Někteří muži se na ženy dívají svrchu. Jsou i členové naší církve, kteří nás považují za méněcenné. Bůh ale ne. Pamatuj si tu důležitou pravdu, Clare.

Trvalo mi dlouho, než jsem ji pochopila. Muži stanoví pravidla, ne ženy. Oni nám říkají, že vykládají názory boží, a předpokládají, že jsme tak naivní a uvěříme tomu: Ale my nejsme o nic horší než oni.“ Její hlas byl teď naplněn přesvědčením. „Jako ženy musíme držet pohromadě… jako sestry, a když uvidíme nějakou

nespravedlnost, zatraceně rychle se musíme snažit ji napravit. Spolu… a když nás bude dost, podaří se to. Postoje mužů se musí změnit.“

„A kde máme začít? U našich synů?“

„Nejprve začneme tím, že si budeme vzájemně pomáhat,“ vysvětlovala Johanna. „Později, až budeme mít syny a dcery, budeme je učit milovat a ctít jeden druhého. Všichni jsme stvořeni podle obrazu božího, muži stejně jako ženy.“

Kroky mužů přicházejících po chodbě přerušily jejich

rozhovor. Clare překvapila Johannu, protože už nevypadala vůbec vyděšeně. Pustila její ruku, narovnala ramena a uhladila si přikrývku.

Dveře se právě začaly otevírat, když Clare zašeptala: „Spolu.“ Johanna přikývla a opakovala slib: „Spolu.“

KAPITOLA 17

Gabriel byl první, kdo vstoupil do pokoje. Nepotěšilo ho, že tu vidí svou ženu. Zakroutil nad tím hlavou. Předstírala, že si toho nevšimla.

Otec MacKechnie uvedl do místnosti zemana MacKaye. Kněz pokynul na pozdrav Johanně, než se obrátil ke Clare.

„Dnes už vypadáš trochu lépe,“ prohlásil.

Zeman MacKay přistoupil ke knězi, aby se podíval na svou dceru. Vykročil vpřed, pak se prudce zarazil. „Můj Bože,“ zašeptal dost hlasitě, takže ho všichni v pokoji slyšeli.

Pohled na pohmožděnou tvář jeho dcery způsobil, že zeman zbledl. Johanna podvědomě pocítila k tomu člověku nechuť. Odmítl vyslechnout prosby své dcery a nutil ji vrátit se k MacInnesům. Ale teď při jeho reakci Johanna pozměnila svůj názor. Možná si neuvědomil, v jak hrozných poměrech se Clare ocitla.

Ne, pomyslela si. Nemá v úmyslu mu nechat výhodu nevědomosti. Nestarala se, jestli snad nebude dost vlídná nebo příjemná. V její mysli byl zrovna tak zodpovědný za situaci, která málem znamenala Clarinu smrt, jako Robert MacInnes.

Nebyl to na pohled příliš přitažlivý muž. Byl prostřední postavy, Gabriel ho značně převyšoval. Byl alespoň dvakrát tak

starý jako její muž, protože jeho hnědé vlasy byly protkány mnoha prameny šedivých. V koutcích úst se mu objevovaly hluboké vrásky. Stejně jako jeho dcera, i on měl hnědé oči. Ale nejvýraznější částí jeho obličeje byl nos. Byl velký a zahnutý jako zobák jestřába. Clare jeho podobu naštěstí nezdědila.

Gabriel přešel na druhou stranu k Johanně. Okno bylo přímo za nimi. Kožešiny byly staženy a jemný větřík jí ovíval záda.

„Dobrý den, otče.“

Zeman MacKay se konečně vzpamatoval z počátečního překvapení. Přistoupil k posteli a uchopil ruku své dcery. „Clare, cos to udělala?“

V jeho hlase se ozývala starostlivost, ale Johanna považovala

tu otázku za ohavnou. Začala vidět rudě. Přešla k němu a postavila se mezi něj a jeho dceru. Zeman pustil dceřinu ruku a narovnal se. Zpozoroval hněvivý výraz v Johannině tváři a odvrátil se.

„Ptáte se, co udělala Clare? Opravdu věříte, že by si takové rány mohla způsobit sama?“

Zemanovy oči se rozšířily. Ustoupil o krok, zjevně ve snaze dostat se z dosahu Johannina hněvu. Zalil ho jako vroucí voda.

„Ne, to si nemyslím,“ odpověděl.

„Za to mohou Robert MacInnes a jeho otec… a vy, zemane MacKayi,“ prohlásila. „Ano, i vy jste za to zodpovědný.“ Clarin otec se obrátil ke Gabrielovi. „Kdo je ta žena?“ vykřikl. Gabriel přistoupil k Johanně. „To je má manželka,“ oznámil pevným hlasem. „A vy nebudete před ní zvyšovat hlas.“

„Není odtud,“ poznamenal zeman MacKay hlasem mnohem klidnějším.

„Pochází z Anglie.“

„Cožpak anglické dcery mohou hovořit se staršími osobami tak neuctivým tónem?“

Gabriel se otočil k Johanně. Pomyslel si, že jeho žena určitě umírá touhou odpovědět na MacKayovu otázku.

„Bude hovořit, jak uzná za vhodné,“ řekl.

Johanna upřela pohled na MacKaye. „Většina anglických dcer má dost odvahy, aby vyjádřila svoje mínění,“ řekla. „Víte, jejich otcové je milují a pečují o ně. Také je chrání, ne jako někteří zemani, kteří kladou potřebu sjednocení klanů nad bezpečnost a

štěstí svých dcer.“

MacKayova tvář zrudla. Johanna věděla, že dráždí jeho hněv. Ale teď se o to nestarala. „Milujete svoji dceru?“ zeptala se.

„Ovšem,“ odvětil zeman. „A také o ni pečuji, děvče.“ Johanna přikývla. „Uvědomujete si, pane, že vaše dcera téměř zemřela?“

Zeman zavrtěl hlavou. „Neuvědomil jsem si to,“ přiznal. Otec MacKechnie si odkašlal, aby upoutal jejich pozornost.

„Snad bych měl přesně vysvětlit, jak se k nám Clare dostala.“

Počkal na zemanův souhlas a pak pokračoval v popisu

okolností Clarina příjezdu. Vylíčil, jak z ní strhli šat a nacpali ji do hrubého pytle. Kněz nevynechal ve svém vyprávění ani maličkost a zmínil se i o skutečnosti, že Robert MacInnes na dívku plivl.

„Chtěl do ní i kopnout,“ dodal otec MacKechnie. „Zabránil mu v tom šíp lady Johanny.“

Clarin otec stál s rukama založenýma za zády, když naslouchal knězovu líčení děsivé historie. Na tváři se mu neukázala žádná vnější známka ohlasu na to, co slyšel. Jeho oči však říkaly něco jiného. Naplnily se slzami.

„MacInnesův klan zaplatí za své hříchy proti mé dceři,“ prohlásil MacKay a jeho hlas se třásl hněvem. „Mluvím teď o

válce, MacBaine, ne o sjednocení. Tvůj pobočník mi řekl, že máte v úmyslu také se mu pomstít. Jaký důvod máte vy?“

„Robert MacInnes se odvážil vytáhnout nůž a mrštil by jím po mé ženě, kdybych mu v tom nezabránil.“

Johanna si neuvědomila, že její manžel chystá válku proti klanu MacInnesů. Hněv, který se ozýval z jeho hlasu, když vysvětloval důvod chystané odplaty, jí způsobil chvění žaludku.

„Ale nedotkl se vaší ženy,“ odsekl zeman MacKay.

„Co tím chcete říci, MacKayi?“

„Robert patří mně,“ odpověděl zeman. „Já mám právo pomstít svou dceru.“

Gabriel s těžkým srdcem souhlasil. „Musím to uvážit,“ mručel. Zeman MacKay přikývl. Pak se znovu obrátil ke své dceři.

Johanna mu zakrývala pohled. Zeman se natočil stranou, aby viděl na Clare.

„Byl jsem přesvědčen, že přeháníš v líčení svého postavení.

Věděl jsem, že si Roberta nechceš vzít, ale bláhově jsem si myslel, že se s ním za čas naučíš vycházet. Nikdy mě nenapadlo, že by s tebou mohli MacInnesové nakládat tak krutě. Jejich jednání je neodpustitelné… a moje také, děvče. Já také nesu za to odpovědnost.“

„Ach, tatínku,“ zašeptala Clare. „Je mi to líto. Zahanbila jsem

tě svým…“ Pro vzlyky nemohla pokračovat. Johanna přispěchala a podala Clare kus plátna.

„No tak přestaň,“ přikázal otec MacKechnie. „Nechci tě vidět plakat.“

„Mrzí mě to. Nemohu si pomoci.“

Zeman zavrtěl hlavou. „Měla jsi mě přimět, abych tě vyslechl, když jsi utekla domů, dcero, místo toho, aby ses spustila s MacBainem. Opatřit si dítě není odpověď. Teď mi řekni jméno toho bastarda a já si na něm zchladím svůj hněv.“

„Prosím za prominutí, že vás přerušuji,“ řekla Johanna, „ale myslela jsem si, že Clare se vrátila po prvním výprasku domů. Není to tak?“

„Nebyly na ní vidět stopy bití,“ odpověděl zeman. „Myslel jsem, že si jen vymyslela báchorku, aby získala můj soucit. Jsem muž, který přizná svou chybu, když si ji uvědomí,“ dodal.

Otec MacKechnie s potěšením vyslechl zemanovo přiznání.

„To je dobrý začátek,“ poznamenal.

„Řekni mi jméno toho muže, Clare.“

„Otče, mrzí mě, že jsem tě zklamala. Nesmíš obviňovat MacBainy, protože to je pouze můj hřích.“

„Chci znát to jméno, dcero.“

Johanna se nelekla tvrdého tónu zemanova hlasu. Postoupila opět mezi dceru a otce.

Gabriel viděl výraz v její tváři a vztáhl ruku, aby ji zadržel. Zeman MacKay si také všiml, co Johanna dělá.

„Zamýšlíš chránit dceru před vlastním otcem?“ zeptal se. Znělo to udiveně.

Johanna na jeho otázku neodpověděla. Pokusila se upoutat jeho pozornost.

„Mýlila jsem se ve vás, pane. Teď si uvědomuji, že opravdu

svou dceru milujete. Clare si potřebuje odpočinout. Utrpěla několik

ran do hlavy a je velice slabá. Nu, i teď musí vyvinout velké úsilí, aby udržela oči otevřené.“

Modlila se, aby to Clare došlo. Kývla hlavou, aby dodala důrazu své lži, pak ustoupila stranou, aby se mohl podívat na dceru.

Clare pochopila její plán. Oči měla zavřené a vypadala, že právě usnula. Johanna ztišila hlas a řekla: „Vidíte, zemane? Potřebuje si odpočinout, jestli se má zotavit. Její život je pořád ohrožen.“

„Chtěl jsem ji vzít s sebou domů,“ zašeptal zeman.

„Tady je o ni dobře postaráno, zemane,“ prohlásil otec MacKechnie. „Zdá se, že vaše dcera není dosud dost silná na to, aby někam jezdila. Nejlépe bude, když ji necháte zde. Je pod ochranou zemana MacBaina. Nikde se nemůže mít lépe než tady.“

„Opravdu se tu má dobře,“ přerušil je Gabriel. „Je zároveň v péči mé manželky.“

Zeman MacKay se poprvé usmál. „Vidím, že máte pravdu.“

„Snad bychom měli sejít dolů a pohovořit si o té ožehavé záležitosti,“ navrhl otec MacKechnie. „Ta věc, kdo je otcem dítěte, může počkat, nemám pravdu?“

„Ten muž se ožení s mou dcerou. Chci váš slib, MacBaine.“ Gabriel se zamračil. „Položil jsem tu otázku všem…“

Johanna ho přerušila: „Ptal se některých vojáků,“ vyhrkla. „Ale samozřejmě ne všech. Je jich… tolik, a někteří se dosud nevrátili… od svých povinností. Není to tak, muži?“

Gabriel ani nemrkl okem při lži své ženy. „Říká pravdu,“ prohlásil.

„Ale já chci vědět, zemane, jestli stojíte na mé straně v záležitosti toho manželství,“ mručel MacKay. „Budete vyžadovat, aby voják zodpovědný za zneuctění Clare se s ní oženil?“

„Budu.“

MacKay vypadal spokojeně. Kněz spěchal ke dveřím a otevřel je. Zeman MacKay krátce pohladil dceru po rameni a obrátil se k

odchodu. Gabriel obdařil Johannu pohledem naznačujícím ‚počkej, až s tebou budu o samotě‘ a následoval Clarina otce ven ze dveří.

„Vzal jste k sobě dceru, MacBaine, chránil ji a vaše choť jí projevila přízeň. Nebudu proti vám bojovat, dojde-li ke svatbě.

Mohl by z toho být náš dobrý svazek…“

Otec MacKechnie zavřel dveře a přerušil tak MacKaye. Johanna se sesula na židli a hlasitě si povzdechla.

„Už můžeš otevřít oči, Clare.“

„Co teď budeme dělat, Johanno? Musím říci otci pravdu.“ Johanna se kousla do spodního rtu, zatímco přemýšlela o problému.

„Teď alespoň víme, že tě otec nepošle zpátky do klanu MacInnesů. Tvůj otec snad mohl být zaslepen horečkou o spojení obou klanů, ale teď se mu určitě oči otevřely. Podlitiny na tvé tváři ho přesvědčily. Miluje tě, Clare.“

„Já ho také miluji,“ zašeptala Clare. „Nemyslela jsem to doopravdy, když jsem říkala, že ho nenávidím. Byla jsem… rozzlobená. Ach, a jakou hrůzu jsem způsobila. Nevím, co udělá otec MacKechnie, až zjistí, že nejsem těhotná.“

Dlouhé minuty uplynuly v mlčení. Pak se Johanna napřímila na židli. „Je jen jedno řešení toho problému.“

„Já vím,“ řekla Clare myslíc, že jí Johanna bude radit, aby řekla pravdu. „Musím…“

Johanna se usmála: „…se vdát.“

„Cože?“

„Nedívej se tak udiveně, Clare. To je rozumný nápad.“

„Kdo by mě chtěl? Vždyť všichni jsou přesvědčeni, že čekám dítě.“

„Jsme dost chytré na to, abychom to nějak vymyslely,“ trvala na svém Johanna. „Najdeme někoho vhodného.“

„Já se nechci vdávat.“

„Jsi tak tvrdohlavá, nebo to myslíš upřímně?“

„Asi obojí,“ přiznala Clare. „Pomyšlení na to, že bych si vzala někoho, kdo by jen vzdáleně připomínal Roberta MacInnese, mi zvedá žaludek.“

„To je samozřejmé. Ale kdybychom dokázaly najít někoho,

kdo si uvědomí tvoji cenu a bude s tebou jednat ohleduplně, pak by sis takového člověka ráda nevzala?“

„Takový muž neexistuje.“

„Můj manžel je takový muž.“

Clare se usmála. „Ale ten už je ženatý.“

„Ano, to je,“ souhlasila Johanna. „Ale jsou ještě jiní skoro stejně dokonalí muži,“ dodala šeptem.

„Jsi tak šťastná, Johanno.“

„Proč myslíš, Clare?“

„Miluješ svého muže.“

Johanna dlouho nic neřekla. Pak se opřela o židli a zahodila veškerou svoji nerozhodnost a nejistotu. „Opravdu ho miluji.“ Úžas zaznívající z jejího hlasu vyloudil na Clarině tváři úsměv.

„Uvědomila sis to až teď?“

Johanna zavrtěla hlavou. „Opravdu ho miluji,“ opakovala. „Ale až teď si uvědomuji, že jsem do něho zamilovaná už dlouho. Není to podivné, že jsem nebyla schopna přiznat ten pocit ani sobě?

Bláhově jsem se pokoušela sama sebe chránit,“ dodala. „Nikdo nemá rád, když se cítí zranitelný. Můj Bože, miluji ho z celého srdce.“

Pokoj se naplnil jejím smíchem.

„Předpokládám, že jsi mu nikdy neřekla, co cítíš,“ podotkla Clare.

„Ne,“ odpověděla Johanna.

„Tak co odpovídáš, když ti říká on, že tě miluje?“

„Ach, Gabriel mi ještě nikdy neřekl, že mě miluje,“ vysvětlovala. „Neuvědomuje si to, víš, alespoň ještě teď ne. Nakonec snad pozná, že mě miluje, ale pochybuji, že mi to vůbec kdy řekne.“

Odmlčela se a znovu se zasmála. „Můj manžel není vůbec jako baroni v Anglii, díky Bohu za to. Muži, které jsem znala, zpívali sladké balady dámám, které ctili. Najímali si jiné, kteří jim skládali milostné verše, aby je pak recitovali. Mluva těch mužů byla velmi květnatá. Většinou to byly samozřejmě nesmysly a jistě je nemínili vážně, ale ti baroni věřili, že je to galantní. Ve velké vážnosti měli i dvoření.“

Podnítila těmi slovy Clarinu zvědavost a dívka pak kladla Johanně další otázky týkající se anglických mužů. Dobrá hodina uplynula v hovoru, než konečně Johanna přemluvila Clare, aby zase odpočívala.

„Teď když tě už tvůj otec viděl, dovol Glynis, aby ti upravila vlasy.“

Clare souhlasila. Johanna vstala a měla se k odchodu. „Řekneš svému muži o mně pravdu?“ zeptala se Clare. „Ano,“ odpověděla Johanna. „Nakonec ano,“ dodala váhavě. „Musím vystihnout vhodný okamžik.“

„Co udělá?“

Johanna otevřela dveře, než odpověděla. „Představuji si, že zamručí něco divokého a pak mi začne pomáhat vymýšlet, co by se dalo dělat.“

Chodbou přicházela Hilda s tácem plným jídla pro svou pacientku. Johanna ustoupila, aby kuchařka mohla kolem ní projít.

„Zeman MacKay odjel,“ oznámila Hilda. „Chce tě tady nechat, dokud nebudeš dost silná, abys s ním mohla odjet domů, děvče. Lady Johanno, čekají na vás, aby mohla začít večeře. Muži jsou už nevrlí hlady. Udělala byste nejlíp, kdybyste tam šla hned.“

Hilda položila podnos před Clare. „A ty, děvče, bys měla sníst každé sousto, a já tady zůstanu, abych dohlédla, že to uděláš. Potřebuješ zase získat sílu,“ dodala s kývnutím hlavy.

Johanna se obrátila ke dveřím, ale pak se najednou zastavila.

„Jestli někdo z vás dvou uslyší ze síně nějaký zmatek, neznepokojujte se prosím. Chystám nějaké překvapení, víte, a některé vojáky to asi trochu rozruší.“

Hilda i Clare toužily vědět, jaké je to překvapení. Johanna zavrtěla hlavou. „Brzy se to dovíte,“ slíbila.

Johanna nechtěla nic vysvětlovat. Odešla do své ložnice a převlékla si pléd, který měla ukrytý pod postelí. Když si urovnávala do pásu jeho záhyby, vešel do pokoje Alex.

„Spěchej a zavři dveře,“ přikázala mu.

„Proč?“ zeptal se Alex.

Nezdálo se, že by čekal na vysvětlení. Ani si nevšiml změny na jejím plédu. Chlapec se rozběhl ke svému loži, nadzvedl rohožku a vytáhl dlouhý dřevěný meč.

„Auggie mi chce ukázat, jak se šermuje,“ prohlásil.

„Už jsi večeřel?“ zeptala se Johanna.

„Jedl jsem s Auggiem,“ odpověděl Alex a hnal se ke dveřím.

„Ještě okamžik, prosím.“

Zarazil se. „Pojď sem a dej mi polibek na rozloučenou,“ řekla mu.

„Nechci, abys někam odcházela.“

Svoje přání téměř vykřikl. Johanna ho rychle začala konejšit.

„Já přece nikam neodejdu,“ řekla mu.

Alexe to nepřesvědčilo. Upustil svůj dřevěný meč a rozběhl se k ní. Vrhl se jí do náruče a pevně ji objal.

„Nechci, abys někam odcházela,“ opakoval.

Bože, co to způsobila? „Alexi, teď jsem tvoje matka. Přála bych si, abys mě políbil pokaždé, když jdeš ven.“

Trvalo jí dalších deset minut, než chlapce přesvědčila. Hladila ho po zádech, dokud nebyl klidný, že ji může opustit.

„Nechystám se odjet pryč,“ řekl jí. „Jdu jenom ven.“

„Ale přesto ode mne odcházíš,“ odpověděla. „A tak tě zase poprosím o políbení.“

Naklonila se dolů k Alexovi. Natáhl se a vtiskl jí na tvář vlhký polibek.

Pak sebral svůj meč a běžel ke dveřím. „Měla bys sedět u krbu a vyšívat. Tatínek to říkal.“

„Opravdu?“

Alex otevřel dveře. „Opravdu,“ odpověděl. „Tatínek říkal.“

„A co ještě říkal tatínek?“

Alex se otočil a podíval se na ni. „Že bys měla zůstat tam, kde tě usadí. Nevzpomínáš si?“

Chystala se pořádně si promluvit s Gabrielem o té nehoráznosti, kterou říkalo jejich dítě.

„Vzpomínám si,“ odpověděla. „A teď běž. Nemůžeš nechat Auggieho čekat.“

Alex zapomněl za sebou zavřít dveře. Johanna skončila s

úpravou plédu, zhluboka se nadechla a vydala se po schodech dolů.

Dole se Megan právě chystala, že půjde nahoru a přivede paní k večeři. Téměř přepadla přes zábradlí, když si všimla, co má Johanna na sobě.

„Není přece tak chladno, abyste musela mít na sobě dva plédy, paní. Je tu spíš pořádné horko.“

„Nemám na sobě dva plédy,“ vysvětlovala Johanna. „Mám jen jeden.“

Megan vystoupila ještě o pár schodů výš, aby se podívala zblízka. „Můj Bože, vy máte nový pléd. Ví váš manžel, co jste

udělala?“

„Ještě ne,“ odpověděla Johanna.

Megan se pokřižovala. Johanna se snažila tomu porozumět.

„Jsem si jista, že mi můj manžel poskytne plnou podporu. Moje názory a návrhy jsou pro něho velmi důležité. Ano, jsem si jista, že se v té záležitosti postaví za mne.“

Megan se ještě jednou pokřižovala. Očividně ji to nepřesvědčilo.

Johanna byla popuzena. „Všechno bude v pořádku,“ slibovala.

„Přestaň s tím,“ dodala, když viděla, jak Megan zvedá ruku k čelu, aby udělala další znamení kříže.

„Nikdo vás ještě neviděl,“ vyhrkla Megan. „Ještě je čas převléknout se do správného plédu.“

„Nesmysl,“ odpověděla Johanna. Snažila se udržet vážný výraz. Ve skutečnosti ji Meganina reakce trochu znervózňovala.

Narovnala se a pokračovala v cestě dolů. Megan si vykasala sukni a spěchala za ní.

„Kam jdeš?“ zeptala se Johanna, když se Megan vydala chodbou do zadní části tvrze.

„Jdu pro několik mís navíc, paní. Mám pocit, že jich bude zapotřebí tak aspoň pět, než získáte ty muže na svou stranu.“ Megan zmizela za rohem dřív, než jí mohla Johanna říci, že nemá v úmyslu ničím házet. Když vešla do sálu, všimla si otce

MacKechnieho. Obrátila se na něho s úsměvem. Vytřeštil na ni oči. Johanna se zastavila na posledním schodu a vyčkala, až se kněz vzpamatuje ze svého překvapení. „Jen klid,“ šeptala si. „Jen klid.“

„Dobrý večer, otče.“

Neodpověděl na její pozdrav. Zdálo se, že zkameněl. Jeho reakce jí způsobila obavy.

„Myslíte, že můj manžel a jeho vojáci se budou na mě hodně zlobit?“

Knězova ústa se roztáhla do širokého úsměvu. „Budu stát na

tvé straně, až na to přijde,“ řekl. „Bude pro mne ctí doprovodit tě k tvému muži.“

Kněz nabídl Johanně rámě. Ani si toho nevšimla. „Myslím, že se bude napřed trochu zlobit,“ uvažovala. „Ale jen trochu.“

„Ano,“ souhlasil. „Řekni mi děvče. Kdys byla naposled u

zpovědi?“

„Proč se ptáte?“

„Je třeba získat rozhřešení, než předstoupíš před Stvořitele.“ Na Johannině tváři se objevil nucený úsměv. „Přeháníte s hněvem těch mužů. Nikdo se neodváží ublížit mi.“

„Nemyslel jsem na muže,“ odpověděl. „Uvažoval jsem o hněvu tvého manžela. Nu, pojď, děvče. Toužím být svědkem bitvy, do které se chystáš.“

„Doufám, že se všichni přenesou přes svůj hněv.“

„Nakonec snad ano,“ uvažoval kněz. „Muži z Vysočiny však považují svůj pléd za posvátný, Johanno.“

„Ach, Bože, netušila jsem…“

„Jistěže jsi tušila,“ odporoval kněz. Snažil se jí odtrhnout ruku od zábradlí.

„Otče, vy jste pro, nebo proti této změně plédů?“

„Jsem pro,“ odpověděl kněz. Vypukl v smích. „Málem jsem se dnes rozhodl pro půst. Teď jsem rád, že jsem to neudělal. Zmeškal bych…“

Nedokončil své vysvětlování. Zaúpěla. „Způsobujete mi strašnou úzkost,“ přiznala se.

„Odpusť mi, děvče. Nechtěl jsem tě popichovat. Víš, že se budeš muset nakonec toho zábradlí pustit.“

„Budu se chovat, jako by se nic nestalo,“ vyhrkla. „Co na to říkáte?“

„To je prostá nevědomost, děvče,“ řekl jí.

„Ano, tak to udělám.“ Pustila se zábradlí a uchopila paži otce MacKechnieho. „Budu předstírat nevědomost. Přivedl jste mne na úžasnou myšlenku.“

„Kdybych byl tebou, předstíral bych duševní chorobu.“ Otec MacKechnie litoval svých slov, sotva je vypustil z úst.

Zaplatil za svoji nerozvážnou poznámku, protože teď musel svou paní táhnout ze schodů.

„Postavím se za tebe,“ slíbil. „Neboj se. Všechno se urovná.“ Všichni vojáci stáli kolem stolů. Gabriel stál u přístěnku.

Hovořil s Calumem a s Keithem. Spatřil ji dříve než ostatní. Úkosem se na ni podíval, pak zamrkal a podíval se znovu. Usmívala se a kráčela k svému místu u stolu.

Keith a Calum se obrátili oba najednou.

„Můj Bože, co to udělala s naším plédem?“ zařval Calum.

„Nešálí mě snad zrak?“ zároveň se s křikem ozval Keith. Všichni se pak obrátili na Johannu. Sborové zaúpění naplnilo sál.

Johanna předstírala, že nevidí zděšené výrazy ve tvářích mužů.

„Říkala jsem vám, že bude všechno v pořádku,“ chlubila se šeptem knězi.

Gabriel se opřel o zeď a zíral na svou ženu.

„MacBaine, měl bys něco udělat, než se rozpoutá peklo,“ řekl Calum.

Gabriel zavrtěl hlavou. „Už je pozdě,“ podotkl. „A nejvyšší čas, že někdo z nás něco udělal,“ dodal.

Keithova tvář zrudla jako krocan. „Lady Johanno, co jste to udělala?“

„Snažím se, abys měl radost, Keithe,“ odpověděla.

Ozval se znovu. „Myslíte si, že mě potěšíte, když k mému

plédu připojíte pléd MacBainů? Jak si můžete myslet… jak můžete věřit, že bych…“

Drmolil opravdu zmateně. Doufala, že to způsobuje jen překvapení, a ne pobouření. „Přece víš, že jsem nedokázala dodržovat správně dny. Všiml sis těch omylů, ne?“

„Omylů?“

„Mé špatné paměti,“ vysvětlovala. „Pojď a posaď se vedle mne, Keithe, a já ti poskytnu pořádné vysvětlení své troufalé snahy. Calume, zaujmi Keithovo místo u druhého stolu.“ Johanna stále vysílala na svého muže zářivé pohledy. K jejímu překvapení neprojevil žádnou reakci… zatím.

„Gabrieli, jsi připraven se posadit?“ zavolala na něho. Pevně svírala paži otce MacKechnieho. Pohladil ji krátce po ruce, aby ji přiměl pustit se ho.

„Kam bys chtěla, abych se posadil, děvče?“

„Po Gabrielově levici,“ odpověděla, „a proti mně. Pak bude pro vás snadnější dát mi poslední pomazání, pokud bude třeba,“ dodala šeptem.

„Zapomněla jste, který je den, a to je důvod toho, proč máte ne sobě oba plédy?“ chtěl vědět Lindsay.

„To je jen jeden pléd,“ vysvětlovala Johanna. „Oba jsem přestřihla uprostřed a pak sešila jednu polovinu s druhou, aby zase vznikl pléd jediný. Barvy do sebe docela hezky zapadají.“

Johanna sáhla po židli a otočila se ke Gabrielovi. Pořád se opíral o zeď a hleděl na ni.

Jeho mlčení ji ještě víc znervóznilo. „Gabrieli?“ Neodpověděl. Nemohla vydržet čekání na to, až uslyší, co si myslí o její troufalosti. „Prosím, řekni mi, co si myslíš o této změně,“ vyzvala ho.

Najednou se odlepil od stěny. Jeho hlas byl tvrdý a hněvivý, když promluvil.

„Jsem velmi rozhořčen.“

Obrátila se ke stolu. Pokusila se nedat najevo svou bolest a zklamání. Doufala v jeho podporu, samozřejmě. Vlastně ji očekávala. Jeho zklamání ji úplně zdrtilo.

Zaslechla několik souhlasných zamručení. Ani nevzhlédla, aby se podívala, kdo jsou ti odvážlivci.

Gabriel přistoupil ke stolu. Vzal ji za bradu, pak jí položil ruce na ramena.

„Měl jsem na to pomyslet sám, Johanno.“

Trvalo jí celou minutu, než si uvědomila, že jí vlastně dává za pravdu.

„Jsi mnohem moudřejší než já,“ řekl.

Pokoušela se mu za jeho poklonu poděkovat, ale nemohla. Vypukla v pláč.

Všichni zároveň začali křičet. Keith obviňoval Caluma za jeho neomalenou reakci na oděv jejich paní, která určitě byla důvodem jejího nešťastného pláče. Calum zrovna tak důrazně projevoval názor, že skutečnou příčinou Johannina pláče je Keithovo hrubé chování.

Gabriel se zdál být jediný, na koho Johanniny slzy nepůsobily. Přikázal jí, aby se posadila, pak se postavil za ni. Položil jí ruku na rameno a obrátil se ke svým vojákům.

„Pohled na to, jak si moje manželka oblékla barvy obou klanů, mi otevřel oči. Právě jsem si uvědomil, kam až Johanna dospěla, aby vás uspokojila. Všichni jsme jí říkali, jaký pléd má nosit, na které židli má sedět, kdo ji má doprovázet a tak dál, a ona nedělala

nic jiného, než že byla ke všem vlídná a laskavá. Ode dne, kdy sem přijela, chovala se jak k MacBainům, tak i k Maclaurinům stejně. Stejnou přízní obdarovala Caluma i Keitha. Věnovala vám všem svou oddanost a důvěru.

Odplatou za to jí byly vaše výtky a přezíravost. Někteří ji dokonce nazývali zbabělou, přestože si mi na to jedinkrát nepostěžovala. Trpěla tím ponižováním mlčky a bezpochyby dokázala, že je daleko chápavější a shovívavější, než jsem byl kdy já.“

Po zemanově projevu zavládlo ticho. Gabriel stiskl manželčino rameno, než pokračoval. „Ano, projevila až neskutečně dobrou vůli,“ opakoval. „A já také.“ Jeho hlas se naplnil hněvem.

„Pokoušel jsem se mít s vámi trpělivost, ale zjistil jsem, že je to nadlidský úkol, protože vůbec nejsem trpělivý člověk. Už mám dost vašich sporů a moje žena také. Od tohoto okamžiku jsme spojeni v jeden klan. Přijali jste mne jako svého zemana. Teď přijměte jeden druhého. Ti, kteří toho nejsou schopni, mohou odejít zítra za svítání.“

Po zemanově řeči uplynula další minuta ticha. Pak postoupil vpřed Lindsay. „Zemane MacBaine, jaký pléd máme nosit my?“ Gabriel se obrátil k vojákovi Maclaurinů. „Poctili jste mě svou věrností a já jsem MacBain. Budete nosit mé barvy.“

„Ale tvůj otec byla Maclaurin,“ připomněl svému zemanovi Keith.

Gabriel se na svého pobočníka zamračil. „Nikdy mě

neprohlásil za vlastního, ani mi nedal své jméno,“ odpověděl. „A já jsem neuznal jeho. Jsem MacBain. Půjdete-li se mnou, budete nosit mé barvy.“

Keith přikývl. „Půjdu s tebou, zemane.“

„Já taky, pane,“ vyhrkl Lindsay. „Ale zajímalo by mě, co uděláme s plédy Maclaurinů.“

Gabriel chtěl navrhnout, aby je spálili, ale pak si to rozmyslel.

„Ty plédy patří vaší minulosti,“ prohlásil. „Budete je ukazovat svým dětem a vyprávět jim o vaší historii. Pléd MacBainů, který si zítra obléknete, je počátkem vaší budoucnosti. Spojení bude počátkem naší nepřemožitelnosti.“

Při poslední zemanově poznámce se napětí v síni se zlomilo.

Zavládl radostný šum.

„Taková událost se musí oslavit,“ prohlásil otec MacKechnie.

„Tak si připijeme,“ souhlasil Gabriel. „Ale necákat,“ vyhrkla Johanna.

Z jakéhosi důvodu připadlo její ponaučení mužům směšné. Nedovedla pochopit, proč to tak berou, pak si pomyslela, že se prostě smějí úlevou. Během Gabrielova projevu uplynulo pár krušných minut. Alespoň jí se takové zdály.

Utřela si koutky očí plátěným šátkem, zmatena, proč nemůže přestat plakat.

Můj Bože, je tak ráda, že se provdala za Gabriela. Její život byl tak pustý a skličující. Nikdy nepoznala tolik radosti, než vstoupil do jejího života.

Takové myšlenky ji ještě víc rozplakaly. Muži jí teď

nevěnovali pozornost. Slyšela jen Keithovo šeptání, že její zvláštní stav způsobuje ten nedůstojný projev citů. Calum přikývl na souhlas.

Johanna vzhlédla a spatřila u vchodu Leilu. Ihned povstala a pokynula dívce, aby přišla k ní.

Zdálo se, že Leila váhá. Všichni muži stáli s pozvednutými číšemi. Kolem stolu koloval džbán, aby si každý mohl sám naplnit pohár. Johanna prošla kolem skupiny mužů a setkala se s Leilou uprostřed síně.

„Slyšela jsi…“

„Ach ano, paní, slyšela,“ přerušila ji Leila. „Tvůj manžel pronesl významnou řeč.“

„Pojď a posaď se vedle mne ke stolu, Leilo.“

„Ale já patřím k Maclaurinům,“ zašeptala. „Nebo alespoň ještě před pár minutami jsem k nim patřila.“

Začervenala se, když to řekla. Johanna se usmála. „Jsi pořád z Maclaurinů, ale teď patříš i k MacBainům. Calumovi už nic nebude bránit, aby si tě namlouval,“ dodala tichým šeptem.

Leila zčervenala ještě víc. Johanna ji vzala za ruku a táhla ji s sebou.

Vojáci už skončili s přípitkem na počest svého zemana, a na

svou budoucnost. Chtěli zaujmout svá místa u stolu, ale Johanna je znovu požádala o pozornost.

„Chtěla bych udělat pár změn v rozmístění,“ začala.

„Líbí se nám, jak sedíme, paní,“ ozval se Michael.

Nedbala na jeho protest. „Bylo by na místě, aby oba vůdcové seděli se svým zemanem. Keith bude sedět po zemanově levici a Calum po jeho pravici.“

Gabriel zavrtěl hlavou. „Proč ne?“ chtěla vědět.

„Vedle mne budeš sedět ty.“

Nezdálo se, že by byl ochoten od svého požadavku ustoupit.

„Tak dobrá,“ souhlasila. „Calume, posaď se vedle mne. Leilo, pojď sem. Ty si můžeš sednout vedle Caluma.“

Johanna nebyla ještě se všemi změnami hotova. Když skončila, u každého stolu seděl Maclaurin vedle MacBaina.

Do čela druhého stolu, kde obvykle sedával Keith, se usadil otec MacKechnie. Byl ohromen poctou, které se mu dostalo. Keitha také těšilo nové uspořádání, pokud bylo možné soudit z jeho úsměvu: teď seděl vedle svého zemana.

„Proč záleží na tom, kde sedíme my ostatní?“ zeptal se své paní Lindsay.

Neměla v úmyslu říci mu pravdu, že chtěla úplně zrušit dělení

na klany. Nikdy už nechtěla vidět Maclauriny seskupené u jednoho stolu a MacBainy u druhého.

Voják opakoval svou otázku, když se nedočkal okamžité odpovědi. Nemohla si hned vzpomenout na nějaký rozumný důvod, který by uvedla. A tak ji napadl jeden nerozumný.

„Protože přijede moje matka. To je ten důvod.“ Lindsay přikývl. „Ano, to je pravda,“ souhlasil.

Johanna se sklonila nad stůl, aby muži neviděli její úsměv. Chtěla se zasmát Lindsayově prostotě, ale pak se neodvážila. Usoudila, že večeře skončila nádherným úspěchem. Calum a Leila seděli zpočátku prkenně, ale než se dojedlo maso, už spolu tichým šeptem rozmlouvali. Napínala uši, aby zaslechla, o čem si povídají. Ale Gabriel si uvědomil, co dělá, a přitáhl ji k sobě.

„Brzy bude svatba,“ poznamenal a kývl směrem ke Calumovi. Johanna se usmála. „Ano,“ zašeptala.

Zmínka o manželství jí připomněla Clare. MacKayova dcera potřebuje manžela a podle Johannina úsudku sedělo u stolu několik vhodných kandidátů.

„Keithe? Už jsi…“ začala Johanna, myslíc, že se ho zeptá, jestli už uvažuje o své budoucnosti.

Keith ji nenechal dokončit otázku.

„Očekával jsem, že se na to zeptáte,“ řekl. Oči se jí údivem rozšířily. „Opravdu?“

„Byla to moje povinnost říci to vašemu manželovi, paní. Pokoušel jsem se dodržet slib, který jsem vám dal, a zároveň jsem cítil trochu úlevu, protože jsem se cítil zodpovědný za ženy Maclaurinů a jejich prohřešek byl zároveň i mým prohřeškem. Ale neuplynul ani celý den a já jsem si uvědomil, že moje oddanost musí patřit především zemanu MacBainovi.“

„O čem to mluvíš?“

Johanna až do této chvíle neviděla dospělého muže tak se červenat. Keith zrudl rozpaky. „To nic, paní.“

Neměla v úmyslu nechat tu věc jen tak. „Co jsi vlastně řekl mému muži?“

Odpověděl jí Gabriel. „Vysvětlil mi tu záležitost se jmény, Johanno, a jak Glynis přišla s…“

Nedovolila, aby pokračoval. „Velmi toho litovala, muži. Nesmíš ji trestat. Slib mi, že s ní o tom nebudeš mluvit.“ Protože Gabriel už s Glynis mluvil, mohl dát takový slib s čistým svědomím.

Spokojeně přikývla. „Zajímalo mě, kde jsi mohl slyšet, že mě nazývají zbabělou,“ řekla pak. Zamračila se na Keitha. „To mě vůbec nenapadlo, že bys to mohl říci mému manželovi. Myslela jsem, že to zaslechl od Glynis někdo jiný a přišel s tím za svým zemanem.“

„Byla to jeho povinnost zmínit se o tom,“ prohlásil Gabriel.

„Měla bys mu poděkovat, ženo, ne mu to vytýkat.“

„To všechno odplynulo s proudem,“ prohlásila Johanna.

„Co to, hrome, znamená?“ ptal se Gabriel.

„Dává nám další ponaučení, zemane,“ vysvětloval šklebící se Keith.

„To vidím,“ odpověděl Gabriel.

„Ne, zemane, nechápeš. Žádné z pořekadel tvé manželky nedává vůbec smysl.“

Johanna chtěla vysvětlit, co znamenala její poznámka, ale její

pozornost plně upoutal Alex, když vběhl do haly. Spatřila na jeho tváři vyděšený výraz a okamžitě vstala.

Alex oběhl stůl a spěchal do její náruče. Zabořil tvář do jejího plédu.

„Co se stalo, Alexi?“ zeptala se se zjevnou starostí v hlase.

„Měl jsi špatný sen?“

„Něco je pod postelí. Slyšel jsem tam šramot.“

Gabriel zvedl v údivu oči. Odtáhl svého syna od Johanny. Alex se nechtěl vzdálit, dokud mu to otec nepřikázal.

„Spíš přece na rohožce na zemi, Alexi,“ řekl Gabriel. „Není možné, aby pod ní něco bylo.“

„Ne, tatínku,“ odporoval Alex. „Vlezl jsem si do tvé postele. Je to pod ní. Mohlo by to na mne zaútočit, kdybych zavřel oči.“

„Alexi,“ začal jeho otec.

„Měl bys s ním jít raději nahoru a podívat se pod postel, muži. To je jediný způsob, jak ho můžeš přesvědčit. Kromě toho, opravdu tam může něco být.“

„Je to tam,“ trval na svém Alex.

Gabriel si povzdechl, než začal plnit přání manželky. Vstal, zvedl syna do náruče a vyšel ze sálu.

Johanna se zase posadila. Usmála se na Keitha. Toužila si s ním promluvit v Gabrielově nepřítomnosti. Její muž by jí do hovoru určitě zasahoval.

„Děti,“ začala Johanna. „To je ohromná radost. Až se oženíš a budeš mít svou vlastní rodinu, poznáš, o čem mluvím. Určitě myslíš na to, že se jednoho dne oženíš, Keithe, že?“

„Ano, paní,“ odpověděl. „Vlastně už příští léto. Mojí ženou se stane Bridgid MacCoyová.“

„Ach.“

Nedokázala úplně skrýt své zklamání. Přejížděla očima kolem stolu a spočinula na Michaelovi.

Zjistil, že na něho hledí. Usmál se. Kývla. „Děti,“ začala znovu. „Nejsou nádherné, Michaeli?“

„Když to říkáte, paní.“

„Ach, myslím to vážně,“ odpověděla. „Až se oženíš, pochopíš to. Chceš se přece jednou oženit, že, Michaeli?“

„Někdy ano,“ odpověděl s pokrčením rameny.

„Máš někoho na mysli?“

„Působíte jako dohazovačka, paní?“ ptal se Keith.

„Proč si to myslíš?“

„Až přijde čas, ožením se s Helen,“ přerušil ho Michael. „Už jsem s ní o tom mluvil a souhlasila, že na mne počká.“ Johanna se zamračila. Možnosti se trochu zužovaly. Otočila se k Niallovi.

„Děti…“ začala.

„Ona chce dohazovat,“ prohlásil Keith.

Bylo to, jako by vykřikl, že jsou v obležení nepřítele. Vojáci okamžitě vyskočili ze svých židlí. Uklonili se Johanně a během jediné minuty opustili místnost. Neměla už ani čas poručit jim, aby zůstali na svých místech.

Zůstali jenom vojáci, se kterými již hovořila, a samozřejmě

otec MacKechnie, ale toho nemohla počítat, protože duchovní se nežení.

Gabriel se vrátil do téměř prázdného sálu. Překvapeně se

rozhlédl, pokrčil rameny a usadil se, aby dojedl večeři. Usmál se na svou ženu.

„Nu?“ tázala se.

Vypadal zaraženě. „Opravdu bylo něco pod postelí.“

Zasmála se, protože myslela, že žertuje. Pak jí vysvětlil. „Vlezl si tam Dumfries.“

Leila a Calum vstali. Leila se uklonila zemanovi. „Díky za poctu, že jsem směla s vámi večeřet,“ řekla.

Gabriel přikývl. Leila zrůžověla. „Vám také děkuji, paní.“

„Už je tma,“ prohlásil Calum.

Nemusel nic víc dodávat. Johanna se pokoušela zadržet smích.

„Snad bys měl doprovodit Leilu domů,“ navrhla, „když je taková tma, Calume.“

Voják přikývl. „Jak si přejete, paní.“

Calum pokynul Leile, aby šla před ním. Johanna se otočila zase

k manželovi. Pak zaujal její pozornost Keith. Výraz překvapení na jeho tváři svědčil o tom, že si až teď uvědomil vztah rašící mezi Leilou a Calumem.

Náhle se zašklebil. Vstal, uklonil se zemanovi a pak zavolal:

„Počkej, Calume. Půjdu s tebou.“

Johanna slyšela z jeho hlasu zadržovaný smích. Calum nebyl nadšen Keithovou nabídkou. „Nemusíš…“

„Ale já chci,“ řekl. Spěšně dvojici dohonil. „Venku už je tma.“ Leila kráčela dál. Calum se pokusil odstrčit Keitha. Voják se však nenechal. Tahali se sem a tam, když opouštěli sál.

„Jsem zvědava, jestli se ti dva někdy naučí spolu vycházet,“ poznamenala Johanna.

Otec MacKechnie se cítil osamělý. Zvedl svůj pohár a přešel k druhému stolu, aby si sedl na Keithovo místo.

„Je to jen trocha neškodné rivality mezi dvěma veliteli,“ poznamenal kněz. „Zemane, byla to obdivuhodná řeč, kterou jsi dnes pronesl.“

„Ano, byla,“ souhlasila Johanna. „Ráda bych se však na něco zeptala,“ dodala. „Proč jsi čekal tak dlouho? Proč jsi neřekl něco takového už před měsícem nebo dvěma? Ušetřil bys mi spoustu nepříjemností, muži.“

Gabriel se narovnal ve své židli. „Nebyli na to ještě připraveni, Johanno.“

„Ale dnes připraveni byli,“ vložil se do řeči kněz. Byla stále zmatená. „Co je na to připravilo?“

„Ne co,“ řekl kněz, „ale kdo, děvče.“

Nepochopila. Gabriel kývl. V jeho očích se objevil záblesk radosti.

„Ty jsi je připravila na to, aby byli schopni přijmout změnu.“

„Jak je to možné?“ tázala se.

„Čeká na chválu,“ obrátil se na kněze Gabriel.

„Zdá se, že ano,“ dobíral si ji kněz.

„Čekám na vysvětlení,“ odporovala Johanna.

„Byl to tvůj tichý vzdor,“ konečně vysvětlil Gabriel.

Ještě pořád nechápala, o čem mluví. Ale kněz zřejmě pochopil, protože horlivě přikyvoval.

„Vysvětli mi můj tichý vzdor.“

Gabriel se rozesmál. „Nikdy mě nepřesvědčíš o tom, že by sis nebyla schopná zapamatovat, který pléd máš kterého dne nosit,“ řekl. „Zapomínala jsi na to schválně, že?“

„Gabrieli, nikdo přece nezapomíná schválně,“ přela se.

„Nesnažila ses pamatovat si to,“ řekl kněz.

Povzdechla si. „To je pravda,“ připustila. „Myslela jsem si, že je to nesmysl, ale…“

„Tichý vzdor,“ opakoval Gabriel. „To byl také důvod, proč ses naučila číst,“ dodal. „Nemám pravdu?“

„Ano, ale to je rozdíl,“ vysvětlovala.

„Ne, není.“

Johanna si povzdechla. Věděla, že by neměla připustit, aby její manžel uvěřil, že si záměrně oblékala nesprávné plédy jenom proto, aby si muži uvědomili, jak bláhové je jejich chování ve snaze neustále se od sebe odlišovat. Nebylo by čestné přijímat chválu za něco, co neudělala.

„Vůbec nejsem tak chytrá,“ poznamenala.

„Ale ano, jsi,“ řekl její muž. „Přesvědčila jsi zemana MacKaye, aby počkal ještě pár týdnů, než si svou dceru odveze domů.“

„Clare není natolik v pořádku, aby snesla tak dlouhou cestu.“

„A zabránila jsi mi říci MacKayovi, že nikdo z mých mužů se jeho dcery nedotkl. Vím, že ses záměrně vytáčela, aby zde Clare mohla zůstat, a tak jsem mlčel,“ dodal. „Ale až se MacKay vrátí, budu mu muset říci pravdu.“

„A ona také,“ řekla Johanna. „Do té doby už bude dost silná.“ A snad i vdaná, pomyslela si, pokud se najde někdo vhodný. Gabriel jí snad může pomoci. „Muži? Považuji to skutečně za chvályhodné, že tak důvěřuješ svým vojákům. Být si jist bez nejmenších pochybností, že se Clare nikdo ani nedotkl…“

„Jak jsi na to přišla?“

„Od tebe,“ odpověděla, zmatena jeho otázkou.

„Nu, Johanno, nemůžeš věřit, že by se moji vojáci nedotkli něčeho, co se jim nabízí.“

„Ale tys je hájil a vedl mě k tomu, abych uvěřila, že se jí ani nedotkli,“ protestovala.

Vyhlížel popuzeně. „Mluvíme o dvou různých věcech,“ vysvětloval. „Nevěřím žádnému z mých vojáků, že by nevyužil příležitosti vyspat se s ženou, která se nabízí,“ řekl. „Ale zároveň jsem přesvědčen, že kdyby se jí dotkl, neopustil by ji tam. Vzal by ji domů.“

„Je tu také jistota, že by se ten voják jistě přiznal, kdyby s tou dívkou spal. Nelhal by svému zemanovi,“ dodal otec MacKechnie.

Gabriel přikývl. „A v tom je, jak vidíš, největší trápení.“ Neviděla nic, ale nechtěla se se svým mužem hádat. Podle jejího názoru dělal ten problém mnohem složitějším, než bylo třeba.

Otec MacKechnie se zvedl k odchodu. Ještě jednou pochválil Gabriela za jeho chytrou a působivou řeč a pak se otočil k Johanně, aby se jí uklonil.

„Uvědomuješ si, děvče, že jsi zachránila Maclauriny od jistého vypovězení? Využila jsi své lsti, abys je získala pro spolupráci,“ vysvětloval. „Získala jsi také jejich přízeň.“

Johanna byla chválou duchovního zahanbena. Zašeptala dík za jeho laskavá slova, i když si myslela, že zítra bude muset jeho názor poopravit. To kvůli Gabrielovi Maclaurinové projevili dobrou vůli. Jistě si i kněz tu skutečnost brzy uvědomí.

Otec MacKechnie vyšel ze sálu. Johanna a Gabriel stále seděli

u stolu. Konečně byli sami. Najednou se začala cítit v rozpacích a zahanbena, protože chvála, kterou ji zahrnuli, ji zarážela.

„Zítra musím přesvědčit otce MacKechnieho o pravdě,“ zašeptala.

„Jaké pravdě?“

„Že kvůli tobě se nakonec Maclaurinové podřídili.“ Gabriel vstal a zvedl na nohy i Johannu. „Budeš se muset naučit přijímat chválu, když je ti věnována.“

„Ale pravda…“

Nedovolil jí, aby pokračovala. Zvedl jí bradu, aby se musela na něho podívat, a pak řekl: „Pochopit pravdu je prosté, děvče.

Spásou Maclaurinů jsi ty.“

Pomyslela si, že to byla ta nejkrásnější slova, která jí kdy Gabriel řekl. Slzy se jí draly do očí. Nemyslela si však, že se rozpláče. Natolik se přece dokáže ovládnout.

Pak ji Gabriel přiměl, aby zapomněla na všechnu poctu.

„A mojí taky, Johanno. Jsi i mojí spásou.“ KAPITOLA

18

Gabriel opustil své statky následujícího dne ráno: O svém poslání se vyjadřoval neurčitě. Johanna okamžitě začala být

podezíravá a snažila se dovědět, nechystá-li se snad její manžel na

nějakou loupežnou výpravu. Samozřejmě že ho její otázka urazila a výsledkem byla hádka.

„Dal jsem ti své slovo, že nebudu krást,“ mručel. „Měla by ses naučit neurážet mě takovými obviněními, ženo.“

„To je jen proto, že se bojím o tvoji bezpečnost,“ namítala.

„Byla bych zoufalá, kdyby se ti něco stalo… na honu.“

„Teď jsi mě znovu urazila,“ prohlásil, i když jeho hlas už ztratil podrážděný tón. „Cožpak mi tak málo důvěřuješ? Moji muži a já jsme tak tiší, když se plížíme tam, kam je třeba, že nás nikdo neuslyší. Pronikneme do jejich sýpek a zase zpátky dřív, než jejich zvířata vůbec ucítí náš pach.“

Jeho chvástání ji vůbec nepřesvědčilo. Vyrazila ze sebe poněkud neuctivé odfrknutí. „Náhodou ti úplně důvěřuji,“ mumlala. „Jenom jsem chtěla vědět, kam jedeš. To byla celá má otázka. Ale když mi to nechceš říci, nemusíš.“

Neřekl jí to. Když zjistila, že má v úmyslu být pryč nejméně dva týdny, možná dokonce i tři, začala být ještě zvědavější.

Ale nepopichovala ho, i když ne proto, že by se cítila povznesena nad takové jednání. Gabriel jí na to prostě nedal čas. Řekl jí, že odjíždí, přel se s ní minutu nebo dvě, pak ji prudce políbil na rozloučenou a odjel.

Nesvěřil se jí, protože nechtěl, aby se trápila. On a celá družina jeho vojáků se připojí ke klanu zemana MacKaye ve válce proti MacInnesovu klanu, a až s těmi bezbožníky skončí, Gabriel měl v plánu zajet k zemanu Gillevreyovi. Přišla totiž další žádost barona Goodeho, v níž se opět dožadoval slyšení u Johanny. Angličan zřejmě nechápal, co znamená slovo ne.

Gabriel měl v úmyslu osobně a tvrdě vyžadovat, aby to baron vzdal. Chtěl, aby ten neotesaný baron pochopil naprosto jasně, co se mu stane, kdyby se odvážil ještě jednou Johannu obtěžovat. Jen doufal, že baron nevyšle svého posla.

Jeho manželka se neustále věnovala Alexovi, Clare MacKayové a prostým každodenním starostem o domácnost.

Glynis zastřihla Clare vlasy a po dalších dvou týdnech odpočinku ve svém pokoji byla dívka z MacKayů konečně dost silná, aby mohla doprovázet Johannu k večeři ve velkém sále.

Clare se stávala den ode dne krásnější. Když zmizely podlitiny

a rysy jejího obličeje už nehyzdily otoky, byla z ní nápadně půvabná žena. Měla jiskřivý smysl pro humor a zvláštní přízvuk, který se Johanně líbil. Snažila se ho napodobovat, ale vedlo to především k pobavení Clare.

Johanna se snažila začít s přípravami na návštěvu své matky. Toužila ji vidět, ale zároveň doufala, že přijede až za měsíc nebo dva. Když ji bude trochu přemlouvat, byla si Johanna jistá, že se jí podaří matku přesvědčit, aby zůstala až do doby, kdy se narodí dítě.

Johanna už tloustla v pase, ale ještě to nebylo vidět. Vydatně teď spala. Každé odpoledne si zdřímla a večer chodila spát se

slepicemi. Uléhala zároveň s Alexem. Stalo se pro ni zvyklostí brát ho nahoru do postele. Poté co se umyl a vyčistil si zuby, klekli si spolu u postele a odříkali večerní modlitby.

Ke konci se jí už obvykle zavíraly oči. Alex se snažil spánek oddálit, a proto rád zahrnoval do svých modliteb každého, koho jen trochu znal. Prvním v jeho seznamu byl samozřejmě Gabriel.

Nejdřív se modlili za něho, pak za Alexovy a Johanniny příbuzné; a když vyjmenovali všechny známé, Johanna vyžadovala modlitbu za synovce krále Jana – za Artuše. Alex chtěl vědět, proč by se za něho měli modlit, a Johanna mu vysvětlila, že Artuš měl být králem, a protože mu jeho právo bylo upřeno, modlí se, aby se jím stal na nebesích.

Gabriel se vrátil domů pár minut poté, co Johanna odvedla Alexe nahoru, ale než vyslechl Keithovo hlášení a než povečeřel, jeho žena i Alex už tvrdě spali.

V ložnici bylo horko jako v peci. Na Vysočině nastal podzim a přinesl s sebou i chladný vítr, který jeho žena mohla stěží snášet. Okna byla zakryta kožešinami a ona odpočívala pod hromadou pokrývek. Protože Alex neležel na své rohožce, Gabriel tušil, že je zahrabán také někde pod pokrývkami.

Našel svého syna v nohách postele a odnesl ho na jeho

rohožku. Alex musel mít za sebou vyčerpávající den, protože ani neotevřel oči, když ho otec přenášel z jedné postele do druhé.

Gabriel se co nejtišeji připravoval do postele. Svlékl se, umyl a pak začal odhrnovat přikrývky, aby našel svou ženu.

Johanna spala uprostřed postele. Natáhl se vedle ní a něžně ji

objal.

Dnes ji potřeboval. Hrome, pořád ji potřebuje, pomyslel si. Neminula ani hodina jejich odloučení, aby na ni nepomyslel. Byl to zahanbující zvyk, který ho ovládl, protože se teď začíná chovat jako roztoužený manžel, který chce být jen doma u své ženy.

Teplo rodinného krbu nahradilo potěšení z bojů.

Johanna měla na sobě dlouhé bílé noční roucho. Nenáviděl tu věc. Chtěl cítit její jemné tělo tisknoucí se k svému. Vykasal jí roucho nad stehna, začal ji hladit a zároveň se tiskl obličejem k jejímu krku. Chvíli trvalo, než se probudila. Ale nepolekala se, a když si konečně uvědomila, kde je a co dělá její manžel, její odezva byla stejně nadšená.

Ukázalo se, že je to těžký úkol zdržet se veškerých hlasitých projevů vzrušení, které se mu tolik líbily, ale nechtěl, aby se Alex probudil, a tak tlumil křik její extáze dlouhými žhavými polibky. Když došla naplnění, přitiskla se k němu a jemně zaúpěla.

Když on dospěl k vyvrcholení, vydal ze sebe ale hlasitý výkřik.

„Tatínku?“

Johanna ztuhla v jeho náruči. Položil jí ruku na ústa, aby jí zabránil ve smíchu.

„To je v pořádku, Alexi. Jen spi.“

„Dobrou noc, tatínku.“

„Dobrou noc, synu.“

Gabriel sklonil hlavu k Johannině šíji. Natočila se tak, aby mu mohla kousat jeho ušní lalůček. „Vítej doma, muži.“

Jeho zamručení ji rozesmálo. Usnula pevně ho objímajíc. On usnul s přáním, aby měl dost síly pořád ji milovat. Byl to naprosto uspokojivý návrat domů.

Následujícího dne v pozdním odpoledni přijel Nicholas.

Gabriel vyšel ven na schody, čekaje, až jeho švagr sesedne z koně. Po zemanovu boku stál Calum. Všiml si výrazu nespokojenosti na Gabrielově tváři.

„Máš v úmyslu ho tentokrát zabít?“ otázal se.

Gabriel zavrtěl hlavou. „To nemohu,“ odpověděl hlasem, který zněl trochu bezútěšně. „Moje žena by byla nešťastná, ale jako že je Bůh nade mnou, to je jediný důvod, proč její bratr ještě dýchá.“ Calum skryl svůj úsměv. Věděl, že zeman svůj hněv jen

předstírá. Obrátil se směrem k jejich hostu.

„Něco není v pořádku, MacBaine. Baron nemá na tváři svůj obvyklý přitroublý úsměv.“

Johannin bratr byl úplně sám. Tak spěchal k MacBainovi, že seskočil z koně dřív, než se kůň zastavil. Kůň byl zpěněný, což svědčilo o tom, že ho musel pěkně hnát.

Něco nebylo v pořádku, dobrá. Nicholas nebyl mužem, který by chtěl svého koně týrat.

„Postarej se o jeho koně,“ poručil Gabriel Calumovi. Sešel dolů ze schodů a kráčel svému švagrovi naproti.

Ani jeden z válečníků nedbal na slušný pozdrav. Nicholas promluvil první. „Je to špatné, MacBaine.“

Gabriel na to neřekl nic. Jen čekal, co řekne Nicholas dále.

„Kde je Johanna?“

„Nahoře, ukládá Alexe do postele.“

„Potřeboval bych se napít.“

Gabriel se snažil ovládnout svou netrpělivost. Následoval Nicholase dovnitř, zprostil Megan jejího úkolu připravit stůl k večeři, aby byl s Nicholasem o samotě, a pak čekal u přístěnku, až jeho švagr vyprázdní pohár.

„Raději by sis měl sednout, než uslyšíš ty noviny,“ navrhl Nicholas. „Je to pořádná polízanice a jde v ní především o Johannu.“

Johanna právě scházela ze schodů, když zaslechla bratrův hlas. Nevykasala si sukni a neběžela hned k němu, ale místo toho ztuhla, protože obavy v jeho hlase spolu s varovnými slovy ji přiměly vyčkat a naslouchat, o jaké polízanici to mluví, než se rozhodne přidat se k nim.

Věděla, že se nesluší poslouchat za dveřmi, ale zájem a zvědavost teď zvítězily nad dobrým vychováním a věděla, že

pokud by se k nim připojila, muži by změnili téma. Jak její manžel, tak i bratr by ji chtěli ušetřit zlé noviny. Ano, zcela určitě by začali hovořit o něčem jiném a ona by pak musela dlouho dorážet, aby se něco od jednoho nebo druhého dověděla. Naslouchání jejich rozmluvě snad nebylo správné, ale jistě bylo účinné. Kromě toho zaslechla své jméno a věděla, že ta kaše se nějak týká jí. Připlížila se trochu blíže ke vchodu a čekala na další slova svého bratra.

„Tak ven s tím, Nicholasi,“ přikázal Gabriel.

Johanna přikývla. V duchu stála plně při svém manželovi a cítila se právě tak netrpělivá jako on.

„Baron Raulf vstal z mrtvých. Chce zpět svoji ženu.“

Johanna neslyšela odpověď svého manžela na Nicholasovu zprávu. Byla příliš omráčena, než aby vnímala cokoliv. Cítila se, jako by ji zasáhl blesk. Výkřik se jí zarazil v hrdle. Opřela se o zábradlí. Zavrtěla nevěřícně hlavou. Raulf přece spadl z útesu. Byl u toho svědek. Je mrtev.

Démoni by přece měli zůstat v pekle, či ne?

A pak se rozběhla. Neměla na mysli žádné místo, kam by se chtěla uchýlit. Potřebovala být jen sama do té doby, než získá kontrolu nad svou panikou a strachem.

Běžela zadní chodbou, ale v okamžiku, kdy sahala na dveře vedoucí ven, si uvědomila, co dělá a proč. Její strach byl náhlý a instinktivní. Je to temný pozůstatek její minulosti, pomyslela si, v minulosti ji strach vždy ovládal. Teď ale nepřipustí, aby znovu nad ní získal vládu.

Johanna klesla na lavici a opřela se o stěnu. Několikrát se zhluboka a klidně nadechla. Po několika minutách počala panika ustupovat a s ní i strach.

Teď už je jiným člověkem, uvědomila si. Nalezla odvahu a sílu, a nikdo, ani démoni, jí tyto vlastnosti nemohou vzít.

Vztáhla bezděčně ruku ke svému břichu. Slzy jí vstoupily do očí, ale byly to slzy radosti, ne zlé předtuchy, protože myslela na zázrak, který rostl uvnitř.

Zašeptala modlitbu díkůvzdání za všechno požehnání, které jí

Bůh dal. Poděkovala mu za to, že jí dal Gabriela a Alexe a děťátko, které v ní roste, a poděkovala mu také za to, že ji dovedl do bezpečného přístavu, který ji zbavil bolesti a kde se naučila milovat, a nakonec mu poděkovala za to, že jí dal sílu a důmysl.

A pak začala využívat svůj důmysl k tomu, aby našla cestu z té kaše ven.

Johanna seděla na lavici v temné chodbě téměř hodinu, ale

když konečně vstala, měla v hlavě jasný plán. Cítila se teď klidně, téměř vyrovnaně. A co bylo nejdůležitější, úplně se ovládala.

Ano, měla za sebou dlouhou cestu. Usmála se pokloně, kterou

před chvílí dala sama sobě, pak začala kroutit hlavou, protože si připadala hloupě. Neopustily ji smysly. Věřila, že všechno se zas v dobré obrátí. Pokud to bude věc důvtipu, pak Raulf nemá proti ní naději. Podle jejího soudu – muži, kteří tlučou ženy, jsou zabednění. Také poněkud slabomyslní a plni nejistoty. Raulf měl všechny tyto politováníhodné vlastnosti. Ano, zvítězila by, kdyby se ten boj odehrával na londýnském dvoře a ve hře by byly hrozby a obvinění. Využila by svých vědomostí o jeho hříších a zničila by ho.

Ale pokud by se Raulf rozhodl použít své pěsti a meč, aby získal, po čem touží, Johanna věděla, že by nebyla dost silná, aby jeho útoku vzdorovala. Ačkoliv na tom nezáleželo. Raulf mohl

sebrat na pomoc třeba celou armádu, ale ona nakonec přece zvítězí. Protože má Gabriela. On je jejím zastáncem, jejím ochráncem, její spásou. Naprosto jeho schopnostem věřila, udrží svou rodinu v bezpečí. Raulf nemá proti němu naději. Nemůže se s ním měřit.

Zlého ducha, konec konců, může archanděl snadno rozdrtit. Johanna si povzdechla. Byla připravena na manželovo konejšení. Vykasala si sukně a rozběhla se k němu.

Nicholas ji zastavil uprostřed sálu. Zvedl ji do náruče a zatočil s ní ve vzduchu.

„Ach, Nicholasi, jsem tak šťastná, že tě vidím!“ vykřikla.

„Pusť ji, k čertu!“ zařval Gabriel. „A ruce pryč od ní. Moje žena není ve stavu, abys s ní mohl vrhat jako s břevnem.“

Johanna ani Nicholas nedbali na Gabrielovy příkazy. Políbila svého bratra a pevně ho sevřela do náruče. Konečně ji postavil na zem a položil jí ruce na ramena.

„Moje sestra možná vypadá jemně, MacBaine, ale jistě jsi už zjistil, že je silná jako býk.“

„Zjistil jsem, že jsi od ní nedal ruce pryč,“ odsekl Gabriel.

„Johanno, pojď sem. Měla bys stát po boku svého muže.“ Jeho hlas zněl hněvivě, ale jiskřičky v jeho očích jí říkaly, že ji rád vidí šťastnou. Pomyslela si, že si snad konečně oblíbil i Nicholase, ale Gabriel by spíš zemřel, než aby přiznal něco takového. Muži, jak už věděla, jsou pořádně složití.

Odtáhla se od svého bratra a přistoupila k manželovi. Ihned mu ovinula paže kolem ramen a přivinula se k jeho boku.

„Proč jsi s sebou nepřivezl matku, Nicholasi? Jistě by uvítala tvou společnost a má přece v úmyslu přijet sem na návštěvu. Nemám pravdu, muži?“

Gabriel přikývl. „Ano, Nicholasi,“ řekl. „Proč jsi ji nepřivezl?“

„Nebyla ještě připravena opustit Anglii,“ namítl Nicholas.

„Kromě toho vznikl malý problém, Johanno…“ Gabriel ho přerušil. „Tvoje matka přijede příští měsíc.“

„Vysvětli mi, prosím, problém, o kterém ses zmínil,“ dožadovala se.

Oba muži teď vyhlíželi znepokojeně. Napadlo ji, že zřejmě neví, jak jí sdělit špatné zprávy. Nicméně po několika minutách

dospěla k poznání, že ani jeden z nich nemá v úmyslu zmínit se o Raulfovi.

Gabriel se nechtěl odpoutat od Johanny. Když se usadili u stolu k večeři, neustále ji držel za ruku.

Nicholas seděl proti své sestře vedle Gabriela. Vedle něho se posadil Keith. O pár minut později se k nim připojila Clare a sedla si vedle Johanny.

Nicholas i Gabriel vstali, když vešla Clare do místnosti. Johanna pokynula ostatním vojákům, aby se také zvedli. Nicholas spočinul pohledem na líbezné dívce, která kráčela proti němu. Gabriel se plně soustředil na svého švagra. Čekal, že projeví známku toho, že ji zná.

„Znáš tuto ženu, Nicholasi?“ otázal se.

Jeho švagr si všiml změny v Gabrielově hlasu. „Jak bych ji, hrome, mohl znát? Ještě nikdy jsem se s ní nesetkal.“ Johanna je rychle představila. Clare se uklonila; ale protože se Nicholas mračil, neusmála se.

Gabriel ještě pořád nechtěl přiznat porážku. Byl přesvědčen, že záležitost promyslel dokonale a že došel k jedinému možnému závěru. Pléd MacBainů byl spatřen nedaleko pozemků MacInnese. Nicholas měl ten pléd na sobě při poslední cestě do Anglie. Protože nikdo z jeho vojáků do těch míst nezajel, mužem, který měl na svědomí dítě Clare MacKayové, musel být Nicholas.

„Říkáš mi, že ses nikdy předtím nesetkal s Clare MacKayovou?“ zeptal se.

„To jsem ti přece právě řekl,“ odvětil Nicholas.

„K čertu.“

„Gabrieli, co je s tebou?“ ptala se Johanna. „Clare, pojď sem a posaď se vedle mne, prosím.“

„Myslel jsem, že tvůj bratr je zodpovědný za Clarin stav.“

„Jak sis mohl myslet něco takového?“ vykřikla Johanna.

„Nikdy by neopustil…“

„To byl jediný možný závěr,“ bránil se Gabriel.

„To byl hříšný závěr,“ namítala Johanna.

Nicholas se snažil vyznat se v počínající hádce. Pochopil, že se ho Gabriel snaží za něco vinit a že Johanna se statečně pokouší ho bránit, ale neměl ani zdání, o co se jedná.

„A za co si vlastně myslíš, že jsem odpovědný?“ ptal se Gabriela.

„Nicholasi, ta věc tě nemusí zajímat,“ řekla Johanna.

„Jak to, že ho to nemusí zajímat?“ tázal se Gabriel. „Je-li otcem…“

Nedovolila mu, aby pokračoval. „Není,“ vyhrkla.

Vráska na Gabrielově čele byla tíživá. „Vím,“ poznamenal. Posadil se, pokynul Nicholasovi, aby učinil totéž, a pak se obrátil zpátky ke své ženě.

„To znamená, že víš, kdo je tím mužem, nemám pravdu, Johanno?“

Johanna přikývla. Měla v úmyslu vysvětlit situaci svému manželovi, ale chtěla počkat, až budou sami.

„Máme společnost,“ zašeptala, doufajíc, že její poznámka přiměje Gabriela, aby si uvědomil, že nechce teď probírat takové ožehavé téma.

Odmítl podřídit se takovému náznaku. „Řekni mi jméno toho muže,“ přikázal.

Povzdechla si. Clare vytrvale hleděla na desku stolu s hlavou skloněnou a rukama složenýma v klíně. Vzhlédla, když Johannin manžel vyžadoval odpověď, zhluboka se nadechla a řekla. „Není tu žádný muž, MacBaine.“

Gabriel nebyl připraven na takovou odpověď. Opřel se ve své židli a dlouho zíral na ženu z MacKayů, než se otočil ke své ženě. Johanna okamžitě přikývla. „Opravdu není žádný,“ řekla, opakujíc Clarino prohlášení.

Johanna upírala oči na manžela, natáhla se a vzala Clare za ruku. „Měla by ses připravit,“ zašeptala.

„Připravit se na co, paní?“ šeptem odpověděla Clare.

„Na vrčení.“

Gabriel nedbal na žerty. Ještě vstřebával zprávu, kterou právě slyšel. Důsledky byly šokující, a ať se snažil, jak chtěl, nechápal, proč se ta žena vydávala svou lží takovému nebezpečí.

Zakroutil hlavou. Johanna kývla. „To je radostná zpráva, Gabrieli,“ poznamenala.

Jeho tvář zrudla. Usoudila, že si vůbec nemyslí, že je to něco radostného. Clare jí teď svírala ruku se zjevným strachem. Johanna se k ní otočila.

„Nemusíš se ničeho obávat,“ prohlásila. „Můj muž by ti nikdy neublížil. Jen ho to překvapilo, to je všechno. Za minutu nebo dvě se z toho dostane.“

„Řekne mi někdo u sta hromů, co se děje?“ naléhal Nicholas.

„Ne!“ vykřikli zamítavou odpověď sborově Gabriel, Johanna i Clare.

Johanna byla první, kdo si uvědomil, jak nezdvořilé to bylo vůči jejímu bratrovi.

„Gabrieli, ta věc může počkat na později,“ řekla. „Prosím,“ dodala, když viděla, že má v úmyslu odporovat.

Její manžel konečně souhlasil. „U večeře bychom měli hovořit jenom o příjemných věcech,“ řekla pak. „Nemám pravdu, Clare?“

„Ano,“ odpověděla Clare. Pustila Johanninu ruku a napřímila se na židli. „Sdělila jsi již bratrovi radostnou zprávu?“

„Udělal to můj manžel,“ odpověděla Johanna.

„Ne, ještě ne,“ řekl Gabriel.

Jeho hlas zněl ještě pořád trochu popuzeně, ale nezlobila se proto. „Proč jsi mu to ještě neřekl?“

„Myslel jsem si, že bys mu to chtěla povědět ty,“ odpověděl. Usmála se. Nicholasova zvědavost byla očividně napnuta. „Co je to za zprávu?“

„Chci, abys mu to řekl ty,“ trvala na svém Johanna.

„Co mi má říci?“ ptal se Nicholas.

„Tvůj bratr je velice netrpělivý člověk,“ poznamenala Clare.

„Ale konec konců, to Angličané většinou bývají, ne?“

„Ne, nebývají,“ odsekl Nicholas. „Johanno, dozvím se tu novinu?“

Clare byla překvapena Nicholasovým ostrým tónem hlasu. Narovnala ještě trochu ramena a zamračila se na muže, o kterém teď usoudila, že je to surový barbar.

„Není neplodná,“ oznámil Gabriel a usmál se. Jeho vojáci okamžitě začali kývat hlavami na souhlas.

„To je pravda, není neplodná,“ podotkl Keith.

Muži stále přikyvovali. Pak vstoupili do síně Calum a Leila.

Leila držela Caluma za ruku. Pustila ho, když začali sestupovat ze schodů. Johanna se usmála při pohledu na šťastný pár a pak se zase obrátila ke svému bratrovi.

Nezdálo se, že by pochopil. „Budu mít dítě, Nicholasi.“

„Jak je to možné?“

Johanna se začala červenat. Gabriel se rozesmál, protože ho rozpaky jeho ženy pobavily. Pořád měl v úmyslu jí vyčinit, protože mu neřekla pravdu o Clare MacKayové, samozřejmě, ale vzhledem k jejímu stavu nechtěl zvyšovat hlas, až jí bude dávat najevo, jak ho to mrzí.

„Vzala si muže z Vysočiny,“ odpověděl Gabriel na směšnou Nicholasovu otázku. „A tak se to tedy stalo.“

Nicholas se rozesmál. Poplácal Gabriela po rameni, když mu blahopřál, pak se otočil ke své sestře.

„To jsou radostné zprávy,“ řekl. Hlas se mu zachvíval dojetím.

„Matka bude velice šťastná.“

Johanně vstoupily slzy do očí. Sáhla pro šátek, který měla ukryt v rukávu blůzy. „Ano, matka bude velice šťastná,“ řekla,

když si otírala oči. „Musíš jí to určitě říci, až se vrátíš do Anglie. Jistě bude chtít začít šít pro to maličké.“

„Teď už chápeš, proč nechci, aby se moje žena rozrušovala špatnými zprávami?“ otázal se Gabriel.

„Chápu,“ odpověděl Nicholas.

Opravdu neměli v úmyslu říci jí o Raulfovi. Nepochybovala o tom ani trochu. Oba muži se ji snažili chránit před trápením. Samozřejmě že nakonec jí to přece budou muset říci. Byla zvědava, jak dlouho chtějí udržet své tajemství.

Johanna věděla, že to činí s dobrými úmysly, ale nechtěla

připustit, aby se k ní chovali jako k dítěti. Kromě toho tu věc bude nutné probrat. Měla vymyšlen rozumný plán, jak zabránit Raulfovi, aby činil nějaké potíže, a chtěla si o tom s Gabrielem promluvit.

Její manžel vypadal ustaraně. Nicholas se také zdál být

ponořen do vlastních myšlenek. Oba muži se zachmuřili a žádný se jídla ani nedotkl.

Johanna se nechtěla vrátit se k tématu, dokud muži nesnědí večeři. Rozhodla se přenést hovor na běžné denní záležitosti.

„Všiml sis, Nicholasi, že opevnění je už téměř hotovo? Muži udělali pořádný kus práce od té doby, kdy jsi tu byl naposledy.“ Nicholas přikývl.

„Keithe, už jsem se ti zmínila, jak ti sluší pléd MacBainů?“ poznamenala.

Voják se zašklebil. „Ano, paní, řekla jste mi to dnes už alespoň desetkrát.“

„Říkala mi, že v plédu MacBainů mám širší a mohutnější ramena,“ vmísil se do hovoru Michael.

„Mně řekla, že vypadám vyšší,“ zvolal Lindsay.

„A všechny ty pochvaly jsem mínila vážně,“ vyhrkla Johanna.

„Každý z vás opravdu vypadá lépe v plédu MacBainů.“ Vojáci se rozesmáli. „Přijali jsme barvy našeho zemana, paní. Nemusíte si už dělat starosti.“

„Já si nedělám starosti,“ bránila se.

„Tak proč nám děláte takové poklony?“ tázal se Keith. Pokrčila rameny. Mužům připadala její reakce zábavná.

Záměrně si vybrala méně ožehavé téma. Vojáci si Nicholase nevšímali; když se pak někdo zmínil o události s vlky, překřikovali jeden druhého ve snaze přidat každý svou trošku k příběhu o obratnosti své paní.

Johanna si nemyslela, že by její bratr musel slyšet tu historku, ale nikdo nedbal na její protest. Gabriel jí stiskl ruku. Muži se teď smáli a hlučeli a uprostřed toho zmatku se Gabriel naklonil k Johanně.

„Víš, že tě budu vždycky chránit, že?“

Svou otázku zašeptal. Johanna se naklonila k němu a políbila ho. „Já vím.“

Nicholas viděl ten okamžik plný něhy mezi Johannou a

Gabrielem. Spokojeně pokývl hlavou. Udělal dobrou věc, když trval na tom, aby se provdala za zemana.

Calum se pak Gabriela na cosi zeptal. Johanna se od manžela odtáhla a obrátila se ke Clare.

„Cítíš se dobře?“ zašeptala.

„Ano, paní,“ odpověděla Clare.

Johannu její odpověď nepřesvědčila. Clare se jídla sotva dotkla a po dobu večeře téměř nepromluvila.

Pomyslela si, že příčinou Clariny ustrašenosti by mohl být Nicholas. Z jakéhosi důvodu se zdálo, že ti dva k sobě pocítili okamžitě nechuť. Pokud Clare nebylo špatně, pak Nicholas mohl být jediným důvodem jejího podivného chování. Oba na sebe neustále hleděli, a když jeden z nich zachytil pohled toho druhého, okamžitě se zamračil.

Jejich chování bylo zvláštní zrovna tak jako nepříjemné,

protože Johanna pociťovala ke Clare rostoucí náklonnost a přála si, aby mladá žena měla ráda její rodinu.

Zanechala svých úvah, když muži požádali o svolení opustit sál. „Kde zůstal dnes večer otec MacKechnie?“ otázala se. Keith se zvedl a odpověděl. „Auggie ho pozval, aby mu dal ochutnat z nové dávky své pálenky.“

„Když pro něho zaběhneš, mohl bys mu prosím říci, že bych s ním ráda hovořila?“

„O čem s ním chceš mluvit?“ ptal se Gabriel.

„O důležité věci.“

„O důležitých věcech bys měla hovořit se mnou,“ přikázal.

„Ano, samozřejmě že budu,“ souhlasila. „Ale ráda bych slyšela také názor otce MacKechnieho.“

Obrátila se ke Clare, než mohl její manžel pokračovat v otázkách. „Co si myslíš o mém bratrovi? Je hezký, že?“

„Hezký? Paní, je to Angličan,“ zašeptala Clare. Johanna se rozesmála. „Zdá se, že Clare nemá v lásce Angličany, Nicholasi.“

„Není rozumné soudit muže podle toho, ze které země pochází,“ podotkl.

„Vůbec nejsem nerozumná,“ hájila se Clare. „Kdybych byla Angličanka, snad bych si mohla myslet, že tvůj bratr je hezký.“

To bylo všechno, co byla ochotna připustit. Zdálo se, že Nicholasovi je jedno, jaký je její názor. Ale Johannu lhostejné chování jejího bratra nespletlo. Clare MacKayová se mu zatraceně líbila a snažil se nedat to nikomu najevo.

Clare si počínala trochu moc ustrašeně. Johanna se najednou napřímila ve své židli. Gabriel si všiml výrazu překvapení v její tváři. Chtěl vědět, co se to s ní k čertu děje.

Pohladila ho po ruce a něžně mu řekla, že se na něho nezlobí pro jeho hrubý tón. Úmyslně neodpověděla na jeho otázku.

„Nicholasi?“

„Ano, Johanno?“

„Kdy se hodláš oženit?“

Její bratr nebyl připraven na tak nehoráznou otázku. Zasmál se.

„Budu to odkládat tak dlouho, jak to jen bude možné,“ přiznal se.

„Proč?“

„Je ještě spousta důležitějších věcí, na které musím myslet,“ řekl.

„Ale máš nějakou dívku na mysli, kdybys uvažoval o ženění?“ Nicholas zavrtěl hlavou. „Opravdu jsem na to ještě nemyslel. Až budu připraven, ožením se. A teď už dost o tom.“

Ale ona ještě neskončila. „Bylo by pro tebe důležité velké věno, až se budeš chtít oženit?“

Povzdechl si. „Ne,“ odpověděl. „Nepotřebuji velké věno.“ Usmála se. Pak se obrátila ke Clare. „Nepotřeboval by velké věno,“ opakovala.

Clare se zmateně zamračila, ale jen na okamžik. Pak si uvědomila, jaký je Johannin plán.

Oči se jí rozšířily a energicky začala kroutit hlavou. „Nemůžeš si myslet, že bych mohla vůbec uvažovat o Angličanovi,“ zašeptala.

Johanna se ji snažila ukonejšit. „Nežádala jsem tě, abys o někom uvažovala,“ řekla. Byla to nestydatá lež, samozřejmě, ale její motivy byly upřímné a nemyslela si, že se dopouští hříchu. Dosáhla už svého cíle, protože chtěla především nasadit tu myšlenku do hlavy Clare.

„Otce by něco takového zabilo.“

„Zas by se vzpamatoval.“

„Jak se může člověk vzpamatovat ze smrti?“ chtěl vědět Gabriel.

Johanna si jeho otázky nevšímala. „Nikdo nemá v úmyslu tě nutit dělat něco, co nechceš,“ řekla Clare.

Obrátila se k svému muži. „Není tomu tak, Gabrieli?“

„Čemu není tak? Johanno, nemám vůbec ponětí, o čem to mluvíš.“

Johannu podráždění jejího manžela vůbec netrápilo. „Kdy sem zase přijede Clarin otec?“

„Zítra nebo pozítří.“

Teď hleděl na Clare Nicholas. Výraz na její tváři ho pořádně vyděsil. Když zaslechla, že její otec je na cestě sem, její oči se zalily slzami a vsadil by se, že je úplně vyděšená. Nicholas nerozuměl sám sobě. Sotva tu dívku znal, usoudil, že se mu ani nelíbí, a přece pocítil nutkání pokusit se pomoci jí s jejím trápením.

„Nepřeješ si setkat se se svým otcem?“ zeptal se jí.

„Jistěže ho chci vidět,“ odvětila Clare.

„Clare ještě nebude moci jet zítra nebo pozítří domů,“ řekla Johanna manželovi. „Ještě není úplně v pořádku.“

„Johanno,“ varovným tónem začal Gabriel.

„Připadá mi úplně zdravá,“ podotkl Nicholas, zvědav, o čem to hrome všichni mluví. „Byla jsi nemocná?“ zeptal se Clare.

Zavrtěla hlavou. Johanna přikývla. Nicholas byl naprosto zmaten.

„Clare byla těžce nemocná,“ řekla pak Johanna. „Potřebuje ještě čas, aby se zotavila.“

„Proto má tedy vlasy krátké jako chlapec,“ poznamenal Nicholas. „Měla horečku, že?“

„Neměla horečku,“ řekla Johanna. „Gabrieli, musím trvat na tom, abys řekl zemanu MacKayovi, že jeho dcera není ještě připravena na takovou cestu.“

„Nemyslím si, že bych ho přesvědčil,“ odpověděl Gabriel.

Obrátil se pohledem k Nicholasovi. „Je škoda, že nejsi otcem jejího dítěte,“ zamručel. „To by vyřešilo všechny naše potíže.“

Nicholas otevřel ústa, aby něco řekl, ale byl příliš omráčen, než aby ho napadlo něco vhodného.

„Pořád nemohu uvěřit, že sis mohl myslet, že by můj bratr

mohl být tak nečestný,“ řekla Johanna.

„To byla přece jediná možnost, zatraceně,“ namítal její manžel.

„A jak by to vyřešilo naši starost?“ naléhala Johanna.

„Je tady,“ odpověděl Gabriel. „Kněz by je mohl oddat. Slyšelas přece, jak jsem slíbil MacKayovi, že bude svatba, ne?“

„Nemohla bych se přece za něho provdat.“

Protože Clare ukazovala na Nicholase, když pronášela své rezolutní prohlášení, musel předpokládat, že mluví o sňatku s ním.

„K čertu, jistěže bys nemohla,“ vyštěkl. „Měl bych ti také připomenout, že jsem tě nepožádal o ruku.“

Clare vyskočila ze židle. „Promiňte mi, prosím,“ vyhrkla.

„Potřebovala bych si vyjít na čerstvý vzduch.“

Gabriel přikývl. Clare okamžitě opustila sál. Nicholas se díval za ní, pak se obrátil na svou sestru. Mračila se na něho.

„U sta hromů, řekne mi už konečně někdo, o co tady jde?“

„Rozzlobil jsi Clare, Nicholasi. Nejlépe bys udělal, kdybys šel za ní a omluvil se jí.“

„Čím jsem ji urazil?“

„Odmítl ses s ní oženit,“ odpověděla Johanna. „Nemám pravdu, Gabrieli?“

Její manžel byl pobaven Nicholasovým zmatkem. „Ano,

opravdu odmítl,“ přisvědčil, jen aby podráždil temperament svého švagra.

„Tak už mi to vysvětlete,“ dožadoval se Nicholas.

„Nebylo by od nás správné, kdybychom teď probírali Clariny starosti,“ řekla Johanna. „Řekne ti všechno sama, až bude čas. Nicholasi, proč jsi sem vlastně přijel?“

Obrat v hovoru ho zastihl nepřipraveného. Nedovedl rychle přijít na vhodnou výmluvu. Obrátil se o pomoc ke Gabrielovi. Ale pomoc přišla neočekávaně od otce MacKechnieho. Rychle chvátal do síně.

„Keith mi říkal, že si přeješ se mnou mluvit, paní,“ volal.

„Bude ti to vyhovovat hned, nebo bych měl raději přijít později?“ Gabriel a Nicholas doslova vyskočili radostí nad příležitostí odvrátit Johanninu pozornost.

„Pojďte sem, otče, a sedněte si k nám!“ vykřikl Gabriel.

„Jsem rád, že vás zase vidím,“ zvolal současně Nicholas.

Pokud byl kněz překvapen nadšeným přijetím obou mužů, nedal to na sobě znát.

„Slyšel jsem, že ses vrátil, Nicholasi,“ řekl otec MacKechnie.

„Přijel ses podívat na svou sestru? Jistě vidíš, že je šťastná,“ dodal.

„Tak proto ses vydal na tak dalekou cestu?“ tázala se Johanna. Bylo hříšné to přiznat, ale opravdu se bavila rozpaky svého bratra. Lhaní je pro něho těžké, pomyslela si, pokud je možné

soudit podle výrazu jeho tváře. Jeho zachmuření, které doprovázelo tak nevinnou otázku, mluvilo samo za sebe.

Gabriel ho zachránil. „Už jste večeřel, otče? Johanno, zapomněla jsi na dobré způsoby? Měla bys požádat sloužící, aby podávali jídlo.“

„Už jsem večeřel,“ oznámil kněz. Usadil se vedle Johanny, odmítl nabízený nápoj a přešel k líčení poslední dávky Auggieho pálenky.

„Má pořádnou sílu,“ prohlásil. „Stačí doušek a člověk se začne vznášet v oblacích.“

Johannu knězovo nadšení rozesmálo. „Zahřeje, až přijdou dlouhé…“ kněz měl v úmyslu říci, že jim pálenka zahřeje za chladných zimních nocí jejich žaludky, ale pak váhavě změnil téma. „Jestli nějaká zbude.“

„Dlouhé co?“ ptala se Johanna.

„Dlouhé teplé zimní noci,“ mumlal kněz a díval se přitom na Nicholase. Očividně nechtěl zahanbit Johannina bratra, znal jeho lži o teplém podnebí Vysočiny.

Nicholas byl překvapen, že nikdo ještě neřekl Johanně pravdu. Téměř ho to rozesmálo, ale včas se zarazil.

„Nicholasi, víš, od té doby, co jsem sem přijela, se počasí tak neočekávaně změnilo. Nu, některé noci jsou skutečně velmi chladné.“

„Ne, děvče, vůbec přece není chladno,“ odporoval Gabriel.

„No, Johanno…“ začal Nicholas.

„Nechceš mi říci, proč ses k nám vypravil? Určitě je to něco vážného, protože jinak bys počkal a přijel až s matkou, Nicholasi.“

„Proč jsi sem přijel, synu?“ chtěl vědět i kněz.

Nicholas byl žádostmi o vysvětlení přitlačen ke zdi. „Počasí,“ prohlásil po chvíli mlčení. „Už nemohu dál žít s takovou lží,

Johanno. Přijel jsem, abych ti řekl pravdu.“

Johanna vypukla v smích, který mu řekl, že mu nevěří. Ale když už začal s tou báchorkou, nic ho neodradilo od toho, aby pokračoval.

„Lhal jsem ti. Nu, už jsem řekl, co ti chci povědět.“

„Myslíš tím, že jsi mi lhal o počasí?“

Nicholas se zašklebil. Její smích byl nakažlivý a zrovna tak její mazanost. Najednou mu došlo, že už dávno o jeho lži věděla. Naklonil se dopředu a ukázal na ni prstem. „Ty jsi věděla… celou tu dobu, že?“

Přikývla. „Nosím vlněný pléd, Nicholasi. Jistěže jsem věděla.“

„Takže pokaždé, když někdo z nás lhal a říkal ti, že počasí je neobvykle chladné, znala jsi pravdu, děvče?“

Hlas duchovního zněl zděšeně. Johanna přikývla. „Bylo to od vás laskavé, že jste neprozradil bratrovu lež, protože jste měl na mysli jen mé štěstí otče.“

„Máš záludný smysl pro humor, ženo,“ prohlásil Gabriel.

„Je tak pokřivený jako štít, který leží příliš dlouho na dešti,“ souhlasil Nicholas.

Rozesmála se. Muži usoudili, že se jí jejich urážky nedotkly. Johanna zívla a okamžitě se omluvila. Gabriel naléhal, aby šla do postele.

„Nejprve bych chtěla s vámi všemi o něčem promluvit,“ řekla.

„Pak půjdu do postele.“

„O čem chceš s námi mluvit?“ ptal se Nicholas.

„Pomohu, jestli budu moci,“ sliboval kněz.

„Mám starost,“ začala Johanna.

„Svěř se nám, děvče,“ vyzval ji otec MacKechnie. Johanna se upřeně zadívala na Gabriela, když odpověděla.

„Zdá se, že mám dva manžely.“ KAPITOLA

19

„Máš jen jednoho muže, Johanno.“

Gabrielův tón nepřipouštěl námitky. Vzala ho za ruku a přikývla.

„Ty jsi poslouchala, když jsem říkal tvému muži o Raulfovi, že, Johanno?“ ptal se Nicholas.

„Ano,“ přiznala se.

„To od tebe nebylo pěkné, Johanno,“ rozhodl Gabriel. Zavrtěla hlavou. „Od vás nebylo správné, že jste chtěli přede mnou utajit tak důležité zprávy.“

„Pokouším se srovnat si to v hlavě,“ přerušil je kněz. „Říkáte, že baron Raulf žije?“

„Je to tak,“ odpověděl Nicholas.

„Bože na nebesích,“ mumlal si kněz. „Kde byl po celou tu dobu?“

„Za mořem uvržen do žaláře,“ odpověděl Nicholas. „Byl

vyslán přes půl světa, aby zastupoval krále Jana a sjednal dohodu o obchodu. Raulf opustil Anglii ještě předtím, než se začal Jan svářit s církví. Král teď nedbá na nějaké usmiřování papeže.“

Poté, co skončil se svým vysvětlováním, obrátil se ke své sestře. „Kolik jsi toho slyšela?“

„Všechno,“ lhala.

„Zatraceně.“

Nevšímala si té bezbožné kletby. „Prosím vysvětli otci celý ten zmatek, ve kterém jsem se ocitla.“

Nicholas zvedl číši a jediným dlouhým douškem vyprázdnil obsah. Johanna náhle pocítila touhu být blíže ke Gabrielovi. Vstala a přešla k němu. Objal ji kolem pasu a přitáhl si ji k boku. Ovinula mu paži kolem krku a naklonila se k němu.

„Baron Raulf spadl z útesu a všichni věřili, že je mrtev.“

„Byl jsem v Anglii, když se o tom povídalo,“ připomněl kněz Nicholasovi.

„Nu, tak nezemřel,“ mručel. „Je zase zpátky v Anglii a běsní jako rozzuřený sršeň, protože jeho žena i jeho půda patří někomu jinému. Král chce toho bastarda uchlácholit, ačkoliv jen Bůh ví proč. Jan chce přikázat Johanně, aby se vrátila k Raulfovi, a ve snaze uklidnit MacBaina a zabránit případné válce souhlasí s tím, že mu zůstane tato půda.“

Otec MacKechnie si něco zamručel pod nos. „Vůbec nezáleží na tom, co chce tvůj král, synu. Johannin první sňatek byl prohlášen za neplatný, to je nesporné. Sám papež podepsal to rozhodnutí. Neřekla jsi mi to tak sama, děvče?“

Johanna přikývla. „Je to tak,“ řekla. „Neuvědomovala jsem si,

že budu ve skutečnosti takové prohlášení potřebovat. Vyžadovala jsem ho jen proto, že jsem chtěla zdržet krále, kdyby se mě znovu pokusil provdat.“

„Jan se rozhodl prohlásit se sám za papeže. Když začal svůj spor s církví, veškeré vazby se Svatým otcem byly doslova

přerušeny. Duchovní se již uchýlili do Nížiny v očekávání klatby. Jan bude určitě vyobcován.“

„Takže tvůj král si myslí, že může měnit manžely, jako když luskne prstem?“ zeptal se Gabriel svého švagra.

„Myslí,“ odpověděl Nicholas. „Nebude naslouchat rozumným důvodům. Pokoušel jsem se s ním promluvit, ale neústupně trvá na svém, že učiní Raulfa šťastným. Děkoval bych Bohu, kdybych věděl proč.“

„Co se stane, když se náš zeman odmítne vzdát Johanny?“ otázal se kněz.

„Jan přidělí Raulfovi oddíl vojska.“

„Za jakým účelem?“

„Pro válku.“

Nicholas a Gabriel vyslovili to slovo současně.

„Nemohu připustit, aby k tomu došlo,“ zašeptala Johanna.

„Sotva jsme opravili tvrz, Gabrieli. Nechci, aby bylo vše zase zničeno.“

„Nemyslím si, že bys mohla něco v té věci změnit, Johanno,“ řekl její bratr.

„Viděl jsi Raulfa?“ ptala se Johanna.

„Kdybych ho byl viděl, zabil bych ho za to, co ti udělal. Ne, neviděl jsem ho.“

Johanna zakroutila hlavou. „Nemůžeš ho zabít. Král by obrátil svůj hněv proti tobě.“

„Naslouchej jí, můj synu,“ radil mu kněz. Ustaraně si povzdechl. „Na našich bedrech spočívá mnoho starostí.“

„Jak dlouho má Gabriel čas, než bude muset vyslovit své rozhodnutí?“

„Johanno, přece nevěříš tomu, že bych uvažoval o tom, že se tě vzdám,“ mručel její manžel.

„Dva poslové a čtyři vojáci jako jejich doprovod dorazí zítra nebo pozítří, aby předali tvému muži požadavky krále Jana.“

„A kde je Raulf?“ tázala se Johanna.

„Získal jsem králův slib, že Raulf zůstane u dvora, dokud se záležitost nevyřídí.“

Johanně podklesly nohy. Gabriel okamžitě přisunul židli tak, aby si ji mohl uložit na klín.

„To nám nedává moc času, abychom vymysleli nějaký plán,“ řekl kněz.

„Ale dává,“ namítal Gabriel. „Poslové se budou muset vrátit do Anglie se zprávou, že jsme požadavky zamítli. To nám poskytne dost času.“

„Času na co?“ ptala se Johanna.

„Na přípravu,“ odpověděl Nicholas.

Johanna pak změnila téma. „Co jsi slyšel o Artušovi?

Proslýchá se, že králův synovec byl zavražděn. Dověděl ses snad o tom víc?“

Nicholas se nad novým tématem zachmuřil. Johanna však vyhlížela vyčerpaně, a tak usoudil, že se pokusila přejít k méně znepokojujícím věcem.

„Bylo o tom několik protichůdných zpráv,“ odpověděl Gabriel.

„Baron Goode přísahal, že zjistí, co se Artušovi stalo. Obrátil každý kámen, když po něm pátral. Stále více lidí je přesvědčeno, že Artuš byl zavražděn. Byl to následník trůnu,“ vysvětloval pro informaci otce MacKechnieho, „a pravda by ohrozila Janovo postavení. Goode nebyl jediný, kdo podporoval králova synovce. Artuš měl celou armádu příznivců podporujících jeho nárok.“

„A co říká té záhadě král?“ ptala se Johanna.

„Přísahá, že nemá potuchy, jak zemřel jeho synovec,“ odpověděl Nicholas. „Nečastější jsou domněnky, že nadmíru horliví příznivci krále Jana Artuše unesli, vyhrožovali mu vykleštěním a on ze strachu zemřel.“

„To by mohlo být,“ mručel Gabriel.

„Dohady jsou stále ještě v plném proudu,“ řekl Nicholas.

„Řeknu ti toto: pokud některý z baronů dokáže, že Jan má něco společného se smrtí svého synovce, v Anglii vypukne vzpoura. Baroni by krále Jana pověsili za…“ Nicholas se zarazil dřív, než mohl říci něco, co by Johanna považovala za pohoršující, a rychle našel vhodnější slovo: „…nohy.“

Johanna znovu hlasitě zívla. Požádala muže za prominutí a pak řekla: „A to je důvod, proč chce král Jan učinit vše pro Raulfovu spokojenost.“

Gabriel věděl předem, co měla Johanna v úmyslu říci, než

vůbec promluvila. Všechno teď do sebe zapadalo. Johanna nejenže věděla, že Artuš byl zavražděn; věděla také, kdo ho zabil.

„Johanno, vysvětli nám, co jsi tím mínila,“ vyzval ji Nicholas.

„Ty víš, proč chce Jan uspokojit Raulfa?“

Měla v úmyslu odpovědět na bratrovu otázku, ale ucítila jemný stisk Gabrielovy paže.

„Je jedním z jeho nejoblíbenějších baronů,“ řekla.

Gabriel povolil stisk. Usoudila, že její odpověď ho uklidnila. Chtěla počkat, až budou sami, a zeptat se ho, proč nechtěl, aby řekla Nicholasovi víc.

„Jan nestojí o Raulfovu spokojenost,“ řekl pak Gabriel. „Chce ho nechat zabít. A proto ho nakonec pošle ke mně.“

Rozmluva se dostávala do varu, ale Johanna byla příliš

vyčerpaná, než aby zůstala sedět a naslouchala sporům svého muže a bratra o tom, co bude třeba udělat.

Otec MacKechnie požádal, aby měl tu čest doprovodit svou

paní do jejího pokoje. Jeho skutečným cílem bylo promluvit s ní o samotě a okamžitě, když opustili sál, ji uchopil za ruku a tázal se, bude-li si dělat starosti kvůli těm znepokojujícím zprávám, nebo odevzdá věci do rukou božích a usne klidným nočním spánkem jako každé jiné rozumné děvče.

Gabriel se také obával, aby se jeho žena nezačala trápit a neonemocněla z toho. Byl plně připraven konejšit její slzy, ale zjistil, že to není nutné. Nemohl ji ani probudit, aby ji políbil na dobrou noc. Spala jak zabitá a ve spánku připomínala nevinné dítě, které se nestará o svět kolem sebe.

Johanna se probudila uprostřed noci. Něco těžkého se převalilo na její nohy a vyděsilo ji. Sotva se pohnula, posadil se Gabriel.

Spatřil svého syna v nohách postele a okamžitě mu přikázal, aby se vrátil na své vlastní lože.

„Neprobuď ho,“ šeptala Johanna. „Je v naší posteli už přes hodinu. Jenom ho odsuň z mých nohou, prosím.“

Její manžel si povzdechl tak hlasitě, že by probudil i mrtvého.

Ale s Alexem to nehnulo. Během přesunu z jedné postele do druhé pořád tvrdě spal.

„Má dost přikrývek?“ zašeptala Johanna. „Je tu chladno,“ dodala.

Gabriel se vrátil do postele a přitáhl si ženu do náruče. „Je to můj syn,“ řekl. „Chlad mu neublíží.“

Pomyslela si, že poznámka jejího muže je nesmyslná. Chtěla

mu to říci, ale odvrátil její pozornost chraplavým zašeptáním, aby ho políbila.

Chtěl ji jen krátce políbit, ale chutnala tak sladce a byla tak nádherně poddajná, že se rozhodl chtít trochu víc. Políbil ji ještě jednou, dlouze a tvrdě. A pak se rozhodl chtít všechno.

Bylo pro ně utrpením milovat se, aniž by dělali hluk, a Gabrielova poslední rozumná myšlenka, předtím než ho jeho žena zbavila sebevlády, byla ta, že bude pekelně šťastný, až se jeho syn přestěhuje do jiného pokoje.

Líbil se mu způsob, jakým se pak jeho manželka k němu tiskla. K čertu, miluje na ní úplně všechno, pomyslel si s úsměvem.

„Gabrieli?“

„Copak?“

„Chtěla bych ti něco říci,“ zašeptala za tmy. „Vím, proč se chce král Jan zbavit Raulfa.“

„Jen spi, Johanno. Promluvíme si o tom zítra.“

„Chci ti to říci teď.“

Vzdal to. „Dobrá,“ souhlasil, „ale jestli se začneš rozrušovat, odložíme tu zatrápenou věc na zítřek.“

Nevšímala si jeho varování. „Chtěla jsem ti to říci už dříve,“ začala.

„Chtěla jsi to říci Nicholasovi, že?“

„Ano,“ odpověděla. „Proč jsi mě zastavil?“

„Protože Nicholas není jen tvůj bratr, je to zároveň anglický baron. Kdyby měl slyšet znepokojující zprávy týkající se chování svého pána a vládce, možná by byl nucen s tím něco udělat. Nikdo teď není schopen zbavit Jana trůnu, a kdyby se o to pokusil Nicholas, mohlo by to znamenat jeho smrt.“

Neuvažovala o možnosti, že by Nicholas mohl cítit povinnost napadnout krále. Děkovala teď Gabrielovi, že jí zabránil říci mu to,

co věděla.

„Jak jsi přišel na to…“

Nedovolil jí, aby pokračovala. „Mám ještě jedinou otázku, Johanno. Tvoje odpověď nesmí překročit zdi tohoto pokoje.“

„Řeknu ti všechno, co chceš vědět.“

„Zabil Artuše král, nebo Raulf?“

Se svou odpovědí nezaváhala ani na okamžik. „Jsem přesvědčena, že ho zabil Raulf, ale na příkaz krále Jana.“

„Jsi si tím jista?“

„Ano,“ zašeptala. „Jsem si tím jista.“

Velice se jí ulevilo, když se zbavila té tíže, kterou nesla, a do očí jí vstoupily slzy.

„Jak ses o té věci dověděla?“

„Slyšela jsem králova posla číst příkaz,“ vysvětlovala. „Raulf nevěděl, že poslouchám, ale posel mě spatřil u dveří. Nevím, jestli o tom řekl mému muži, nebo ne. Vím však, že to řekl králi. Raulf vyjel krátce před Velikonocemi. Vrátil se domů až v půli léta. O pouhý měsíc později jsem zaslechla řeči, že Artuš zmizel. Za pár let, když mi řekli o Raulfově smrti, jsem byla povolána do Londýna a držena pod zámkem. Král se na mne přišel několikrát podívat a během každé audience záměrně začínal hovořit o Artušovi.“

„Házel návnadu, aby zjistil, co o tom víš,“ uvažoval Gabriel. Johanna přikývla. „Předstírala jsem samozřejmě nevědomost.“

„Kdo byl tím poslem, kterého král vyslal k Raulfovi s příkazem zabít Artuše?“

„Baron Williams,“ odpověděla Johanna. „Jan by nevěřil žádnému poslu od dvora. Williams a Raulf byli královými

nejbližšími důvěrníky. Ale přitom ti dva baroni nedůvěřovali jeden druhému.“

„Měla jsi z pekla štěstí, že tě král nezabil. Pokoušel osud, když tě nechal žít s takovou vědomostí.“

„Nebyl si jist, jestli vůbec něco vím,“ namítala. „Kromě toho věděl, že nemohu proti němu svědčit. Ženám není dovoleno vznášet obvinění proti nikomu jinému než proti svému manželovi, a to jen při několika málo přečinech.“

„Baron Goode je přesvědčen, že něco víš, že? To je ten důvod,

proč s tebou chce mluvit.“

„Ano,“ odpověděla. „Všichni baroni věděli o vztazích mezi Janem a jeho dvěma oblíbenci, Raulfem a Williamsem. Jak už víme, Raulf opustil Anglii právě před Artušovým zmizením. Goode usoudil, že v tom může být souvislost. Pravděpodobně se mě chce zeptat na přesnější data. Nemůže vědět, že jsem něco slyšela.“

„Tak dobře poslouchej,“ nařizoval Gabriel. „Nikomu neříkej, co jsi vyslechla, ani svému bratrovi ne. Slib mi to, Johanno.“

„Ale je jeden člověk, se kterým o tom musím promluvit,“ zašeptala.

„Kdo je to?“

„Král Jan.“

Včas se zarazil, než začal křičet. „To nepřipadá v úvahu.“

„Věřím, že ho přinutím vyslechnout rozumné důvody. Je to jediná možnost, muži. Nechci válku.“

Gabriel se rozhodl rozumně jí vysvětlit, jakému nebezpečí se vystavuje. „Právě jsi mi řekla, že nemůžeš svědčit proti králi. Jestli ho chceš vyděsit slibem, že řekneš baronům, co víš, a roznítíš tak vzpouru proti koruně, Jan tě prostě umlčí dřív, než stačíš provést svůj plán.“

Dlouhá minuta uplynula v mlčení. Gabriel věřil, že si Johanna konečně uvědomila pošetilost svého přání hovořit s králem.

„Neuvažovala jsem o takovém plánu,“ zašeptala.

„Tak jaký je proboha tvůj plán? Myslíš si snad, že získáš Janovu náklonnost?“

Zavrtěla hlavou. „Ne,“ řekla. „Mohla bych se zmínit o zprávě, kterou Raulfovi poslal.“

„A jak si myslíš, že by ta zmínka pomohla?“

„Poslal mu písemnou zprávu, Gabrieli, do vlastních rukou. A Raulf je přesvědčen, že ji spálil.“

Gabriel byl napjat očekáváním. „A nespálil?“

„Poté, co Williams přečetl Raulfovi rozkaz, odložil svitek na stůl a obrátil se k odchodu. Tehdy mne spatřil. Pokynula jsem mu

na pozdrav a prošla jsem dál kolem vchodu a pak jsem zamířila do zadní chodby. Chtěla jsem, aby Williams věřil, že jsem právě přicházela, víš.“

„A pak?“ naléhal Gabriel, toužící slyšet zbytek příběhu.

„Raulf vyprovodil Williamse ven. Když se vrátil do sálu, sebral ze stolu svitek a vhodil ho do ohně. Stál tam a čekal, dokud neshořel na uhel.“

Gabrielův obličej oživil náznak úsměvu. Bože, vzal si to ale chytrou ženu.

„Co tedy spálil?“

„Jedno z důležitých kázaní biskupa Hallwicka o méněcennosti žen.“

„Raulf nevěděl, že umíš číst, že?“

„Ach ne, jistěže nevěděl,“ vyrazila ze sebe. „Ztloukl by mě, kdyby věděl, že jsem dokázala, že se mýlí. Znovu a znovu mi totiž říkal, že jsem příliš hloupá, než abych se něco naučila.

Samozřejmě, bil mě zároveň i proto, že jsem byla hloupá, takže nepředpokládám…“

Bylo to vlastně poprvé, kdy tak otevřeně promluvila o bití, a ačkoliv už dlouho znal pravdu, otřáslo jím, když ji slyšel z jejích vlastních úst.

„Co nepředpokládáš?“ zeptal se, hlasem ochraptělým dojetím. Přitiskla se blíž k němu, než odpověděla. „Nepředpokládám, že vůbec potřeboval důvod bít mě,“ zašeptala.

„Už se tě nikdy nedotkne,“ sliboval Gabriel.

Zuřivost v jeho hlase byla děsivá. „Vím, že mě před ním uchráníš,“ řekla.

„Buď si jistá, k čertu, že ano,“ odpověděl. Jeho drsná reakce ji nerozrušila, ale uklidnila. Vztekal se přece za ni.

„Vystavila ses pořádnému nebezpečí, když jsi vyměnila ty svitky,“ řekl pak. „Co kdyby se Raulf rozhodl přečíst si králův rozkaz ještě jednou?“

„Věřila jsem, že to nebezpečí za to stojí,“ odvětila. „Bylo

důležité uchovat takový dokument. Na konci byl podpis krále Jana a připojena jeho pečeť.“

„Byl blázen, že uvedl své jméno…“

„Věří, že je nepřemožitelný,“ řekla. „A myslím si, že by Raulf bez písemného rozkazu Williamsovi nevěřil. Čas byl důležitý a jistě to byl důvod, proč král Jan nepovolal Raulfa do Londýna, aby mu řekl tam, co po něm chce.“

„Kde je ten svitek teď?“

„Zabalila jsem ho do bavlněného šátku a ukryla v oltáři kaple, kterou dal Raulf právě vystavět pro biskupa. Je zasunut mezi dvě mramorové dlaždice.“

Gabriel ucítil, že se třese, a přivinul ji k sobě ještě pevněji.

„Víš, že jsem ho málem zničila, když jsem dostala zprávu o Raulfově smrti? Pak jsem si to rozmyslela.“

„Proč?“

„Chtěla jsem, aby ho někdo za čas našel a dověděl se pravdu.“

„Zajímá mě víc, abys byla v bezpečí, Johanno. Nedovolím ti mluvit s králem Janem.“

„Nechci, aby byla válka,“ zašeptala.

Její hlas neměl daleko k slzám. Políbil ji na čelo a požádal ji, aby se přestala trápit.

„Přesvědčím anglického krále, aby nás nechal být.“ Pokoušela se s ním přít. „Nemůžeš si přece myslet, že bys jel do Anglie?“

Neodpověděl. „Je pozdě, Johanno, a čas, abys spala.“

Vyčerpání ji přemohlo. Rozhodla se, že bude muset počkat do zítřka, aby si se svým mužem rozumně promluvila. Jedna věc byla jistá. Nechtěla, aby se setkal s králem Janem nebo s Raulfem, dokud nebude mít připraven spolehlivý plán. Chtěla ho přesvědčit, aby vzal s sebou alespoň družinu svých vojáků.

Ráno se ukázalo, že je příliš pozdě vyžadovat, aby její manžel byl rozumný. Když se Johanna oblékla a sešla dolů vyhledat Gabriela, Nicholas jí oznámil, že již opustil zemi.

Nezačala být hysterická, ale musela sebrat všechnu svou sílu, aby se ovládla. Strávila den přecházením sem a tam a obavami. K večeru už začínala propadat beznaději.

Na Johannino naléhání se do čela stolu posadil otec MacKechnie. Ona usedla po jeho pravici, vedle Clare, a proti ní si sedl Nicholas.

Pomyšlení na jídlo obracelo Johanně žaludek. Sotva byla schopna dívat se, jak jedí ostatní. Nepromluvila ani slovo, dokud nebyly podnosy sklizeny ze stolu.

„Nicholasi, proč jsi mu dovolil odjet?“ vykřikla pak.

„Dovolil? Johanno, pořádně jsem se s ním pohádal, ale tvůj

paličatý manžel mě vůbec neposlouchal.“

Pokoušela se uklidnit.

„Takže si také

uvědomuješ nebezpečí…“

Nicholas zavrtěl hlavou. „Neprotestoval jsem proti jeho odjezdu. Pokoušel jsem se ho přesvědčit, aby mne vzal s sebou.“

„Nevzal si s sebou dost vojáků.“

„Ví, co dělá,“ hájil ho Nicholas.

„Neměl dost času promyslet nějaký plán. Nemůže vtrhnout na Janův dvůr a dožadovat se slyšení.“

Nicholas se ušklíbl. „Ale může,“ odpověděl. „Tvůj manžel dovede být přesvědčivý, když chce. Dosáhne své audience.“

„Měl jsi jet s ním, Nicholasi,“ vyhrkla Clare. „Jsi baron. Tvůj král by tě vyslechl.“

Nicholas se obrátil ke krásné ženě, mračící se na něho s tak zjevným rozhořčením.

„To jsem mu také říkal,“ odpověděl jí.

Johanna zavrtěla hlavou. „Jenom Gabriel může přimět krále, aby se řídil rozumem,“ řekla.

Nicholas se napřímil ve své židli. „A proč to, Johanno?“ Okamžitě litovala, že vůbec vyslovila tu poznámku. „Protože je můj manžel,“ odpověděla. „Kromě toho jsi včera večer říkal, že už ses pokoušel dostat se k Janovi, a že tě nechtěl vyslechnout.“

„Přesto jsem s ním měl jet,“ řekl její bratr.

„Tak proč jsi nejel?“ ptala se Clare.

„Požádal mne, abych zůstal tady,“ odpověděl. „Mám za tebe zodpovědnost, Johanno, a Gabriel by byl zatraceně nešťastný, kdyby se vrátil a zjistil, že jsi samým trápením ochořela.“

„Jestli se vrátí,“ zašeptala Johanna.

„Zahanbuješ Gabriela svými poznámkami,“ řekl Nicholas.

„Měla bys víc důvěřovat jeho schopnostem.“

Johanna se rozplakala. Otec MacKechnie upustil kus chleba,

který si ukusoval, a položil ruku Johanně na rameno.

„No tak, děvče. Všechno bude v pořádku.“

Zatímco se kněz snažil ukonejšit svou paní, Clare útočila na Nicholase, bráníc Johannu.

„Ona svého manžela miluje,“ křičela. „Jak se opovažuješ jí

něco vyčítat? Trápí se o jeho bezpečnost a určitě nepotřebuje tebe, abys v ní vzbuzoval pocit viny nebo zahanbení!“

Clare křičela během celé své řeči. Vyskočila ze židle a založila si ruce v bok, zatímco pohledem probodávala Nicholase.

Ten však na její chování ani na její slova nereagoval. Ve skutečnosti ho to neurazilo. Ne, naopak považoval Clarina slova na Johanninu obranu za obdivuhodná.

„Jak to, že jsi začala být tak loajální s mou sestrou v tak krátkém čase?“ Jeho hlas zněl klidně a laskavě. Zuřivost jí náhle zcela opustila. Zhroutila se na židli, urovnala si na ramenou pléd, shrnula pramen vlasů z čela a pak znovu na Nicholase pohlédla.

Usmíval se na ni. Je to přitažlivý muž, pomyslela si a výraz

něhy v jeho očích v ní podnítil žár. Zakroutila hlavou nad vlastními myšlenkami a pokusila se vybavit si jeho otázku.

„Tvá sestra mi zachránila život.“

Johanna si utřela oči, poděkovala knězi za starost a pak se obrátila ke Clare.

„Zachránila ses sama, Clare.“

„Měla jsi na tom podíl,“ prohlásil otec MacKechnie.

U vchodu se objevil Alex. Přešlapoval z nohy na nohu a čekal, až si ho někdo všimne.

Johanna spatřila svého syna a okamžitě se od stolu omluvila.

„Musím ho jít uložit,“ vysvětlovala.

„Vrátíš se dolů?“ tázala se Clare.

„Jsem dnes úplně vyčerpaná,“ odpověděla Johanna. „Myslím, že si půjdu lehnout.“

„Půjdu s tebou nahoru,“ oznámila Clare. Vstala, uklonila se knězi, a pak se obrátila k Nicholasovi. „Nechtěla jsem na tebe křičet.“

Nicholas se zvedl zároveň se svou sestrou. Clare procházela kolem stolu, když vycházela ze síně, ale zastavila se, když ho míjela. Tyčil se nad ní. Musela se zaklonit, aby mu mohla,

pohlédnout do očí. Jsou krásné, pomyslela si… na Angličana.

„Omluvila jsem se ti, barone. Nechceš mi na to odpovědět?“

„A dostat zase vyhubováno? Zdá se, že máš námitky proti všemu, co řeknu, Clare MacKayová.“

„Nemám,“ bránila se.

Ušklíbl se. Otec MacKechnie vyprskl smíchy. „Teď tě dostal, děvče. Dokázalas, že má pravdu.“

Clare nevěděla, jestli s ní Nicholas žertuje, nebo to myslí vážně. Cítila, že se začíná červenat, a nechápala proč. Neudělala přece nic, za co by se musela stydět.

Usoudila, že promrhala už dost času ve snaze porozumět tomu podivnému Angličanovi. Obrátila se ke knězi, popřála mu dobrou noc a pak zamumlala přání dobré noci Nicholasovi.

„Spi sladce, Clare.“

Starost v jeho hlase ji zaskočila. Vzhlédla k němu. Zamrkal na ni.

Nevyběhla ze sálu. Odkráčela důstojným krokem dámy.

Během své cesty se ani se neusmála. Ale když stoupala nahoru po schodech, už se usmívala bez zábran. Také si mnohokrát povzdechla. Baron Nicholas je přece naprosto nepřijatelný muž a, Bůh jí pomoz, začíná se jí líbit.

Nicholas se díval za ní, když vycházela ze sálu. Otec MacKechnie ho vyzval, aby se zase posadil. „Neodcházej ještě.

Dej si se mnou trochu pálenky. Stejně ani jeden z nás dnes pořádně neusne.“

Nicholas si přitáhl džbánek a nalil tekutinu do poháru duchovního.

„Clare ve mně vzbuzuje zájem,“ podotkl.

„Na tom není nic divného,“ souhlasil otec MacKechnie. „Je to krásná dívka, nemám pravdu?“

Nicholas přikývl. „Byl jste tady, když přijela?“

„Byl,“ přisvědčil otec MacKechnie.

Nicholas očekával, že mu kněz řekne víc. Otec MacKechnie však mlčel.

„Po dobu, co tady Clare bude, jsem zodpovědný i za její bezpečnost, otče,“ řekl.

„Ano, to jsi.“

„MacBain mi řekl, že zítra nebo pozítří přijede její otec, aby ji odvezl domů.“

„O tom jsem neslyšel,“ dopověděl kněz. „Co chceš udělat? Necháš ji odjet?“

„Budete mi muset říci, co se té dívce stalo. Nemohu učinit žádné rozhodnutí, dokud se nedovím celou historii. Zdá se, že Clare ta zpráva rozrušila.“

„Myslíš, že ji znepokojuje zítřejší příjezd jejího otce?“ Nicholas přikývl. Kněz si zhluboka povzdechl. „Nejlépe bude,

když vyslechneš, co se té ubohé dívce přihodilo. Clare MacKayová sem přijela v krvi a zmučená tak, že to vypadalo, jako by ji trhali vlci. Je zázrak, že na její tváři nezůstaly jizvy. Je zázrak, že vůbec žije. Dával jsem jí už poslední pomazání,“ dodal, aby Nicholas pochopil, že nepřehání.

Dlouze se napil a pak pověděl Nicholasovi celý příběh. Baronova reakce ho potěšila. Nicholas byl naprosto zděšen.

„Takže bude mít dítě nějakého MacBaina?“ otázal se Nicholas, když kněz skončil s vyprávěním.

„Ne, synu, nebude mít žádné dítě. Vymyslela si to, víš, a až minulého večera přiznala našemu zemanovi plnou pravdu. Clare mi to řekla dnes ráno, ačkoliv ne jako zpověď nebo doznání, takže mi nic nebrání o tom s tebou mluvit,“ vysvětloval váhavě. „Řekla, že pocítila úlevu. Je to hrdá žena. Nerada lže.“

„Proč tedy lhala?“

„Zdálo se jí, že je to jediná možnost, jak se dostat pryč od MacInnesů. Přehnala to. Mohla je rozzuřit tak, že by ji zabili.“

„Podle toho, co jste mi řekl o jejích zraněních, byla už zatraceně blízko smrti,“ poznamenal Nicholas.

Kněz souhlasně přikývl. „Clarin otec je jediným člověkem, který dosud nezná pravdu. Očekává, že se zde setká s otcem Clarina dítěte a dohodnou se na dni svatby.“

Podivná rozmluva předchozího večera najednou začala Nicholasovi dávat smysl. „MacBain se mne neustále ptal, jestli poznávám Clare. Myslel, že tím mužem jsem já.“

„Nikdo tě už neobviňuje, můj synu. Vyhovovalo by sice,

kdybys opravdu tím mužem byl, nebo alespoň si představuji, že si náš zeman myslel, že by to nebylo špatné.“

Nicholas zavrtěl hlavou. „Takový…“ Zarazil se, aby nevyslovil rouhavé slovo. „Co udělá Clarin otec, až zjistí, že mu lhala?“

„To se nedá říci,“ odpověděl kněz. „Samozřejmě se pokusím zakročit, kdyby se přestal ovládat. Abych řekl pravdu, bojím se o ni. Zeman MacKay je tvrdý muž. Miluje svou dceru, ale kdyby zjistil, že lhala, byl by schopen ji provdat za prvního svobodného muže z klanu, kterého uvidí. Bude mít před sebou těžké časy.“ Nicholas chvíli uvažoval o tom, co mu řekl kněz.

„Nedokázal jsem ochránit Johannu.“

Nicholasův hlas se ozýval tichým šeptem, jako by vyslovil doznání. Kněz vyprázdnil pohár a otočil se k baronovi. „Nemůžeš si klást za vinu, co Johanně stalo. Říkala mi, že před tebou tajila pravdu, protože se styděla.“

„Měl jsem vědět, co se tam děje,“ mručel Nicholas. „Raulf ji neustále ukrýval a měl jsem si uvědomit, z jakých důvodů to činí. Nechtěl samozřejmě, abych viděl její podlitiny. Můj Bože, tak rád bych ho zabil právě já.“

Kněz se rozhodl přivést barona na jiné myšlenky. „Měl bys raději přemýšlet o tom, co uděláš, až přijede zeman MacKay.

Johanna nechce, aby Clare odjela. Varuji tě, synu. Budeš muset bojovat se svou sestrou zrovna tak jako s Clariným otcem. A navíc dorazí i královi vyslanci s požadavkem vzít Johannu zpátky do Anglie.“

„Jan mne ujistil, že vyšle pouze posly a čtyři členy

doprovodu,“ řekl Nicholas. „Bude to trvat jen pár minut, než jim předám Gabrielovu odpověď a pošlu je zpátky.“

„Můj zeman si myslí, že je schopen změnit královo rozhodnutí, že?“

„Ano.“

„Zajímalo by mne, jak chce dosáhnout svého cíle,“ řekl otec MacKechnie.

Nicholas zavrtěl hlavou. „Byl si zatraceně jistý, že přiměje

krále, aby upustil od podpory barona Raulfa, ale Gabriel mi nechtěl říci, co má v úmyslu udělat.“

„Dostal ses mezi dva kameny, že? Nemůžeš vyzvat své vlastní vazaly, aby bojovali na tvé straně, protože teď jsi na Vysočině a jednalo by se o boj proti tvému vlastnímu králi.“

„Žijeme v těžkých dobách,“ řekl Nicholas. „Je nemyslitelné, aby vazal ztratil víru a důvěru ve svého pána. Ale většina baronů už má dost frašky, kterou provádí Jan. Stále častěji se hovoří o vzpouře.“

„Chápu proč,“ podotkl kněz. „Tvůj král má víc odpůrců než stoupenců.“

„To je pravda,“ souhlasil Nicholas. „Dokonce obrátil proti sobě

i hněv papeže. Změny visí ve vzduchu, otče, a pokud Jan nezmění své způsoby, může být nakonec přinucen vzdát se své moci, jen aby zůstal králem.“

„Král bez moci? Jak by bylo něco takového možné?“

„Jan by byl nucen předat baronům jejich stará práva,“ vysvětloval Nicholas.

Kněz nikdy o takových věcech neslyšel. Ale za všechny ty

roky také neviděl tak neschopného vladaře, jako byl Jan. Historky, které občas slýchával o Janově chování, nemohly být pouhými přehnanými výmysly; a pokud jen něco z toho byla pravda, pak hlava Anglie bude muset mnohé vysvětlit, až stane před stolicí boží.

„Ty věříš svému králi?“

„Budu sloužit svému králi, dokud neporuší své slovo. Jsem jeho vazal.“

„Ale opravdu mu věříš?“

Nicholas neodpověděl. Odsunul židli,

popřál otci

MacKechniemu dobrou noc a vyšel ze síně. Mlčení bylo jeho odpovědí.

KAPITOLA 20

Následujícího dne se rozpoutalo učiněné peklo.

Předehrou všech katastrof bylo počasí. Krátce před svítáním se přihnala prudká vichřice. Do dvou mohutných borovic udeřil blesk. Jedna se zřítila na jirchářovu chýši a druhá úplně zničila střechu

kuchyně. Stěnami tvrze otřásal hrom. Vichr nepolevoval ani na okamžik.

Alex se držel Johanny. Burácení ho děsilo; a pokaždé, když se znovu ozvalo dunění hromu, pokoušel se schovat se jí pod sukně. V době, kdy vichřice začínala slábnout, byla již Johanna i Alex unaveni. Oba usnuli už během dopoledne.

Clare zatřásla Johannou, aby ji probudila.

„Vstávej, prosím, Johanno. Musím s tebou mluvit. Otec už vyjíždí nahoru na poslední kopec. Co mu mám říci? Bude zuřit. Nemohu přijít na to, co bych měla udělat. Ach, Alexi, prosím, neplač. Nechtěla jsem tě vyděsit.“

Johanna se posadila v posteli právě včas, aby zachytila do náruče syna, který se hnal k ní.

Nejprve chlapce ukonejšila, a když ho konečně přiměla k tomu, aby si uvědomil, že ani on, ani jeho matka nejsou v žádném nebezpečí, přestal plakat. Alex byl po otcově odjezdu neklidný a Johanna myslela, že snad za to může ona. Ten malý vycítil její strach. Rozhodla se, že si bude muset dávat větší pozor, aby skryla své obavy.

„Clare, pomoz Alexovi s oblékáním. Musím spěchat, jestli chci stihnout promluvit s Nicholasem dřív, než se sem dostane tvůj otec. Co jsem to provedla se svým plédem?“

Johanna se chvatně oblékala. Byla ráda, že ranní nevolnost pominula. Nebyl teď čas, aby se zabývala obracejícím se žaludkem. Opláchla si tvář ve studené vodě, vyčistila zuby, ale už neměla čas se učesat. Cestou dolů si jen prohrábla prsty ve snaze alespoň trochu to vrabčí hnízdo urovnat.

„Mami, počkej na mne,“ křičel Alex. Johanna se zastavila u schodů. Alex proběhl chodbou a chytil ji za ruku.

„Co říkáš, že bys dnes navštívil Auggieho? Lindsay tě zavede k jeho chalupě. Bude rád, když se na něho přijdeš podívat.“

Alex byl bez sebe nadšením. Auggie se stal jedním z jeho nejoblíbenějších přátel. Rychle přikývl, pustil se Johanny a běžel dolů volaje Lindsayovo jméno.

Nicholas nebyl ve velké síni. Clare volala na Johannu a pokynula jí, aby přišla ke dveřím, které trochu pootevřela.

„Otec už je tu,“ zašeptala. „Nicholas na něho čeká.“

„Zůstaň uvnitř, Clare,“ nařídila Johanna. „Pokusím se přimět bratra…“

„Půjdu s tebou,“ prohlásila Clare.

Johanna neodporovala. Clare otevřela doširoka dveře a vyšla za Johannou ven.

Bylo chladno a vlhko. Mračna byla šedivá a jemně mžilo. Zeman MacKay okamžitě spatřil svou dceru a krátce jí kývl na pozdrav. Seděl ještě na svém oři a za ním se řadilo asi dvacet dalších jezdců z klanu.

„Kde je MacBain?“ vykřikl zeman.

Nicholas vyčkal, až Clarin otec sestoupí z koně, než mu odpověděl.

„Musel se postarat o vyřízení důležité záležitosti a vyjel včera ráno z tvrze. Navrhuji vám, abyste přijel za dva nebo tři týdny. Měl by se do té doby vrátit.“

Zeman MacKay se zachmuřil hněvem. „Clare MacKayová,“ vykřikl.

„Ano, otče?“

„Už ses provdala?“

Clare sestoupila ze schodů a vydala se přes nádvoří. V jejím hlase se ozýval náznak strachu, když mu odpovídala. „Ne, otče.“

„Takže bude válka,“ zařval zeman MacKay.

Po stranách krku mu naběhly žíly. Nicholas zavrtěl hlavou.

„MacBain nemá čas s tebou válčit,“ oznámil. „Má na krku jiný, mnohem důležitější boj.“

MacKay nevěděl, má-li se urazit, nebo ne. „Proti komu

bojuje?“ chtěl vědět. „Proti Gillevreyům? Nebo O’Donnelům? Je to hromada bab. Nezáleží na tom, který klan to je, protože ani jeden nemá pořádný výcvik, a jejich porážka je záležitostí jediného dne.“

„Zeman MacBain jde do boje s Anglií, tatínku,“ vyhrkla lež Clare.

Její prohlášení plně zemana zaujalo. „Nu, tak to je něco jiného,“ usoudil.

„Zemane MacKayi, zdá se, že jste promočen skrz naskrz. Nechcete jít dovnitř a trochu se ohřát u krbu?“ Johanna se pokoušela hrát si na vlídnou hostitelku v naději, že uklidní hněv

starého muže. „Po tak dlouhé cestě máte jistě hlad,“ dodala, když sestupovala ze schodů.

„Nemám hlad a nevím, proč bych se měl někde ohřívat. Je teplo jako vždy.“

„Otče, prosím, pojď dovnitř.“

Zeman MacKay zakroutil hlavou. „Neudělám ani krok, dokud se nedovím jméno muže, který tě zneuctil, Clare. Toužím vědět, kdo je můj zeť, a chci to vědět hned. Který MacBain má na svědomí tvoji hanbu, dcero?“

„To nebyl žádný MacBain.“

Clarin hlas se třásl, když otci odpovídala. Johanna se snažila ji umlčet, než mohla říci něco víc.

Clare zavrtěla hlavou. „Bude se to muset dovědět,“ zašeptala.

„Co jsi to říkala? Že to nebyl MacBain?“ chtěl vědět její otec.

„Otče, prosím, poslouchej mě,“ úpěnlivě prosila Clare. „Musím ti vysvětlit, co se stalo.“

„Jedinou věcí, kterou chci slyšet, je jméno muže, za kterého se provdáš.“

Nicholas během rozhovoru otce s dcerou neřekl ani slovo. Vypadal naprosto lhostejně. Ale když chtěla Clare projít kolem něj, aby se dostala blíž k otci, uchopil ji za paži, aby jí zabránil v pohybu.

„Nicholasi?“ zašeptala Johanna.

„K čertu,“ mručel Nicholas.

Clare byla naprosto zmatena Nicholasovým činem. „Prosím pusť mě,“ řekla. „Ta věc se tě netýká.“

„Ale ano, týká,“ namítal.

Zavrtěla hlavou. On kývl. „Jsem za tebe zodpovědný, Clare MacKayová, a ty se zodpovídáš mně. Nedal jsem ti svolení nikam chodit. Postav se ke mně a zůstaň tu stát.“ Svá poslední slova vyslovil strohým, doslova nepříjemným tónem.

Clare byla příliš užaslá, než aby odporovala. Obrátila se na Johannu, co tomu říká. Nicholasova sestra zdvihla ramena v údivu. Zdálo se, že je bratrovým chováním zmatena stejně jako Clare.

„Udělej to hned.“

Clare poslechla příkazu dřív, než měla čas o něm přemýšlet. Stoupla si za Nicholase, pak se vytáhla na špičky, aby mohl slyšet

její šeptaný protest. „Nemusím se ti zodpovídat.“ Nicholas se neobtěžoval s tím, že by svou odpověď šeptal.

„Ale budeš muset.“

Clare stále nechápala, co jí to Nicholas říká. Ale Johanna už pochopila. Kráčela k bratrovi. Jakoby odnikud se vynořil Keith a vstoupil jí do cesty. Očividně nechtěl, aby se dostala příliš blízko k zemanu MacKayovi.

Pokusila se nedbat na vojákovu snahu. „Nicholasi? Jsi přesvědčen, že chceš udělat právě tohle?“

Její bratr jí neodpověděl. Zeman MacKay vyrazil vpřed. Chtěl si jít pro svou dceru.

„MacBain mi sliboval svatbu,“ prohlásil. „Není mužem, který by bral své slovo zpátky.“

„Ne, to není,“ souhlasil Nicholas. „Svatba bude.“ Zeman vyhlížel zmateně. Z hrdla se mu ozvalo hluboké zamručení a rychle přikývl.

„Tatínku, to není…“

„Mlč, dcero, když se dovídám o podrobnostech,“ poručil jí

otec. Upíral zrak na Nicholase. „A kdo je tedy můj budoucí zeť?“

„Já.“

Zeman MacKay otevřel ústa. Jeho oči vypadaly, jako by mu chtěly vypadnout z důlků. Zakroutil hlavou a prudce ustoupil o krok zpátky, jako by nechtěl mít nic společného s tím Angličanem.

„Ne!“ zařval.

Nicholas nemínil ustoupit. „Ano,“ odpověděl vemlouvavým hlasem.

Clare uchopila Nicholasovu tuniku a pokoušela se ho odtáhnout zpátky. „Přišel jsi o rozum?“

Johanna odstrčila Keitha a spěchala ke Clare. „Pusť ho,“ nařizovala.

Clare začala protestovat proti žádosti překračující všechny meze, kterou Nicholas právě přednesl jejímu otci, ale Johanna ji zastavila. Chytila ji za ruku a šeptem ji žádala, aby s protestem počkala na později.

„Je to tedy lest?“ tázala se Clare, myslíc, že Nicholas dal ten ukvapený slib, aby získal čas.

„Možná,“ připustila Johanna, vědouc, že její bratr neříká nikdy

nic, co nemyslí vážně. Má zcela jistě v úmyslu oženit se s Clare MacKayovou a podle rozhodného výrazu ve tváři ho od toho nemůže nic odradit, dokonce ani zdráhající se nevěsta.

„Jsi Angličan,“ řval zeman. „To je nemyslitelné.“

Nevypadalo to, že by na Nicholase zapůsobilo něco ze starcovy zuřivosti. Docela se usmíval, když mu odpovídal: „Nebudu chtít žádné věno.“

„Clare MacKayová, zrovna tak bys mohla vzít dýku a vrazit ji vlastnímu otci do srdce,“ naříkal zeman.

„Ale otče…“

„Mlč.“

Ten příkaz vykřikl Nicholas. Nespustil oči z Clarina otce, když to říkal. Čekal, zda se hněv starého bojovníka obrátí proti němu, nebo se nakonec ovládne.

Johanna se snažila Clare konejšit, ale bylo těžké věnovat pozornost tomu, co dělá, a zároveň sledovat i zemana. Byla ohromena jeho chováním. Zeman neplakal, ale vypadal, jako by se měl každým okamžikem zhroutit a rozplakat. Bylo jisté, že je pro něho obtížné přijmout Nicholasovo prohlášení.

„Aby si anglický baron vzal moji dceru? To bych raději zemřel.“

Johanna přestala hladit Clare po rameni a postoupila vpřed.

„Velmi bohatý baron,“ vyhrkla.

Zeman se na Johannu zamračil, což pochopila jako výraz nevole. „Jmění zde nehraje žádnou roli,“ mručel. „Jak bohatý?“ Byli oddáni o hodinu později.

Nebyl čas na oslavy. Sotva otec MacKechnie požehnal jejich svazku, vřítil se do velké síně Michael. Hledal Keitha nebo Nicholase, aby mu sdělil své zprávy.

Nejprve spatřil barona. „Jeden náš voják vykonávající hlídku

na hranici právě přijel se zprávami,“ řekl. „Spatřil anglické vojáky směřující k našim pozemkům. Je jich celá armáda, barone, a jsou už sotva hodinu cesty od tvrze.“

„Kolik jich je?“ chtěl vědět Keith.

„Příliš mnoho, než aby se dali spočítat,“ odpověděl Michael. Nicholas zařval tak mocně a tak zuřivě, že se jeho hlas odrazil jistě až do Nížiny.

Jeho král ho zradil. Pouto mezi vazalem a jeho pánem bylo zničeno. Jan svému baronovi lhal, protože neposlal jen posla s doprovodem. Vyslal celou armádu.

Za necelou hodinu se tvrz ocitne v obležení. Keith okamžitě převzal starost o přípravu na útok. Umístil stráže podél celého opevnění. Nicholas se ujal zodpovědnosti za vedení skupiny vojáků, která vyjede po hřebeni, aby se zaútočila na anglické vojáky z boku.

Zeman MacKay byl vyzván, aby se vrátil domů, než dojde k

boji. Odmítl ten příkaz a vyskočil na koně, aby se postavil po boku svého zetě. Nařídil jednomu ze svých mužů, aby hnal koně jako blesk k jeho vlastním statkům a sebral pořádný oddíl bojovníků.

Nicholas byl jeho zásahu zatraceně vděčný. Věděl, že budou potřebovat každého muže schopného boje.

Zdálo se, že Clare nemá u úmyslu začít naříkat nad tím, že je provdána za Angličana, ani že by chtěla pomáhat v přípravách na bitvu s Angličany. Když se Nicholas obrátil k odchodu, Clare si vykasala sukně a běžela za ním.

„Neopovažuj se udělat ze mne vdovu, barone,“ vyzývala ho.

„Chci zrušení sňatku, ne pohřeb.“

Nicholas zastavil koně, sevřel otěže v jedné ruce a obrátil se na svou nevěstu. „Nebude ani jedno, ani druhé,“ prohlásil.

Nevěděla, co mu má ještě říci. Nicholas na ni dlouho hleděl,

pak usoudil, že už se svou novomanželkou strávil dost času. Začal obracet koně.

„Počkej.“

„Ano?“

Nedostávalo se jí slov. A tak se mu prostě vrhla do náruče. Nicholas věděl, co dělat. Pustil otěže, objal svou třesoucí se nevěstu a dal jí polibek plný oddanosti a pořádné dávky chtivosti.

„Vypadáš s těmi ostříhanými vlasy jako chlapec, ale líbáš, k čertu, jako opravdová žena, Clare MacKayová.“

Zastavil se v ní dech. Zdálo se, že přijde o rozum, když její muž odjížděl pryč.

„Dávej na něho pozor, tatínku!“ křičela.

„Budu, děvče. Vrať se dovnitř a zůstaň tam.“

Clare se obrátila, aby to udělala, a spatřila Johannu utíkat přes

nádvoří. „Johanno, kam běžíš? Je nebezpečné, abys zůstávala venku.“

Johanna ji neposlouchala. Běžela celou cestu k Auggieho chýši. Celou cestu plakala.

Alex vrhl na matku jediný pohled a začal naříkat. Zvedla dítě a pevně ho sevřela v náruči.

„Auggie, vezmi Alexe do mého pokoje. Budeš mít za něho zodpovědnost. Nedopusť, aby ho něco ohrozilo. Slib mi to.“

„Slibuji,“ řekl. „A kde budeš ty, když se budu starat o chlapce?“

„Není čas, abych ti to teď vysvětlovala,“ odpověděla. „Král Jan sem posílá armádu čtyřikrát větší než je naše.“

„Jednou už jsme přežili, děvče. Přežijeme zase.“

Cena byla příliš vysoká, než aby byla pro Johannu přijatelná. Nechtěla, aby zahynul ani jediný muž kvůli jejímu sporu s anglickým králem. Věřila, že jen ona jediná může zabránit vraždění.

„Král zradil mého bratra,“ řekla. „Využil lsti, Auggie, a já teď využiji pravdy, abych ho zastavila, než bude příliš pozdě.“ Johanna políbila Alexe a předala ho Auggiemu. „Jdi,“ zašeptala. „Musím vědět, že jste oba v bezpečí.“

„Jestli tě to příliš děsí, vezmu chlapce a ukryji ho. Až to celé skončí, přivedu ho zpět.“

„Jak ho dostaneš ven z opevnění?“

„Mám své cesty,“ chlubil se Auggie. „Přestaň plakat, chlapče. Čeká nás teď dobrodružství. Vezmi si svůj dřevěný meč a dáme se do boje.“

Johanna zůstala v Auggieho chýši několik minut. Klekla si a modlitbou prosila o odvahu.

Když skončila, pokřižovala se. Pak vstala. U dveří stála Clare s Keithem a dívali se na ni.

„Hrnou se do kopce, paní,“ oznamoval Keith. „Budeme muset najít způsob, jak vás odtud dostat. Neubráníme se sami tolika mužům.“

Clare se snažila zadržet pláč. „Tatínek a Nicholas jedou oba vstříc jisté smrti. Nikdy jsem neviděla tolik vojáků, Johanno. Nevím, co budeme dělat.“

„Mám plán,“ prohlásila Johanna. „Jsou tady proto, aby mne odvezli, ne? Keithe, prostě jim mne předáš.“

Zavrtěl hlavou. „To nemohu, paní.“

„Nemáš jinou možnost,“ namítala. „Pozorně poslouchej. Zastihli nás nepřipravené, nemám pravdu?“

Počkala na souhlas a pak pokračovala. „Kdybychom měli čas se připravit, co bys udělal?“

„Přivolal všechny naše spojence,“ odpověděl Keith. „A až by přijeli, bylo by nás více než nepřátel. I teď se ta zpráva šíří po Vysočině, protože pohled na takovou početnou armádu se roznese jako lesní požár. Většinu spojenců však máme na severu a ti se o útoku asi dovídají až teď. Ale přijedou.“

„To už bude pozdě, že?“

„Vždycky zbývá nějaká naděje, paní.“

„Mám lepší plán,“ odpověděla. „Když dobrovolně půjdu s anglickými vojáky, ustoupí.“

„Odvlečou tě zpátky do Anglie!“ vykřikla Clare.

„Udělají to, pokud Keith nebude moci zaútočit včas. Jak dlouho ti bude trvat, než sebereš dostatek mužů?“

„Celý jeden den,“ odpověděl.

„Gabriel ještě do Anglie nedojel. Doví se o tom. Počítej ho k svým lidem.“

Johanna pokračovala ve snaze přimět velitele, aby vyslechl její důvody. Avšak Keith nechtěl souhlasit s jejím plánem a trval na tom, že raději dá svůj život, než by svou paní opustil.

A tak se rozhodla použít lest, aby dosáhla svého. Předstírala, že to vzdává. Keith ji požádal, aby se vrátila do sálu a počkala tam s

Clare, dokud pro ně nepošle muže, kteří by je obě tajně vyvedli ven z tvrze.

Johanna přikývla na souhlas. Vydala se nahoru do kopce s Clare, ale okamžitě, když Keith nasedl na svého koně a odjel, obrátila se ke své přítelkyni.

„Budeš mi muset pomoci,“ prohlásila. „Víš, že je to jediná možnost, Clare. Nikdo mi neublíží.“

„To nemůžeš vědět, lady Johanno,“ zašeptala se strachem Clare. „A co tvé dítě?“

„Nic se nám nestane. Raulf neví, že jsem těhotná, a záhyby

plédu ještě skrývají můj stav.“ Kývla hlavou. „Všechno bude v pořádku.“

„A co když je v čele armády baron Raulf? Jak mu zabráníš, aby ti neublížil?“

„Nezapomněla jsem, jak se hrbit,“ odpověděla Johanna. Její hlas byl plný smutku. „A pokusím se nepodnítit jeho hněv. Clare,

miluji svého bratra a všechny ty dobré lidi tady. Nemohu připustit, aby kvůli mně zemřeli.“

„Můj Bože, nevím, co dělat.“

„Pomoz mi, prosím.“

Clare byla nakonec svolná. Rychle přikývla. „Nebojíš se, Johanno?“

„Ach ano,“ odpověděla Johanna. „Ale zase mě to příliš neděsí. Jsem z duše přesvědčena, že je to rozumný plán. Gabriel si mě najde.“

Po Clarině tváři stékaly slzy. Přinutila se k úsměvu, aby skryla své zděšení. „Přála bych si mít někoho jako je Gabriel, koho bych mohla milovat a důvěřovat mu.“

„Ach, Clare, máš ho přece. Nicholas je každým coulem muž stejně ušlechtilý a laskavý jako můj manžel.“

Úsměv její přítelkyně už byl upřímný. „Můj Bože, úplně jsem zapomněla, že jsem se právě provdala,“ vyhrkla. „Tak pojď. Musíme tě odtud dostat, než ztratím odvahu.“

Obě ženy změnily směr a rozběhly se dozadu ke stájím. O dvacet minut později, po notné dávce výmluv a nenápadného plížení Johanna vyjela z tvrze a zamířila dolů ze svahu.

Vracela se do pekla. Ale když spatřila Raulfa jedoucího proti ní, srdce se jí nezastavilo a žaludek se nezačal svírat hrůzou. Johanna už nebyla vyděšená; rozhodla se. Měla svůj plán.

A měla Gabriela. KAPITOLA

21

Zavezli ji do hradu Gillevreyů. Raulf a jeho armáda přejeli hranice klanu a hned byli napadeni. Vojáci z Vysočiny byli odvážní v boji, ale úsudek zemana MacKaye se ukázal pravdivý. Byla to špatně vycvičená skupina mužů a anglickým nepřátelům trvalo pouhý den, než se zmocnili země i tvrze.

Zemana Gillevreye a třicet jeho mužů uvěznili ve sklepě pod hlavním sálem. Ostatní příslušníci klanu byli drženi v prostoru pro vojáky mezi vnitřním a vnějším opevněním.

Johannina kapitulace byla rychlá. Sjela dolů z kopce přímo do rukou nepřítele. Provedli obchvat a obklopili ji.

Přestože byla sotva na krok vzdálená od Raulfa, nepromluvila

na něho. Zůstala prostě sedět na koni s rukama složenýma a čekala, co udělá.

Raulf byl oděn ve válečné rytířské zbroji, ale hlavu měl pokrytou starou otevřenou kuželovitou helmou. Dával jí přednost před moderní plně uzavřenou výzbrojí. Říkával, že tak lépe vidí. Johanna však byla přesvědčena, že pravým důvodem je jeho marnivost.

Bylo pro ni těžké na něho pohlédnout. Jeho vzhled se příliš nezměnil. Oči měl stále stejně zelené, pleť nebyla dosud poznamenána bojem, jen několik nových vrásek se objevilo na jeho úzké tváři. Pak si sňal helmu a ona si uvědomila, že přece jen došlo k výrazné změně. Když ho naposled viděla, měly jeho vlasy barvu pšenice. Teď byly bílé.

„Pojedeme teď domů, Johanno, a to všechno necháme za sebou.“

„Ano,“ souhlasila okamžitě.

Její odpověď ho potěšila. Pobídl svého koně, popojel k ní blíž a vztáhl ruku, aby se dotkl její tváře.

„Jsi ještě krásnější než dřív,“ poznamenal. „Chyběla jsi mi, má lásko.“

Johanna se vyhýbala jeho pohledu, protože věděla, že nedokáže zakrýt výraz odporu v očích. Sklopila hlavu tak, aby v jejím gestu snad mohl vidět pokoru.

Raulf byl zjevně spokojen. Nasadil si znovu helmu, obrátil koně a dal rozkaz k jízdě.

Ani se nezastavili, aby nechali koně napít nebo aby si

odpočinuli, a do panství Gillevreyů přijeli za pozdního odpoledne.

Johanna se okamžitě omluvila pro vyčerpání. Raulf ji

doprovodil dovnitř. Vchod byl úzký. Schody vedoucí nahoru byly pro ni příliš strmé. Vpravo se nacházel sál. Byla to veliká místnost čtvercového tvaru a po všech stranách ji obklopoval balkón. Raulf

jí otevřel dveře. Neustále kráčela s hlavou skloněnou a snažila se držet s ním krok. Chytil ji za paži a pokoušel se ji políbit.

Nedovolila mu to. Odvrátila hlavu. Jeho ruce se jí začaly probírat ve vlasech.

„Přinutili tě, aby sis ostříhala vlasy?“

Neodpověděla mu. „Určitě to udělali,“ rozhodl se. „Nikdy by

sis nedala dobrovolně ostříhat své vlasy, protože si jistě pamatuješ, jak se mi líbily.“

„Pamatuji si,“ zašeptala. Povzdechl si. „Zase ti narostou.“

„Ano.“

Raulf ji najednou sevřel pevněji. „Proč jsi dala zrušit náš sňatek?“

Bolest, kterou jí způsobil, zapříčinila, že sebou trhla. „Král naléhal, abych se provdala za barona Williamse. Chtěla jsem vyhlásit sňatek za neplatný, abych ho na nějaký čas zdržela. Nevěřila jsem, že jsi mrtev.“

Její odpověď Raulfa uspokojila. „Jan mi neřekl, že se s tebou chtěl baron Williams oženit. Ten bastard po tobě touží, že? A tys ho nikdy neměla moc ráda.“

„Jsem hrozně ospalá,“ vyhrkla. „Necítím se dobře.“

Raulf ji konečně nechal na pokoji. „Toho vzrušení bylo dnes na tebe příliš. Byla jsi vždycky slabá, Johanno, a jen já se dovedu o tebe postarat. Jdi teď do postele. Dnes večer tě už nebudu vyrušovat. Dám ti na postel jedno z tvých rouch. Zítra si je oblékneš. Až potom přijdeš dolů, budu mít pro tebe překvapení.“ Konečně ji opustil. Dveře měly zámek, ale klíč v něm nebyl.

Bude muset najít nějaký způsob, jak zatarasit vstup, rozhodla se. Nevěřila Raulfovi, že ji nechá o samotě; a jestli se bude chtít vplížit dovnitř během noci, bude připravena. Bude-li se jí chtít jen dotknout, zabije ho… nebo při tom pokusu zemře.

Johanna až dosud své emoce plně ovládala; a třebaže byla napětím vyčerpána, byla zatím na sebe pyšná, protože nedovolila svému strachu ani hněvu, aby ji ovládl. Jedinou její povinností je teď chránit dítě, které v sobě nosí, dokud pro ni nepřijede Gabriel. Ano, to je její hlavní povinnost.

Poslové se vydali za Gabrielem hned poté, co byla spatřena

anglická armáda. Johanna se modlila, aby nemuseli jet celou cestu až do Londýna, než zemana dohoní.

Usoudila, že MacBainovi spojenci jsou už také připraveni vyrazit. Nu, do zítřejšího večera nebo snad o den později ji určitě zachrání.

Johanna se dala do práce na ochraně svého malého pokoje před útokem. Ke dveřím přisunula prázdnou truhlu. Věděla, že by sice nikomu nezabránila, aby sem násilím vnikl, ale doufala, že hluk, který by truhla za dveřmi přitom způsobila, ji probudí, kdyby snad usnula.

Chvátala k oknu, odtáhla kožešiny a vyhlédla ven. Pak tiše zaklela. Oknem nebude moci uniknout. Bylo ve výšce dobrých dvou pater a kamenná zeď byla příliš hladká, než aby se na ní mohla při sestupu dolů zachytit rukama.

Pokoj byl vlhký a studený. Pocítila náhle slabost a musela se posadit. Rozepjala si pás a zabalila se do plédu. Pak přistoupila ke své posteli.

Všimla si, že přes pokrývky je rozprostřeno roucho. Ihned ho poznala. Její slabost zmizela a zachvátil ji vztek, jaký nikdy předtím nepocítila. Plně ji ovládl a jediné, co se jí chtělo udělat, bylo křičet tak hlasitě, jak křičí voják, když vyjíždí do útoku.

Bylo to její svatební roucho. Všimla si, že jsou zde i střevíce, které tehdy měla, a stuhy, ach Bože, stuhy, které si vplétala do vlasů, ležely vedle šatů.

„Zešílel,“ zašeptala.

A rozhodl se, uvědomila si. Řekl jí, že má pro ni na ráno přichystáno překvapení. Teď teprve plně pochopila, co tím myslel. Ten blázen skutečně věřil, že se s ní znovu ožení.

Johanna byla doslova bez sebe zlostí, když sáhla na svatební roucho. Mrštila jím do kouta. Stuhy a střevíce letěly za ním. Její vztek jí sebral zbytek síly. Natáhla se na postel, přetáhla si přes hlavu pléd, vytáhla z pochvy dýku, kterou měla přivázánu u boku, a oběma rukama sevřela zbraň.

O chvíli později usnula.

Probudil ji skřípající zvuk, který vydávala truhla, když se posouvala po kamenné podlaze. Po stranách kožešin proudily oknem do pokoje sluneční paprsky. Johanna někdy v noci upustila

dýku. Nalezla ji v záhybech plédu, a když se posadila, byla připravena mrštit jí po vetřelci.

„Smím vstoupit, paní?“

Šeptaná prosba pocházela od starší ženy. Držela v rukou podnos, ale váhala u dveří, dokud nedostane svolení.

„Smíš,“ zvolala Johanna.

Žena rychle vešla dovnitř. Patou za sebou přirazila dveře.

„Baron Raulf mi přikázal, aby vám byla k službám,“ řekla, když přistoupila blíž.

„Ty patříš ke Gillevreyům,“ usoudila Johanna, když spatřila její barevný pléd.

„Patřím,“ odvětila žena. „A vy jste manželka zemana MacBaina, že?“

„Ano,“ odpověděla Johanna. Její hlas byl ostrý, protože teď chtěla rychle získat nějaké informace, které jí snad bude moci služebná Gillevreyů poskytnout.

„Stojí za dveřmi stráže?“

„Jen jeden,“ odpověděla služebná.

„Kolik jich je dole v síni?“

„Příliš mnoho, než aby je bylo možné spočítat,“ odpověděla žena. Položila na postel tác s jídlem. „Náš zeman je zamčen ve sklepě, paní. Chovají se k němu jako ke sprostému zloději. Posílá

vám důležitou zprávu. Směla jsem mu zanést dnes časně ráno jídlo a on mi zašeptal pár slov a chtěl, abych vám je opakovala.“

„Jaká je to zpráva?“

„MacBain odplatí tu ukrutnost.“

Johanna se usmála. Zdálo se, že služebná vyčkává. „Vyžaduje tvůj zeman odpověď?“

„Ano.“

„Tak mu řekni, že si může být jist, že MacBain tuto ukrutnost pomstí.“

Žena rychle přikývla. „A tak se i stane,“ zašeptala.

Znělo to, jako kdyby se modlila. „Jak se jmenuješ?“ ptala se Johanna.

„Lucy,“ odpověděla žena.

Johanna vyskočila z postele. Jednou rukou se zavinovala do plédu, druhou podávala ženě.

„Jsi dobrá a statečná žena, Lucy,“ zašeptala. „A teď bych tě ráda o něco požádala.“

„Udělám všechno, co budu moci, abych vám pomohla, paní. Jsem sice stará a slabá, ale budu se horlivě snažit, abych vám posloužila.“

„Musím najít způsob, jak zůstat v tomto pokoji co nejdéle. Umíš dobře lhát?“

„Když je to zapotřebí,“ odpověděla Lucy.

„Pak tedy vyřiď baronovi, že dosud tvrdě spím. Řekni mu, že jsi mi přinesla podnos s jídlem, ale nechtěla jsi mě rušit.“

„Řeknu,“ slibovala Lucy. „Nezdá se však, že by vás baron chtěl přivést rychle dolů. Netrpělivě přechází sem a tam, ale to proto, že zatím nepřijel člověk, pro kterého poslal.“

„Jaký člověk?“

„Neslyšela jsem jeho jméno,“ řekla Lucy. „Ale vím, kdo to je. Je to biskup a sídlí někde poblíž Nížiny.“

„Biskup Hallwick?“

„Paní, prosím, mluvte tišeji. Uslyší vás stráž. Neznám biskupovo jméno.“

Johanně začalo prudce bít srdce. „Ovšemže je to Hallwick,“ mumlala si.

„Pomůže vám ten biskup, paní?“

„Ne,“ odpověděla Johanna. „Je to zlý člověk, Lucy. Pomohl by třeba Luciferovi, kdyby mu za to slíbil zlato. Řekni mi prosím, jak víš, že baron Raulf pro někoho poslal?“

„Nikdo si mne nevšímá, protože jsem jen stará žena. Mohu se chovat pošetile, když mě to napadne. Stála jsem blízko rohu sálu, když dovnitř vtrhli vojáci, aby zabrali sídlo našeho zemana. Baron okamžitě dával své rozkazy. Vyslal šest mužů do Nížiny. Mají s sebou zpět přivézt biskupa.“

Johanna si začala třít paže, aby zahnala chlad, který do nich začal pronikat. Raulf byl ve svých plánech velmi systematický. Napadlo ji, jaká další překvapení jí ještě připraví.

„Raději bych se měla vrátit dolů, než si baron všimne, že jsem tu tak dlouho, a vy byste se měla vrátit zase do postele, aby stráž myslela, že spíte, až otevřu dveře.“

Johanna poděkovala služebné a rychle spěchala do postele.

Zůstala tam dost dlouho, čekajíc na předvolání.

Raulf ji nechával o samotě. Ten požehnaný klid trval až do odpoledne. Johanna trávila převážnou část dne vyhlížením z okna. Kopce pod hradem se hemžily anglickými vojáky. Pomyslela si, že asi oblehli hrad ze všech stran.

Jak se k ní Gabriel dostane?

Napřímila se. Ten problém musí vyřešit on, ne ona, usoudila. Ale Bože, jak si přála, aby spěchal!

Lucy přišla do pokoje koncem odpoledne. Přinesla další podnos s jídlem.

„Přijíždějí a odjíždějí po celý den, paní. Teď muži přinášejí vědra horké vody a připravují dřevěnou káď. Baron jim poručil, aby vám připravili lázeň. Proč proboha myslí tak na vaše pohodlí právě teď, je mi záhadou.“

„Myslí si, že se za něho provdám,“ vysvětlovala Johanna.

„Biskup už přijel, nemám pravdu?“

„Ano, přijel,“ odpověděla Lucy. „A dole je ještě jeden baron. Zaslechla jsem jeho jméno. Říkali mu Williams. Je to pořádně ošklivý člověk se svými zkadeřenými světlehnědými vlasy a černýma očima. Hádá se s baronem Raulfem už celé odpoledne. Je to ohromně vášnivý spor. Nebylo by požehnáním, kdyby jeden druhého zabil a ušetřil tu starost vašemu manželovi?“

Johanna se usmála. „Bylo by to požehnání. Lucy, zůstaň prosím a opři se o dveře, až se budu koupat.“

„Takže vy chcete toho odporného muže poslechnout?“

„Chci vypadat tak pěkně, jak to jen bude možné, až přijede můj manžel,“ vysvětlovala Johanna. „Může tady být každým okamžikem.“

„Obléknete si to anglické roucho?“ tázala se Lucy. Ukázala do kouta, kam Johanna pohodila svůj svatební šat. „Obléknu si svůj pléd.“

Lucy přikývla. „Přinesu vám čisté spodní prádlo, až půjdu pro mýdlo a osušku,“ řekla.

Johanna trvala na svém odhodlání obléci si pléd. Raulf bude sice zuřit, ale byla si jista, že se neopováží udeřit ji před svědky.

Bude muset zajistit, aby se s ním neocitla o samotě. Ještě nevěděla, jak dosáhne takového zázraku a, k čertu, kde vězí Gabriel?

Úplně zavrhla možnost, že by její muž nebyl schopen dostat se

k ní včas, a kdykoli se jí do mysli vplížila temná myšlenka, násilím ji vypudila.

Koupala se dlouho. Umyla si i vlasy. Pak se posadila na okraj postele, aby si je vysušila plátnem, které jí Lucy přinesla. Služebná trvala na tom, že jí vlasy učeše, a když skončila, a kadeře vlasů jí splynuly k ramenům, Lucy prohlásila, že je krásná jako princezna. Výzva, aby se dostavila do sálu, přišla o hodinu později. Lucy svírala ruce, když opakovala ten rozkaz. Johanna byla naprosto klidná. Věděla, že střetnutí nelze déle odkládat.

Znovu požádala modlitbou Pána, aby pomohl Gabrielovi dostat se k ní včas, zastrčila do svého pásu dýku, ukryla ji do záhybů plédu a sestoupila dolů.

Nechali ji čekat téměř deset minut u vchodu, než ji vyzvali, aby vstoupila do síně. U kulatého stolu na protější straně síně stál Raulf s Williamsem a přeli se o nějaký list, kterým Williams mával.

Oba baroni byli protiklady co do zevnějšku, ale jejich chování bylo stejné. Štěkali na sebe jako vzteklí psi, jeden s rozcuchanou kšticí bílých vlasů, druhý s hnědými kadeřemi a černou duší. Oba jí byli odporní.

V sále byl i biskup Hallwick. Seděl uprostřed místnosti na židli

s vysokým opěradlem. Držel v ruce svitek a vypadalo to, že ho čte znovu a znovu. Každou chvíli zavrtěl hlavou jakoby v údivu.

Biskup za těch pár let povážlivě zestárl. Zároveň vypadal nezdravě, protože jeho kůže měla nažloutlý nádech. Lucifer už se jistě těší, pomyslela si Johanna. Hallwick byl starý a opotřebovaný, nebude trvat dlouho a sám vládce pekel ho uvítá ve svém sídle.

Johanna zpozorovala nahoře pohyb. Pohlédla tam a spatřila Lucy kráčející po balkónu. Služebná se zastavovala u každé komnaty a otevírala její dveře. Johanna předpokládala, že má za úkol vyvětrat pokoje.

„Ale já budu trvat na tom, že tento sňatek je pouze formální, obnovení našeho slibu, přeješ-li si,“ prohlásil Raulf hlasitým rozzlobeným tónem, aby ho Johanna slyšela.

William přikývl. „Ano,“ souhlasil. „Obnovení slibu. Až papež

a náš král urovnají své rozpory, zašleme toto vysvětlení do Říma. I když pochybuji, že se Innocent bude vměšovat do této záležitosti.“

Raulf se pak otočil a spatřil Johannu stát u vchodu. Při pohledu na její oděv se zachmuřil.

Williams jí přikázal, aby přistoupila blíž. Neprošla však celým sálem, ale zastavila se pár kroků před biskupem Hallwickem. Pokynul jí. Nevšímala si toho. Jejího nezdvořilého chování si však všiml Williams.

„Zapomněla jsi, že v přítomnosti svatého muže je nutné pokleknout, lady Johanno?“

Jízlivý tón jeho hlasu ji naplnil odporem. „Nevidím v této síni svatého muže,“ odpověděla. „Vidím jen jeho žalostnou nápodobu oděnou v černé kněžské roucho.“

Oba baroni po jejích slovech strnuli. Williams se vzpamatoval první. Vykročil vpřed. „Jak se opovažuješ hovořit s biskupem Hallwickem tak neuctivě?“

Raulf přikývl. Výraz vzteku v jeho očích zmrazoval. „Až svatý biskup vyslechne tvou zpověď a uloží ti pokání, Johanno, budeš litovat svého nerozvážného výbuchu.“

Koutkem oka viděla, že biskup Hallwick souhlasně přikyvuje. Pořád ale odmítala pohlédnout přímo na starce a upírala zrak na Raulfa.

„Hallwick není svatý,“ prohlásila. „A už nikdy před ním nepokleknu a nebudu se mu zpovídat. Nemá nade mnou žádnou moc, Raulfe. Káže bludy proti ženám. Ve skutečnosti je to tyran a zločinec. Ne, už nikdy před ním nepokleknu.“

„Budeš krutě pykat za své hříchy, ženo.“

Biskupův skřípavý hlas byl plný zloby. Konečně k němu obrátila oči. „A vy budete pykat za ukrutné ponižování, které

uvalujete na všechny bohabojné ženy, které u vás hledají útěchu a jejichž jedinou chybou je to, že věří, že jste poslem božím.

Neuvědomují si jako já, jaký jste netvor. Ráda bych věděla, biskupe Hallwicku, nebojíte-li se uléhat k spánku. Myslím, že byste měl. Jste starý a nemocný. Blíží se den vaší smrti a pak, u všeho, co je opravdu svaté, budete se zodpovídat za svoje ukrutnosti.“

Biskup vyskočil. „Hovoříš jako kacířka,“ vykřikl.

„Mluvím pravdu,“ odpověděla mu.

„Dnes večer poznáš, že bude lépe, když si své názory ponecháš

sama pro sebe,“ prohlásil Raulf. Kývl na Williamse a postoupil o několik kroků směrem k ní.

Neustoupila. „Jsi šílený, Raulfe. Nic mě nepřiměje k tomu, abych se znovu za tebe provdala. Mám už manžela. Zdá se, že jsi docela snadno zapomněl na tu důležitou skutečnost.“

„Nemůže chtít zůstat u toho barbara,“ řekl Williams. „Pomátla se na rozumu, Raulfe. Proto skrze ni promlouvá ďábel.“ Raulf se zastavil: „Je tvá duše posedlá ďáblem?“

Biskup se okamžitě chytil této možnosti a vehementně přikyvoval. Obrátil se a kráčel k bočním dveřím, ve kterých teď stál Williams. „Bude muset být očištěna, než bude moci vyslovit nový manželský slib,“ prohlásil. „Přinesu svěcenou vodu a hůl, barone. Budeš z ní muset vyhnat ďábla. Já už nemám dost síly.“ Biskup ztrácel dech, když skončil svůj projev. Těžce dýchal během své cesty sálem. Johanna si nevšímala hrozeb, kterých se jí dostalo. Snažila se udržet co nejlhostejnější výraz.

Raulf ji upřeně pozoroval. „Nezdá se, že bys byla znepokojena tím, co tě čeká,“ poznamenal.

Obrátila se k němu. Vypadal rozzlobeně i zmateně zároveň. Rozesmála se. „To ty, Raulfe, jsi posedlý, když věříš, že bych ti mohla dát přednost před svým mužem.“

„Nemůžeš přece milovat toho barbara,“ vyhrkl Williams. Neustále se dívala na Raulfa, když mu odpovídala. „Já ho skutečně miluji,“ odpověděla hlasem plným přesvědčení.

„Čeká tě trest za takové zrádné a nevěrné poznámky vůči mně,“ vyhrožoval Raulf.

Nezapůsobilo to na ni, ani ji to nepostrašilo. Nachýlila hlavu, když posuzovala muže, který ji v minulosti tak ničil. Raulf jí nyní připadal ubohý a najednou ji naplnil takový odpor, že byla sotva schopna na něm spočinout pohledem.

Nemohl ji nikdy zničit. Nikdy.

„Opravdu věříš, že ty spolu s Williamsem a Hallwickem jste lepší než nějaký muž z Vysočiny? Nejste než blázni,“ dodala.

„Jsme nejbližšími důvěrníky krále Jana,“ chvástavě vykřikl Williams.

„Ach ano, král Jan,“ vysmívala se. „Vy tři se k sobě opravdu hodíte.“

Posměšný tón jejího hlasu zasadil ránu Raulfově pýše. Teď se zjevně třásl vzteky. „Co je to s tebou?“ tázal se drsným šepotem.

„Nikdy dříve jsi se mnou nehovořila s tak rouhavou neúctou. Cítíš se v bezpečí, protože jsi ve Skotsku? Mám pravdu, Johanno? Nebo věříš, že jsem tak bez sebe radostí, když tě mám opět u sebe, že přehlédnu urážky, kterými mne zahrnuješ? Ještě si vzpomeneš na bolest, kterou jsi vytrpěla, když jsem byl nucen ti vyměřit potřebný trest. Ano, moc dobře si na to vzpomeneš.“

Neustoupila před ním. Raulf byl jejím chováním zmaten. Nespatřil v jejích očích strach. Uviděl tam vzdor.

„Dnes večer ti ukážu, co se stane ženě, která zapomněla, kde je její místo,“ vyhrožoval.

Myslel si, že ji vyděsí, a věděl, že neuspěl, když prostě zavrtěla hlavou.

„Co se s tebou stalo?“ zeptal se znovu.

„Jsi příliš omezený, než abys vůbec pochopil, co se se mnou stalo,“ odpověděla mu.

„To mají na svědomí ti z Vysočiny!“ vykřikl Williams. Raulf přikývl. „Nemáme nic společného s tou skotskou sběří,“ mručel. Přikývla. Její rychlý souhlas přiměl Raulfa, aby se odmlčel.

Pak mu objasnila, co tím míní. „Teď jsi poprvé vyslovil pravdu,“ řekla. „Ty a můj Gabriel nemáte opravdu nic společného a díky Bohu za to. V minulosti jsi mi tisíckrát přísahal lásku a používal jsi pěsti k tomu, abys dokázal, jak velice mě miluješ. Gabriel mi nikdy neřekl, že mě má rád, ale vím, že mě miluje. Nikdy by nezvedl ruku ani na mne, ani na jinou ženu. Je ušlechtilý a statečný a má srdce i duši čistou jako archanděl. Ach ne, vy dva se sobě v ničem nepodobáte.“

„Jak se odvažuješ tak se rouhat!“ Raulfovi při jeho křiku vystupovaly na krku žíly.

Věděla, že vydráždila jeho zuřivost, ale nebyla schopna zastavit proud svých slov. Tolik ji uráželo, že se opovažoval

povyšovat se nad obyvatele Vysočiny. Jeho mínění o sobě samém bylo zvrácené a byla rozhodnuta dát mu to plně najevo.

„Ukaž mi, s kým se přátelíš, a já ti řeknu, kdo jsi. To vzácné ponaučení mi dávala moje matka, ale pochybuji, že někdo z vás by byl schopen pochopit, co znamená. Já mám kolem sebe nejlepší

přátele. Můj klan je má rodina a každý z nich by zemřel za bezpečnost svých druhů. Všichni jsou to hrdí a ušlechtilí muži a ženy.“

Kroutila hlavou při pohledu na oba barony. V jejím hlase se ozýval odpor, když pokračovala. „Ne, tomu nemůžete rozumět. Jak byste mohli? Vy přece nevíte, co je čest. Podívejte se na své druhy. Nemůžete se obrátit jeden k druhému zády ze strachu, abyste nedostali nůž mezi lopatky. Zabili byste svého vlastního otce, kdyby to znamenalo, že získáte větší moc. Ty, Raulfe, jsi porušil všechna přikázání, a stejně tak i tvůj král. Ty i Williams jste se spikli se svým králem, abyste mohli páchat jeden ohavný zločin za druhým. Jednoho dne zaplatíte za své hříchy a velmi brzy také zaplatíte za to, že jste mě přinutili opustit můj domov. Jste bláhoví, když si myslíte, že s takovou ukrutností uniknete. Má-li můj manžel vůbec nějakou chybu, pak je to ta, že se nikdy nevzdá toho, co mu patří. Ach, Gabriel si pro mne přijde. Opovážil ses unést mu ženu, kterou miluje.

Nebude mít nad tebou slitování; a až zemřeš, pochybuji, že najdeš nějaké u Boha. Jsi ďábel, Raulfe, a Gabriel je můj anděl strážný. Zničí tě.“

Raulf přestal ovládat svou zuřivost. Jeho řev naplňoval celou síň. Johanna se připravila na jeho útok a sáhla pro dýku.

Raulf se rozběhl k ní. Byl od ní jen několik kroků, když zvedl pěst v přípravě na první ránu, kterou jí chtěl uštědřit.

Jeho kroky zastavil šíp. Prošel jeho sevřenou pěstí skrz naskrz. Raulfův vzteklý řev se změnil ve výkřik bolesti. Zavrávoral, couvl a pohlédl nahoru, aby zjistil, kdo ho napadl.

Byli všude.

Balkón byl plný bojovníků oděných v plédy MacBainů. Obklopili velkou síň ze všech stran. Všichni, až na jednoho, měli ve svých tětivách nasazeny šípy. Mířili na barona Raulfa.

V Raulfových očích se na okamžik objevil výraz úžasu a chvíli předtím, než zemřel, všiml si také obrovitého bojovníka tyčícího se přímo nad Johannou. Gabrielův pohled byl upřen na barona.

Pomalu sáhl za sebe a vytáhl ze svého toulce další šíp.

Strach ze smrti vtiskl do Raulfovy tváře výraz zděšení. Další

šíp ukončil jeho život. Pronikl mu čelem. A pak proťaly nehybný

vzduch další a další šípy, aby se zanořily do svého cíle. Jejich síla vrhla Raulfovo tělo na okamžik vpřed a vzad; a když se konečně zhroutil k zemi, čnělo z jeho mrtvoly přes padesát šípů.

Jeho duši si vzal ďábel.

Johanna se obrátila a zvedla zrak. Nahoře nad ní stál Gabriel. Po jeho boku Nicholas. Oba vojevůdci podali své luky a toulce vojákům stojícím za nimi, pak se obrátili ke schodům a kráčeli

dolů. Všichni další muži z klanu napínali už další šípy. Jejich cílem byl baron Williams, který se krčil v rohu sálu.

Nečekala, až k ní Gabriel dojde. Když ho spatřila u vchodu sálu, pustila dýku a rozběhla se k němu.

Nedovolil jí, aby ho objala. Ani se na ni nepodíval. Jeho oči mířily na barona Williamse. „Ještě není konec,“ pronesl ostrým hlasem. Jemně ji odsunul za sebe. „Projevíš mi svou přízeň později, ženo.“

Její další poznámka jistě zachránila Williamsovi život. Gabriel kráčel dál, ale zastavil se, když zaslechl její šepot. „A ty mi snad vysvětlíš, proč ses tak opozdil, pane.“

Jeho zachmuření roztálo v širokém úsměvu. Pokračoval v chůzi přes sál; uchopil Williamse za ramena, přinutil ho vstát; a pak jeho pěst zasáhla Williamsovu tvář.

„Zůstaneš naživu z jediného důvodu,“ oznámil mu Gabriel.

„Abys předal zprávu svému králi a ušetřil mi cestu. Byl jsem dost dlouho odloučen od své choti a nemám žaludek na pomyšlení, že bych ještě musel pohlédnout na krále Jana.“

Ze zlomeného nosu barona Williamse začala kapat krev. „Ano, ano,“ vyrážel ze sebe. „Předám všechny zprávy, které si budeš přát.“

Gabriel odtáhl barona ke stolu a vstrčil ho do židle.

Hlas jejího muže byl příliš tichý, takže Johanna neslyšela, co baronu Williamsovi říká. Pokusila se vydat se za ním, ale najednou zjistila, že je obklopena vojáky, kteří jí brání v cestě.

Nicholas chtěl také zjistit, o čem Gabriel mluví. Ani jemu nedovolili vojáci přistoupit blíž. Obrátil se ke své sestře, povšimnuv si, že se dívá na Raulfa, a okamžitě se postavil před ni.

„Nedívej se na něho,“ přikazoval Nicholas. „Už ti nikdy neublíží. Je mrtev.“

Připadalo jí to zvláštní, že to připomíná, vždyť přece jeho tělo proklály desítky šípů od hlavy k patě. Chtěla připomenout tu skutečnost svému bratrovi, ale on znovu promluvil. Jeho hlas zněl chlubivě, ne provinile.

„Zabil jsem ho.“

Dopředu postoupil Keith. „Ne, Nicholasi. Já jsem ho zabil,“ prohlásil téměř křikem.

Pak se mezi ně protlačil Calum. „Nicholasi, ještě jsi ani nenapjal svůj šíp, když jsem ho proklál.“

Najednou se každý voják v sále začal chvástat, že to byl právě on, kdo připravil barona Raulfa o život. Johanna nechápala, co se děje, ani proč se zdá každému muži tak důležité tvrdit, že má na svědomí baronovu smrt.

Pak se Nicholas usmál. Všiml si jejího zmatku a váhavě vysvětloval. „Tvůj manžel mě chrání před mým vlastním králem, Johanno. Gabriel by to nikdy nepřiznal, samozřejmě, ale zatraceně dobře se postaral, aby mě nikdo nemohl obvinit ze zabití barona. Všichni jeho muži se budou vychloubat, že ho zabili oni.

Nicméně,“ dodal, když Keith přisvědčil, „skutečností je, že jsem ho opravdu zabil já.“

„Ne, hochu, já jsem ho zabil,“ křičel z balkónu zeman MacKay.

A pak to celé začalo znovu. Sál se otřásal výkřiky, když Gabriel skončil s baronem Williamsem. Postavil ho na nohy, prohlédl si ho a s uspokojením přikývl. Počkal, dokud křik

neutichl, a pak řekl Williamsovi: „Řekneš svému králi, že alespoň šedesát mužů má na svědomí smrt jeho oblíbeného barona.“

„Ano,“ odpověděl Williams. „Povím mu to.“

„A poté co mu předáš moje další důležité zprávy, navrhuji ti, abys udělal pro mé potěšení ještě jednu věc.“

„Cokoliv,“ sliboval Williams. „Udělám cokoliv.“ Gabriel se na muže před sebou dlouho díval, než mu dal poslední doporučení.

„Dobře se ukryj.“

Nemusel říkat víc. Williams plně pochopil. Přikývl a chvátal ven ze síně.

Gabriel ho sledoval při odchodu a pak se obrátil. Přikázal

dvěma vojákům, aby odnesli ze síně mrtvé baronovo tělo. Lindsay a Michael přispěchali, aby se ujali té maličkosti.

Nicholas a Johanna stáli uprostřed síně spolu s Keithem a Calumem.

„Je konec, sestřičko,“ zašeptal Nicholas. Položil Johanně ruku kolem ramen a přitáhl ji k sobě. „Už ti nemůže nikdy ublížit.“

„Ano,“ odpověděla. „Je konec a teď se zbavíš svých výčitek. Nikdy jsi nebyl zodpovědný za to, co se mi kdysi stalo. Jsem sama zodpovědná za svůj osud i v dobách nejtěžších.“

Její bratr zavrtěl hlavou. „Měl jsem to vědět,“ řekl. „Měl jsem tě ochránit.“

Zaklonila hlavu, aby mohla na něho pohlédnout. „A proto ses oženil s Clare, že? Abys ji chránil.“

„Někdo to musel udělat.“

Johanna se usmála. Usoudila, že důvody sňatku jejího bratra s Clare nejsou důležité. Na čem teď záleží, je jejich společná budoucnost. Johanna věřila, že Clare se nakonec do Nicholase zamiluje. Byl to dobrý a laskavý muž. Clare si brzy uvědomí svůj šťastný osud. A brzy zakoření i Nicholasova láska k ní. Clare byla líbezná žena. Je to tak, ujišťovala se Johanna. Bude to dobré manželství.

Gabriel hleděl na ni. Vedle něho stál zeman MacKay a rozčileně mával rukama při rozhovoru s Johanniným manželem. Gabriel přitom neustále kroutil hlavou.

„Ráda bych věděla, co zemana MacKaye tak rozzlobilo,“ podotkla Johanna.

„Možná chce vyplenit hrad, než vypustí zemana Gillevreye ze sklepení,“ odpověděl Nicholas.

Johanna nemohla z manžela spustit oči. Zdálo se, že potrvá věčnost, než se k ní dostane. Cožpak si neuvědomuje, jak moc potřebuje jeho náruč?

„Proč si mě Gabriel nevšímá?“ ptala se svého bratra.

„Nedovedu číst jeho myšlenky,“ odpověděl Nicholas. „Myslel bych, že se snaží napřed se uklidnit, než promluví s tebou.

Připravila jsi mu pořádné leknutí. Měla by sis raději přichystat dobrou omluvu. Já bych nasadil zkroušený výraz,“ poradil jí.

„Nechápu, proč bych se měla omlouvat.“

Keith postoupil vpřed, aby odpověděl. „Nezůstala jste tam, kde vás zanechal, paní.“

Nicholas se snažil, aby se nerozesmál. Podle sestřina výrazu usoudil, že neslyší ráda takové vysvětlení. Kdyby pohledy mohly zabíjet, Keith už by se svíjel na zemi v ukrutných bolestech.

Johanna se od bratra odvrátila. „Udělala jsem, co bylo třeba,“ řekla Keithovi.

„Co sis myslela, že je zapotřebí,“ opravil ji Nicholas.

Přes sál přikyvoval Gabriel. Johanna poznala, že naslouchal jejich rozmluvě.

Mnohem hlasitěji pak řekla. „Chránila jsem svůj klan, proto jsem odjela.“

„Každý z nás by chtěl zemřít, aby chránil ostatní.“

Calum se vmísil do hovoru. Usmíval se na Johannu, když jí vracel zpět její vlastní slova. Určitě se skrýval za některými z otevřených dveří na balkóně během jejího střetu s Raulfem.

„Co všechno jsi slyšel?“ ptala se ho.

„Všechno,“ odpověděl Calum.

Keith přikývl. „Máme dobré druhy,“ řekl. „Všichni jsme se naučili vašim ponaučením, paní.“

Johanna se začínala červenat. Nicholas si pomyslel, že příčinou jejích rozpaků jsou snad projevy obdivu vojáků. Keith i Calum vyhlíželi, jako kdyby chtěli před ní každým okamžikem pokleknout, aby jí vzdali hold.

„Velmi jste nás pochválila, paní,“ zašeptal Keith hlasem chvějícím se dojetím.

Tváře jí začaly hořet. Pokud budou pokračovat ve své chvále, věděla, že se rozpláče, a to by je určitě uvedlo do rozpaků. To nemohla připustit. Rychle změnila téma. Pohlédla na balkón a pak se obrátila ke Keithovi. „Z oken na zem vede strmá hladká zeď,“ začala. „Jak jste se proboha dostali dovnitř?“

Keith se rozesmál. „Nemohu uvěřit, že právě vy se ptáte na něco takového,“ řekl.

„Proč bych se neměla ptát,“ namítala, nechápajíc, co se mu zdá na její otázce tak zábavného. „Prosím vysvětli mi to. Jak jste se dostali dovnitř?“

„Lady Johanno, vždycky je několik cest vedoucích do domu.“

Vypukla v smích. Zazněla z něho taková radost, že se celé Gabrielovo tělo zachvělo. Hrdlo se mu sevřelo, srdce mu začalo prudce bušit a zjistil, že je zatraceně těžké se nadechnout. Věděl, že když ji dost brzy nesevře v náruči, určitě přijde o rozum. Chtěl soukromí, protože věděl, že jakmile se jí jednou dotkne, už ho nic nezastaví.

Můj Bože, jak ji miluje.

Vydal se k ní a pak se násilím zastavil. Bože, měla by si napřed uvědomit, jaké peklo mu způsobila. Nu, připravila ho o dobrých dvacet let života. Když ho dostihli jeho muži a řekli mu, že je v rukách barona Raulfa, naplnilo jeho nitro, srdce i duši takové zděšení, jaké nikdy předtím Gabriel nepoznal. Myslel si, že to bude jeho smrt snad tisíckrát, než dojel k tvrzi Gillevreyů. Další podobná hrůza by ho přivedla do hrobu. Teprve až mu slíbí, že mu nikdy nepřichystá takové chvíle, nechá ji, aby se k němu měla.

Gabriel požádal zemana MacKaye, aby sešel do sklepa a vysvobodil z něj zemana Gillevreye, a pak se obrátil k Johanně.

„MacBain prosí o tvoji pozornost, Johanno,“ zašeptal Nicholas. Pohlédla na manžela. Kývl na ni a pak jí gestem ruky nařídil, aby přistoupila k němu.

Výraz jeho tváře svědčil o tom, že budou létat hromy. Nechtěla ztrácet čas nasloucháním jeho řečnění a křiku ohledně nebezpečí, kterému se vystavovala. Už to skončilo a byla v bezpečí. To bylo všechno, na čem záleželo. Kromě toho, chtěla, aby ji utěšil, a už čekala dost dlouho. Došla jí trpělivost v zoufalé touze po jeho dotyku.

Jediná možnost, jak ji mohla uskutečnit, bylo chytit manžela nepřipraveného a přimět ho, aby zapomněl na svoji zuřivost. Postoupila o krok ke Gabrielovi a zůstala stát. Zamračila se a zkřížila ruce na prsou.

Věřila, že vypadá rozzlobeně.

Gabriel užasl nad jejím chováním. „Johanno?“

Nejistota v jeho hlase ji přiměla k tomu, že se jí chtělo smát. Neodvážila se ovšem, protože chtěla utišit jeho rozčilení, ne ho provokovat.

„Ano, Gabrieli?“

„Pojď sem.“

„Ještě okamžik, pane,“ odpověděla hlasem chladným jako svěží letní větřík. „Napřed bych ti položila jednu otázku.“

„Jakou?“

„Znamená pro tebe něco výraz ‚v poslední chvíli‘?“ Chtěl se usmát, ale místo toho se zamračil. Věděl, o co se

Johanna pokouší. Pokoušela se v něm vzbudit pocit viny, protože se k ní nedostal dříve.

Neměl v úmyslu nechat ji, aby mu tak oplácela. Jestli byla na někom řada, aby se omluvil, Bože, pak to byla jeho tvrdohlavá, neposlušná manželka.

Zavrtěl hlavou, postoupil o krok vpřed a pak oznámil: „Měla bys jednou za čas zklidnit svůj temperament.“

Nechtěla svému manželovi odporovat, ale byla si jista, že to potrvá jen minutu nebo dvě. Vykročila vpřed a stanula přímo před ním.

Tleskla rukama a usmála se. Vzhlížela na něho svýma

krásnýma okouzlujícíma modrýma očima a Gabriel věděl, že dnes večer se nebude mluvit o žádném bezpečí.

„Bude ti trvat celý život najít si čas, abys své ženě řekl, že ji miluješ?“

Vztáhla ruku a jemně ho pohladila po tváři. Její hlas byl plný něhy, když pravila: „Miluji tě, Gabrieli MacBaine.“

Jeho hlas se chvěl, když odpovídal svým vlastním vyznáním.

„Ne tolik, jak tě miluji já, Johanno MacBainová.“

A pak se ocitla v jeho náruči a on jí líbal a tiskl k sobě a říkal jí trhaným šepotem, jak moc ji miluje a jak věděl, že jí není hoden, ale to nevadí, protože by jí nikdy nedovolil odejít, a jak se stala smyslem jeho života.

Těkal od jednoho k druhému, ale nevšímal si toho. Něco z toho, co říkal, dávalo smysl, většina však ne. Nevadilo jí to. Plakala a zároveň blábolila všechna ta slova lásky, která v sobě chránila.

Jejich polibky začaly být vášnivé, a když se konečně odtrhli, celá se třásla. Pustil ji, ale jenom na okamžik, pak ji pevně stiskl ruku a vyvedl ji ven ze sálu. Červenala se a klopila hlavu, když míjeli bratra a procházeli kolem vojáků. Gabriel zpomalil krok, když ji vedl nahoru po schodech, aby mu Johanna stačila, pak

prorážel cestu zástupem mužů stojících na balkónu, dokud nedošel k první komnatě. Vtlačil svou ženu dovnitř, zavřel dveře, a pak k ní znovu vztáhl ruce.

Oblečení jim překáželo. Gabriel nechtěl přestat s polibky na tak dlouhou dobu, než se svlékne, a tak se pokoušel dělat obojí zároveň.

Dostali se do postele, ačkoliv jen stěží, a tam se milovali s takovou prudkostí, že se až třásli. Byl jemný; ona byla žádoucí a oba dosáhli naprostého uspokojení.

Zůstal uvnitř ní ještě dlouho. Přikryl ji od hlavy k patě a vzepřel se na loktech, aby ji netížil. Políbil ji na obočí, na kořen nosu a nakonec na bradu.

Zhluboka s potěšením zívla. Gabriel se převalil na bok. Přikryl ji svým plédem a přitáhl do náruče.

„Měla bys teď spát,“ zašeptal.

„Nejsem slabá, Gabrieli.“

Usmál se ve tmě. „Ne, nejsi slabá,“ souhlasil. „Jsi silná a odvážná a ušlechtilá.“ Naklonil se k ní a políbil ji na čelo, než

dodal: „Ale jsi těhotná, má lásko. Musíš odpočívat pro blaho dítěte. Alex a já bychom byli bez tebe ztraceni. Jsi smyslem našeho života. Tu skutečnost vím už dlouho. Myslím, že proto projevuji tak přílišnou starost. Chtěl jsem tě držet pod zámkem, aby se ti nic nestalo.“

V jejím hlase se ozýval zadržovaný smích, když mu odpovídala. „Necháš mne vyšívat.“

„Řekni mi ještě jednou, že mne miluješ. Rád slyším tvé vyznání.“

Přitulila se k svému muži. „Miluji tě,“ šeptala. „Skoro od

samého začátku. Mé srdce vůči tobě roztálo už toho dne, kdy jsme se poprvé setkali.“

„Ne, to ne,“ namítal. „Tehdy ses mne bála.“

„Dokud jsi mi nedal svůj slib,“ opravila ho.

„Jaký slib jsem ti dal?“

„Že mě neukousneš.“

„Ale pořád jsi byla vyplašená.“

„Snad, ale jen trochu,“ souhlasila. „Ale pak mi Bůh dal

znamení a já jsem věděla, že všechno bude v nejlepším pořádku.“

Byl zmaten. „Jaké to bylo znamení?“ chtěl vědět.

„Budeš se mi smát.“

„Nebudu.“

„Bylo to tvé jméno,“ zašeptala. „Neslyšela jsem je až do svatebního obřadu. Nicholas ti říkal MacBaine, a stejně tak i tví muži. Ale musel jsi říci celé jméno knězi a tehdy jsem poznala, že u tebe budu v bezpečí.“

Zapomněl na svůj slib a rozesmál se. Nevadilo jí to. Počkala,

až skončil, a pak řekla: „Dostal jsi jméno po nejvyšším z andělů,“ vysvětlovala. „Matka mě učila modlit se k archandělu Gabrielovi,“ dodala. „A víš proč?“

„Ne, lásko, nevím proč.“

„Protože on je patronem nevinných, mstitelem ďábla. Dohlíží na ženy a děti a je naším zvláštním ochráncem.“

„Jestli je to pravda, a ne výplod fantazie, pak se mu moc nedaří hlídat tě,“ řekl Gabriel. Myslel na ty roky, kdy snášela utrpení pod Raulfovou nadvládou, a ihned se v něm začínala vzmáhat zlost.

„Ach, ale můj archanděl mě přece ochránil,“ řekla.

„Jak?“ naléhal Gabriel.

„Dal mi tebe.“

Naklonil se a políbil ji na bradu. „Nezáleží na tom, jestli chápeš, nebo si myslíš, že jsem se zbláznila, Gabrieli. Jenom mě miluj.“

„Budu, děvče. Budu. Máš vůbec ponětí, jak jsem byl pyšný, když jsem slyšel, jakou chválou jsi mne zahrnula dnes večer?“

„Myslíš tehdy, když jsi byl na balkóně?“

„Ano.“

„Raulf se potřeboval dovědět pravdu,“ řekla. „Vůbec netuší, co je to opravdová láska,“ dodala. Zvedla hlavu a usmála se na manžela. „Já vím, kdy sis uvědomil, že mě miluješ,“ chlubila se.

„Bylo to tehdy, když jsi mě našel na stromě a dole jsi spatřil ty vlky.“

Zavrtěl hlavou. „Ne,“ řekl. „Bylo to dost dlouho před tou strašlivou historií.“

Nutila ho, aby jí to vysvětlil. „Bylo to, když jsi tak samozřejmě přijala Alexe. Když se tázal, jestli jsem ti dal svatební dar, vzpomínáš si, co jsi řekla? Já si pamatuji každé tvé slovo,“ dodal,

ještě než mohla přikývnout. „Řekla jsi: ‚Dal mi syna.‘A tehdy mé srdce roztálo. Jenom mi trochu déle trvalo, než jsem si to uvědomil.“

Zmínka o jejich synovi jí zachmuřila čelo. „Alex je jistě vyděšený. Chci domů… s tebou. Nechci, abys jezdil do Anglie.“

„Ani nebudu muset,“ řekl. „Moji zprávu předá králi Janovi Williams.“

„Co mu řekne?“

„Aby nás nechal být.“

„Řekl jsi Williamsovi o svitku, který jsem ukryla do kaple?“

„Ne.“

Jeho záporná odpověď ji překvapila. „Ale myslela jsem…“

„Raulf nežije,“ vysvětloval Gabriel. „Král už nemá žádný důvod nás obtěžovat. Kdyby se snad přece rozhodl vyslat sem z jakýchkoliv důvodů vojsko, pak se o tom usvědčujícím důkazu zmíníme.“

Johanna dlouho přemýšlela o manželově vysvětlení, než konečně dospěla k názoru, že má pravdu. Král nemusí vědět, že uschovala ten dopis. „Chceš, aby si myslel, že je to pryč.“

„Ano.“

„Doví se někdy někdo pravdu o Artušovi?“

„Většina baronů už teď věří, že za tou vraždou stojí král,“ řekl Gabriel. „Podezírá ho už i Nicholas. To je další důvod, proč se obrátil proti svému vladaři.“

„A jaký je ten druhý důvod?“

„Jan nedodržel slovo. Slíbil Nicholasovi, že vyšle jen posla s doprovodem, a ujistil ho, že baron Raulf zůstane v Londýně.“

„Lhal mu tedy.“

„Ano.“

„Co teď Nicholas udělá?“

„Připojí se k baronu Goodemu a k ostatním.“

„Vzpoura?“

Uslyšel v jejím hlase obavu. „Ne,“ odpověděl. „Ale král bez věrných vazalů a armády má jen malou moc. Nicholas mi řekl, že baroni mají v úmyslu přinutit Jana k některým ústupkům. Víš, proč mi tě Nicholas dal?“

Usmála se volbě jeho slov. „Nedal mě,“ zašeptala. „Jenom

dohodil.“

„Byl do tebe zamilován.“

Nechápala, o čem mluví. „Je můj bratr. Samozřejmě, že mě miluje.“

„Byl v rodině, když ses narodila a vyrůstala, ale řekl mi, že ho král povolal do boje, když ti bylo devět nebo deset let. Vrátil se o několik let později.“

„Ano,“ řekla. „Přijel domů jen pár měsíců před mým sňatkem s Raulfem.“

„Stala se z tebe velmi krásná žena,“ řekl Gabriel. „A Nicholas se najednou začal na tebe dívat jinak než bratr.“

Zvedla se na posteli. „To bylo příčinou vašeho sporu v den naší svatby? Rozzlobil ses a odvlekl jsi Nicholase někam ven,“ připomněla mu.

Přikývl. „Když jsem se dověděl jeho celé jméno, poznal jsem, že není s tebou spřízněn… pokrevně, a také jsem si všiml, že na bratra se nějak příliš o tebe stará.“

Zavrtěla hlavou. „To se mýlíš.“

„Málokdy tě přijel navštívit, když jsi byla Raulfovou

manželkou. Cítil strašnou vinu za tvé trápení, protože kdyby nebyl tak zaměřen na to, aby skryl své city, byl by si všiml, jak s tebou ten bastard zachází.“

Znovu zavrtěla hlavou. Nechtěl se s ní přít. Přitáhl ji na sebe a ovinul paže kolem ní. „Zdá se, že to soužení už překonal.“

„Nikdy se nesoužil,“ namítala. „Kromě toho, už je to ženatý muž.“

„Nicholas?“

Johanna se usmála. Gabriel vypadal překvapeně. „Ano, Nicholas,“ řekla. „Oženil se s Clare MacKayovou. Nesměj se, dokud ti to nevysvětlím,“ dodala. „Budou spolu šťastni, jakmile si Clare zvykne na myšlenku, že si vzala Angličana.“

Pokojem se rozlehl Gabrielův smích. Jeho otřásající se hruď jí téměř shodila hlavu z manželova ramene.

„Udivilo mě, proč se tak najednou zeman MacKay k nám přidal v boji,“ řekl.

„On ti o tom neřekl?“

„Řekl jen, že brání vlastní zájmy. O svatbě se nezmínil. Asi

bych tomu ani nevěnoval pozornost, i kdyby se mi to snažil vysvětlit. Mým jediným zájmem bylo dostat se k tobě.“

„Trvalo ti to dlouho.“

„Vůbec mi to netrvalo dlouho,“ namítal. „Už jsem obrátil koně a byl jsem na zpáteční cestě, když mě dostihli moji muži se zprávou, že tě zajali“

„Už jsi jel zpátky? Takže jsi věděl o armádě?“

„Ano,“ řekl. „Pověděl mi to jeden z MacDonaldových vojáků.“

„Vůbec jsem tě neslyšela ani neviděla na balkóně, Gabrieli. Připlížil ses se svými muži jako zloděj,“ chválila ho Johanna.

„Jsme přece zloději,“ připomněl jí.

„Byli jste,“ opravila ho. „Ale už nebudete. Otec mých dětí nekrade. To, co potřebuje, získává obchodem.“

„Mám už všechno, co jsem chtěl,“ zašeptal. „Johanno… ty věci, které jsi o mně říkala… když to slyším… když vím, že věříš…“

„Ano?“

„Vůbec neumím vyjádřit slovy to, co cítím,“ mručel.

„Ale ano, umíš,“ šeptala. „Řekl jsi mi, že mě miluješ. Nepotřebuji už nic víc. Těší mě prostá skutečnost, že tě mám.“ Johanna zavřela oči a zhluboka si spokojeně povzdechla.

„Ale nikdy už mi nesmíš připravit takové zbytečné zděšení,“ řekl jí. „Dovedeš si vůbec představit, jaké trápení jsi mi způsobila?“

Gabriel usoudil, že ne. Počkal celou minutu, očekávaje odpověď na svou otázku, než si uvědomil, že usnula.

Vyšel z pokoje o pár minut později, aby vyjádřil poděkování zemanu Gillevreyovi za jeho pohostinnost. Zbytky anglické armády byly rozprášeny jako myši dole pod kopcem pod bedlivým dohledem Gabrielových spojenců ze severu. Bojovníků z Vysočiny bylo teď třikrát víc než nepřátel, a dali to znát. Baron Williams by byl blázen, kdyby jen uvažoval o útoku; a přestože si Gabriel byl jist, že poběží zpátky k Janovi, pořád váhal s odjezdem.

Zdvojnásobil počet stráží kolem opevnění tvrze a trval na tom, aby jeho spojenci zůstali tak dlouho, dokud bude v tvrzi Johanna.

Johanna spala celých dvanáct hodin. Probudila se plně

zotavena po tvrdé zkoušce a toužila jet domů. Ale právě když měli

v úmyslu vydat se na cestu, vzpomněla si, že se ještě vrátí do velkého sálu. Gabriel ji nechtěl pustit z dohledu. Následoval ji na cestě zpět a zůstal stát u vchodu na stráži.

Jeho manželka zadržela jednu se služebných a táhla ji s sebou před zemana.

„Nemohu odjet dříve, než vám řeknu, jak skvělá a odvážná

žena je Lucy,“ začala Johanna. „Nemáte věrnější služebnou, než je tato žena, zemane Gillevreyi,“ dodala.

Strávila dobrých pět minut vychvalováním služebné, a když skončila, zeman vstal a usmál se na Lucy. „Budeš bohatě odměněna,“ prohlásil.

Johanna byla spokojena, že splnila svou povinnost. Uklonila se zemanovi, ještě jednou Lucy poděkovala za pomoc a péči, a pak se obrátila k odchodu. Náhle strnula.

Její pozornost upoutal biskup Hallwick. Stál uprostřed dveří na druhé straně sálu. Upřeně se na ni díval. V jediném okamžiku si všimla jeho výrazu.

Byl plný odporu a opovržení.

Měl na sobě červené kardinálské roucho. Johannu napadlo, jestli snad sám sebe přes noc povýšil. Jeho vaky mu ležely u

nohou. Za ním stáli dva Gillevreyovi vojáci. Johanna usoudila, že mají za úkol dopravit biskupa domů.

Pohled na něho jí naháněl husí kůži. Opustila by síň, aniž by tomu hříšnému muži věnovala další pozornost; ale když se otočila, všimla si, že z jednoho jeho vaku vyčnívá dlouhá tenká hůl, a věděla, že nemůže odejít, aniž by se postarala ještě o jednu povinnost.

Pomalu kráčela k biskupovi. Oči měla upřené na předmět

svého hněvu. Než mohlo biskupa Halwicka napadnout zastavit ji, Johanna vytáhla nástroj trestu a ustoupila o krok zpátky, až se ocitla přímo před ním.

Hallwick o krok couvl. Pokusil se o útěk, ale Gillevreyovi vojáci mu zastoupili cestu.

Johanna pomalu zvedla hůl Hallwickovi před oči. Nenávist v jeho očích se začala měnit v strach.

Stála tak dlouho, aniž řekla jediné slovo. Dívala se na hůl před sebou. Hallwick hleděl na ni. Sál ztichl napjatým očekáváním.

Někteří si snad mysleli, že má v úmyslu biskupa uhodit, Gabriel to však věděl lépe. Vydal se za ní ke starci a stál teď sotva o krok nebo dva za ní.

Johanna najednou hůl spustila. Do levé ruky uchopila jeden její konec, druhý sevřela pravou rukou. A tak držela znovu zbraň přímo před biskupem. Její sevření bylo pevné, stejně jako její odhodlání.

Ruce ji bolely z úsilí, které vyvíjela ve snaze hůl zlomit.

Dřevo bylo příliš pevné, příliš čerstvé. Johanna se nechtěla

vzdát. Kdyby jí mělo trvat celý den, než by hůl zničila, vydržela by to. Ruce se jí třásly, sebrala každý kousek síly, který měla.

A najednou měla sílu za dvacet. Gabriel vztáhl ruce přes její ramena a položil je na její. Počkal na její svolení. Přikývla. Nástroj trestu se rozlomil napůl. V tichém sále se ozvala rána jako zadunění hromu. Gabriel ji pustil a ustoupil zpět. Johanna ještě okamžik držela zlomenou zbraň, pak oba kusy hodila biskupovi pod nohy. Otočila se, vzala svého muže za ruku a po jeho boku odcházela ze síně.

Už se neohlédla.

Večery bývaly Gabrielovou oblíbenou částí dne. Rád setrvával

u stolu, probíral denní události a plánoval se svými vojáky zítřejší úkoly. Nikdy však ve skutečnosti nenaslouchal návrhům nebo poznámkám mužů. Předstíral to, samozřejmě, ale po celou tu dobu především sledoval Johannu.

Nicholas a Clare před třemi měsíci odjeli do Anglie. Clare zpočátku nechtěla opustit Vysočinu a Nicholas musel vynaložit mnoho času a trpělivosti, než ji přiměl k odjezdu.

Jeden příbuzný odjel, ale druhý byl už na cestě. Johannina matka měla přijet za den nebo dva. Jakmile dorazila zpráva, že se

vydala na cestu, Gabriel poslal k hranicím ozbrojenou družinu, aby tam na ni počkala.

Za dva týdny bude muset odjet na svou první návštěvu jednání rady zemanů. Nebude však dlouho pryč, protože Johanna očekává narození jejich dítěte už přibližně za měsíc.

Auggie a Keith unesli koštéra z Kirclayova klanu. Zeman Gillevrey se zmínil o tom muži a poznamenal, že je to nejlepší znalec pálenky z celé Vysočiny. Auggie ho držel pod zámkem

pěkně dlouho, než pro ně vybral tu nejlepší pálenku. Jmenoval se Giddy a byl docela neškodný. Po měsíci nebo dvou nudy se nad ním Auggie slitoval a nechal ho vyzkoušet úder při své oblíbené hře s kameny. Během týdne to Giddyho chytlo. Teď už tedy byli dva šílenci, kteří kopali jamky po celém nádvoří, louce a údolí pod ní, a Gabriel měl podezření, že až budou sudy prodány a Giddy bude moci jít domů, snad ani neodejde. On a Auggie se stali opravdovými přáteli; a když zrovna nevrhali kameny, vláčeli do Auggieho chýše měděné kotle, aby z nich upravili ještě lepší zařízení pro výrobu pálenky.

Johanna seděla každého večera u krbu a pracovala na své tapisérii. Dumfries vždy vyčkal, až se usadila v křesle, a pak se jí natáhl přes nohy. Pro Alexe se stalo každodenním obřadem přitisknout se k ní a usnout při vyprávění příběhů o statečných válečnících a krásných pannách. Johanniny příběhy měly všechny stejný základ, protože žádná z hrdinek, o nichž vyprávěla, nemusela být zachraňována rytířem v třpytivé zbroji.

Mnohem častěji krásné dívky zachraňovaly své rytíře. Gabriel nemohl své manželce odporovat. Říkala Alexovi pravdu. Je to tak, že dívky mohou zachránit urostlé domýšlivé válečníky. Johanna ho přece také zachránila před prázdným,

osamělým životem. Dala mu rodinu a domov. Byla jeho láskou, radostí i družkou.

Byla jeho spásou. EPILOG

Anglie, l P. 1210

Komnata byla zatuchlá a prosáklá pachem rozkládajícího se masa. Místnost byla plná kněží a studentů, kteří se ze všech stran tísnili kolem postele. V rukou drželi zapálené svíce a jednotvárně odříkávali modlitby za svého váženého biskupa.

Hallwick umíral. Jeho dech byl mělký a přerývaný. Neměl už sílu otevřít oči. Uprostřed místnosti stál okrouhlý stůl pokrytý mincemi, které duchovní sebrali na shromážděních jako odpustky pro svého biskupa. Mysleli, že mu tak vykoupí cestu do nebe a

zlato bude dáno církvi jako záruka toho, že všechny minulé hříchy tohoto svatého muže, které snad bezděčně spáchal, budou zapomenuty.

Hallwick se nikdy nepokoušel skrýt svou nenávist a nechuť k ženám. A kněží, kterým kázal, nevěřili, že tyto názory jsou hříšné. Přijímali jako věčnou pravdu každé slovo, které biskup vyslovil, a byli rozhodnuti kázat tuto víru svým vlastním ovečkám, aby učení biskupa Hallwicka přetrvalo celé věky.

Přesto však v okamžiku smrti biskup odporoval sám sobě. Zemřel s matčiným jménem na rtech.